Autobus

Kejvalka

Science fiction

Vlastimil Čech © 2016-2018 Vlastimil Čech, ves u Frýdku-Místku

Veškeré připomínky jsou vítané:patriotcech@seznam.cz

Titul: Kejvalka

Autor: Vlastimil Čech Verze-1: Cestopisná, mírnější Verze-2: Válečná, trochu drsnější První pokus (dosti drzý) literární, o povídku a to ještě o povídku fantastickou S jazykem vyplazeným, s čelem opoceným, plný úzkosti, trémy a pochybností sepsal pod pseudonymem Vlastimil Čech Generováno v http://sw.gurroa.cz 08.11.2018-07:53 pro SW.

Anotace:

Vejít do neznámého, úplně cizího světa s holýma rukama, to nevypadá pro mladého učitele Ludvíka dobře. A kdyby s holýma rukama! On tam vhupsne úplně nahý! A teď ukaž, inteligente, nač ti je vysokoškolské vzdělání! Šero, horko, mokro a dusno, takové je prostředí cizího světa. Ani lidský hlas tam nezní lidsky! Přežít se tam snad dá, ale když se v šeru nedokážeš ani zorientovat, dá to pěknou fušku!

Science fiction Kejvalka zaujme hned zpočátku. Ne tím, jak se hrdina do toho cizího světa dostane. V science fiction najdete paralelní světy od „Alenky v říši divů a za zrcadlem“ a Wellsova románu „Lidé jako bozi“. Je to už klasika, vchází se tam obvykle tunelem-do-cizího-světa, případně něčím-jako-hvězdná-brána.

Co ale čtenáře zaujme, to je opravdu zajímavý popis cizího světa. Cizí světy bývají ve science fiction často nápadně podobné exotickým místům světa našeho. Pralesům, horským oblastem, pouštím (Duna), ostrovům. Ale tady jsou opravdu velice odlišné životní podmínky! Od složení atmosféry, přes neznámou flóru a faunu, po nemožnost orientace v prostoru a čase. Navíc nikde nebývají hrdinové z našeho světa úplně bez prostředků. S holýma rukama není ani uchování holého života samozřejmé. Lidé sem ale přicházejí nejen s holýma rukama, ale úplně nazí a bezbranní. Přežívají jen díky místním bytostem, žijícím v nezvykle rozvinuté době kamenné. Což může být kupodivu užitečné pro obě strany…

Normální verze 1 - Cestopisná, mírnější Generováno v http://sw.gurroa.cz 08.11.2018-07:53 pro SW.

Prolog

Vejít do neznámého, úplně cizího světa s holýma rukama, to nevypadá pro mladého učitele Ludvíka dobře. A kdyby s holýma rukama! On tam vhupsne úplně nahý! A teď ukaž, inteligente, nač ti je vysokoškolské vzdělání! Šero, horko, mokro a dusno, takové je prostředí cizího světa. Ani lidský hlas tam nezní lidsky! Přežít se tam snad dá, ale když se v šeru nedokážeš ani zorientovat, dá to pěknou fušku!

Science fiction Kejvalka zaujme hned zpočátku. Ne tím, jak se hrdina do toho cizího světa dostane. V science fiction najdete paralelní světy od „Alenky v říši divů a za zrcadlem“ a Wellsova románu „Lidé jako bozi“. Je to už klasika, vchází se tam obvykle tunelem-do-cizího-světa, případně něčím-jako-hvězdná-brána.

Co ale čtenáře zaujme, to je opravdu zajímavý popis cizího světa. Cizí světy bývají ve science fiction často nápadně podobné exotickým místům světa našeho. Pralesům, horským oblastem, pouštím (Duna), ostrovům. Ale tady jsou opravdu velice odlišné životní podmínky! Od složení atmosféry, přes neznámou flóru a faunu, po nemožnost orientace v prostoru a čase. Navíc nikde nebývají hrdinové z našeho světa úplně bez prostředků. S holýma rukama není ani uchování holého života samozřejmé. Lidé sem ale přicházejí nejen s holýma rukama, ale úplně nazí a bezbranní. Přežívají jen díky místním bytostem, žijícím v nezvykle rozvinuté době kamenné. Což může být kupodivu užitečné pro obě strany…

1.část - Kejvalka

Záhony a Muzeum

„Tak tohle jsem ještě neviděl… co to mohlo být? Hmm… zlomená hliněná, tedy vlastně keramická trubička… špatně vypálená, jakási řídká… a tenhle konec? …co to je? Teda co to mohlo být?… hmm… nech to být, Ludvíku, dyť je to jedno… aha, tady je ještě jedna… ale asi s tím druhým koncem… tož tedy cigaretová špička to není, na to je to veliké, takové to šudlátko taky ne, na to je to zase moc malé… krucipísek, tady je třetí…“ No takhle nějak jsem si vrčel, když jsem se hrabal v hlíně pod Kývalkou. Teda Kejvalkou… tady jsem v Čechách, u nás kej-hají jenom husy… Kejvalka je věž. Dost blbé jméno pro věž, že? Věž by se neměla jmenovat Kejvalka. Věž by měla stát pevně a pevně by se měla i jmenovat. Nekývavě… No, co mi je do toho. Budu tu rok, nanejvýš dva a ať se kočky mrouskají… Pojedu domů… není možné, abych tady v tom blbém pohraničí ztvrdnul… „Móravó, Móravěnko, mílá…“

Teda, abyste rozuměli, vystudoval jsem kantorem, přesněji učitelem základní školy. S aprobací dějepis, zeměpis. No, abych pravdu řekl, nejsem až tak docela úplně učitelem… dokončil jsem právě náš slavný „pajdák“, jsem novocián… učit začnu až po prázdninách…no, získal jsem místo právě do tohohle městečka. Na inzerát. Je to konec světa, ale na druhé straně je dobré, a tedy, abych pravdu řekl, dost neobvyklé… místo už před prázdninami. A s bydlením za hubičku… to se hned tak nevidí, i když je to tady brusel světa… no co… člověk nemůže chtít všecko… řekli mi, že mám čas se rozkoukat… rozkoukat… tuhle díru prokouknu za dva dny, na to nepotřebuju dva měsíce… ale obecní úřad mne platí, obecní úřad rozhoduje… sakra to je taky šťastná náhoda, proč přes prázdniny obecní úřad? Nu, dostanu nějakou práci, doufám jenom, že to nebude zametání ulic, to bych se jako budoucí pedagog tuze neuvedl… no co… každá koruna dobrá a ty poslední prázdniny emeritní študák obětuje, ne? Aha, už ani ne emeritní študák, ale pan učitel… musím si zvykat…

Ne, ne, takhle to nejde… Z mosta doprosta… takže: Jmenuju se Ludvík, jak dál je vlastně jedno, prostě Ludvík. Jak jsem řekl, nějak jsem zvládnul pajdák a dostal umístěnku do tohohle velkoměsta. Skoro dva a půl tisíce obyvatel… budu vyučovat dějepis a zeměpis na místní základní škole. No a možná i fyziku, i když na ni nemám aprobaci, ale ředitelka řekla, že „síla“, která to má na starosti, bude na mateřské a úvazek bych měl tak jak tak menší… no zkrátka… ale to je jedno. Až to přijde, tak to bude Ludvík řešit. Ludvík se nedá! A navíc to bydlení. Bydlení mám na faře. Vážně, na faře. Fara je na místní poměry veliký dům, pod věží Kývalkou, blízko kostela. Proč tu kdysi postavili tak velikou faru, ví jen Ten Nejvyšší… možná buď prostě proto, že farnost bývala veliká a měli i velikého faráře (he he), nebo chtěli ukázat, že na to mají… dneska kněz dojíždí a ve faře se učí místní malí muzikanti, je tam Místní lidová knihovna a byt učitele… Od minulého týdne teda můj byt… Můj první byt… no a k faře patří zahrada. Docela pěkná zahrada, ovocné stromy, trávník, záhony. Prý bývalý učitel, starý mládenec, stromy opečovával, rouboval, střihal… v tom se nevyznám. Vlastně se nevyznám v zahradničení vůbec. Nepoznám žádné rostliny, které ten Mičurín, můj předchůdce, pěstoval. Nic mi to neříká. Ale chtěl jsem mít v jakémsi kulturním stavu aspoň ty záhony… zkusím něco nasadit… No, v červenci už je pozdě, už toho moc nevyroste… ale třeba se něco vyskytne… Pár místních lidiček mi srdečně nabízelo pomoc, třeba mi někdo poradí i co s tou farní latifundií. No, a při rytí těch zaplevelených záhonů na mne vykoukly ty hliněné podivnosti. Chvilku jsem na to koukal… no, nic rozumného mne nenapadlo, jednu tu tyčku jsem si strčil do kapsy, někoho se zeptám. Zítra jdu na obecní úřad, představit se místní honoraci. To zas bude komedie. Tak, teď ještě ten vyrytý plevel na hromadu, na kompost a sbohem zemědělství - aspoň pro dnešek. Jo, a cítil jsem se dobře, na úrovni. Pan učitel by měl dělat takové věci. Chovat včely, roubovat stromy, okopávat záhonky… no, zatím mi to moc nejde, ale nějak se do toho vpravím.

Teď ještě nějak přežít to představování…

Tak, a mám to za sebou. To zas bylo… vodila mne ta dáma po kancelářích obecního úřadu jako cvičeného medvěda. Každý se zubil, potřásal rukou, a prý jsou rádi, a že se tu mám cítit dobře, a že si určitě zvyknu… a jestli jsem svobodný, děvčat je tu prý dost, a radí mi se tady usadit, a kulturní život tu prý jen kvete a věří že budu platnou posilou a členem nějakého lokální spolku, hasiči, myslivci, ochotníci, chovatelé okrasného ptactva a akvaristi, jo i esperantisti a… a ještě… hlava mi z toho šla kolem… Jestli si zapamatuju aspoň pár jmen lidí, kterým jsem byl představen… Takové městečko a tolika důležitých lidí…

Ale aspoň jsem se dozvěděl něco z historie… říkal jsem už, že jsem historik… no, tak dobře, vlastně jen učitel dějepisu, ale to je jedno. Tohle prý skoro třítisícové (!) velkoměsto patří k těm, které »mají za sebou krásnou budoucnost«. Kdysi prosperovalo, vévodilo bohatému kraji a pyšní měšťané si dozajista mysleli, že to tak zůstane… Aha, proto ta přerostlá fara, proto ta radnice jak v okresním městě… No, a proto taky ta věž… Kývalka… vlastně Kejvalka, tady jí nikdo jinak neřekne…

Pak ale přišla válka. A klasika: napřed vypudili někteří místní Němci některé Čechy, potom Hitler odeslal většinu svých Němců šupito-presto do té jejich Walhally, židovskou část do pecí Oswietimi, árijskou část do Stalingradského kotle, vyšlo to skoro nastejno, akorát árijci pochodovali nadšeněji, po válce odeslali zbylí Češi některé zbylé Němce dle jejich vroucného přání „in der Heim Bereich“… Kusanec kraje, který k městu tak nějak patřil, je dneska zahraničí… A Kývalka? Kývalka je docela nízká, kulatá věž. Kdyby nebyla tak tlustá, tak široká, řekl bych věžička. Nad nejvyšší místní, představte si až dvoupatrové (!) domy přečnívá vlastně jen její špičatá střecha. Není vůbec stará, stavěli ji před tou - zatím - poslední válkou. Asi to měla být původně taková ta kamenná rozhledna, jak si je stavěl spolek německých turistů. A z marné pýchy začali opravdu velkolepě, jak to bylo v tomto kraji zřejmě zvykem. Nedostavěli, holoubkové, nedostavěli. Nedostavěné věži udělali naštěstí ještě za války tu provizorní střechu, která je tam dodnes… Ale proč ji místní říkají Kejvalka, jsem se nedozvěděl. Zato jsem se dozvěděl, že v Kejvalce je místní museum, a že se očekává, že jako nástupce pana učitele Weigela lokální museální sbírku povedu. „Ludvíku, mohu vám tak říkat, že… tedy Ludvíku, věříme všichni, že nás v žádném ohledu nezklamete,“ pravila ta bodrá dáma.

A Ludvík se stal kustodem… I tasila ta dobrá žena klíč a vyrazili jsme do historie. Cestou přes náměstí se do mne zavěsila, hlasitě odpovídala na pozdravy občanů a kde komu, kdo se zvědavě na cizince, tedy mne, Ludvíka, jen podíval, zdlouhavě a podrobně vyprávěla, co jsem zač a proč jsem přijel, a co budu dělat a jak se mi ve městě líbí a že se tu určitě usadím a ožením a … a jestli mi šla na obecním úřadě hlava kolem, tak cestou přes náměstí mi šla hlava z těch řečí kolem dokola…

Byl jsem ale docela zvědav, čeho se mi v Kejvalce dostane, co uvidím. No, očekávání zklamáno nebylo. „Museum“ tož té přerostlé vesnice s nadměrnou farou, nedokončenou malou tlustou rozhlednou, ze které se nikam nerozhlédnete, přesně odpovídalo místní hře na velkoměsto. Jedna kruhová místnost v přízemí věže, s několika vitrínami a výstavními stoly… Docela obvyklé předměty, nic zajímavého. Podle tabulí městečko kdysi prosperovalo ze sběru smoly, produkce medu, výroby dřevěného uhlí a obchodu… S čím proboha obchodovali? Se smůlou? To tu nic pořádného nevyráběli? Ani nějaká obvyklá výroba? Třeba hrnčířská? Aha! Hrnčíři! A už jsem tahal z kapsy svůj „archeologický“ nález. „Nevíte, paní Vaňková, co tohle může být? Do musea to nepatří, je to sice vykopávka, ale jen ze záhonu…“ Kdybych měl po ruce talířek, strčil bych ho v té chvíli paní tajemnici Vaňkové pod nos. Aby ji oči nevypadly na zem.

„Weigel!“ hlesla… „No jo, bylo to v záhonu pana Weigela, vyryl jsem tam takových kousků pár, ale tenhle chudák byl ještě v nejlepším stavu…“

„Snad jste neryl záhony pana Weigela???“ „No teda jenom jeden, ten uprostřed, byl samý plevel“… „Ludvíku, řekněte, vyznáte se v zahradničení? V rostlinách a tak?“

„Ale vůbec ne, nanejvýš dokážu rozeznat tak tu-lipán od lípy. Ale lípa musí být staletá a ten tu-lipán v květu.“ Nevím proč, ale paní Vaňkové se očividně ulevilo. No, tak se Ludvíku musíš podívat, cos to vlastně vyryl. Nějaká droga! To mne napadlo hned a první… ale konopí to nebylo, mák taky ne… a o ostatních jsem jen slyšel. Jak vypadá durman, koka a rulík a takové ty ostatní věci, o tom opravdu nemám ani ponětí… Někde si to najdu. Ta vyplevelená a vyrytá zelenina je přece na hromadě v koutě u zdi. A že právě tahle seriozní dáma by měla interes na drogách? To mi nějak nesedí… Ať tak, nebo tak, paní Vaňková se bystře rozloučila a šla. A sakra. Co to ten Weigel v záhonu měl? Ta zelenina i ta rourka… Paní tajemnice to podle všeho ví. Řeč těla, že jo… Ale neřekla, nepodřekla se, je tajemná.

Tajemnice jedna!

Kustod a historik

Tak a stal jsem se kustodem musea. Naštěstí žádná velká sláva, žádné důstojné a oficiální předávání funkce. Pan Weigel není, tož se mi dostalo jen seznamu exponátů a inventáře, prý si to mám projít a zkontrolovat… No, moc toho není, pár ubohých exponátů, police, vitríny a stoly… no a staré obrázky a fotografie z nanicovaté historie městečka. Museum chudé jak kostelní myš. Doufám, že tu myši nejsou. Sbírky se mají před škůdci chránit, to je samozřejmé, to nám ani ve škole nemuseli vysvětlovat… takže, jsou nebo nejsou tady myší bobky? Hmmm… nejsou, ale mají tu krásnou kamennou dlažbu… to je asi čedič, a do vzoru jsou vloženy leštěné žulové dlaždice… ta dlažba je sama o sobě unikátní exponát, to se hned tak nevidí, fakt krásné… jedna taková dlaždice by mohla být za patnáct set. Kolik jich v té musejní „hale“ je? No, tak jsem ty kamenné desky spočítal… Kruci, to je nějak málo! Kývalka je věž nízká, ale o to bachratější… No jasně… to jsou ty tlusté zdi, enormně tlusté… Už jsem chtěl jít ven. Už jsem byl u dveří… moment, tady přece tu tloušťku zdí můžu zjistit, aspoň odhadnout… asi tak metr dvacet, řekl bych. Tak to by mohlo sedět… nebo ne? No co, zjistíme, co můžeme. Kývalka je věž očividně válcová, takže když zjistím obvod, třeba tak zjistím i vnější průměr, od toho odečtu dvakrát metr dvacet a měl bych se dostat na velikost toho mého výstavního sálu. Proč jsem to dělal? No, ani nevím. Student má prázdniny, tož se nějak zabaví… Sakra, jaký student, jsem přece pan učitel! Skoro historik! A Kustod!… Teď hlavně Kustod… No, zkrátím to. Nesedí to ani velice přibližně. Podle všeho má Kývalka zeď proti vchodu aspoň tři metry tlustou. A spíš tři a půl. Měřil jsem to opravdu jen přibližně, krokoval jsem obvod několikrát, ale prostě to nevychází. Půdorys věže má mnohem větší plochu, než je součet plochy půdorysu musejní síně a plochy, kterou ohraničují zdi sto dvacet centimetrů tlusté.

Jo, vzpomněl jsem si na pohádku, jak princ celý rok hledal ve hradu komůrku, kde je schována princezna… Už tehdy, jako chlapec, jsem mu v duchu radil: „Princi, měřte! Počítejte!“ A teď mám ten úkol sám… Pro dnešek toho nechám.

Ráno jsem si vzpomínal na sen o princezně, jak na mne mávala z vikýře a prosila, ať ji najdu a osvobodím… Takové sny se mají zdát chlapcům a ne historikům …teda pánům učitelům dějepisu. A pak mi to došlo. Vikýř! Nu ano, nějak se přece chodí do podkroví, na půdu! Zvenku žebřík není, takže tam musí být nějaký průchod uvnitř, a asi v té mnou objevené veletlusté zdi. No, zkrátím to, byl tam, našel jsem ho. Dvířka úplně románově schována za skříní. A za nimi uzoučké, strmé a temné přímo klaustrofobní schodiště. Kupodivu bez zatuchliny, bez pavučin, akorát schody naprosto excelentně zasypané nějakým tím prachem. A prach bez šlápot… to jsem se díval zvlášť pozorně… Proč mi paní tajemná tajemnice nic o té věci neřekla? Že by nevěděla? No, možné to je… Nějak mne to ale uklidnilo, a protože jsem se na půdu a do toho prachu rovnou nehrnul, nechal jsem to být.

Prozatím.

Kdysi se moji synovci holedbali svým vysvědčením, že mají jedničky z dějepisu i zeměpisu. Jistě, moje obory. Tož jsem se jich ptal, mladých geografů, které čtyři řeky protékají naším městem. Hmm, nevěděli, řekli mi, že se to neučili, ale že vědí, kde pramení Nil. Tak jsem se ptal, kdy byly založeny místní železárny. Taky nevěděli, a mají to werky vepsáno přímo v jejich znaku. Nechtěl jsem vypadat v očích místní mládeže přihlouple, neznale, tož jsem začal pátrat po lokální historii. Pravda, něco mi už řekli místní lidé, ale jak říkáme my historici: „Ku pramenům!“ A nastala potíž… tohle město snad žádné prameny nemá! Tohle město má snad jen malinkaté pramínečky… čůrek… Kroniky města prý byly odevzdány „na okres“ jak velí zákon…

Ale! Veliké ale… jak velí zase zvyk, archiv byl ve sklepě, který, jak velí zákon velikého Parkinsona, byl co? Byl zaplaven! A nikde ani zmínečka. Jediný pramen poznání historie, zaplaven pramenem vodním! Takže jediné „cosi“ je moje muzeum! Kromě vzpomínaných exponátů ještě pár starých fotek… asi z konce devatenáctého století… hasičský sbor, lidová beseda, ochotníci v kostýmech jakéhosi kusu… celkový pohled na město…Tady je fara a kostel, náměstí s jakýmsi průvodem… Co se o historii téhle díry dozvíš, Ludvíku? Takže jak dál? Tož vzhůru na hřbitov! Z nápisů na tom místě se dá všelicos usoudit. Hřbitov malý, nezajímavý. Jména na náhrobcích česká a hodně německých. Jediné co mne zaujalo, že se skoro nevyskytují obyčejné hroby, většinou rodinné hrobky a z hezkého kamene. Na takové město dost malý hřbitov. A prý bývalo větší, kde jsou sakra nebožtíci? Tolik jich přece u Stalingradu nezůstalo. A navíc se zdá, že letopočty pohřbů jsou jaksi rovnoměrně v časové ose rozloženy… divné. A jiný hřbitov město někde na okraji, tedy předměstí, nemá. Ono totiž tohle město vůbec žádný okraj, vůbec žádné předměstí nemá! Úhledné ulice prostě končí… a dost. Vzpomenul jsem si na obrázek, který se mi jako chlapci velice líbil: pasáček hraje svým ovečkám na píšťalku a opírá se o poslední kandelábr v ulici. Za ním město, před ním krajina a ovečky. Takové místo bych tu určitě našel. A ne jedno. Ještě jedna věc. Viděl jsem kdysi dávno film „Pán prstenů“… Co tam bylo zvláštního? No, kromě domova těch roztomilých Hobitků tam nikde neměli pole… Velkolepou krajinou se přesunovala ohromná vojska, vojáci a různí filmoví potvorové jedli, pili, nebo tedy spíš žrali… a nikde žádné pole, nebo sad, vinice… A tady je to podobně… Jakési záhony po panu Weigelovi, okrasné stromy a trávníky na ulicích a za domy, kolem města louka, nebo asi pastvina, opravdu hodně nanicovaté políčko, keříky a hlavně les a les… Takhle krajiny obyčejně nevypadají… »Ludvíku, tohle není jen tak. Tohle město jen tak neprokoukneš… a to sis myslel, že za dva dny… aby ti ty dva měsíce stačily…!«

Slavnost a tušení

Ludvík byl pozván na Slavnost. Možná to pozvání nepatřilo ani tak Ludvíkovi, jako spíš panu Učiteli a Kustodovi… Nedostal jsem sice pozvánku se zlatou ořízkou a doručenou poslem na bílém koni, ale přišla mne pozvat jedna z těch, kterou jsem poprvé viděl, a byl jí představen, když jsem korzoval s paní tajemnicí Vaňkovou. Musím zcela upřímně přiznat, že mne pozvání na slavnost doslova nadchlo. Kruci písek, ještě chvilku a budu patřit mezi místní honoraci! Jo, v té chvíli jsem povyrostl, jak jsem se ze samé skromnosti nafoukl… Milá osůbka, tahle paní Schubertová. Asi bych měl podle místního zvyku říkat »paní doktorová«. Pan doktor Schubert je totiž místní lékař. A paní Schubertová pracuje jako jeho sestra. Tedy je zároveň manželkou i sestrou, což ale zní poněkud krvesmilně, že ano. Oslovována je »paní doktorová«. Pana doktora jsem ovšem poznal doslova na vlastní kůži, byv vyzván svým prázdninovým zaměstnavatelem, dostavil jsem se ku zdravotní prohlídce. Svou hubenou zdravotní kartou vybaven od mé domácí doktorky, jsem přišel posílit kmen pacientů MUDr Schuberta. Normální chlápek, tenhle venkovský doktor. Na to, že jsem zdráv, bez chronických nemocí a tedy nebudu nositelem významných příjmů od mé zdravotní pojišťovny, až na příjem za mou hlavu, jsem byl přijat velmi vlídně. A v jedné chvíli i docela výrazně radostně, to když se pan doktor zeptal, zda jsem už někdy daroval krev. „Ovšem“, sdělil jsem hrdě a pochlubil se průkazkou se dvěma odběry.

„Vy dokonce máte skupinu AB minus!“ zaradoval se očividně. Nevím co je na téhle krvi k radování. No, prý je tahle skupina na Turínském plátnu, ale to je stejně padělek. To vím ze školy, tak to musí být pravda a basta. Nějakou dobu jsme »setrvali v přátelském rozhovoru«, až přišla sestra-manželka, tedy »paní doktorová« upozornit, že v čekárně je pacient. Zájemců o léčbu v tomhle velkoměstě asi doktor tuze nemá, tož jsme rozloučili. Ale řekne mi někdo, odkud doktor ví, že jsem v Mense? Jsem na to docela hrdý, jaký jsem to chytrý kluk, ale v ordinaci jsem se tím nechlubil. Nějak mne to ťuklo, když na to doktor přivedl řeč… Komu jsem to tady říkal? Asi Ludvíka z Mensy zase vyhodí. Protože blbne, nepamatuje si…

Ta slavnost byla naprosto skvělá! Jen samí lepší lidé. Starostovi, doktorovi, lékárníkovi, členové a členky učitelského sboru, velitel a starosta hasičského sboru, ovšem paní Vaňková, poštmistrovi, pan sládek s paní sládkovou a další důležití a významní občané. A taky školník a pan Kustod, teda Ludvík, no, já….

Slavnost se konala v místní restauraci. Opravdu restauraci, ne v hospodě. Tohle městečko má dokonce restauraci. A hezkou. Moc hezkou. No a taky se sedělo a tančilo na zahradě, je přece léto, a pilo se, a baštilo. Přiznávám, že mi tahle slavnost poněkud vyztužila sebevědomí. Pozornost mi věnoval kde kdo. A to nejen vážení občané a občanky, ale i místní slečny. Přitom ve skutečnosti na mě nic není. Středně vysoký, spíš hubený než tlustý či nedejbože atletický, blonďatý, obrýlený. Že bych některou zaujal svým přiklepnutým platem, či na rekreační úrovni provozovanou lukostřelbou - a tím jsem se na tomhle mejdanu radši neholedbal, bydlením na faře, tanečními schopnostmi či obratnou konverzací? Tomu nevěřím!

Ale co bylo na téhle slávě překvapivé, tedy pro mne, bylo pití. Každé místo má svoje. V Plzni, Budějovicích a v Praze se třeba pije hlavně pivo. Na Moravě slivovice a víno. U nás doma, tož Slezsko, tam se pije všecko! Ale tady, tady pijí hlavně medovinu! No, znám medovinu akorát z literatury. A z našich poutí. Tam jsem to ochutnal a oznámkoval jsem to jako nápoj »pro Ludvíka pitelný jen v případě nouze nejvyšší«… O jeden stupínek lepší než krabicové víno »Chatteneu de tetrapak«… ale jen o malý stupínek lepší.

Tohle ovšem je něco jiného! Vůbec to není to pouťové »lepidlo«, ani tuze sladké to není, řekl bych spíš inteligentně nahořklé, voní to skvěle a ještě líp to chutná. Taková lahoda! Škoda, že nejsem takový ten chlápek s koštéřem, jak básní o té třetí hlavě ve druhé řadě na vinici z jižního svahu… Ze které to víno má borůvkový nádech a cítí v tom jakoby slovenskou jiskru…. Tenhle človíček by tu chuť místní medoviny snad popsat dokázal. Snad. Já ne.

Člověk tu místní dobrotu popíjí, ale neopíjí se. Do hlavičky to stoupá jen jemňoučce, žaludkem to nehází, ale přitom to není takové to »pití pro slečny a panny«… No prostě super-huper. Ano, pije se to, aby to povznášelo, nikoliv aby piják pod stůl upadl… V medovině jsem si doslova »medil«!

Ráno jsem se necítil vůbec špatně. Žádní kovaříčci v hlavě, žádná Sahara. Naopak jsem se cítil naprosto skvěle. Uvolněně, lehce… napadlo mne, že tak nějak se cítí čerstvě podojená kráva. Ludvíku, ty máš nápady… A přemýšlel jsem o včerejší slavnosti, o občanech tohohle města, o městě a tak… Myšlenky se ve mně převracely, vyskakovaly, řadily se…

No, a pak se stalo. Došlo mi to. Věci nejsou, čím se zdají býti! A tohle město není tím, čím se chce zdáti býti. Kamufláž. Kamufláž! Toto přece nehraje, nepasuje, nesouhlasí!

V první řadě moje Museum. Museum je kamufláž… ono celá věž je kamufláž a výmysl, stejně jako řeči paní Vaňkové. Takže zaprvé: Kejvalka nebyla postavena až mezi válkami! To by nebyla její střecha (prý provizorní - he, he!) na té staré fotce z devatenáctého století! První lež!

Zadruhé: Kdyby ta věž byla míněna jako rozhledna, tož by schodiště vedlo středem. Anebo velkolepé točité schodiště podél stěn. A pokud by chtěli jen tak dočasně zpřístupnit podkroví, udělali by tam normální žebřík nebo schody. Schody ukryté ve zdi mají úplně jiný význam. Jaký, to ovšem nevím, ale Ludvík to zjistí, to je jisté! Jako že se Ludvík jmenuju!

A pak ten kámen! Tolik krásné kamenické práce se hned tak nevidí. Ty dlažby jsou »jako z cukru« všude! Nejen ve věži, ale i na radnici, v té restauraci, na chodbách školy, kde jsem se byl ovšem taky podívat… a i na ulicích, chodnících a hřbitově… a zkrátka všude krásný, skvěle zpracovaný kámen. A dál. Na Slavnosti byl sládek. Takže ve městě je pivovar. Ale proč se to pivo nikde nečepuje? Studenti pivo pijí, i když jsou už emeritní… V hospodě mají jen lahváče nějaké české břečky, která má do »Svatého Radegasta« daleko jak z Nošovic do Říma. Proč není na čepu místní pivo? Pan restauratér se k panu sládkovi choval na té oslavě kamarádsky, takže osobní problém v tom asi nebude… Osvěžovna je tu jen jedna, tak kde je sakra místní pivo! A ani v konzumu jsem docela určitě tu úžasnou medovinu neviděl. Kde se prodává? Poslal bych pár lahviček domů.

Ne, ne…Tohle město není přerostlá vesnice, která si chce hrát na velkoměsto! Tohle je podivné město, které se z nějakého důvodu maskuje jako vesnice! Ale proč?

„Tak do práce!“ převrátil jsem se na břicho. Léta studia mne naučila přemýšlet, číst a dokonce psát vleže. Ty obrázky ze studentských kolejí, kde mládenci a panny způsobně sedí za stolem a čtou si z otevřené knihy, jsou totální nesmysl. Nejlépe se přemýšlí, čte, studuje v pohodlí! Vleže! Takže co tu máš podivného, Ludvíku:

V první řadě ta věž, Kývalka.

Pak pivo a medovina - to se ve mně ozval bývalý student.

Nedá mi pokoj ani ta spousta nádherné kamenické práce, nesouvisí to s věží, ale i se stavbami ve městě a s tím hřbitovem. A co ti doktorovi Schubertovi. Ten člověk měl nějaký extra velký zájem o docela nanicovatého človíčka jakým je Ludvík. On totiž něco o mně věděl už předtím, než jsem přišel na prohlídku. A jak se zaradoval, když slyšel o mojí krevní skupině!

Kruci, nejsou to tady nakonec upíři, kterým chybí moje krev do sbírky?

Ludvíku, zklidni hormón, uvědom si, že jsi pan učitel! No, skoro… Lidová pověra nemá co dělat v myšlení pedagoga! Nojo… takže dál…

Proč se město, teda jeho občané, tak zajímají o nového učitele? Co za tím je? Nebo spíš vězí?

No, a co ty trubičky v záhonu… jo, sakra, záhon, chtěl jsem se podívat, co tu Vaňkovou tak zarazilo… musím se ještě na ten plevel mrknout, to není samo sebou. Takže zruším svou pracovní horizontální polohu a jde se na průzkum. První je ovšem na řadě ta zelenina, pokud ještě něco rozeznatelného na hromadě zbylo. No, zbylo. Dokonce jsem si v lidové knihovně půjčil i »Klíč ku určování rostlin«… Byl mi ovšem platný jako slepému brejle a mrtvému zimník. Víte někdo, co si mám představit třeba pod »lichozpeřenými listy«? Ono i k návodu potřebuje člověk spoustu znalostí z oboru. Vzpomínám si, jak jsem jednou chtěl vařit podle kuchařské knihy. »Utři tři vejce«, vyzýval návod. Abych šel na vajíčka s hadrem? Tehdy jsem to vzdal a vzdávám to i teď.

Takže jsem prohlížel jen obrázkovou přílohu a doufal jsem, že někde vykoukne obrázek nahnilé rostlince podobný. Když jsem toho rostlinného umrlce prohlížel, připadal mi povědomý, jako bych ho už někde viděl… hmm… asi je to nějaká cizokrajná rostlina a viděl jsem ji v botanické zahradě… anebo to bylo na té výstavě v Olomouci…? Tak nic. Tudy prostě cesta nevede.

„Ale víš co, Ludvíku? Uděláš si okružní výlet po okolí, třeba na něco kápneš, něco najdeš“… Našel jsem. Našel. Ale chytrý z toho nejsem. Našel jsem totiž kamenolom. I žula v něm byla. Jenže… Jenže jiná, než ta, kterou je vyzdobeno město. Zdejší kámen je nudný, s malými stejnobarevnými zrnky, kdežto ve městě mají nádhernou velkozrnnou žulu s mnoha slídovými třpytkami… Nejsem geolog, ale tohle je do očí bijící… ovšem, je třeba hledat, pro nevšímavého člověka to stačí: »aha, tady je lom«… jenže já už jsem plný podezření a nedůvěry. V tomhle lomu se nepracuje. Už dlouho se tu nepracuje. Detaily: lehce orezlé kolečko, vozík, totéž lopata a zámek na dřevěné boudě, no a hlavně by v lomu mělo být spousta dalšího zařízení, nebo aspoň nějaké stopy po něm, zdvihadla a možná drtička a pily a… a plno jiných věcí a drobností, maličkostí… Závěr? Ten lom je jen kulisa, kamufláž, imitace, maketa! Je to prostě jaksi takové naaranžované.

Tady opravdu věci nejsou tím, či se chtějí zdát!

Ještě se podívám dál, udělám si takový okruh… tohle město je čím dál tím víc tajemnější než ten slavný hrad v Karpatech. Ale ani ten vycházkově-pátračský okruh jsem nedokončil. Někoho jsem totiž potkal. Schválně říkám »někoho«, protože prostě nevím, jak se ten člověk jmenuje. Byl to někdo z těch, kterému jsem byl představen včera na té slavnosti, ale víte, jak to chodí… oni si vás zapamatují, protože jste jeden, ale ten jeden si napoprvé třicet nebo padesát lidí nezapamatuje ani náhodou. Hlásil se ke mně ten človíček vehementně a hned: »pane Ludvíku, to a pane učiteli ono«…

Ukrutně jsem se snažil, aby nepoznal, že nevím, jak se ta osoba jmenuje a co dělá… a tak jsme vedli řeči… Když lidé mluví, vždycky něco řeknou. A tenhle člověk tím, že něco řekl, způsobil, že jsem svůj plánovaný okruh nedokončil. Jednoduše se zeptal, jestli nejdu na štěrkovnu. Štěrkovnu?

„Ale pane učiteli, vy jste tam ještě nebyl? Nádherné koupání, to se hned tak nevidí! Takový horký den dneska, běžte, Ludvíku, jen běžte, jestli trochu můžete!“ „Trochu“ jsem mohl, vlastně jsem mohl hodně. Takže když máchnul rukou směrem »kudy«, a když člověk se zapomenutým jménem mi rukou potřásl, mohl jsem jít…

A Ludvík šel…

A dobře jsem udělal. Lidičkové moje, došel jsem snad do samotného Edenu. Místečko jako z pohádky. Kolem les, skalisko jak z národní hymny (Boriš co umí po skalinách chyběl)… ale tohle je přece ta krásná žula, to je ono! Jezero přenádherné, pláž z krásného štěrku… A to hlavní a nejlepší nakonec. Nějací lidi, ale díval jsem se hlavně na děvčata. Jistě: Slunce, voda…

Ludvíku, jsi v ráji!

A co navíc, nejenom přítomní kluci, páni a dámy, ale i ta děvčata nosila jen ten původní rajský obleček… teda nic. No, u nás máme taky ty pláže pro nudisty naturisty, ale tady, v takovém městečku uprostřed ničeho, jsem to nečekal. A hele, tamhle je ten andílek, co se mnou docela dost tancoval na té slavné Slavnosti! Myslím, že se jmenuje Ulrika… a mává na mne! No tak Ludvíku, hurá do Ráje! Konec konců na pátrání mám ještě času dost, a vůbec, jsou prázdniny… ta Uli je ale hezoučká… mňam… úplně všude je hezoučká… mňam, mňam… Na starosti mám času, až budu starý. Ale teď pro všechno na světě, dej světe pokoj! Už jste někdy viděli zdravého mládence, který se bude něčemu serioznímu věnovat, když se k němu hrne nahatá, hezoučká dívenka? Jó??? „Ahoj, Ludvíku! Jdeš se taky koupat, že? Neváhej! Pojď…“

A tak jsem se tedy koupal. Opravdu bezvadné koupání. Bezvadná Uli. Pak jsme si vylezli na břeh a Ulrika si honem přenesla svůj ručník a tašku kus dál od svých kamarádek. Hmm, asi nechce riskovat… Přiznávám, dělalo mi to moc dobře… takové něžné stvořeníčko má neskrývaný zájem o takového obyčejného kluka… A pak sjel blesk a praskla zeměkoule: „Ludvíku, že už´s tam byl?“ „?????“, „No víš, co myslím…“ „????“ „…takže nebyl, aha, tak nic…“ Ajta krajta, je to tady! Tak tudy z nudy… Ludvíku, teď z krásné malé Uli něco musíš vyrazit. Tenhle andílek blonďatý ví něco, co by ses móóc rád dozvěděl… Nevím, jestli ta rajská Eva visela na hadovi očima, ale Ulrika visela očima na mě. Udělal jsem ze sebe hada. Slizce jsem točil rozhovor, poňoukal jsem Evu, tedy vlastně Ulriku, obratně vyzvídal. A šlo mi to bezvadně! Fakt bezvadně… Ulrika jen švitořila, smála se, Ludvík umí být schopný, Ludvík je kabrňák… No, trošku se musím sám pochválit, nikdo to za mě neudělá. A Uli povídala a povídala a když jsem se podíval jinam než na ni, tož se mne chytila za ruku, za paži, za rameno. Nechtěla, abych se díval na nějaké jiné taky docela hezké a docela nahaté dívky. Ale z toho, co mi vyprávěla, se mi ježily všechny vlasy a chlupy co takový mládenec má. Hlavičko moje promovaná! Z toho dostaneš psotník… ještě, že ta malá moje Uli má takový něžný hlásek… Jenže pak, když jsem uviděl taky jednoho docela nahatého pána, vyskočil jsem jako ten slavný jelen, byvše - však víte kam - střelen. On totiž ten strejc držel v ruce docela stejnou hliněnou věcičku, jakou jsem vyhrabal ze záhonu! Jenže nebyla polámaná, ani špinavá.

„Uli, prosím tě! Co to ten strejda má?“ Chvilka dohadování, který strejda, a že to není žádný strejda, ale pan… „Uli moje zlatá, tak co to ten pán drží…?“

A ta »Uli moje zlatá« zabrala. „To je, Ludvíčku, duffa.“

Dobrá, jsem už »Ludvíček«… „No fajn, ale řekni mi, prosím, co ta duffa je?“

„No, je to něco jako doutník, ale nezapaluje se to… pan Špaček to nosil odtamtud svým kamarádům… dneska je to už docela vzácnost, když pan Špaček už není. Lidi co duffní si to chválí, nehoří to, krásně to voní, lidi se po tom cítí bezvadně, Ludvíčku můj, že mi taky něco přineseš!“… A co byste řekli hezoučké, docela nahaté dívence, která vám říká »Ludvíčku můj« a dokonce se něžně přitulí? No? V té chvíli bych slíbil všechno. A taky jsem to udělal, teda slíbil, protože slibem nezarmoutíš.

Ulrika a Markétka

Co jsem se vlastně dozvěděl od Ulriky, nemá sice hlavu ani patu, ale už si to nějak uspořádám. Až si to srovnám s tím, co už vím, zbytek si zjistím. No, co teda vím najisto, tak s tím, že budu panem učitelem a panem kustodem, město moc nepočítá. Další kamufláž. To město by mělo dostat nějakou cenu za maskování.

Mám být prostě nástupcem pana Špačka. No, Špačka… ten člověk se vlastně jmenoval původně Stummel. Tady v pohraničí je spousta německých jmen… Pak se pan Stummel nechal přejmenovat českým jménem Špaček… a jak to bývá, dostalo se mu přezdívky, která se všeobecně ujala… Už i jména kamuflují! »Vajgl«… a snad protože nosil »z odtamtud« ty duffy… a jeden trouba z Moravy, tedy moje maličkost, to pochopil jako německé jméno Weigel… A víte, kdo byl, podle Ulriky, svého času pro město nebezpečím? Malíř Max Švabinský! Takže věci se podle Ulriky mají asi nějak takto:

„Docela někde blízko je »díra« do úplně jiného světa. V tom světě bydlí nějací jiní lidi, nebo tak něco… Ten svět je úplně, ale úplně jiný a ti lidi tam chodí nahatí. A mají tam tmu a rostou tam divné rostliny. Tou dírou můžou prolézt jen chlapi, nebo kluci, holky ne. Ale když tam chlapi prolezou, tak se někteří nemohou vrátit. A někteří se vrátí, ale pak zas nemůžou zpátky. Nebo někde zůstanou trčet, prostě nejsou, jako pan Vajgl, teda pan Špaček…A pan Vajgl se vracel mockrát, on mohl… a nosil odtamtud nějaké důležité věci a pytlíky s různými věcmi, ale taky úžasné voňavky a masti a léky a všelijaké věci co se ve městě potřebují… a ti lidi tam jedí housenky, ale někdy ty housenky jedí lidi… A město si to všechno chrání a nikomu to neříkají, protože z toho mají užitek… a jednou tam byl i malíř, a ten malíř potom maloval, jak to tam vypadá, a ty obrázky jsou vystaveny na nějakém zámku, nebo hradě… ale naštěstí se neprozradilo odkud to je… kde to ten malíř Šváb, nebo tak nějak, viděl… To by bylo hrozné, kdyby se ta díra prozradila, protože by přišli cizí lidi, a buď mi nám tu díru ucpali, nebo by tam lezli a lezli a tamtěm druhým by se to přestalo líbit a ucpali by tu díru oni… A to by bylo moc špatně, protože by město bez té díry nemohlo být. Tak je to dlouho, a tak to musí i zůstat a basta! A taky odtamtud kdysi prý lezli nějací ti cizí divní lidi odtamtud, ale to je dávno… moc dávno… a nikdo z těch, co jsou dneska naživu, si to ani nemůže pamatovat… to se jenom říká… No a doktor Schubert prý zase říkal, že přišel na to, kdo tam může a kdo se může taky vrátit, ale ve městě takový už nebyl, poslední byl pan Špaček, co se mu říkalo Vajgl, a tak hledali a obrátili nebe i peklo, aby našli… nakonec našli tebe, Ludvíčku můj, ty se prý můžeš vracet tam i zpátky, kolikrát budeš chtít… a něco mi přineseš, že? A nikdo nesmí vědět, že je tu ta díra, ani já nevím, kde je… nene… tohle mi nikdo neřekl, na to všechno jsem přišla sama, jo, někdy jsem poslouchala docela tajně…tvoje Uli není hloupá, umí si dát dvě a dvě dohromady… tak až tam budeš, tak mi něco fajnového přineseš, viď… a Hedvice nenos nic! Ona je moje nejlepší kamarádka, a tak když bude něco chtít, tak když hezky poprosí, tak jí to třeba dám…“

No, diví se někdo tomu, že se mi stavěly chlupy do pozoru? A tahle malá Uli to ze sebe sypala »kadencí samopalu vzor dvacet čtyři: ratatata… a někdy i rychleji«, jak praví klasik… a hlava mi šla kolem. Nějak často mi ta moje hlavička promovaná poslední dobou chodí dokolečka. Ovšem co udělá hlava vysokoškolsky vzdělaná, má-li problém, chce-li k výšinám moudrosti proniknout? Ovšem až se ustálí a přestane se motat?? Inu, obrátí se ku zdrojům moudrosti! A tím jsou co? Knihy. A kde jsou knihy? V knihovně. Knihovnice taky není vůbec špatná. Rozhodně to není takové třeštidlo, jako ta malá zvědavá Uli.

Škoda, že nejsem Mistrem, nebo aspoň Faustem. Markétka by tu už byla… tak se totiž jmenuje knihovnice. Úplně jiná bytůstka, než ta tak trochu splašená Ulrika. Slečna Markéta se dívá vážnýma očima. Moc milá a něžná. „Ludvíku, vzpamatuj se! Proč jsi přišel? No?“… Člověk si musí občas poručit. Pokud zrovna není anarchista, tak by měl sám sebe i poslechnout. Ano, občas se povzbuzuju hlasitými výkřiky. „A, pan učitel… pomohl vám ten Klíč?“

Přiznání by mělo být polehčující okolností, že? No, přiznal jsem, že ne, ty listy zpeřené… Přiznal jsem se i k tomu ostatnímu, k průzkumu ve věži, k výletu k oběma lomům, i k tomu, co jsem se dozvěděl od Ulriky… Jen jméno děvčete, které mi prozradilo tajemství, jsem nepřiznal. Ale ani to nebylo třeba… „Ulrika, to vám řekla Ulrika… to je jí podobné.“ Co se dá dělat… Nepopřel jsem to.

„Jsem ráda, že jste přišel za mnou. Spíš se čekalo, že půjdete za Vaňkovou, nebo třeba za Schubertem, ale tohle je důvěra, kterou, pane Ludvíku, rozhodně nechci zklamat. A taky jsme si mysleli, že vám to bude trvat delší dobu, než vás ty nastražené indicie přivedou k pochopení toho o co tu jde…“

Krucipísek, nastražené indicie!! Co to je, tohle? Nějaká zkouška, hra? Reality show? Skrytá kamera? Hmmm… „Teď byste se měl vidět, Ludvíčku. Škoda, že tu nemám talířek, bojím se, že vám ta vaše zelená kukadla vypadnou na zem. Chi, chi, chi…“ „Slečno Markétko! A teď s pravdou ven! Jak je to vlastně. Jaké indicie a proč jsou na mě nastražené?“ A tak jsme seděli a povídali a povídali. Teda Markétka povídala a Ludvík hlavně poslouchal. To bylo jiné vyprávění, než od té ztřeštěné Ulriky. Ta Markétka to má v hlavě uspořádané, ví co a jak. A hlavně! Patří do »Družiny«!

Takže to vezmeme popořadě. Ve městě je díra do jiného světa. A už tuším kde, he, he, he! Tu díru udělali »ti druzí«. Už se neví, proč ji dělali, a už se neví, jak tu díru místní lidi objevili. „Mimochodem“, řekla Markétka, „takových děr do jiného světa je víc, to jsou takové pověsti, jak někdo někam vlezl třeba na Velký pátek a ven se dostal až za rok, nebo se spustil do studny a na druhé straně byl jiný, vzdálený kus světa a trvalo rok, než došel domů, a tak dále. Však některé takové pohádky znáš, že?“

No, a už kdysi lidi z tohoto města přišli na to, kde ta díra je. A velmi správně usoudili, že bude pro ně nejlepší, když si tohle tajemství nechají pro sebe. Celá staletí si to tajemství uchovali. Vytvořili si »Družinu« lidí obeznámených s tajemstvím, kteří toho otvoru využívali. Ovšem i ku prospěchu ostatních obyvatel města. Vytvořili si jakýsi vztah ke komunitě, nadřazený ostatním vazbám. Jako byly a jsou například vazby „k národu“, „k církvi“, „k vzdálenějšímu příbuzenstvu“, „k politice.“ Dbali na to, aby na sebe neupozorňovali, nelákali nežádoucí přistěhovalce. Zkrátka „nedělali vlny“ a navzájem se kryli a chránili.

Obrazy z jiného světa Maxe Švabinského

I vzpomenul jsem si na jeden starý film, kde jedna postava radí druhé: „Žer, ale nemlaskej“… Nějakou shodou okolností se stalo, že zrovna není ve městě nikdo, kdo by se »tam« mohl dostat, když pan Špaček alias Vajgl uvízl na druhé straně. Proto »Družina« rozhodla, že se musí najít nástupce dřív, než vypukne problém. No a tak hledali, až našli mne. A tak jsem byl najat, a prověřován, zda jsem pro daný úkol použitelný. A jaký je to úkol? Prostě jen přetahovat přes »díru«, co tam má ten Špaček pro město dozajista nachystáno.

„Milá Markétko, tohle prostě dělat nebudu! To teda ne!“ „Pane Ludvíku, jestli si myslíte, že si tady budete jen tak učitýlkovat, tak na to zapomeňte! Navíc teď, když už něco víte… Zkrátka chceme, abyste tam chodil a nosil městu, co potřebuje. Nebudu vás strašit, ale Družina je schopná vás uklidit tak, jak to už za ta století párkrát udělala. Dobře si to rozmyslete!“

No, nějaký strašpytel nejsu, ani kominíka se nebojím. Ale že by byl Ludvík hrdina Nebojsa, tož to taky ne, na to nemám figuru. A navíc, ono mi kdovíjak o to učení pubertální mládeže ani nejde. O co mi jde… prostě a jednoduše mě ukrutně zajímá ten svět za dírou. No, za dírou… Svět za Kývalkou! Jasně, ta díra je někde u té věže, nebo přímo v ní, asi za tím schodištěm. Určitě! Dozajista je tam. „Slečno Markéto, jste členem té Družiny, předpokládám. Aha, jste, takže vám navrhuji tohle: Vy mi řeknete, co o tom světu víte. Já se tam teda vypravím, když mi vysvětlíte, jak se tam dostat. A přinesu, co je třeba a co budu moct. Ale ještě mi vysvětlíte, jaký přesně máte z toho Světa za Kejvalkou prospěch, o co máte zájem. No a taky bych chtěl vědět, co z toho budu mít já. Když nebudu učitelem, tak z čeho jako budu žít? A nemyslete si, že jste mě, Markéto, zastrašila tou výhružkou, Ludvík se žádné »výhrušky«, ani »výjabka« nepoleká!“

Ono totiž mi v té chvíli bylo naprosto jasné, že tihle lidi mě potřebují mnohem, mnohem víc, než já je. Zdá se, že kdybych prostě nebyl, bych jim život zkomplikoval daleko víc, než by byl zkomplikován život můj, kdybych do tohohle vykutáleného města nikdy nepřijel. Takže jsem si trošku na Markétku zadupal. „Ale ne, nechtěla jsem vás Ludvíčku strašit, vůbec ne. Takže dobře, co z toho ve městě máme? Žádné zlato, stříbro, bižuterie… Z hotových věcí se odtamtud nosí jen maličkosti, jako třeba duffy. Víte, co jsou to duffy? Aha, víte. Hlavně potřebujeme různé šťávy.“ „Šťávy? Proboha, jaké šťávy? Džusy? Mošty? Nebo co vlastně? A kdo to potřebuje? Nic takového jsem tady neviděl!“

„Hmm, takže asi tak. Chutnala vám medovina, na té slavnosti? Chutnala, že? A z čeho myslíte, byla udělaná?“

„No z čeho, z medu přece! Medovina se dělá z medu, to dá rozum. Mimochodem byla naprosto vynikající. Nechcete mi snad říct, Markétko, že budu odtamtud nosit medovinu… Jenom na té slavnosti se jí vypilo dobře aspoň hekto, to bych potřeboval vozík, ten tou Kývalkou neprotáhnu…“ „Hi, hi, Ludvíčku, trefil jste to dobře, do té díry se opravdu leze Kejvalkou, ale vozík nepotřebujete, medovina se odtamtud nenosí už dávno, tu si děláme tady. Ze dřeva. A dřeva je tu až až.“

„Tož nerobte si srandu z chlopa, děvucho!“ sklouznul jsem v rozčilení do svého nářečí… „Ale ono je to vážně tak. Vy jste, Ludvíku, vzdělanec. Jistě víte, že med je směs jednoduchých cukrů. No a jednoduché cukry vznikají ze složitých cukrů, třeba ze škrobu. A škrob má velice podobný chemický vzorec jako buničina. Jenže přeměnit buničinu na škrob jde velice těžko a draho a vůbec to není ono. V našem světě to nejlíp umí termiti. Ale oni to taky nedělají, dělají to bakterie v jejich bříšku.“ No podíval jsem se Markétce na bříško, zkrátka mi to ta poznámka nějak připomenula, nebo co… hmm, hezké bříško… A je vidět nejen to bříško, ale i to, že sedí Markétka na prameni poznání, v knihovně. Žabka na prameni… teda poznání. Hezká žabka, moc hezoučká…

„Věřím, Ludvíku, že to znáte, jste přece vzdělanec, ale ono je to složitější, a to vám všechno dozajista řekne pan Špaček. Jsem si jistá, že už ukrutně netrpělivě na někoho čeká. Pan Špaček je vystudovaný chemik. Před válkou býval i novinářem a za války se uklidil tam, na druhou stranu.“

„Počkejte, Markétko, kolik má pan Špaček teda roků? Sto? No a to mi řekněte, jak je možné, že jste takové tajemství tak dlouho udrželi pro sebe? Teda pro město? A co myslíte, jsou na světě ještě nějaká jiná místa s takovouhle dírou jinam?“

„Tak to vám říct můžu. Na té druhé straně té králičí díry se stárne mnohem pomaleji. Podle toho, co říkal starý Vajgl, teda pan Špaček, je tam jiný vzduch a vůbec všechno jinak, ale to vám dozajista řekne sám. A rád, když si tam chudák nemá už tak dlouho s kým povídat.“

„A jak jsme ten průchod udrželi. Domorodci, teda občané města, o tom průchodu vědí. Ne všichni ovšem, jen ti spolehliví. Utajení má starosti »Družina«… ten název nejdůležitějšího spolku ve městě je opravdu hodně starý. O věci se nemluví ani mezi občany, kteří z toho mají užitek, a před cizími už vůbec ne. Problémem jsou lidi, kteří k nám přijdou odjinud, třeba služebně. Tak ty se buď snažíme »vyštípat«, nebo je oklameme, v krajním případě jim hlavičky vyčistíme.“

„A zabili jste už někoho, Markétko?“ „Zabili… neradi, moc neradi, ale zabili. Víte, za dobu co ten průchod opatrujeme to opravdu párkrát jinak nešlo. Když je zle, obyčejně raději vyčistíme hlavu. Človíček zapomene, nebo si bude vzpomínat na něco docela jiného, a dělat něco jiného než to, co dělat chtěl, nebo na co si chtěl vzpomenout. To byl případ toho malíře. On se tam dostal a dostal se i zpátky. Ale začal malovat, co si tak nějak pamatoval. No, postarali jsme se, aby si absolutně nemohl na svůj výlet ani trošku vzpomenout. Ty obrázky jsou moc hezké, pan Vajgl říkal, že sice tuze přesné nejsou… jsou vystaveny na zámku kdesi na Moravě. No a naše lidi chráníme, jak to jde. Když začínají války - a že jich naším krajem přešlo! - tak se chlapi vytratí. Jsme tady pohraničí, tož místní úředníci vystaví papíry, že jsou už pryč, že utekli, že se odstěhovali, nebo se verbíři důkladně opijí a pak se jim hlavinky dokonale vyčistí… Za té poslední války tady byl dosazený jakýsi Němec a nejenže posílal nahoru hlášení, které mu sestavovala »Družina«, ale když potkal nějakého muže, který měl být už dávno odvedený, tak ho prostě neviděl, kdyby do něho břichem narazil. Tomu jsme tu jeho blembeřici vyčistili opravdu zvláště důkladně.“

No, taky se mi ta moje »blembeřice« točila pěkně kolem…

„A průchody do jiného světa? Dozajista jsou i jinde, i když možná do jiných světů, než kam vede ten náš. Slyšel jste o Sannikovově zemi? Ostrov je, a ostrov není…. Nebo admirál Byrd. V Antarktidě viděl město, viděl ho i jeho pilot i jeho fotoaparát…. A město není… a možná zase někdy bude… a co ta Alenčina Králičí díra? Neznáte Alenku a její Říši divů?“

To už se Markétka smála. Hmm, směje se hezky. Fakt je, že průchody do jiných světů jsou asi kde všade. Mizející ostrovy v Atlantiku, nebo v Americe v jakýchsi jeskyních, na středním východě, v Himálaji, prý i celá země, Agharta… nebo jak vlastně…

„No, a naše Kejvalka má proti těm ostatním velikou výhodu. Je tu pořád a stojí solidně. A prý stojí úplně stejná i tam, na té druhé straně.“

„Tak to mi, Markétko, řekněte, kde přišla ta macatá věžička k tak nestabilnímu jménu?“

„Chi, chi, chi… Ludvíčku uvidíte!“

Králičí díra

No a tak jsem tady. Nic moc teda, opravdu nic moc. Vlastně fuj. Veliké fuj. Docela jsem se těšil na nový zážitek. A taky mi začínaly vadit pohledy místních. Jestli věděli, nebo nevěděli, proč jsem tady… no koukali tak nějak… nedočkavě, nebo co. Tak jsem na to hupsnul. Nacpal jsem si do kapes pár věcí, které jsem považoval za důležité a užitečné. Býval jsem trampem a táborníkem, takže jsem vzal nůž, hodinky a šitíčko a … a vůbec takové ty věci, co se na výpravu do neznáma berou. A ruksáček a deku a sirky a … a ešus… No vlastně těch věcí nebylo pár, ale pořádná hromádka… Připadal jsem si v té chvíli jako Indiana Jones, Amundsen, Lewis a Clark, Děžněv, Vasco de Ludvík…

No ověsil jsem se těma věcma, odšoupl almárku a lezl po úzkém schodišťátku. Čekal jsem nějaký efekt, nějaké zablesknutí, zahřmění… a ono nic! Lautr nic. Prostě jsem se protlačil až na konec chodbičky se schodištěm a nic…Tož jsem zkoušel, jestli nenajdu nějaké hejblátko, nějakou vysunovací cihlu, kolíček, dutinu s otiskem dlaně, nebo tak něco… Něco jako to bývá ve filmech a románech, něco zvláštního …Nic! Vzpomenul jsem si na jakýsi polský film, kde se hrdinům podařilo uvést tajemný stroj do chodu vykřiknutým heslem. Hmm, stál jsem na schodišti a hulákal různá slova, která mi přišla na mysl. A přiznávám, že se mi s postupujícím časem produkce vybavovala čím dál častěji slova, která ve slovníku spisovného jazyka českého nejsou a ani hned tak nebudou. Zkrátka jsem byl nakonec sprostý jako kanálník, na své ámosovské, promocí potvrzené životní poslání jsem zapomenul. Krucipísek, to mi nemohla ta Markéta říct, jak se tam leze? Žába na prameni poznání? Bylo mi tak hanba, že nemůžu dál, bylo mi stydno si představit, co budu říkat lidem, kteří mi svěřili své největší a nejdůležitější tajemství, že jsem se rozbrečel. Normálně rozbrečel jak kluk. Ne, jako vážený pan učitel, vysokoškolsky vzdělaný člověk, ale jako usmrkaný kluk. Ubrečený, špinavý od prachu, ověšený výstrojí a výbavou na svou hrdinskou výpravu jsem to nakonec vzdal. A když jsem chtěl ta dvířka od schodiště zase zavřít, všimnul jsem si, že na háčku na nich visí nějaké hadry. Viselo to nadělení na dvířkách zevnitř a rozum dá, že jsem si nechal otevřeno. Jednak kvůli světlu a jednak z opatrnosti… no dobře, bál jsem se trochu. No a co, prostě bál. Taky byste se báli…Takže jsem ty hadry neviděl, zatímco jsem omacával zdi a hulákal ta hesla… Co to je za textil, tady. Bylo to notně zaprášené a lehce zatuchlé kompletní pánské ošacení. Včetně dlouhých podvlíkaček, slavných jägerovek, co je zná i Limonádový Joe. V mých uslzených očích jsem viděl ty věci skoro i jako oběšence. Bezduchý obal… duše pryč. No jo, ale tady v tom obalu chybí i to tělo, čí tělo absentuje? Ludvík je tvor zvědavý. A když je zřejmé, že ta garderoba je očividně „věc opuštěná“, jak praví zákon, a to již dlouho opuštěná, podívá se Ludvíček, co má ten viselec po kapsách. Aha, tady je v pěkném pouzdérku kapesní nožík, kapesník, a tady…

A pak se to stalo.

Když jsem obracel ten oblek na dveřích visící, dveře se zabouchly. Lekl jsem se, to ano. Ale ne kvůli tomu bouchnutí. Nepolekal jsem se, protože z ničeho nic nastala tma egyptská. Poděsil jsem se, protože ta tma přestala být tmou tmoucí, ale začala se prosvětlovat. Prosvětlovalo ji zelenkavé světélkování stěn. Aha, něco jako chodba v jihlavském podzemí, fosforeskující rafičky budíku, nebo tak něco. Jenomže tam nahoře, na konci schodišťátka jsem uviděl kulatý otvor. Černá díra, která tam určitě nebyla, když jsem ohmatával zeď a když jsem nemravně pokřikoval. No hurá! Mám to! Tudy na to! Viděl jsem kdysi film, kde se nějací lidi taky dostávali do jiného světa. Vrhali se do toho po hlavě. Konec konců i ta Alice do své králičí nory spadla. No nejsem emerický hrdina ani Alice. Takže jsem se opatrně přiblížil k otvoru. Napřed levou ruku, čistě pro jistotu, přece jenom, že… jsem pravák. Pak obezřetně pravou. Jde to. Ale s ruksakem na zádech se do toho otvoru nedostanu. Aha. Potáhnu svou výbavu za sebou. Kdybych byl v té chvíli maličký, jak malinká byla ve mně dušička, mohl bych tím tunelem pochodovat nejenom s batohem, ale i se suzafonem…

Takto vypadá suzafon!

Tedy vzhůru dolů! Vsoukal jsem se do toho otvoru, k noze popruhem uvázaný ruksak s mojí výbavou. Hlavně aby se jí nic nestalo. Po kapsách mě tlačily další nezbytnosti, ale šlo to.

Kousek to šlo. A pak to jít přestalo. Ne že by díra končila. Nekončila, ale začala mi být těsná. A začala být i jakási vlhká. A špatně se mi dýchalo. A teplo… co teplo, horko tu je… Marjápanno!… se tu udusím! Ven, musíš ven! Hned ven!

Dopředu to nejde, tož zpátky… Sakra ruksak, ruksak!! ruksakra!!! Nějak se šprajcnul, nebo co…

Panika! Panika!!! PANIKA!!! „Pomóóc, pomóc!!“

Nikdo mi nepomůže, zahyneš tady, udusíš se, Ludvíku!

Řval jsem a brečel, škubal sebou… Litoval jsem se. Litoval jsem, že jsem do té díry vlezl, litoval jsem, že jsem se nechal nachytat do toho vykutáleného města, málem jsem litoval, že jsem si nevzal slavného Pištu Hufnágla, jak říkávala za mého dětství paní Smolíková… Hlava se mi točila strachem, přidušením, úzkostí duše i úzkosti z té díry… Nemohl jsem se ani pohnout. Napadlo mne, že tak se cítí těsně před smrtí cestovatel, kterého polyká veliký had. No jo, asi jsem vlezl nějakému hadovi rovnou do tlamy. Ten chřtán mne začíná obracet podél mojí osy. „Auu! To bolí! Zlomí mi ta potvora páteř!!!“… začíná mne polykat!!… už nelezu, už mne to posunuje samo. Jo! Říká se tomu peristaltika. Stěny chřtánu jsou pružné, vlhké, horké, hnusné!

A pak to přišlo. Ozvalo se takové hluboké »PLUNG« a byl jsem venku. Tedy tady, za dírou.

Na Druhé straně Králičí díry.

Špačkovo hnízdo

Tma jako v… no v pytli. Dýchá se mi mizerně, ale hlavně, že dýchám! A na čem to ležím? Na schodech? No jo, na schodech. Sakra to je přece ta zatrolená Kejvalka! Krucifix! Tak jsem se málem udusil v té díře a jsem zase zpátky! Ale kde jsem se v té díře proboha obrátil? Nebo ta nora vede ve zdech té věžní potvory kolem dokola? Ježíšikriste! Ludvo, ty jsi vysvlečený donaha! A kde je má velkolepá výstroj? Batoh, a průzkumnické věci, co jsem měl po kapsách! Marjápanno - a moje bezvadné automatické hodinky, co jsem dostal k promoci od maminky… všecko zůstalo v té hnusné díře! Ludvo, ty troubo, ty jsi vůl na entou, kdo ti kázal do toho lézt. Jak teď budeš vypadat, až se budeš nahatý plížit na faru?

No a jak jsem byl celý zničený a dolámaný, zpocený a jaksi mokrý a napůl udušený, tož jsem se zase rozbrečel. Nebo to byl ještě ten první pláč? Jen tak na chvilku přerušený? Ještěže tam dole na dveřích visí ten oblek. Navíc ty stěny zase světélkují. Krucipísek!!! Ty hadry tam nejsou!!! Ale co. Teď v museu nikdo nebude, on vlastně za mne nikdy nikdo v museu nebyl, aspoň se trochu vydýchám. Tady na tom schodišťátku je to k zalknutí. A k večeru se nějak proplížím na faru a pak se uvidí. No, vidělo se, vidělo. Když jsem otevřel dvířka a vlezl do musea, žádné museum tam nebylo, nebyl tam ani ten chladivý a jakoby zaprášený »museální vzduch«. Dusno, horko a těžko tam bylo. Jako bych byl na dně hodně teplého a hodně hlubokého rybníka. A šero tu bylo. Místnost musea byla zastavěna jakýmsi lešením z tyčí, na kterých visí pytle, žoky, rance nebo vaky. Asi z igelitu, nebo kdovíjakého vikslajvantu. Tak jsem asi fakt prolezl! Fuj, fuj, fuj… kdybysem to byl bejval věděl, tak bysem sem bejval nechodil! Tak jsem tam stál nahatý, mokrý, bez ničeho. Jak novorozenec jsem si připadal.

Zrovna jsem odtlačoval ty měchy, protože mi bránily, tak jak byly i docela nízko zavěšeny, v průchodu ke dveřím ven, na vzduch, když ty dveře rázně otevřel chlap. Musím říci chlap, protože to chlap prostě byl. Vyšší než já, svalnatější a i trošku obtloustlý a zarostlý jak Ezau, taky docela nahatý, ale vidět bylo, že je starý. Fousiska bílá, chlupiska bílá, hlava notně proplešatělá, zbytek vlasů taky bílý.

„Pan Špaček, nemýlím-li se…“ zaduněl jsem basem. Až jsem se lekl! Co to bylo? Mám přece normální hlas… ještě ho nemám ani kantorsky vyřvaný! „Ha, ha, ha“ zadunělo to chlapisko, „doktor Livingstone, jsi měl říct!“

No jo, znám tu historku… „Jo, jsem to já, Špaček, ale klidně mi říkej Vajgl, jsem na to zvyklý. Tak jaká byla cesta? Aha, nic moc, jak vidím.“

No, určitě viděl, jak jsem ubulený. Oči mám beztak červené jak myxomatózní králík.

„Pane Vajgl, jak se mi tak mohl změnit hlas? Vždyť mám hlas jak Šaljapin, nebo Haken.“

„Počkej synku, co kdybys mi napřed řekl, jak se jmenuješ? I tady platí nějaká slušnost, víš?“

„Jé, pardon, jsem Ludvík…“

„Hele, Ludvo, kdy jsi slyšel Šaljapina? Já v čtyřiatřicátém roce, v Národním. No, jo, to je už dávno. A který je vlastně rok tam u vás? Na, chlapče, tohohle se pořádně napij, ale opravdu pořádně.“ Podal mi jakýsi ten pytlík a brčko, asi z trávy. „Dobré, že? To ti dobře taky udělá, to tě postaví na nohy, neboj, v tom je síla!“ A pak se začal vyptávat na lidi z města, zatímco jsem nasával z pytlíku. Vždycky jsem jen jedním slůvkem odpověděl, nebo prostě kývnul, a když jsem chtěl odpovědět podrobněji, pan Vajgl zaduněl: „Pij Ludvo, pij, tak mi to řekneš třeba zítra.“ Opravdu mi ten nápoj prospěl. Únava přešla, bolest přešla, dokonce jsem se trošku i rozjařil. A přišlo mi dokonce zábavné mít ten hlubokánský bas. Prý je to vzduchem, ve vzduchu je prý kromě dusíku a kyslíku notná dávka jiného plynu. Pan Špaček si myslí, že by to mohl být argon, ale přestože je chemikem, nemá čím a jak to ověřit. A že ten argon je těžší než dusík, tož se naše hlasivky tolik nerozkmitají, jako ve vzduchu. Kmitají pomaleji. Totéž, jenom naopak, jako když se děti nadechnou helia z balonku a piští pak chvilku tenoulinkými hlásky. A už taky konečně vím, proč se ta věž tak divně jmenuje. Když totiž někdo tou králičí dírou leze, tak se ta věž jakoby chvěje, nebo její obraz se chvěje, nebo tak nějak. Protože ta věž, anebo vlastně ta králičí díra není ani u nás, ani tady na druhé straně, ona je vlastně kdovíkde, pan Vajgl to neví a tím méně Ludvík.

A pak jsme vyšli ven. A první co jsem uviděl, tak jsem viděl květy. Hodně květů. A vzpomenul jsem si, kdy jsem tyhle podivné kytky viděl kromě záhonku pana Vajgla. Woinich!

Woinichův rukopis - nákresy podivných rostlin

…a jak vypadají ve skutečnosti…

Ovšemže! Takže žádný Havířov v květech, žádná Flora Olomouc… to jsou věci… no, uvidíme. Teď prý ale musíme spěchat někam nahoru. Tam uvidím zdejší nebe, Slunce a tak. Rozhlídnu se trošku. Totiž kolem té zdejší věžičky, teda jestli je zdejší, jestli není jen obrazem-odrazem, nebo čím, té pozemské, je houština notně přerostlých lučních trav a bylin. Kdoví, třeba je tu i ten tu-lipán, co ho rozeznám od staleté lípy. A rostlin a zeleniny všeho druhu kolem moc a moc. A spěcháme, ale jde se mi špatně, nejsem zvyklý chodit bosky, píchá a tlačí mě to. A taky je mi trochu stydno, takhle tu pobíhat na Adama. Nejsem žádný exhib! No, co nadělám. Nevím, jestli tu nakonec nezůstanu, protože tu cestu, tu cestu už znova absolvovat nechci! To byla hrůza, to byl přímo porod. Snad se rozední, protože je dost šero, takové jakési namodralé šero. Tmavomodrý svět sice ne, ten ne, ale jinak… A dýchá se mi v tom horku fakt mizerně. Špačkovi to zdá se nevadí, dělá douhatánské kroky, skoro skoky a je vidět, že se spíše brzdí kvůli mně. Když jsme se dostali konečně na kraj toho porostu a listy všeho druhu nad našimi hlavami zmizely, nebe jsem neuviděl. Špičatá, hrubá, jakoby rozčepýřená skaliska nám stála v cestě. Ovšem co potěšilo hlavně moje chodidla, byla dlažba. Mezi skalami vedl kupodivu jakýsi primitivně vydlážděný chodníček, nebo stezička. Úzká, klikatá, ale vyložená rovnými, hladkými kameny. Připadal jsem si jako bych byl na večerním výletě v Adršpachu. Akorát tam skály vypadají tak nějak „civilizovaně“, oble, hladce, upraveně. A co hlavně. Adršpach je pískovec a tohle byl nějaký čedič, nějaká vyvřelina, nebo co. Rozhodně teda ne ten náš vlídný pískovec. Pan Špaček mne jistě a bez váhání vedl mezi skalisky. Vlastně to nebylo tak těžké, protože jsme se drželi toho chodníku. Sem-tam jsme se dostali na jakousi křižovatku s jinou stezkou, ale to bylo jen párkrát. Až jsme dorazili ke schodišti. Schodišti? Tedy k něčemu mezi schodištěm, kamenným žebříkem a lezeckou stěnou. Po schodišti se schází, po tomhle zázraku se dá nanejvýš slézat. Měl bych tomu říkat asi »sleziště«.

Mnoho rad, mnoho pomoci a doslova podpory ze strany Špačka, a velmi mnoho námahy z mojí strany. Nakonec jsme se vyškrábali nahoru. Nahoře na hoře - to zní pěkně, že - jsem zažil další zklamání. Žádný krásný výhled do dálky, žádný pohled na jasné nebe cizího světa. Ani na to místní dvojče Kejvalky nebylo vidět. Nebe jakési nanicovaté barvy, namísto Slunce jenom rozmlžená oranžová skvrna. Hmm. Takže to šero, to není ráno ani večer, to je den. V noci bude tma jak v tunelu.

Ten vrchol není špičatý, je to jakási plošina. Plošina pokrytá plochými kameny, nějakou tou místní odrůdou dlažby, trochu pískem a něčím co vypadalo jako hrubý přerostlý mech. A mezi tím rostla bylina, která vypadala jako ten koňský jitrocel. Ta škaredá bylina co roste podle cest. V Rusku ji taky říkají »padarožnik«. Jenže tenhle byl, asi podle místního zvyku, veliký, že by se pod jeho listem schoval před deštěm kompletní dechový orchestr. I se suzafonem.

Ukázalo se, že pod tím „velelupenem“ je jakási podestýlka. Velké měkké suché listy, jemňounce ochmýřené. Ha! Tady asi budeme spinkat. Už se těším! Utahaný jsem jako kotě. Špinavý, upocený, s otlačenými chodidly, nohy ošvihané a poškrabané těmi šlahouny dole. Žádná radost. Hladový a žíznivý. Trošku jsem si ale doslova oddechnul. Tady nahoře se opravdu dýchalo mnohem líp. Lehčeji. Lehčeji jsem se i cítil. Ovšem jen do té doby, než jsem si prohlédnul totem, nebo co to tam stálo. Strašák? No v každém případě nepříjemná věc. Byla na tom připevněna dětská lebka, aspoň podle velikosti, myslím. Dítě to asi bývalo dost zvláštní, nepodobné našim dětem, soudě podle těch kostí…

Lebka s velkýma očima

No, spát budu asi pod listem, a už to mám opravdu zapotřebí. Lebka-nelebka, spát Ludvík musí, už se mu oči zavírají. Jo, ještě jsem dostal napít. Zase ta měchuřina, zase brčko, ale pití to bylo jiné. Tady dobré. A Ludvík spal a spal, a dobře se mu spalo… jako Karafiátovým Broučkům. „Dobré ráno, Ludvo. Copak se ti zdálo v novém bytě? To se má splnit, znáš tu pověru?“ Kruci, tak jsem opravdu tady. Za Králičí dírou. Nebo za Kanálem, jak říká Vajgl. Hmm. Kanál je lepší název. Výstižnější. Takový fujtajblový hnus. Když si vzpomenu, jak mne to málem zabilo. Mrzutě jsem se rozhlížel po okolí. Fakt je ten, že se tu líp dýchá, asi ten argon. Dole je ho asi ve vzduchu víc. Ale horko je tu pořád. A vlhko. Tak vlhko, že je kolem sraženou vlhkostí doslova mokro jako po dešti. „Tak co, jak ses vyspal, synku, dobré sny?“ Dědo jeden, zrovna tobě budu vykládat, co se mi zdálo. Snilo se mi, že jsem zase na té štěrkovně. S Markétkou. Ale vykládat ti to, dědulo, nebudu, ještě by ses zkazil. „Ale nic se mi nesnilo, nebo jsem to zapomenul. Hele, co to je? Kde jste to vzal? A jak jste to sem dostal?“ Kousek ode mne stál koš, plný všelijakého ovoce. Něco vypadalo jako višně velikosti pomeranče, něco jako přerostlý banán, pak zase něco co připomínalo salátovou okurku a ještě docela jiné plody, co už nepřipomínaly nic známého.

„No, tak to máš, Ludvo, od tvých nových kamarádů.“ „Jakých kamarádů?“ „No, přece těch, co vyrábějí a dodávají šťávičky, které budeš nosit do města.“

„Ani náhodou! Do toho hnusného zabijáckého Kanálu už nevlezu ani zanic! To radši zůstanu tady navždycky, takhle riskovat už víckrát nebudu!“ Na tohle pan Špaček už neřekl nic. Ale prý mám ochutnat. Asi je ten člověk toho názoru, že najedený člověk je spokojenější, klidnější a vůbec v pohodě. A snese toho víc, než člověk hladový. A hlad jsem opravdu měl. To víte, cesta tou hnusnou prolézačkou mi nepřidala. Zato ovoce bylo prostě skvělé. No, ovoce… něco jako šťavnaté sladké ovoce, něco trochu jako pečivo, a ta okurka chutnala dokonce po mase, nebo salámu, nebo tak nějak. Kdo si myslí, že je snadné popsat chuť, ať to zkusí. Co takhle popsat třeba chuť žluté sodovky někomu, kdo ten fujtajbl ještě nikdy neochutnal. A překvapení nakonec. V košíku dole byl svazeček těch duffo. Pan Špaček se doslova rozzářil:

„Tak chlapče, máš to dobrý, asi se jim docela líbíš.“ A tak jsem si poprvé „zaduffal“… je to dobré, moc dobré. Asi nějaká droga, nebo tak. Ale co, jestli mám pro svět zmizet tady, v tom promočeném horkém pekle, tož je úplně fuk, jestli tu skončím jako narkoman. Ovšem a to musím přiznat, udělalo mi to duffnění móóc dobře. Hnedle jsem viděl ten tmavý svět ve světlejších barvách… he he he. I ty naše hlasy se mi nezdály tak hrůzostrašně basové. A i ta podivná lebka vypadala víc jako zajímavost a zvláštnost, než jako kus mrtvoly… „Hele, Ludvo, a proč jsi vlastně nic nepřinesl? Jsi uprchlík? Děje se tam doma něco? Něcos provedl? Teď jsi najedený a odpočatý, tak povídej. Do teďka jsem tě nechal, protože jsem viděl, v jakém jsi stavu, ale taky mne už zvědavost trápí…“

„No jo, ale kde začít, je toho moc, pane Špačku…“

„Začni prostě od začátku, odkud jsi, jak ses dostal do města, kdo ti řekl o Kanálu, proč poslali jenom tebe a nic neposlali pro ně, co mi máš vyřídit a vůbec všecko. A řekni mi všechno, máme moře času.“

A tak jsem se pustil do vyprávění. A povídal a povídal. Co jsem věděl, to jsem pověděl. Na partyzána jsem si nehrál a řekl jsem mu i o věcech, které bych si jindy nechal pro sebe. No, jednak to dobré jídlo, jednak to duffo. Ono je výborné, že toho duffa vůbec neubývá. A moc dobře se u toho povídá. Pan Špaček se občas zavrtěl anebo zvedl obočí a bylo vidět, že by mne chtěl přerušit a na něco se doptat, ale neudělal to. Ani jednou. Nechal mne vyprávět. A když jsem skončil, řekl jako první věc: „Chlapče, ty jsi fenomén. Nechápu, jak jsi mohl Kanálem prolézt, jak to, že tě Kejvalka nespolkla. Nebyl bys první spolknutý. Takových už bylo. Tys totiž udělal největší chybu, že ses do toho pustil bez poučení a vlastně beze smyslu. Měls počkat na lidi z Družiny. Zaprvé by ti řekli co a jak a za druhé by ti něco dali pro ty tady. A řekli by ti, že se sem zásadně nechodí ve smokingu, ale »na Adama«, protože Kejvalka oblečení nesnáší. A navíc mě mrzí ten záhon. Kdybys věděl, kolik dal práce…“

„Pane Špačku, víte, něco mne akutně tlačí, zkrátka potřebuju to, no víte co… a taky bych se rád trochu umyl, už jsem celý olepený, no, takový fuj…“

Ten člověk by mohl být nejméně mým dědečkem, jestli ne pra-, když poslouchal ve čtyřiatřicátém toho basistu, že… a je vlastně docela laskavý a milý. A navíc tu nikoho jiného nemám. Vajgl mu určitě říkat nebudu.

To co jsem musel udělat, jsem udělal do takové jakési hluboké štěrbiny. A umyl jsem se jednoduše. Prostě jsem stáhl na sebe jakýsi velelist a teplá rosa na mne stekla proudem. Když jsem to ze sebe shrnoval i s tou mazlavou špínou, řekl můj parťák schválně pozměněným hlasem: „Pátek přinést co pomůže!“ He, he, he. Tu hlášku znám, to je přece z Robinsona. Má ten děda smysl pro humor. A asi si tady zvyknul, smířil se a možná se mu tu i líbí… No mi tedy určitě ne. Přinesl mi děda celkem přesně podle Robinsonova Pátka jakési bobule. A mydlilo to a docela i vonělo. Hmm, tak tohle je fakt dobré… A pak mi vysvětlil, jak se správně Kanálem prochází. Kanál prý nepropustí každého. Prolézat mohou jenom lidi, teda žádné zvíře. Z lidí, kdožvíproč, prolezou jen kluci. A nesmí mít nic na sobě, ani náramky, šaty, řetízky a tak. „Aha - už vím, proč tam, na těch dveřích visí ty šaty. Jsou pana Špačka. Chtěl se obléct, až poleze zpátky…“

Pro někoho je prolézání těžké, pro většinu nemožné, ale někdo profikne skrz jakoby nic. Někoho Kanál sice pustí dovnitř, ale pak se už nedostane ven. Polkne ho to… Nikdo neví kdy, kdo a proč Kanál zřídil a jakým způsobem funguje. A Ludvík je úplně první člověk, který prošel kanálem, i když byl opatřen tou svou cestovatelskou výstrojí. Věci musí být uvnitř měchuřin. Jinak je Kanál spolkne. Což se taky stalo…

„Hmm, pane Špačku, a proč jste si ty šaty sem nepřetáhl v nějakém tom pytli? Nemusel byste tu běhat docela nahatý. A já jsem si taky vlastně mohl svoje věci a hlavně ty hodinky zachránit.“

„Ludvíku, dovedeš si představit, že by ses tady oblékal? V tom horku a vlhku? Ty šaty by byly ustavičně durch promočené a určitě by na tobě hodně rychle zplesnivěly. V tom by ses asi tuze necítil. A ty opruzeniny, zapařeniny. Zkus si na sebe navléct třeba jen opasek a uvidíš, jaká budeš mít bebínka na svém břichu. Tohle podnebí nepřeje více věcem, než je textil. Tady neobstojí ani většina kovových věcí. Oheň tu není z čeho udělat. Teda jediné co tu prosperuje, je ta zelenina.“ „No dobře, a co ti, co tu nechali toho strašáka s lebkou, ti co přinesli to senzační jídlo a ještě lepší duffo… Ti neprosperují? Těm se tu nedaří? A co jsou zač? A proč nepřijdou teď? Jsem už zvědavý.“

„Přijdou, chlapče, přijdou, za chvilku bude večer a to tu určitě budou na noc. Tohle místo nahoře je jejich hnízdo.“

„Pane Špačku, neposmívejte se mi. Před malou chvílí jsme vstávali, že je ráno. Sotva jsme trochu pojedli tak má být zase večer? Kdybych tady měl ty svoje hodinky, viděl byste, že mohlo uplynout tak nanejvýš pár hodin! Kde je do večera!“

„A tobě, hochu, ani neřekli, že tu je úplně jiný čas?“ zaduněl pan Špaček.

No jo, děda má asi pravdu. Jednak to tu zná, jednak nejsme na Zemi. Takže ty hodinky by mi moc nepomohly. Ale stejně je mi jich líto. Tak jsme se pustili do debaty o místním čase. Teda debaty. Pan Špaček vykládal a Ludvíček jenom poslouchal. Občas jsem řekl něco jako: „Aha“, nebo: „A jó“, případně: „Ach táák“ …

Světlo vytváří podivné efekty - i světelné vodopády

Tenhleten svět, tahle planeta, se točí jako čamrda, mnohem rychleji než Země. Jak rychle neví nikdo, protože nikdo nemá hodinky. Hmm… nikdo…

„Nás lidí je tu víc, pane Špačku?“

„No jo, je nás tu už dost. Chlapi, kteří tu uvízli jako já. Už Kanálem neprolezou, už je zpátky nepustí.“

„Fajn, ale kde teda jsou?“

„Některé si odvedly jezinky, většinou ale s nimi odešli dobrovolně.“ „Ne, pane Špačku, nerobte srandu, jakési »jezinky«, tož kaj ti chlopi su?“ „Jak který. Někteří už dozajista umřeli, někteří se jen tak toulají. Občas se někdo z nich vrátí ke Kejvalce a zkusí prolézt zpátky. Nebo si přijdou jen tak poklábosit s Vajglem. Protože je jim jednoduše smutno. A vykládám si s nima velice rád, protože je mi smutno taky. Teď tu mám tebe a věřím, že se z našeho města zase ke mně vrátíš, aspoň na chvilku, až přetáhneš kanálem to co už je nachystané… Budu tu na tebe čekat a připravovat další šťávy. Ale teď už dlouho z těch starých známých nikdo nepřišel, asi se zatoulali někam daleko, nebo je s nima prostě ámen.“

„A jak to podle těch ztracených zatoulaných tady vypadá? Než bych lezl znova do toho hnusného kanálu, radši tu zůstanu. Vždyť jsem vám říkal, že nejsem zdejší a celé město mi může být šumafuk. Nemám k městu vztah a můj život je mi milejší.“ Pan Špaček zvedl obočí. Asi si vzpomněl, jak jsem mu vyprávěl o Markétě a Ulrice, či co…

„No, jak to vypadá? Tenhleten svět, tahleta planeta se točí rychle jako čamrda, ale to jsem ti už říkal, že. A podle všeho je dosti veliká, ale lehčí než naše milá zeměkoule. Viděl jsi sám, žes lezl nahoru do Hnízda jak veverka. A taky je všude stejná. Les z té zeleniny co je dole a občas nějaké úzké jezero, nebo možná to je nějaká síť jezer, průlivů, nebo co. To je tady všude, pokud jsem slyšel.“

„Asi řeky, ne?“

„Ale kdepak, Ludvo, řeky ne, řeky přece musí někam téct. A tady řeky netečou, protože tady neprší.“

„Neprší? A z čeho teda ta všecka zelenina roste? Bez vody. Tož to je zas jakási kravina neopísaná!“ rozčilil jsem se.

Skrz vegetaci ani slunce není vidět…

„Hele, ty Slezáku, a Slunko jsi tady viděl? A tu mlhu, tu záclonu na nebi jsi viděl? Slunko ne, a záclonu z mraků jo, že? No, tohle nevím samozřejmě jistě, ale já si myslím, že většina té vody tady je v nějakém obalu kolem téhle oběžnice. A vzduch je vlhký až bůh brání, to musíš cítit sám. Té rosy ráno sis taky všimnul, doufám. Takže to vidím takhle: Kromě těch proláklin zalitých vodou je všechna voda, co tady je, ve vzduchu a v tom nebeském obalu, v té poloprůsvitné duchně na obloze. A proto tu není ani pořádný vítr. Celý povrch se zahřívá víceméně stejnoměrně. Když žádný vítr, tak žádné počasí. A vlhkosti a vody pořád habaděj. Ze vzduchu. A pak samozřejmě žádné řeky, když není déšť, který by je napájel. Ale jak říkám, nevím to jistě. Mám maturitu a plno zkušeností, nejsem žádný hlupák, ale tady nemám jak něco změřit, jak se ujistit. Žádná technika, žádné měření. Ani oheň tady nerozděláš, není z čeho. A taky není proč.“ No jo, starý Vajgl se mi trošičku rozčilil… „No, počkejte, pane Špačku, nemyslel jsem to zle, určitě ne. Ale řekněte mi něco o těch, co jim říkáte Jezinky.“

„Jezinky? Jsou to boží tvorové jako my. A jako my, ani ony pravděpodobně do toho světa původně nepatří. Buď sem spadly z nebe, nebo nějakým létadlem přiletěly. Nebo prolezly nějakým jiným Kanálem, kdo ví. Ten pan „Kdo“ to možná ví, já ale určitě ne. Vypadají podobně jako lidi, ale lidmi dozajista vůbec nejsou, jsou jiné, však je za chvilku uvidíš sám. To Hnízdo tady, to je jejich. Nocoviště, pevnost… Prostě Hnízdo. A ten totem, ta věc s tou lebkou, to mají asi na odstrašení jiných jezinek. Jiné tlupy, či kmene, rodu či co to mezi sebou mají. S nimi se nedomluvíš. Jestli si myslím, že o nich něco vím, tak jenom z pozorování. Ony nám asi aspoň něco rozumí, ale my jim ani trochu. Je to jako s nějakým zvířátkem. Psík rozumí třeba vysloveným povelům, ale rozumíš psímu štěkání?“ „Počkejte, ony štěkají?“

„Ale ne, neštěkají, a neboj se… koukni, už jsou tady!“

Jezinky

Na plošinu vylézala, jedna po druhé, řada jezinek. O tom, jak jezinky vypadají, mi vyprávěla už i Ulrika a hlavně Markéta. Ale jak by je mohla ta děvčata bezchybně popsat, když je nikdy neviděla? A jak bych si je mohl představit z tak nedokonalého nějak zprostředkovaného popisu?

Skoro jako lidé… jenže to nejsou lidé…

Vypadají ti tvorečkové jako malí lidé. Asi jako afričtí pygmejové, které jsem ve skutečnosti taky neviděl. Ale liší se od nich poměrem rozměrů těla. Dosti dlouhé končetiny, krátká a subtilní tělíčka. Na rukou i nohou po šesti prstech, přesně tak jak mi vyprávěla děvčata. Ale co je od nás lidí nejvíce odlišuje, jsou oči. Veliké, celočerné oči bez duhovky, bez bělma, bez zorničky… prostě velké černé kuličky…

A pak vlasy. Ano jezinky mají vlasy. Některé je mají dosti dlouhé, některé zkracované. A ty vlasy jsou různobarevné. Jedna má vlasy tmavé. Druhá červené a třetí žlutomodré. Je na první pohled jasné, že jsou to všechno samičky, až na dvě mláďata, které jsou - stejně jistě - samečkové. Nenosí žádné šaty, ale zato některé z nich nesou něco, co vypadá trochu jako husitská sudlice. Teda sudlice, spíše než sudlice tak »sudlička«. Zkrátka: dřevcová, bodno-sečná zbraň. Tak jsme se to učili ve škole, tak zní odborný, historika hodný název - a tak to musí být pravda i u téhle legrační zmenšeniny. Strach mi ti tvorečkové, kteří mi svou výškou dosahují sotva po prsa a kteří odhadem by ani na Zemi nebyli těžší než patnáct, dvacet kilo rozhodně nenahnali.

I s těmi svými sudličkami. Stáli jsme s panem Špačkem proti nim, a když se pan domácí lehce uklonil, roztáhnul prsty na rukou a začal dlaněmi otáčet „tak-tak-všelijak“, opakoval jsem to po něm. Znáte to, jak se ptáme malých dětí: „jak se máš?“ No, i na Ludvíka to platilo, mám se taky tak: Tak-tak. Všelijak.

I jezinky se měly „tak-tak-všelijak“, neboť i ony dlaněmi pilně otáčely. A opravdu, mají po šesti prstech! Měla ta děvčata, teda Ulrika i Markétka, pravdu. Vypadají ručky těch jezinek, jakoby měly dva vratiprsty, dva palce. Na každé straně dlaně jeden. A všechny ostatní čtyři prsty stejně dlouhé… To vrtění dlaněmi je asi jejich pozdrav.

Takže pozdrav pánbů, milé jezinky…

Chvíli jsme stáli proti sobě a vrtěli a vrtěli. Trochu mi ta stvořeníčka připadají jako starší děti někde u vody, na výletě. Když už odložily ty sudličky a ranečky a košíky a co to vlastně všechno ještě nesly. A jako děti se daly do řeči. No, řeči… je to vlastně spíš řeč ptačí, než lidská. Jakési cvakání, mlaskání, usykávání, zapísknutí… Už jsem říkal, že jsem vystudoval a promoval na pedagogické škole, že? Učili jsme se i o anatomii dítěte a o tvoření hlasu. No, řekl bych, že z jejich zvukového projevu je patrné, že nepoužívají hlásky, kterým se odborně říká vokály. Mají vůbec hlasivky? Všechny zvuky dělají výhradně v pusinkách… Ještěže jsem tím promovaným odborníkem… Hmm a co ten počet prstů? Jakpak asi počítají? Vyrábějí, tož počítat určitě musí… Počítají po dvanácti? Sakra, ale lidi mají prstů deset a taky počítají po tuctech. Anglicky je každé číslo až do dvanácti originál až pak přijdou ty „teens“… jezinky určitě počítají po tuctech. Spíš je zajímavé, proč počítáme občas po dvanácti i my, lidi. Že bychom se s jezinkami už někdy, kdysi, potkali? Soustavy početní mohou být různé. Francouzové počítají třeba po dvaceti, že. Devadesát dva se řekne francouzsky: Dvakrát čtyřicet a tucet: »quatre-vingt douze«… Hmm a taky nám říkali v informatice, že jsou soustavy šestnáctkové, osmičkové a ovšem i dvojkové… No, a jsou ty jezinky všechny docela nahaté, vypadá to, že prostě vůbec neznají ani náznak oblékání… i když tady, v tomhle klima…Špaček má pravdu. Jen by to vadilo, překáželo a užitek žádný. Obleček z trávy a člověk vypadá jako oživlá kupka rychle hnijícího a zapařeného sena…

Ludvíku, řekl jsem si, jsi moc chytrý kluk… takhle se občas povzbuzuju, a kdyby vedle mne nestál starý Vajgl, povzbuzoval bych se hlasitě. Může to někdo mít za zlé zdrcenému, nahatému junákovi, který uvízl v cizím světě? Horkém, mokrém, tmavém, úplně cizím, neznámém a dozajista ukrutně nebezpečném světě?

„Ludvo, teď dávej pozor, prosím tě,“ řekl pan Špaček vážně. „Už se určitě rozlehlo, že jsi tady. A bude o tebe zájem. Hmyzáci, počítám, dají pokoj, když jsme tu dva. Ale ty jezinky zpoza vody by mohly přijít. Takže bacha.“

„Pane Špačku, nestrašte mě, co se zase chystá? A jaký zájem?! Ausgerechnet o mě! Copak jsem nějaký Smolíček-pacholíček? Ještě jelena se zlatými parohy a bude to tak všechno. Ano, jsem vysokoškolsky vzdělaný člověk, ale Yankeem na dvoře krále Artuše určitě nebudu. V tomhle podělaném světě… Jaký můžou mít nějaké místní jezinky zájem o bambulu, jakým jsem? V tomhle podělaném světě jsem docela k ničemu! Na co jsem študoval? Ještě jsem si ničeho pořádně neužil, ani s holkou jsem se doopravdy nepomiloval a tady?! Tady mě nanejvýš něco sežere! A zpátky nemůžu!“

Zase mě to bere. Budu rád, když se hned teď zase před Vajglem a i před těmi jezinkami nerozbrečím. Jak by asi znělo bulení basovým hlasem? Hrdina teda nejsem. To už vím. Vyrostl jsem u maminky a u dědy, pak škola, no a pak pajdák. Byl jsem tam mezi holkama a bylo mi tam dobře. Vzpomínám, že v prvním ročníku, kterási lektorka řekla, že je dobře, že studuju pajdák, že by mne přijali i bez přijímaček.

„Tohle je, milé dívky, Kluk. Naše učební pomůcka…“

Špaček se tvářil docela vážně a ve mně byla malá dušička. Tak malinká, že by se ta dušička v trávě ztratila.

Tohle je ovšem už moje druhá noc »za Kejvalkou«. A stojí za to o ní vyprávět, protože první noc se počítat nemůže. Jednak jsem poprvé vlastně nespal. To nebyl spánek, to bylo bezvědomí. I když s hezkým erotickým snem. Zalezli jsme zase všichni, teda my dva a banda těch jezinek pod ten samý list. Místa tam bylo pořád dost a dost. Jezinky si tam odnesly i ty svoje ranečky, košíčky, sudličky a pytlíčky. Když jsme se uvelebili my, rozložily se kolem nás tak, že jsme byli polehávajícími jakoby obklíčeni. Obloženi jezinkami jsme byli nejen my dva, tedy Vajgl a Ludvík, ale i ti dva jezinčí kluci. Pak jedna z nich otevřela košíček a z něho vyletěla světluška. Takovou světlušku jste dozajista neviděli. Jasně, o tomto hmyzu mi vyprávěla i Markétka, ale znáte to, jak by někdo popisoval jinému třeba velblouda, kdyby sám velblouda nikdy neviděl? A jakou představu by si o tom hrbatci vytvořil poučovaný? Takže jsem na světlušku hleděl dosti vykuleně. To zvířátku má sice dva páry křídel, ale jsou to křidélka od pohledu jaksi kožovitá, má to jenom čtyři nožky, ale veliké je to jako asi kotě. A ty oči! Ty oči nejsou dozajista složené oči hmyzí, kouká to stvoření pohyblivýma očima. Vypadá, jako by si kus podoby vypůjčilo z knížek o Ferdovi. A co je úplně úžasné: tomu zvířátku svítí, nebo spíše světélkuje bříško. Světluška se zachytila nad námi na listu a zelenkavým světlem osvětlovala naše ležení. Jezinky se pustily do jídla a pití a hlavně do brebentění, popiskování, pomlaskávání, vrčení a cvakání. Občas některá odběhla k té samé trhlině, kterou mi pro mou úlevu ukázal pan Špaček. Příkladně srozumitelným pohybem nám nabízely to své občerstvení a musím říci, že si ty potvůrky baští a pijí skvostně. I další duffo jsem dostal. Tenhle svět je plný překvapení. Prohlížel jsem si totiž ty jejich sudličky. Ty hlavice nejsou z kovu! Je to nějaký kámen. Řekl bych porfyrický granit. Nejsem geolog ani mineralog, tak se možná pletu. A možná taky, že tady je všechno docela jinak. Ale nějaký kámen je to určitě. Krucipísek, ale jak dokázaly tvrdý kámen takhle jemně opracovat? A nabrousit! Proboha, čím ten nádherný kámen skoro do zrcadlového lesku naleštily? No a ty násady, teda dřevce, jak říkáme správně odborně my, historici. Nejsou tuhé, ale velice pružné. Jak s nimi ta jemná stvořeníčka asi zachází? Vzal jsem tu věc do ruky, zatočil nad hlavou jako Jánošík valaškou.

„Jajajííí!“ …Moje rozpustilé zavýsknutí se rozlehlo jako zahoukání zámořského parníku… Všechny jezinky ztichly, stály, dívaly se svýma celočernýma očima na mne a pilně ukazovaly, že se mají „tak tak všelijak.“ Co to do slušně vychovaného a vzdělaného šohaje, jako je Ludvík, vjelo? Asi to duffo. Nebo ta dobroučká šťávička? Odložil jsem sudlici a začal jsem taky ukazovat, že se mám „tak-tak-všelijak.“ Asi se mi to zdálo, ale řekl bych, že se začaly usmívat. Rozhodně se zase rozbrebentily, posedaly si, polehaly.

Uvelebil jsem se na své původní místo uprostřed ležení, vedle brumlajícího Vajgla: „Co to děláš, Ludvo? Víš, jak jsi je polekal? Na druhou stranu jsi zabodoval… stoupl jsi v ceně. Doufám, že toho nebudeš litovat.“

Pak se otočil na druhý bok a dal tak najevo, že rozhovor se mnou skončil. Jezinky ale se mnou neskončily. Kterási z nich, nedovedu je rozlišit, než podle těch barevných vlasů, mě začala hladit. Trochu mě to polekalo a hodně překvapilo. Snad nechtějí Ludvíka hladit do úplného vyhlazení? Co to má znamenat? Jak se mám zachovat, jak reagovat? No, nereagoval jsem nijak. Počkám si, co z toho bude. Pak se k tomu hlazení přidala další a pak ještě jedna jezinka. Držel jsem statečně. Ono to hlazení bylo příjemné, ale bylo i dost divné… a vlastně nepříjemné? No, celkem jsem se i trochu obával… představte si, že vás po cemru a hřbetě šolíchá šest šestiprstých ručiček. Teda, když to nejsou lidi, mají ručičky, nebo pacičky? Tlapky? Ale po tlapkách by se chodilo. Ne, ne… Jezinky chodí po těch svých dlouhých nohách ty … no ty horní končetiny mají na něco jiného. Po skalním slezišti a po těch rostlinách se pohybovaly naprosto perfektně… že by to byly místní opičky? Ovšem ony nepochybně pracují, obchodují, vyrábějí nástroje, zbraně… Práce polidštila opici: tak jsem se to učil ve škole, tak musí být pravda a basta. Ale lidi to nejsou…Takže práce pojezinčila… koho vlastně? No teda? Normálně si mne položily na záda a začaly mne zpracovávat zepředu. Mám si to nechat líbit? Kdybych se řádně ohnal tak je setřesu jako nic. Jsou fakt lehké. Těch dvacet kilo nemají ani náhodou. Ale hele, ony mne nehladí! Ony mne něčím mažou. Holky tak dost! Tohle místečko byste mohly vynechat! To není nic pro vás, vypadáte tak nějak nedospěle! No proto! Aha, a už jsou na mých nohách… Nelechtejte! No, konec konců to tak nepříjemné nebylo, že. A co teď, teď budu modrý? Zelený? Čím mne to napatlaly?

I pes se umí smát!

Kdo má psa, dobře ví, že to zvíře má smysl pro humor, že se umí smát, když něco vyvede, nebo když se zrovna obzvlášť silně raduje ze života. Směje se, i když neroztahuje tlamičku od ucha k uchu. Nevím, jak to naše Linda dělá, ale bezpečně poznám, kdy se směje. Asi jsem opravdu »intuitivní empatik«, neboť i u těch jezinek jsem poznal, že se smějí, že jsou v dobrém rozmaru. Jejich štěbetání se rozumět nedá, ale stejně vím docela určitě, že jsou v dobré a spokojené náladě. Cítím to bezpečně. Co mě trochu překvapuje, jsou ty jejich dvě děti, ti kluci jezinčí… Ti jsou z nich nejméně aktivní. Brebentit jsem je neslyšel, obyčejně jen tak posedávají a koukají. Nejsou nakonec nemocní?

Ale teď se něco děje. Jezinka, která postávala u toho „sleziště“ začala z ničeho nic velmi hlasitě brebentit a tleskat. Jejich svatojánek se doslova rozzářil, na chvilku osvětlil to naše ležení pod listem, ale pak přeletěl nad tu čím dál tím víc aplaudující jezinku. Ostatní jezinky posbíraly své zbraně a rozutekly se. To dá rozum, že nemohly utéci daleko, protože ta jejich plošina není nijak rozlehlá. Zkrátka se poschovávaly do tmy. Prostě jasný alarm! Zůstali jen ti dva jezinčí kluci. Kruci písek, co to zas je? I pan Špaček se probudil a celý mrzutý prohlásil:

„Tak a je po spaní… Ludvo, jdeme!“

Bulava - historická rekonstrukce

Vytáhl zpod té listnaté podestýlky pořádnou hůl pro sebe a podobný, skoro dvoumetrový klacek i pro mne. Viděl jsem, že kromě těch holí tam leží schováno i něco jako opravdu mohutný palcát, něco jako přerostlá bulava. To jsem se učil ve škole, palcátem se taky bojovalo, ale byla to zbraň spíše podtrhující význam jejího nositele. Ale bulava, to je něco jiného! Opravdový bojový kyj… No, sakra… co nás čeká? Ještěže tu zubatou palici nebudeme asi potřebovat.

Šel jsem i se svou holí za panem Špačkem. Postavil se na okraj sleziště a opřel se o tu palici. Ta vřeštící jezinka se rázem uklidnila, uklidnil se i svatojánek, sedl na totem, zavěsil se rovnou pod lebku. Bříškem svítil pod čelist tak, že se přízračně rozsvítily oční důlky. Aha, chybí té lebce kosti patra… Zdá se, že čekají na něco, co vyleze nahoru. Proboha, aby to tak byly ty hrůzostrašné housenky, o kterých jsem slyšel od Markétky i Ulriky ještě ve městě!

Nahoru nelezly naštěstí lidožravé housenky, ale objevila se další světluška, docela stejná, jako ta naše. Ludvíku, sakra, opravdu »naše«? Copak jsem jezinka? Nebo už se cítím opravdu příslušníkem téhle jezinčí tlupy?

A zatímco se tahle cizí světluška vznášela a osvětlovala sleziště, drápaly se nahoru nové, cizí jezinky. Zkrátka, jiná tlupa. Taky vyzbrojená těmi sudličkami a ověšená ranečky, košíky, měchuřinami, pytlíky a vůbec kdoví čím. Ta strážná jezinka, která ten alarm vyvolala, začala táhle pískat. Opravdu pískat. To jejich brebentění v místním vzduchu znělo ovšem spíše jako jakési brumlání, ale tohle byl plnotučný pozemský pískot! Až uši bolí! A do toho kraválu zaduní jakýmsi halekáním nebo spíš jódlováním ještě i Vajgl: „Hólárióó!!“ - Až jsem se sám lekl - a tiše dodá, přes rameno, ke mně, co jsem se za ním zatím schovával: „Ludvo, teď ty!“ Při tom kraválu mě strach docela přešel, a tak jsem po Jánošíkovsku vyskočil do výšky, zatočil tou holí nad hlavou a pak mocně jako z parníku zadunělo vyzkoušené a osvědčené hulákání: „Jajajíí! Jupííí!!“

Hotový Titanic!

A nastalo ticho. Ty cizí jezinky v tichosti a bez brebentění odkládaly sudličky a svá zavazadla a urputně ukazovaly, že se mají tak-tak-všelijak. I naše vylezly ze tmy, taky pomalu skládaly zbraně a ukazovaly příchozím, jak se mají: tak-tak-všelijak.

Když na plošinu vylezl zbytek nové tlupy, ukázalo se, že jich je asi tolik, jako těch domácích. Pochopil jsem, že aspoň některé z nově příchozích znají pana Špačka. Jestli je poznal on, nevím. Rozhodně se k nim nijak nehlásil. Naše i ty nové jezinky se nakonec taky rozložily pod listem. Místa tam je dost a dost. I pro ty nové, i pro ty jejich děti. Taky jsou to kluci a taky tak jaksi zaražení, no, jsou na novém místě, v nové společnosti. Světlušky má ta nová tlupa dvě. Tož se nějak rozvěsily na spodek listu všechny tři. A asi soutěží, která z nich bude svítit míň. Ještě chvilku se ozývalo obvyklé brebentění, ale pak postupně vypuklo ticho, protože všechno usnulo. Včetně Ludvíka. Přemýšlel jsem o tom, co jsem viděl, co jsem zažil, přál jsem si ukrutně, aby to byl jen sen, ze kterého se probudím nejlépe doma u maminky, nebo aspoň ve městě, kde budu panem učitelem a kustodem musea, kamarádem milé a chytré Markétky, nebo aspoň potřeštěné malé Ulriky. A když už nic, tak jsem si přál, aby se mi tohle to aspoň zdálo. No, snu neporučím. Asi pod vlivem té noční invaze se mi zdálo, že je válka, že mým úkolem je vymyslet nějaký tajný kód, nějakou šifru. A tak jsem najímal jezinky, aby do rádia brebentily tak, jako ti američtí šifranti, ti Indiáni. No, co mám povídat. Snové nesmysly…

Když jsme se ráno probudili, cítil jsem se naprosto skvěle. Necítil jsem žádnou tíseň z horka a dusna, vjela do mne jakási síla a elán a vůbec chuť do života. Dýchá se mi výborně! Asi to dělá ta zdejší strava. Ovoce všeho druhu a chuti a hlavně ty různé šťávičky a mošty. Mají ty jezinky toho dost a dost. Tak nevím, dělal ten Pacholíček dobře, když volal paroháče? Neměl by se s jezinkami lépe? Třeba tak, jako Ludvík? Jako já? Když to tak uvážím, mám se vlastně jako haluška v másle. Krmí mne jak bravka, napájejí, duffo mi nabízejí každou chvilku. A že ta duffo jsou! Už jsem si všimnul, že je každé trošku jiné, jiné příchuti… A dávají ta duffo skvělou náladu! Samy jezinky asi moc neduffní, dělají ta duffo, myslím, hlavně pro lidi. No, a ty masáže, nebo to byly „nátěráže“? Mazaly Ludvíčkovo tělíčko čímsi, takže „mazáže“? Ještě i nad ránem se mi takhle věnovaly. V každém případě se mi to líbilo. No, ta intimní místečka by mohly jaksi vynechávat, cítím se hloupě, tak trochu… no ale asi víte…Už si asi začínám zvykat. A už si taky začínám všímat rozdílů mezi těma holkama… teda… chci říci jezinkami… rozeznávám je… A taky vidím, že je Ludvík mezi těmi jezinkami docela oblíbený, populární a přiznávám velice rád, i obdivovaný. Řekněte mi, jestli znáte nějakého třiadvacetiletého junáka, kterému by obdiv stádečka holčin nelichotil! Jsou ty jezinky holčiny, ne, že ne! Začíná mi to tady vyhovovat. Ani žádnou práci pro mne nemají… Sežrat mne nechtějí, lidi nebaští, to by tu ten Vajgl tak dlouho nevydržel… Hmm, ale proč si nás teda vydržují? Doslova na nich parazitujeme. A jim se to líbí… A taky se mi zdá, že Vajgl začíná na mne žárlit… No jo, jsem mladý, a on je starý… Jsem pro ně perspektivní… ale na co? K čemu nás, nebo teda mne potřebují… na ozdobu to nebude… K jezinčatům jim nepomůžu, to jsme se učili ve škole, ty chromozómy a tak… mezidruhové křížení… ne, ne… o tom to nebude… a navíc, ten rozdíl ve velikosti… jsem mnohem větší než ony… však víte jak to myslím… Ále, Ludvík je mladý, silný, pružný, hbitý, v nejlepší kondici… Kdo to ví líp než já? A kdo mě, Ludvíka, umí líp chválit? A kdo by mě chválil, kdybych to neudělal sám? Jezinky asi jo, vypadá to tak, ale nikdo jim nerozumí. To jejich brebentění… Chvilku to trvalo, než jsme se nasytili, než jsme postupně, jeden po druhém, obohatili výměšky tu trhlinu a než jsme se osvěžili rosou. Docela se holky předháněly, která nás dva, tedy Vajgla a mne, bude otírat. A pak jsme lezli dolů. Tentokrát jsem, stejně jako Vajgl, nesl bulavu. Zacházet s ní neumím, ale vypadal jsem určitě aspoň úžasně nebezpečně a ozbrojeně. A lezl jsem lehce, směle a s radostí… že bych byl trošku zdrogovaný?

Prales z cizího světa - Max Švabinský

Dokonce i v tom houští, v tom lese bylin, v tom vzduchu, ve kterém i argonu - nebo čeho vlastně - v nížině mocně přibylo, se mi dýchalo dobře a cítil jsem se komfortně. No jo, ony ani ty bosé nohy nepíchají a netlačí! Aha, to mi určitě udělala ta mazáž-natěráž. Ty holky mají asi Ludvíka rády… nebo po něm něco chtějí… Začínáš si Ludvíčku zvykat. No, zvyknout by sis měl, když nechceš zpátky… Fakt nechceš? Ale chceš zpátky, a jak! Ale nechce se ti do toho Kejvalčího chřtánu, do toho hnusného kanálu, do té příšerné klaustrofobní díry! Ludvíku, aspoň sám sobě si to přiznej!

Takhle si uvažuju… jak jsem si vzpomenul na Kejvalku a ten průlez, tak se mnou otřeplo… znáte to, „šlápnul mi někdo na hrob“, nebo „sáhla na mne smrt“… ne, ne… maminku chci vidět, i Markétku a dokonce i Ulriku, ale tu díru? Tu nikdy!

Průvodem jsme mezi tou zeleninou došli na místo, které se jezinkám bůhvíproč líbilo. Určitě to tady znaly, bylo to asi jejich místo, protože jsme se s panem Špačkem mohli usadit u veliké, rovné a bezvadně vyleštěné kamenné desky. To rozhodně nebylo samo sebou, žádné dílo přírody, to byla přenádherná kamenická práce. Zase to kamení! Vypadá jako deska na ohromném hrobu…

Jezinky se rozlezly po tom býlí. Škoda, že nejsem botanik. Jsem jenom „botanic“ …botanic… teda bosý vyjukaný kluk. Vajgl si tu duffní jakoby nic a není mu blbé, že ty naše holky lezou po stvolech a listech jako opičky a my, silná chlapiska, si tu sedíme. A dokonce vlečou jakési lusky, či co to vlastně je. „Jé, nechcete pomoct?“

„Ludvo! Proboha zticha! Teď seď, mlč a ani nedutej“, přímo do ucha mi - ovšem krapánek dunivě - zašeptal Vajgl. No jo, ty jezinky jsou vlastně teď taky jako myšky, žádné brebentění. Ale copak jsem „dutal“? A jak se vlastně „dutá“?

Jezinky zvedly lusk na desku, kterási vytáhla jakousi čepel, ani nemusím říkat, že kamennou, a pěkně lusk nařízla. Z toho přerostlého lusku se hrne jakási bělavá šťáva. A naše milé holky to rozmazávají po tom kamenném stole. Jo ták! Není to hrobová deska obra Hromburáce, ale normální jezinčí pracovní stůl! Ludvíku, už fakt blbneš! Zamysli se nad tím, co myslíš: »normální, jezinčí«… Je ten kamenný stůl normální? Normální stůl má maminka ve své kuchyni… Jsou jezinky normální? A co ty Ludvíku! Jseš normální? No a ten můj hovězí nápad nabízet těm našim jezinkám pomoc… česky!… ach jo… kdepak, nejsem normální. Buď jsem za dva dny totálně zhloupnul, nebo jsem dočista zfetovaný…

Na stole zasychá rozetřená šťáva. Vypadá to teď jako želatina, jako velmi tenká vrstva rosolu. No jo! Z toho budou ty blány, materiál na ty měchuřiny! Je to jasné… Je zajímavé dívat se, jak ty holky spojují nařezané pruhy folie do vaků, žoků, i docela malých pytlíků. My lidi uděláme na své ruce jednu „špetku“, tedy ty tři prsty… a protože jsme většinou praváci, nebo leváci, chci říct vlastně „jednoručáci“, platí pravidlo: Jeden člověk-jedna špetka. Jezinky nevypadají na to, že by preferovaly jednu ruku, takže protože mají na každé ruce dva palce, udělají na ní dvě špetky a jsou teda čtyřikrát špetkovatější než kterýkoliv člověk. Ty sáčky jim pod ručičkama přibývají přímo zázračně. Některé nosí stonky a kolíky a jiné tyče, hole… a jakási semena, nebo jsou to pylové kuličky? Dvě se pustily do výroby košů, nebo nůší, nebo jak to nazvat… Pilné holky… a my si tu s Vajglem jen tak postáváme…

Upřímně řečeno, čekal jsem od člověka, kterému se muselo ukrutně stýskat, větší chuť mluvit, konversovat… No co… Jenže teď se to pilné a tiché stádečko nějak rozbrebentilo! Odněkud se objevily ještě další cizí jezinky a za nimi, světe div se - člověk! Rozhodně starší než Vajgl, skoro úplně plešatý, nevysoký a docela při těle. Ta sudlice, nebo naginata, nebo jak ten nástroj vlastně nazvat, v jeho rukách vypadala hóódně nepatřičně. Celý udýchaný na nás volá: „Už jdou, už jsou za námi!“

Všechny jezinky se nahrnuly k nám, ty legrační sudličky z hračkářství posbíraly a vypadaly na to, že se chystají s někým bojovat. I ti dva dědkové se očividně na něco chystali. „Tož Ludvíku, s pomocí boží - jak říkáme my ateisti - HRR na ně!“ „Ale kde jsou? A kdo? Ty lidožravé housenky?“

A jsou tady! Potvorové neopísaní! Hrozní! Ze všeho nejvíc mi připadají postavou koně, kteří běží jen po zadních nohou… vypadají, jakoby ty potvory měly kolena vzadu… jakoby…

Na předních nohách mají nějaké prsty? Nebo jsou to klepeta?… Tak tyhle obludy rozhodně nejsou savci, a asi nebudou ani poctiví obratlovci. Vypadá to na přerostlý hmyz. Fujtajbloví hmyzáci! Fujtajblový svět! Místo tlamy to má naprosto plnotučná hmyzí kusadla a žene se to na naše jezinky, které dost beznadějně napřahují ty své zbraně dětské velikosti.

A to zase ne! „Ajajaj jí!“ Má bulava zahvízdla vzduchem… a prásk! Tlapa s klepety se zlomila, rána zaduněla o krunýř té zubaté velekobylky luční a z trhliny se vyhrnula krev. Červená krev. Jak to, že ti hmyzouni mají červenou krev?

Ale Ludvo! Nedumej nad barvou jejich krve a do nich! Jsem berserk! Zdá se, že svět divně zpomalil, jen já se pohybuji normálně. Rána, obrat a ještě jedna pumelice! Neohnu svou hrdou páteř obratlovce před trapnými členovci! Na ně! Svoje jezinky vám, vy zrůdy ze špatného filmu, Conan Ludvík nedá!

„Ajaja jí!“

Sakra, Ludvo, ty se do toho mordování nějak vžíváš! Tobě se to dokonce líbí! Prásk a prásk! Masakruješ to nepozemské živočišstvo ve velkém… to si říkáš humanista…? Jo! Jo, jsem člověk, a taky jsem zrovna teď berserk! … ale tahle pecka taky sedla! A tahle taky! A hele, tomuhle jsem docela urazil palici! Jo! Jsem lidumil, tedy jezinkofil! Na ně! Jsem stokrát silnější a desetkrát rychlejší než vy, hnusné zelené potvory s červenou krví! Ho, ho! Jak vám ta červená na těch zelených břichách sluší! Pojďte si k tatínkovi! Upravím vás do krásy! Břink! Kde jsou další? Proč už tu nejsou? Ludvík chce boj! Chci boj! Boj!

Vzniklo kolem mne přímo smetiště-mrchoviště…Šlapu po ulámaných nohách a kusadlech těch zubatců, po zemi se válí uražená klepeta, ještě v křečích se cukající, a pomalu mě přechází ten amok, to bojové běsnění. Už není do koho bušit, nemám, kam bych bulavu vrazil. Ty, co moje řádění přežily, poskakují pryč. Hmm moc jim to nejde… asi je nějaká ta nožka tak trošku přeražená… no jo… nemají si začínat… jsem king, Arnold, Barbar Ludvík!!

Dědkové stojí jako vyřezaní svatí za dědinou, ani si nemáchli… No a jezinky stojí taky a koukají, co to bylo. Co by to bylo, holky moje. To byl přece váš Ludvík! A teď jsem taky pochopil, k čemu mne ty jezinky mají.

Dolfi a třešně

Po bitvě jsem byl umořený jako kotě. Přesně vzato, to ani nebyla bitva, to byla poprava. Tedy poprava by to byla, kdyby ti potvorové s hmyzími kusadly byli rozumné bytosti. Pokud to byla zvířata, tož by to ovšem nebyla bitva, ani poprava, ale byla by to jateční porážka. Doufám, že jsou ta stvoření něco jako zvířata. Sednul jsem si, opřel se… ty drogy, které ze mne na tu chvíli udělaly běsnícího berserka vyprchaly. Ludvíčku sedíš si tu jako hromádka neštěstí. Měl bys junáku vypínat svou mužnou hruď! Měl bys do svého hrudníku mocně bušit… Jako Tarzan… nebo snad KingKong, král pralesa? Zachránils svoji milovanou jezinčí rodinku. A taky jezinky toho nového starého člověka… Tak Nového, nebo Starého… už se mi to zase všechno plete…

Oči se mi zavíraly samou únavou a slabostí. Nevyburcoval mě ani pohled na jezinky, které se lačně vrhly na zbytky těch kobylek, nebo co to bylo, a vysávaly z pahýlů a mrtvol jejich krev. Nechutné… kdybych prohrál a ti potvorové hmyzí by mne takhle zmrzačili, taky by ze mne sály krev? Co jsou vlastně zač, tyhle jezinky…?

No, a pak jsem usnul. To nebyl spánek, to bylo bezvědomí, to byly mdloby… A zdálo se mi, že jsem Smolíček pacholíček, jezinky mne nesou do lesa, aby ze mne vychovaly za pomoci drogy svého ochránce a pak se na mne ty jezinky vrhly, že mne vykošerují jako Hilsner Aničku Hrůzovou… A jelen nikde…

Když jsem se probral, nebyl jsem sice bez krve, ale úplně bez síly. Nějaké jezinky ze mne sice olizovaly zaschlou krev, ale byla to jenom krev těch hmyzích nestvůr… i když… jaký hmyz, když má červenou krev, že… To jsem se učil ve škole, tak to musí být pravda a basta!

S Vajglem a Dolfim jsme se vypravili na cestu do Hnízda. Teda, Dolfi, to je ten dědula, co i se svými jezinkami vyhledal pomoc a podporu u nás. Musel být na nás hodně divný pohled, jak jsme se vlekli jako ti ztracení Bulhaři. Skleslý Vajgl v čele, za ním totálně vyčerpaný a skoro ještě spící Ludvík, a za námi ještě pořád schvácený a dech popadající Dolfi. Vlekli jsme se… zbraně jsme nechali na místě jezinkám, ty tam jaksi pořád měly cosi na práci…

Nahoře ve Hnízdě jsem se v první řadě pořádně napil a v ještě prvnější řadě zalehl. Co budou dělat ti dva dědkové, mi bylo absolutně jedno. Když jsem se probral, bylo ráno. Tak to znamená, že jsem prospal nejen celý zbytek dne, ale taky celou noc… i když… tyhle dny a tyhle noci… kdoví, kolik je to dohromady hodin…V každém případě jsem se cítil docela dobře. Jistě, Ludvík je junák, Ludvík je rek a hrdina Nebojsa! Ale mám hlad jak český spisovatel… A žízeň mám taky jak český spisovatel. Třeba jako Hašek. A koukám, v hnízdě je docela „přejezinkováno“… Jak praví básník: „Pro samou jezinku není kam plivnout“… nebo to byla housata, co se na ně neplivá? No jo, jezinky Vajglovy, pak ta skupinka co přišla v noci a nakonec ještě i ty, co prchaly před tou místní zvířenou i s Dolfim… tři party v jednom Hnízdě, to je asi opravdu přespříliš…

Jezinky podle svého způsobu pilně brebentily, některé jedly jakési to ovoce, některé něco kutily u svých měchů, vaků košíků a vůbec. Naše zbraně byly v pořádku na svém místě, moje bulava krásně vyčištěná… beztak ji olízaly, ty moje milé jezinky… Krucipísek, Ludvo, tohle přece nejsou děti! Tohle nejsou žačky z páté třídy a ty nejsi jejich učitel! Ludvíku, vzpamatuj se, jaképak »mé milé jezinky«… To nejsou lidi, žádný homo sapiens, tohle jsou jezinky… »homo jezines«, tak jsem si říkal, ale nějak si nemůžu pomoci, začínám ta stvoření mít rád.

A pak přišli ti dva dědkové, že by si chtěli se mnou promluvit. Posedali jsme na kameny. Že muži mají sedět, když mluví, to věděl i Vinnetou… Jezinky si posedaly taky, jakoby se chtěly debaty účastnit. Všiml jsem si samolibě, že se jich do mojí blízkosti nahrnulo mnohem víc, než k těm dvěma dědkům. A co navíc, nanosily před nás jídla a pití a nějaká ta duffa, a jakési listy a všelijaké jiné věci, které jsem neznal. „Tož, Ludvo, jak bych začal“, pustil se do řečnění Dolfi.

A řečnil dobře, a řečnil rád. Bylo to vidět a bylo to slyšet. Jak jsem říkal, seděli jsme na kamenech, a ty dobroty před námi naservírovaly jezinky jen tak na list, na zem. No, a abychom měli pohodlí, tož nám ty věci podávaly. Stačilo na něco lehce ukázat a už se kousek nesl do lidské ruky. Jezinky podávaly a my jsme baštili, popíjeli, duffnili… Teda my dva, Špaček a Ludvík… Ludvík - hrdina, že ano… Dolfi hodovat nemohl, Dolfi řečnil. A to co dědula vykládal, se mi vůbec nelíbilo.

Ale poslouchal jsem pozorně, tvářil se velice důstojně, jak se na oslavovaného hrdinu patří. A tak jsem konsumoval, nemlaskal, moudře hlavičkou pokyvoval, občas řekl něco jako „hmmm“, nebo „ach ták“, nebo jsem nesouhlasně zamručel… Nevím, čím to je, ale vždycky, naprosto vždycky se něco dokonale podělá zrovna ve chvíli, kdy jsem na špici, když jsem ten nejlepší. Proč musí Ludvíček bez výjimky v takové chvíli spadnout z oblaku úspěchu ne „tvrdě na zem“, ale měkce, úplně měkce do nějaké hnusné žumpy. Jako zrovna v této chvíli. V té bohaté ovocné nádheře před námi jsem totiž uviděl třešně. Normální pozemské třešně. Asi jsou ty třešně tady vzácnost, protože je položily na takovou jakousi podložku. A byly ty třešně jenom asi čtyři… Krásné, červené, lesklé a i od pohledu šťavnaté třešně. Ale když jsem velkopansky na ty třešně ukázal, podaly mi nedovtipné jezinky něco jiného, ne ty třešně. O to větší jsem na ně dostal chuť. No co, Špaček třešně očividně nechce, a to se divím, když je ten špaček, he, he, he …a má je na očích tak jako já… a Dolfi, dědek jeden, si je nezaslouží. Už jenom za to, co mi tu vykládá.

Tak jsem se natáhl, sehnul a to ovoce si vzal.

A strčil do pusy.

To, co se stalo, se nedá popsat. Představte si, že vám v puse vybuchne granát. Že vám utrhne jazyk, čelist. Znenadání vám vytrhnou všechny zuby, prolomí patro. Do krku nalijí kyselinu a v nose zapálí vatru. Hrůza. Řval jsem jako… vlastně nevím jak co… z očí mi tekly proudem pálivé slzy, z nosu šlehaly plameny. Vyskočil jsem, vlastně mne ta ukrutná bolest vymrštila a hnal jsem se bolestí slepý pryč… Určitě bych se z plošiny zřítil, neviděl jsem a neslyšel… Ludvík by doslova »spadl z hnízda«… A bylo by mu to jedno… taková bolest! Aúúú!!

Kterási jezinka se vrhla pod moje nohy, takže jsem narazil do země tou částí hlavy, kde jsem míval kdysi obličej. Válel jsem se bolestí po zemi a řval. Ale ono i ten řev mi přinášel další bolest, protože jsem se musel nadechnout a ten oheň, co jsem měl v puse se mi natáhnul do plic, takže jsem se rozkašlal… Jezinky se mne pokoušely udržet, ať se neskutálím dolů z hnízda, jak jsem se válel bolestí po zemi. A některé přinášely vodu, kterou mi lily do pusy, nosu a očí. Trošku se mi ulevilo. Ulevilo se mi natolik, že jsem si i v té bolesti vzpomenul na příhodu, kterou mi kdosi kdysi dávno vyprávěl. Taky s nějakými pekelnými třešněmi:

Turista si v Budapešti na tržišti koupil „třešně.“ No, a když je s chutí strčil do pusy a pochopil, že to je jakési zběsilé koření pro obzvláště otrlé Maďary, které je za třešně jen kamuflované, ze samého smutku se na ulici rozplakal. Bolestí pobíhal sem a tam a brečel jak želva. Houfek Maďarů ho zvědavě okukoval a ten popálený se jim snažil vysvětlit, co že se mu to stalo, kde ho bolí… Ale domluvte se s Maďarem, když je Maďar… Nakonec z něho vypadlo, že ho „pálí ústa“…No, a kterýsi soucitný Budapešťan zavolal taxíka a požádal taxikáře, aby brečícího, nešťastného a ve velkoměstě evidentně ztraceného turistu odvezl, kam si přeje: tedy na „Páli úcta“… Pálího ulici…

Už nikdy nebudu jíst žádné třešně! Rozhodně! Nikdy!

A tak tu ležím. Bývalý oslavovaný hrdina, obdivovaný rek, zasloužilý bojovník a vítěz… a teď špinavý, potlučený ubrečený, uslintaný kluk. No, a aby to bylo ještě horší, tak jsem se tou bolestí ještě i po….! Však víte co… Povolily mi přede všemi těmi milými jezinkami a dvěma dědky útroby. Tak, jako se to stalo tomu dobrotivému, přiblblému, degenerovanému excísaři. Nebo ex-knížeti? A Ludvík je rázem ex-hrdina! Fuj… radši bych se neviděl. Radši bych byl, kdyby mne nikdo neviděl… Všechno mě bolí, jsem zničený. Pusa, nos, oči, hrdlo, plíce, všechno mě pálí jako čert. Ta hanba! Už tu ani nechci být. Ať mě třeba ta Kejvalka tou svou smradlavou hnusnou dírou sežere. Tu ostudu bych tu asi těžko snášel. Přelezu si domů. Zkusím to. Třeba se to podaří… a když ne? Ne, nebuď ubožák Ludvíčku. Po tomhletom by ses do očí těm milým stvořením podívat nemohl. Polezu!

Ještě bych měl napsat, co vlastně Dolfi říkal, než jsem jeho přednášku ukončil tím velkolepým trapasem, tím svým definitivním znemožněním. Takže asi tak.

„Tož, Ludvo, jak bych začal“, začal Dolfi zeširoka. „Víš, jsem už asi hodně starý, narodil jsem se ještě jako poddaný císaře pána. Zalezl jsem tady ještě před velkou válkou. A už jsem se nemohl dostat zpátky. Zkrátka Kejvalka mne nepustila. Než přišel tuhle Špaček, bylo tu pár jiných chlapů. Všecky jsem znal. Většinou se vrátili domů, někteří párkrát něco přenesli… žádní velcí pendleři to nebyli… párkrát a dost. Chápeš, prostě byla válka a než se nechat zabít někde v Haliči, nebo Srbsku… Tady se žilo lépe, než někde na Italské frontě v Alpách a naděje dostat se domů odsud byla poměrně veliká. Tak párkrát něco přešmuglili a jak to šlo, vrátili se napořád do města. No, a já tu zůstal.“

Zase přestal, ale jen aby mohl spolknout další kus ovoce.

„Když tu chodil Špaček přes Kejvalku, tak jsem tu poblíž vlastně neměl co dělat. Tož jsem se nechal odvést do světa. Chodil jsem se svými jezinkami, abych tuhle Špačkovi nezavazel. Jo, Špaček, to je veliký pendler. Ten toho přešmuglil na metráky. A jak že to tady vypadá? Víš, Ludvo, tady si žijeme jako pánubohu za pecí. Je to celkem klid. He, he, he… Vlastně je to stejné, jako u nás ve městě… tiše si žít, nevystrkovat palici, nemlaskat. Připravit se na všechno, ale nedělat vlny…“ šklebil se na mě potutelně.

„Tyhlety jezinky to vědí taky, poučily se,“ pokračoval po chvilce. „Každá jejich rodina by chtěla mít některého z nás, z lidí, z chlapů… Před hoppery, teda těma „hmyzákama“ jak si tady hulákal, je dokážeme ubránit, teda já už těžko, ale třeba tys to dokázal bez tréninku a na poprvé úplně bezvadně… Jenomže lidí je tady poskrovnu…“

Ukousl si velkého ovoce a chvíli trvalo, než to rozkousal. „Ještě žes tady tak hulákal. Když jsme měli hoppery za sebou a slyšel jsem to tvoje povykování, hned jsem věděl ke komu se schovat. Silný mladý hlas, co nabízí pomoc? To musí být mladý silák, který neví, že nebude pomáhat jenom s nějakým nákladem, ale hlavně starému Dolfimu s hoppery.“

„Jó, jezinky… Potkal jsem tu pár lidí chytrých a zkušených. Vymysleli, jak to s těmi jezinkami asi bylo. Proč tak dopadly. Ony sem nalezly s úplně jiného světa, ony sem nepatří tak, jako sem nepatříme my, lidi. A prý to býval národ veliký a silný. Podle starých kostí, co se tu občas najdou, bývaly jezinky velké jako my a ti jejich chlapi, to bylo něco. Né jako ta jejich dnešní nedochůdčata… Však se na ně podívej. Vypadají jako malí zaostalí kluci. A jsou jim asi taky tak platní. Tenhleten svět býval kdysi docela děravý. K nám těch děr bylo víc, i do jiných světů. A občas prolézali různí potvorové.“

Lidožravá housenka

„Slyšels jistě nějaké ty povídačky… I jezinky v nich jsou… a co myslíš, kde se tam vzaly? O elfech jsi slyšel? A co myslíš, vymyslili si naši předkové ty divé lesní muže a ženy jen tak? Ze vzduchu? Nebo potkali nějakého neandrtálce, co se jim dneska říká bigfoot a yetti? A ty jsi prý původem ze Slezka, od Beskyd… o hadovi Orgovášovi jsi slyšel? No, i ty zdejší housenky se do lidského světa dostanou…“

Že by naši předkové byli tak chlupatí?

Lidožravá housenka plivající kyselinu

„Jenže jak u nich začala válka, všechno se jim pokazilo,“ vzdychl si. „To víš, Ludvíku, lidi to nejsou, tož i válčili jinak. Vymýšleli na sebe všelijaké jedy a pozměňující chemikálie. I u nás se říká, že když se rodí hodně chlapců, bude válka. A tady to vzali z gruntu. Pustili na nepřátele nějakou materii jedovatou, že se jim kluci skoro přestali rodit. A ti co se narodili, se do války jaksi nehodí. Však se na ně podívej, člověk by jim dal lízátko a ne zbraň. No, a ta druhá strana udělala totéž. Žádný válečný vynález se neutají, tak to je i na Zemi. Možná jim nějaké chemikálie unikly při výrobě, jak se říká, čím kdo zachází, tím schází… No, a další věc je ta, že tady v tomhle světě je ohromná bída o kovy. A aby bylo hůř, tak jedna z válčících stran vymyslela, nějakou tou úpravou, že zdejší rostliny kdejaký kousek kovu stráví, spotřebují. Takže kus oceli se rozplyne jako nic do všelijakého tohohle býlí, do té zeleniny co je jí kolem dokola tolik… A potíž je, že zrovna železo potřebují pro svou krev nejen jezinky, ale i původní místní žoužel, hoppeři, světlušky, housenky a vůbec. Kdoví, jestli tu válku nezačali kvůli tomu železu… železo je tu vzácnější než zlato, protože bez zlata žít můžeš, ale bez krve ne. Tam dál, tam ještě zůstalo po jejich slávě něco víc. Jsou tam cesty, a vodní kanály a tak trochu to tam ještě funguje. Mají tam něco jako školu a vůbec. My se tam ale moc ukazovat nemůžeme, protože by nás tam ty jezinky chytily, jsme pro ně velice vzácní. Kdysi tady byli ovšem kabrňáci.“

„My jim nerozumíme, ty holky nám asi taky nerozumí,“ vzdychl si. „Ale potkal jsem se s chlápkem, Vaněk se jmenoval, už je chudák dávno po smrti. Ten mi říkal, že slyšel o člověku, který se tu jezinčí řeč trošku naučil. No, mluvit po jejich nemohl, to dá rozum, máme tu pusu jinou, ony taky nemůžou mluvit po našem. Ale prý jim dokonce něco rozuměl. A taky se snažil tu jejich řeč zapsat. Hele, Ludvo, umíš francouzsky? Neumíš? No, ale nevadí. Určitě si viděl něco francouzsky napsaného. Oni ti Francouzové mají taková extra písmenka, třeba takové to „c“ s ocáskem. A Němci mají písmenka s dvěma tečkama, a ostré „s“, Slováci mají „o“ se stříškou a Švédové přeškrtnuté „o“ a „a“ s kolečkem, Poláci „e“ s ocáskem…To protože naše evropské písmo je vlastně zápisem zvuku! Zapisujeme si zvuky, které má předčítač vytvořit. Když předčítač čtený jazyk neumí, ale zná pravidla čtení, bude mu rozumět ten, kdo tu řeč ovládá… ani číst nemusí umět. No, a tenhle Vaněk říkal, že ten člověk, o kterém mluvím, vymyslel písmo, které zachycuje zvuky, které ty jezinky dělají. A protože se dostal k těm chytřejším jezinkám, tam kdesi, kde je ještě jakýsi zbytek jejich civilizace, opsal si i jejich vědecké poučky. A návody, jak se co dělá.“

Technologický postup z Woinichova rukopisu

„V lučbě, teda v chemii, jsou ty jezinky daleko předaleko před námi. Nějak se ty zápisy dostaly i k nám, na náš svět, ale nikdo si s tím neví rady, to dá rozum. Lidi tam ani nepoznali, o co vlastně jde a k čemu by to mohlo být dobré.“

Woinichův rukopis - návody

Návody z Woinichova rukopisu

„Ale Ludvo, teď z jiného soudku. Jsme tu tři chlapi. Jediný ty se můžeš stát pendlerem. A podle všeho moc dobrým. Ale ty nechceš. Všichni pohromadě zůstat nemůžeme, těch jezinek na jednom místě by bylo moc a tenhleten kraj by nás všechny neuživil. Jestli se rozejdeme každý jinam, tak my dva umřeme, protože jak to vypadá, tak většina jezinek půjde s tebou. Podívej se, jak se rozsadily. My jsme staří a sami se uživíme stěží. Takže: Ludvo, běž domů! Špaček tu chystá hroznou dobu náklad. Odtahej to! Byla by škoda to tu nechat. Ve městě to potřebují. Jsou tam opravdu dobré věci. Ludvo…“

No, a to byla přesně ta chvíle, kdy jsem si strčil do pusy ty »třešně z pekla«…

Vyhnanec

Nikdo si nedovede představit, jak trapně jsem se cítil. Uslintaný, brečící, podělaný, usoplený bývalý hrdina. Žádný pan učitel, historik, kustod! Naprosto znemožněný člověk. Co člověk, človíček jsem. A muselo se mi stát zrovna před těmi milými jezinkami. Protože jsem se hamižně natáhl pro třešně a nacpal si je všechny do pusy. Že se nestydím… Ale stydím. Moc se stydím.

Radši si vlezu zase zpátky do města. Děj se, co děj. Třeba mě nezabijí, třeba se nějak domluvím. Ať mě nechají jít domů, za mojí maminkou. A navíc začaly jezinky dělat jakési zvuky, které zněly nějak jako „pchch, pchch“ nemůžu vědět, jestli to byl jejich smích, nebo jiný výraz, ale znělo to velice pohrdlivě. A ručkama máchali před obličeji, tak jako to dělají děti, když jim něco smrdí. Bodejť by nesmrdělo!

Brečel jsem jak želva. Napřed kvůli té ostudě, té hanbě. A pak ten pláč přešel do lítosti nad sebou samým, nad tím ťulpasem, nad troubou, který pokazí, co se dá. Nad Ludvíkem. Slezl jsem ke Kejvalce, propasíroval jsem se přes to na lešení oběšené bohatství dostal se až k tomu nejhnusnějšímu místu, k díře, která vede možná do mého světa, udělalo se mi zle. Zase mám lézt tomu hadovi do tlamy? Zase se mám nechat mučit a dusit? Fuj! Nejfujovatější fuj, fuj!! Cítil jsem se v té chvíli, jako samuraj, který si už pro naplánované harakiri vyhrnul tričko a pak se zalekl toho ostří. Nevím jak to vysvětlit, ale byl jsem takový jakýsi rozlítostněný. Jsem i zbabělec. Nejenom chamtivý hlupák, ale i zbabělec. Přesto jsem už strčil ruku do toho kanálu, když se otevřela ta dvířka dole pod schodištěm a kanál zmizel. Jezinka! Jedna z nich mne chytla za nohu a tahala mne ven. Přiznám se, že jsem ji následoval velice rád. Byla to záminka k útěku od té díry, záminka k odložení… no, byla to prostě úleva. Skoro jsem musel běžet, abych jezince stačil. Nešli jsme ale směrem ke Hnízdu, ale jinam. Ještě cestou mi bylo zle, hlava se mi točila, ale nakonec jsme vylezli na jakýsi svah a tam jsme se s úlevou posadili. Nevolnost přešla. Začal jsem prohlížet svou zachránkyni. Jasně, že jsem ji znal, byla to jedna z jezinek, které se do hnízda nastěhovaly v noci. Jezinky mají vlasy všemožných barev, dozajista si je nějak barví, ale tahle měla vlásky skromné, do hněda. Budu jí říkat Markétka. Jestli má nějaké jezinčí jméno, stejně bych ho nevyslovil. „Já Ludvík,“ zapíchl jsem si prst do hrudi. „Ty Markétka,“ a zapíchl jsem prst zase do ní. „Pchch“ řekla. A pak něco jako: „mrkt“ s prstem na sobě a „ldf“ s prstem v mém břichu. A to byl konec našeho rozhovoru a brebentění. No, příběh o Tarzanovi a Jane zcela jistě nečetla.

A vyrazili jsme dál. Šel jsem poslušně za Markétkou. Ukázalo se, že ta dezertérka má i svou sudličku. Asi si ji odložila někde stranou, když mě šla zachránit. Hlad jsem samozřejmě neměl, zaprvé jsem se nabaštil na té hostině, za druhé jsem ještě pořád měl jazyk, patro a rty opařené pekelnými třešněmi. A napil jsem se do zásoby jako velbloud, když mě jezinky hasily. A tak jsem šlapal za Markétkou a byl jsem rád, že se vzdalujeme od té místní Kejvalky, od Vajgla i Dolfiho, kteří se mě tak jako tak chtěli zbavit, a taky od všech jezinek, co mě viděly poníženého. Tahleta místní Markétka si mne nějak oblíbila. Kdo ví proč. Určitě to byla ona, která mě ragbyovým stylem složila, když jsem se šílený a oslepený bolestí řítil ke srázu na konci Hnízda. Určitě jsem ji nechtěně důkladně nakopl. Chuděrku. Ta holka cestu zná, dozajista ví, kam jdeme, kam mě vede. Vybrala jakýsi kmínek a ukázala mi, abych si ho její sudličkou uťal. Šlo to bezvadně. Ne, že by ten kmínek, ten stvol, byl tak nanicovatý, ale to ostří na té její dětské zbrani je ostré jak břitva. Musím nějak zjistit, jak to dělají…A tak jsem měl aspoň ten klacek. Bulava to rozhodně není, ale lepší něco, nežli nic. Pochodovali jsme tak dost dlouho, dokonce jsme překonali i jakousi vodní strouhu. Přešli jsme ji po šikovně rozmístěných kamenech. Krok a krok… Jezinčí krok je skoro tak dlouhý, jako lidský. Nožky mají delší, než by se patřilo k drobnému tělu. Když si jezinka dřepne na bobek, tož má kolénka skoro až po ouška. A to bych řekl, že ty ušní boltce mají posazeny na své hlavičce o cosi výše než lidé. Měly by potíž nosit brejle…Vlastně teprve teď si jezinku důkladně prohlížím. Už jsem tu pár zdejších dnů, ale jaksi jsem si jich moc nevšímal. Neměl jsem čas. Zabýval jsem se sám sebou, svými bebínky. Ludvo, Ludvo…

Nahoře se jakž takž dýchat dalo…

Cestou jsem si všimnul ještě jedné věci. Když jsme tak putovali přes hory doly, zjistil jsem, že se daleko líp dýchá nahoře, na kopci, než v nějakém dolíku. No jo! Ten plyn, co dělá ze subrety barytonistu a z tenora basistu… Kdyby to byl opravdu argon… Kyslík je kapku těžší než v našem pozemském vzduchu dusík. Ale ten rozdíl není veliký, tož se ty plyny smíchávají bez problému. Ale argon, jestli je to tedy ten, to je jiný kalibr. Je mnohem těžší, než kyslík a pak má ovšem tendenci se shromažďovat v prohlubních a vytlačovat kyslík. Jo, učili jsme se to ve škole, oxid uhličitý ve Psí jeskyni! Tak to musí být pravda, když je to napsáno v učebnici. A basta fidli! Proto se mi tak špatně dýchalo, proto se ti Ludvíku točila v Kejvalce hlava. Kdyby tě ta jezinčí Markétka neodtáhla, tož by ses udusil! Zachránila tě, ty bambulo Ludvíku, hned dvakrát za sebou! Když mi to došlo, pustil jsem tu palici, chytil tu holku a vlepil jsem ji obyčejnou pozemskou pusu. Chuděrka zůstala jak opařená a začala mi ukazovat, že se má „tak tak všelijak.“ A tak jsem na ni udělal to jejich: „Pchch, pchch“…A ona taky udělala: „Pchchpchh“ a bylo.

Takže: usadili jsme se na jakési místní variantě bodláku, či čeho vlastně. Markétka upletla jakousi plošinku v místě, kde se stvoly rozdělovaly. Fungovalo to tak, že naznačila kde co useknout a kam ty klacky podat a ona pletla. Dokázala sem tam nějaké to stéblo - tlusté jako moje tři prsty - zkrátit, nebo uhnout jednoduše i tím, že ho ukousla, nebo trošku zkraje nahryzla. Hmm, měl bych se jí podívat na zoubek… plošinku udělala docela rychle, asi to ta holka nedělala poprvé… dokonce i stříšku uchystala z jakého listu… docela pěkné hnízdo. No, a když jsem sekal poslední stéblo, bylo tlusté jako moje paže, netrefil jsem se a to kamenné ostří sudličky se o jakýsi kámen roztříštilo. Jasně, že to byl kus poslední, když už jsem nářadí zničil!

„Krucipísekhimlhergotdonervetr!!!“ Když se daří, tak se daří!!! Rval bych si vlasy. Jsem to ale mameluk! Trumbera! Přetrhdílo! Markétka mi naznačovala, ať si vylezu nahoru do toho hnízda. Ta holka lezla po té bylině lehounce, ale já se tam drápu nemotorně jako škaredý tlustý nešikovný medvěd. Svalil jsem se do hnízda, funím a hekám. Jezinky jsou asi zvyklé, nebo co… Jsou lehoučké, to se jim to leze… a zavřel jsem oči. Když jsem je zase otevřel, byla tma. Teda tma byla okolo, ale na spodní straně toho listu seděl ten svítící tvor, vedle mne seděla Markétka a ještě jedna jezinka. Ta nová, to je dozajista mládě, pomyslel jsem si. Markéta mne zase čímsi mazala - kde to ty holky pořád berou? - a když jsem otevřel oči, nabídla mi bobuli s ukousnutým vrškem. Ano, měl jsem žízeň a moje popálená pusa si taky říkala o občerstvení. Jak se tady v Jezinkově řekne »děkuju«? Nevím. Tož jsem udělal tiše jenom „pche“ a ukázal jsem, že se mám tak-tak-všelijak. Asi jsem to udělal dobře. Obě jezinky si lehly vedle mne, každá z jedné strany, položily si na mne každá jednu šestiprstou ruku, jakoby měly strach, že jim Ludvík uteče.

Ludvík vám holky neuteče, pomyslel jsem si. On ten Ludvík, vám má podle všeho sloužit asi tak, jako slouží lidem velikánský hlídací pes, že? Takový ohromný pes, který zažene každého hoppera, nebo který dokonce obstará pořádnou porci krve, teda vlastně železa, že? Hmm, kdybych přetáhl Kejvalkou, sem, do Jezinkova pár metráků železa, měly byste po bídě, co holky? No takhle jsem přemýšlel.

Trošku jsem si v tom nanicovatém bio-osvětlení prohlížel obě jezinky. Zajímavá věc. Ony se vůbec nepotí, nepotila se ani ta zdejší Jezi-Markéta, když jsme značně svižně postupovali dolem horem touhle krajinou. Ona se nepotila ani při stavbě toho hnízda… Jak se ti tvorečkové zbavují přebytku tepla? Vlastně v téhle vlhkosti, v té prádelně tady, nemá smysl se potit. Pot se neodpařuje, nechladí. I teď v noci je horko a ještě větší vlhko. A jezinky jsou docela suché a vlastně skoro horké… Aha! Kdo ví, jestli ony nemají pod kůží nějaká tepelná čerpadélka, nějaké buňky s peltiérovým jevem třeba. Něco jsme se o tom učili… jak to vlastně bylo? Chlazení takzvaným „studeným spojem“? No elektrika v tom nebude, možná nějaká chemie… Pak se Ludvo, nediv, že nechtějí jezinky nosit nějaké šatečky… Ony musí celým povrchem pumpovat ven a odvádět to své přebytečné teplo! Proto mají tak vysokou teplotu kůže! Šaty by tomu bránily. Hmm a starý Vajgl a Dolfi se taky nepotili, museli by jinak smrdět na dálku… A co je na nich zvláštní? Jo! Ti staří chlapi mají kůži jak vyretušovanou! Pleť jak president na školním obraze. Nikde žádná znamínka, skvrnky, bradavice, pupínky, nikde nic! Vrásky ano, šediny ano, ale jinak pleť jak malovaná. Jako má třeba Ulrika, nebo ta opravdová Markéta, nebo paní Vaňková… vlastně všichni lidi ve městě! Ahá!!… Tak to jsou ty šťávičky! Nejenom med ze dřeva. A kdo ví, jak je to s tím zpracováním kamene. Kdo ví, jak to dělají. Takhle jsem uvažoval, až jsem usnul.

A ráno jsme se všichni vraceli zpátky ke Kejvalce. Už si tu cestu tak trochu pamatuju. »Přes hory přes doly, mé zlaté parohy, Smolíčka jezinky pryč nesou«… Tak nějak to bylo v té pohádce?… Kdo ví, co bylo podkladem té pohádky… Nakonec jsme zarazili na dohled Kejvalky. Akorát střechu jsem uviděl a už mi husí kůže naskočila. Tam… tam je někde ta hnusná, ta šílená díra! Jezi-Markétka se vydala ke věži a ta mladá jezinka mě držela za ruku, jakože mám zůstat schovaný. Je to hrozné, takové domlouvání. V těch fantastických románech, co jsem potají četl doma, se vždycky objeví nějaký úžasný překladač, translátor, nějaká babylonská rybka, nebo nejlépe telepatie… a tady nic. Funguje ta domluva opravdu jen jako mezi dvěma živočišnými druhy. První signální soustava. To jsme se učili ve škole. Grimasy, skřeky, gesta… ono vlastně ani ta gesta nejsou všeobecná. Bulhar kývá hlavou, když chce říct ne a vrtí jí, když chce říci ano. Američan zvedá prsty, když chce naznačit uvozovky, ale zkuste před ním udělat gesto dlaní pod krkem, když vás něco znechutilo, nebo unavilo: »mám toho až po krk, už je toho dost!« Bude si myslet něco o podřezání. Dva prsty na krku jsou pro Rusa stejně jednoznačné, jako pro Itala význam svislého pohybu prstů po tváři. Skautské zdvižené dva prsty jsou jiné, než italské „cornuto“, ale totéž dlaní k adresátovi znamená něco jiného. Třeba zrovna v té Americe. A i gesta řečníků se liší podle národností. A to jsme všichni pozemšťané. A tady? Jezi-Markétka se vrátila s jakousi ořechovou slupkou z poloviny naplněnou nějakou mazlavinou. Aha! Markétka šla něco málo uloupit Vajglovi z jeho zásob. Doufám, že na to nepřijde, nebo že se nebude tuze hněvat. Když jsme se vrátili k našemu hnízdu a nasytili se, naznačil jsem, že bych se chtěl mrknout jezince do pusy. Nakonec mne pochopila ta mladší. Mají ty jezinky docela jiné zuby než lidi. Žádné špičáky, žádné stoličky. Krásné bílé ukrutně ostré řezáky vpředu a vzadu místo zubů takové jakési rohovité, nebo jaké destičky. A jazýček docela jako my, když jsme byli dětmi. Možná jen o něco tenčí, možná o něco delší. A pak jsme vyráběli kamení.

Musím říct, že si ty jezinky nežijí špatně. Vůbec si špatně nežijí. Myslím si, že jsem za pár dní, které jsem s těma dvěma jako »vyhnanec« prožil, jsem na to kápnul. Už jsem si zvykl na některá jejich gesta, na některé grimasy. S tím jejich brebentěním je to horší. Víte, když se učíte nějaký jazyk, tož učitel řekne: „A teď, milé děti po mně opakujte…“ No, ale po jezinkách se opakovat nedá, nemáte na to pusu. A jezinky sice mají pusinku šikovnou, ale zase podle všeho nemají hlasivky. A dělejte po nich nějaká gesta, když vám chybí prsty. A chybí vám jezinčí nátura a zkušenosti. Co vím určitě, tak to jejich „pche“ je nějaký výraz veselosti, uklidnění, souhlasu, dobrého rozmaru, nebo tak něco. A to gesto „tak-tak-všelijak“ znamená něco jako: „koukni, nic v ruce nemám, jsem tvůj kámoš, trochu se tě bojím, nic mi nedělej“… Ale napřáhnout ruku k lidskému pozdravu znamená pro jezinky něco jako výhrůžka: „Podívej, co na tebe mám, dej si pozor!…“ A kdybyste se sem dostali, nesmějte se tak, aby vám byly vidět zuby, to je neslušné. A nesahejte na jezinky, které vás dobře neznají, bojí se vás. No představte si ten rozdíl jen ve velikosti. Jako kdyby na vás, na lidi, chtěl sahat třeba veliký cizí kůň. Nebo veleještěr. Sakra, jaké: »na vás, na lidi«, přece »na nás, na lidi«. Ludvíku, jsi přece taky člověk, nejsi jezinka. Ono zase na druhé straně, být jezinkou není vůbec špatné. Ty holky se samou prací vůbec, ale vůbec nepřerazí. Vezměte si třeba, kolik si my lidé přiděláváme práce jenom tím, že musíme nosit šaty. Těch polí s textilními rostlinami! Všechno se to musí obdělávat, vyrábět hnojiva, sklízet, vyrábět na to zemědělské stroje. No a pak sklidit, zpracovat. Někam vozit, a zase další mašiny, další chemikálie, další práce… A doma se o ten textil musíte starat, skladovat, prát, žehlit, látat, recyklovat… A na všechno tohle potřebujete plno věcí, které někdo musí vyrobit, dovézt, odvézt, vytěžit, vypěstovat… To je přece ukrutné práce, ukrutné energie. Spotřebováváme u nás na zeměkouli celkově šílené množství zdrojů, peněz, úsilí jen pro tohle. Jen si to představte. No jo, žijeme na Zemi i v místech, kde by nám bylo bez šatů zima. A tam, v místech, kde by nám zima nebylo, se zase trapně a zbytečně stydíme chodit nahatí. A tak raději pracujeme navíc, moc a moc navíc, abychom si na svá těla obstarali nějaké ty obaly. Prostě, tak jak říká moje maminka: „Trp, parádo!“ Ani se stravou se jezinky tuze netrápí. Kde co, kolem dokola je jedlé. A to nejenom pro jezinky, ale i pro nás, pro lidi. A nejenom jedlé, ale taky většinou třeskutě dobré. Teda - až na ty třešně… Je toho podezřele hodně, co jezinkám nahrává. Řekl bych, že buď je ten místní bůh-tvůrce ukrutně miluje, nebo si to jezinky zařídily ještě před tím, než vypukla ta válka a jejich civilizace upadla. A když už něco nejedí, tak se jim to hodí jinak. Žijí si tak nějak jako sběrači. Učili jsme se to ve škole, o těch sběračích, lovcích, zemědělcích a tak. Teda to musí být pravda. I když! Nemůžete si představovat, že se jen tak popásají. Seberou tohle, seberou támhleto, smíchají to s tímhle a pomocí onoho a tamtoho z toho vznikne toto.

A co teda jezinky celý boží den dělají? Hrají si, brebentí, kreslí a snad i píší a vyrábějí různé věci. Třeba taky to kamení. No, a taky podle všeho dokonce cestují a tak trochu obchodují. S čím? Nevím jistě, ale řekl bych, že s parádou, s mlskami anebo s nějakými jinými věcmi, kterým jsem nerozuměl. Totiž parádou. Jaká paráda, když se neoblékají, že? Ale už jsem říkal, že mají vlásky všemožných barev? Že je má každá upravené jinak? Jako, když si závodníci zdobí své stroje technikou »airbrush«. Barev a kombinací až oči přecházejí. A těch vodiček a mastiček, čím se mažou! To stojí za to. Fakt je ten, že ty jejich masáže a „mazáže“ jsou výborné i pro lidi. Nejen kvůli dokonalému vzhledu pleti, ale i kvůli tomu, že se třeba Ludvíček přestává děsivě potit, že už nemře horkem a dusnem, že ho nepíchá do šlapek každý kamínek a stéblo. Ten jejich obchod bych chtěl ještě prozkoumat. Nebo bych se mohl zeptat Dolfiho, nebo Vajgla… třeba už na tu moji ostudu trochu zapomenuli. Určitě něco vědět budou.

Dole bylo nejvíc života…

Hmm, jak tak uvažuju, ony si vlastně tou péči o svůj tělesný povrch nahrazují aspoň kus námahy, kterou by měly s péčí o nějakou tu textilní módu….

A taky bych se rád dozvěděl, jak je to s místní faunou. Po zemi toho moc neběhá. Jenom ti hnusní hmyzouni, ti hoppeři a ještě ty ohromné housenky. Ty jsem ale ještě neviděl. No, a pak tu lítají světlušky, co dozajista nejsou brouci a místní motýlové. Ty světlušky se podle všeho dají od jezinek snadno ochočit. Zdá se, že jim rády posvítí. A motýlové jsou nádherní. Jestli to motýlové jsou, ovšem. Ale vypadají tak. No a taky občas asi vyrábějí ty své kabely, košíky, žoky. Jak se dělá ta blána, to jsem už viděl. A jak se dělá sudlička a ostatní kamenné věci určitě brzo uvidím. Taky bych rád viděl, jak se dělá to duffo, zdá se mi, že žužlám pořád ta dvě tři poslední a přestává to být pomalu ono. I když se bez duffo obejdu, že ano, žiju si jako lord. Dokonce ty dvě pozvaly Ludvíka ke hře.

Že si předávají takové ty provázky napnuté na různé způsoby mezi prsty, to mě nepřekvapilo. Konec konců, není to tak dávno, když jsem si takovou hru užíval taky. Jenže s jezinkami se to hrát nedá. Ony mají prstů víc a mají je šikovnější. Ale stejně jsem viděl, že hledí vykuleně, když jsem předvedl „kolíbku“, „vodu“ a „nůžky“… jak se těm figurám, obrazcům z provázků napnutých mezi prsty říká. No, a ty holky toho znají víc, mnohem víc. Jo, prsty navíc, jsou prostě k tomuhle výborné. Hrají ještě i jinou hru. Vypadá to ze začátku trochu jako naše »drápky«: Prostě vezmou na dlaň půl druhého tuctu jakýchsi plochých semínek. Pak ta semínka vyhodí do vzduchu, a když spadnou, tak je uspořádají do řádku. A pak znova vyhodí některá ze zbylých a znova do řádku… občas berou a vyhazují i ta semínka, která už ležela disciplinovaně uspořádaná v řádcích… Jsou ta semínka, ty placičky dvoubarevná, z jedné strany světlá, z druhé tmavá. Nakonec, když hra skončí, koukají na obrazec a brebentí. Někdy, když se jim to obzvláště podaří, dělají to své „pche“… Ovšem co je podařená hra? Jsem z toho jelen. Jelenem je Ludvíček, jezinky by se taky našly, chybí akorát ty parohy a Smolíček. Tuhle hru naprosto nechápu. Pravidla jsou pro mne zrovna tak naprosto nepochopitelná, jak pravidla amerického baseballu. No a pak mě různými gesty a posunky a všelijak kvílivými zvuky přiměly k tomu, abych hrál s nimi. Když to hrají ony, tak jedna hází a urovnává hrací semínka do řádků a ta druhá jenom brebentí a kouká. Když jsem to hrál s nimi, tož jsem jenom házel. Ony obstaraly všechno ostatní. Podávaly mi ta odpočítaná vrhací semena, rovnaly je do řad. Ovšem hlavně a především brebentily. Nu, asi jsem ustanovil nějaký pozoruhodný výsledek. Protože když byla všecka semínka nastoupena v předepsaném tvaru v barvách, tak jak padla, jaksi se obě zarazily. Koukaly na tu sestavu, na mne. Ale žádné „pche.“ Ani Ludvíkovi není do „pche.“ Nemám s kým slovo ztratit, s kým si pokecat. Chybí mi takové to lidské pohlazení. Jezinčího pohlazení mám až-až… Ale není to ono. Mám se jako lord, ale opravdu to není ono. A začali jsme dělat kamení. Kamení se v »Zakejvalčí«, ve světě za Kejvalkou, v Jezinkově, dělá takhle: Napřed přijde docela cizí a stará jezinka. První jezinka, která vypadá stará. Teda docela první stará jezinka, kterou jsem tu viděl. A nese ranec. Pak se dají všechny jezinky do brebentění a ručkama máchání, a dělání „pche“ a „tak-tak-všelijak“ a vůbec, ta „Jezi-baba“ pak vysype svůj ranec, naskládá si do něho jakési ty bobule a semena a zrnka a dokonce i několik těch „třešní z pekla.“ Až jsem se otřepal, když jsem je viděl. Husí kůže mi naskočila. Fuj, fuj, a ještě třikrát fuj! A nakonec si Jezi-babka osahá Ludvíka. Ale to už si si líbit nenechám! Zahulákal jsem na ni něco jako: „Himlhergotkrucajzelement!“ Hotový Trautenberg s hlasem Titaniku! Baba se lekla, až poskočila.

Ohmatávat se nenechám, pletete si pohádky! Ohmatává se Jeníček a né Smolíček! A když jsem napřáhl i paži k pozemsky přátelskému potřepání, tož babka popadla svůj, teď mnohem větší ranec, a mizela tak rychle, že počet mých prstů už asi spočítat nestihla. A ty dvě moje jezinky dělaly zase: „Pche, pche, pche.“ Ono to byl asi obchod! No jistě, něco za něco. A omacávání Ludvíka bylo asi součást ceny. Nebo se chtěla ta jezi-baba ujistit, že jsem skutečný. No, a to dělání kamení? To nic není. Nejdřív musíte udělat v takové měkké hlíně, takovém bahně přibližný tvar toho, co z toho chcete mít. Pak ve skořepině nějakého ořechu či čeho, co je veliké jak maminčin kotel na vyvářku prádla, namícháte jeden písek s jinýma dvěma a přidáte vodu a šťávu co přinesla ta stará jezinka. Doporučuju, abyste si na míchání sehnali nějakého toho Ludvíka, hlavně jestli jste jezinkou. Je to dřina i pro takového promasírovaného chlapáka jakým teď jsem. Pak to řídké těsto nalijte do té formy, co máte udělánu. To těsto docela rychle tuhne. Když je dost tuhé, odlitek vytáhnete a normálně zpracováváte, třeba jen tak rukama, asi jako plastelínu, nebo hrnčířskou hlínu. A když už to tvrdne víc, můžete povrch krásně vyleštit. Nebo si uděláte z toho těsta, už lehce natuhlého, hroudu a jen tak bez formy si uplácáte, co se vám zachce. A když je to hotovo, tak nepoznáte, že to není pravý kámen, žula, porfyr, rula, čedič… A vyleštěný a naostřený nástroj.

A tak jsme udělali novou sudličku, pro mě pořádnou sudlici a bulavu a taky jakési škrabky a nože a pilku. A jak jsme tuhnoucí těsto zpracovávali, vzpomenul jsem si, jak moje maminka krájí knedlíky. Nitkou. No, nitka tu nebyla, ale všelijakých cancourků, liánek, měkkých, ale pevných šlahounů a oddenků tady je moc. Tož jsem vzal jakousi pružnou tyč, ovázal ten provázek na jedné straně a i na druhé a vznikl mi nástroj jako oblouková pila. Pila, nebo luk. A šmidlat to kamenné těsto jde báječně, zkuste si to. Ta tětiva se sice rychle dře, ale není potíž ji vyměňovat. Řez je jak malovaný: rovný, hladký. Jak knedlík od maminky.

Kamenné stěny jsou bez jediné spáry,

mezi kameny ani žiletku nevstrčíš.

Takhle by se mělo stavět! Naskládat hroudy vedle sebe a než úplně zatuhnou, vytvarovat strunou horní povrch a na to, až to úplně ztvrdne, naplácat další řadu hrud. He, he, he… A archeologové budou bádat, jak to udělali, když mezi balvany nestrčí ani žiletku. A kde se vzal v kameni vlas! A jak vlastně vůbec ty kameny opracovávali, když neměli chromovou ocel na nástroje. A jak je přemisťovali… Že jsem ale škodolibý a zlomyslný kluk… To míchání mi dalo zabrat. Dělali jsme těch dávek víc, všechno najednou bych neumíchal ani já. A ty holky moje malé, ty už vůbec ne. Když jsem ale viděl ten můj nástroj, ten řezací nástroj, napadlo mne, že bych si mohl opravdu zkusit udělat jednoduchý luk. Doma, tam kde jsem chodil do školy, jsme měli lukostřelecký oddíl. V tomhle sportu jsou samozřejmě různé disciplíny. Nejvíc se mi zamlouvá střelba na terče a rychlostřelba. I když žádný Andersen nejsem. A nikdy jsem nebyl. Nemyslím ovšem toho pohádkáře Hanse Christiana. Ale Larse Andersena! To je panečku pašák, to je mistr nad mistry. Takový Hoodův výstřel, kdy se trefí šíp, co trčí nehybně v terči, to pár lidí umí. Ale trefit šíp v letu? To umí jen veliký Lars Andersen. Dvě střely za tři čtvrtě sekundy! Trefuje se ve výskoku, nebo zavěšen na hrazdě hlavou dolů… To je lučištnický bůh!

To teď jsem se zapomenul… jen jsem si vzpomenul na staré časy…. Ale co, můj luk tam někde na mne čeká. Třeba ho ještě někdy uvidím. Ale teď, teď si zkusím udělat něco jednoduššího. A když už se tu patlám s tou kamenickou výrobou, udělám si aspoň pár hrotů na šípy. A dal jsem si záležet. Hroty musí být stejné, abych se aspoň občas trefil. A kdo ví, třeba se mi bude ještě hodit. Jestli přilezou ty housenky? A dostal jsem takový ďábelský nápad. No, a abych si to posichroval, udělal jsem do každého hrotu napříč, hned za špičkou, takovou šikovnou díru. Akorát malíček prostrčit. Z toho je vidět, jak veliké jsem ty hroty udělal.

No, udělal, Markétka mi hodně pomohla. No tak dobře, až na ten šišatý první hrot, který jsem dělal já, mi je udělala ona… no, tak se mi nesmějte… to vaše „pche-pche“ je slyšet až sem, za Kejvalkou.

Filosof

„Tak konečně!“ Takhle nás uprchlíky přivítal pan Špaček, když jsme se všichni tři vydrápali do Hnízda. A nastalo zase veliké brebentění a šestiprstýma ručkama mávání, a vůbec veliké jezinčí vítání. A hned se domácí jezinky vypravily dolů pod sleziště pro naše vaky a všechny ty saky-paky, co jsme přivlekli. Jestli se mi jezinky posmívaly za ten trapas, za to faux pas, co jsem spáchal posledně, to naštěstí nevím, ale asi ne, protože si mě přišly po jezinčím způsobu pohladit. Ani Špaček nic neříkal, nic mi nepřipomínal a do rozpaků nepřiváděl. Zarazil se ovšem, když domácí přitáhly zpod sleziště moji novou bulavu a hlavně, když rozbalili ty naše rance. Byla v nich totiž tři úplně nová duffa. Hned si jedno strčil do pusy. Zatvářil se sice na jednu stranu velice spokojeně (ta duffa byla úplně čerstvá a naprosto bezvadná, to vím, samozřejmě jsem jedno vyzkoušel), ale hodně vážně.

„Hmm, Ludvo, to není legrace. Viděly tě ty jezinky, co přinesly ta duffa?“

Safryš, jak může vědět, že to přinesl někdo cizí? „Ne, pane Špačku, nikdo mě neviděl… jen jedna stará jezinka, taková vážně příšerně stará jezi-baba“… „Ajajaj, to je špatně, Ludvo, to je moc špatně! Dovedeš si představit, co z toho může být za malér? Hlavně pro tebe, ovšem. Ale i pro mne, a pro naši partu, a vůbec pro všechny! Ty by si teď měl především štandopéde popadnout tu výslužku, co jsem nachystal a co visí dole v Kejvalce a šupnout ji k nám domů!“

Takže Špaček, považuje tu tlupu jezinek za svou partu… he, he, he… no dobře. „Pane Špačku, už jsem vám říkal, že do té hnusné díry nevlezu ani za nic, málem jsem se tam udusil a skoro mne to rozmačkalo! Nikdy více!“ „Ludvíku, jsi rozumný a chytrý kluk s maturitou a dokonce promovaný. Já se ti teď pokusím bez emocí vysvětlit, co by se stalo, když mě neposlechneš. A slibuju ti, že se ti v průchodu nic, ale zhola nic nestane. Zradily tě šaty, víš? Bez šatů tudy projedeš jak horký nůž máslem! Ludvíku, slib mi, že se o průchod aspoň pokusíš!“

„Dobře. Aspoň se pokusím. Ale teď mi to vysvětlíte s tím nebezpečím, s těma vašima hrůzama a tak. Ludvík není necita, taky jsem si tu naši partu docela zamiloval.“ A kouknul jsem se na Markétku. „Chtěl bych pro ně něco udělat. Jestli se odvážím cestovat přes tu díru, tam a zpátky, tak přinesu ohromnou hromadu železa sem, jezinkám, aby se měly dobře.“

„Hele, Ludvo, tak poslouchej. To, co tu vyprávěl Dolfi je hezké, ale ono to je ve skutečnosti asi trochu jinak. My, chlapi, co jsme tu zůstali, si vyprávěním předáváme, co víme o tomhle světě. Sem lezli lidi už hodně dávno. A jak jsem ti říkal, někteří se dostali daleko od zdejší Kejvalky… Tak si to tu vyprávíme, jako nějaké „Staré pověsti jezinčí“, když se sem tam potkáme. Taky jsem byl kdysi mladý a taky jsem chtěl změnit svět. Tenhleten, a ten náš, ten lidský, taky. Snil jsem o tom, jak využiju znalostí jezinek v chemii, a jak zpřístupním jejich vědění našemu světu. A taky jak podpořím ty naše roztomilé kamarádky. Jen si to představ ta jejich kamenická výroba! To co dělají, jak ty kameny tvoří a tvarují, to není naše lidská výroba nějakých napodobenin přírodních hornin, kterým se říká slepence. Třeba beton, to je umělý slepenec, že.“

Tak jsem kývnul, že to ovšem vím.

„No, ale ty jejich kameny, to nejsou žádné slepence, to jsou dokonalé »geopolymery«. Opravdový kámen nerozeznatelný od přírodního. Jenže! Jenže jezinky to dělají z místních rostlin, z té zeleniny co tady všude kolem roste. A jestli chtějí lidi dělat něco takového u nich doma, tož si musí odsud přetáhnout ty šťávičky. Ty agens. U nás doma to nevyrobíme, jednak nevíme jak, ani nevíme z čeho. A ty rostliny odsud tam u nás doma nerostou.“

„No, počkejte, pane Špačku, přece jsem zničil váš záhon ve farní zahradě, vzpomeňte si, jak jsem vám o tom vyprávěl… tak třeba tam ty kytky rostly.“

„A víš co, synku, dobře jsi udělal! Zkoušel jsem to pěstovat, ale nic z toho nebylo. Ty mrzáčky tam churavěly a žádné šťávičky v nich nebyly.“

„A co mělo vzniknout, pane Špačku?“ „A co myslíš? Cos tam našel? Staré duffo, že? No, o duffo je zájem nejen tady, ale i tam. A duffo je vzácnost dokonce i tady a tak jsem zkoušel tu náplň vypěstovat tam u vás.“

„I tady je vzácnost? Přece tady se dělá? Ne?“

„Ale kdepak, Ludvo. Duffo se sice dělá v tomhle světě, ale ne tady. Dělají je někde asi dost daleko odsud. A upřímně řečeno, nevím vlastně proč. Jezinky neduffní a že jsme tu my, a lidi vůbec, to by mělo být tajemstvím. My jsme, Ludvíku, něco jako yetti, nebo kulový blesk v našem světě. Všichni o nich vědí, ale nikdo vlastně neví co je to zač a málokdo to viděl.“

A hele, povšimnul jsem si, jak Špaček plete slova: „u nás“, „u vás“… Kdo ví, jestli se nezačíná cítit doma tady, v tom Jezinkově…

„Takže duffa jsou předmětem zdejšího dálkového obchodu. Je to tak? Ale za co je ty naše místní jezinky vyměňují?“ „No, docela určitě to nevím, ale myslím, že díky tomu, že jsme tu do okolí natahali z našeho světa spoustu železa a kovových věcí vůbec, rostou tu rostliny, které jinde nevyrostou. Nebo mají víc šťávy. A taky mají vliv ty housenky. Takže naše holky mají přirozený monopol na tovar, který potřebují jinde. Ale neobchodují jen s těmi duffy, to je luxusní zboží pro nás, ale ony samy potřebují něco odjinud. Když nic, tak na svou parádu.“

„Pane Špačku, a není to sobecké, když město na té zemské straně si žije pohodlně a drží si tajemství samo pro sebe?“ nedalo mi to a musel jsem si rýpnout. „Nepodělí se s tak nezaslouženými dary s celým lidstvem? Není to nemorální?“

„Ludvíku, myslel jsem o tobě, že jsi chytřejší. Že ti není hanba! Vystudovals dokonce dějepis a zeměpis. Představ si, co by se stalo, kdyby se možnosti města po světě rozkřikly. Kolik by se nahrnulo různých vyžírků, zlatokopů, podvodníků a vůbec. Určitě by vypuklo něco jako zlatá horečka. A dozajista by se našlo pár chlapů, kteří by sem dokázali prolézt. Ty jezinky jsou hodné a milé. Myslíš si, že by je ti dobrodruzi nechali jen tak být? Tak jako nechali chtiví přivandrovalci být docela šťastné domorodce na nějakých ostrovech? Žádná síla by ty hordy nedokázala zastavit. Tak jako nikdo nezastavil zlatokopy, když vtrhli na soukromé pozemky při zlaté horečce v Kalifornii. Tady jako tam by to skončilo jen zničením, zotročením, prostě neštěstím. Hele, Ludvíku, chodíš na houby?“

„No, byl jsem párkrát, ještě s taťkou, ale moc jsem toho nenašel. Zato tatínek! To byl kabrňák! Ten byl málem schopný najít hříbka i pod ledem. Maminka se smála, že má na houby čenich jak vlčák!“

„Jo, a chlubil se někde tatínek, kde ty hříbky rostou?“ „Ale kdepak, taková místa si přece každý houbař nechává pro sebe! To by se mu tam nahrnuli cizí houbaři a všecko by mu vysbírali! To máte jako s rybáři. I rybář si musí své místečko hlídat. Ale hlavně musí hlídat místo, kde vnadil a zakrmil. Jinak on ryby navnadí a druhý mu je z toho místa bude tahat ven.“

„No tak vidíš. Kdybychom tenhle svět a jeho možnosti prozradili, byli bychom hloupí, jako ten žvanivý houbař, nebo rybář. A naši milí tam v lidském světě by přišli o všechnu výhodu, kterou mají. To není jen ta výroba geopolymerů, to jsou i prostředky na výrobu té medoviny, co ti tak chutnala, na léky, na parádu děvčat a hlavně taky psychoaktivní látky. Jak jinak bychom se za války ubránili odvodům, nuceným dodávkám a pustošení? Dokázali jsme tenkrát dokonce i odklonit postupy vojsk, zneutralizovat všelijaké ty vyžírky, co se po válce všude hrnuli a vůbec. Ne, ne, Ludvo nechme to jak to je. Pamatuj si: co funguje, do toho nerýpej!“

Musím uznat, že na tom něco je.

„A ještě něco ti řeknu, Ludvíku. Nepřeceňuj jezinky. Viděl jsem, jak se na ně díváš, hlavně na některé, že… Ale ony nejsou lidi, a nemají ty znalosti, co si myslíš. Dolfi si taky myslí, že mají kdovíjaké znalosti z chemie. Teda z té organické. Ale já si myslím, že je vedle jako jedle.“ „No, tak to tedy nevím, pane Špačku. Sakra, vždyť ty holky tady předvádějí zázraky! Rozhodně mě úplně dostala ta blesková geopolymerace. Nebo vůbec ty „šťávičky“, kterými působí psychosomaticky! Podívejte se na mě, jsem tu pár dní, žádný extra pohyb, žádná cvičení a koukejte, co mi narostlo za svalstvo. A vzpomeňte si, jak jsem tu řádil a běsnil, celý bez sebe, když tu vlítli ti hoppeři. Vždycky jsem býval tam doma spíš takový hodný a mírný sušinka.“

„Jo, a taky maminčin Ludvíček, že? No, to nemyslím, Ludvo, ve zlém, je hezké, že máš rád svou maminku. A pokud se týká těch svalů, co ti narostly, to je prostě něco takového, jako třeba u lvů. Viděl jsi někdy lva cvičit? Nanejvýš se někdy protáhne. A svalnatý je až-až. Tohle ti udělaly jezinky, protože jim to vyhovuje.“

„Proboha, pane Špačku, vy si myslíte, že si nás takhle pěstují, aby nás třeba pak snědly? Abychom byli takoví nějací masití, jako jsou nějaká ta plemena dobytka?“ Docela jsem se polekal. Že by ty pohádky o jezinkách měly nakonec pravdu? Jsem teda jejich obyčejným jídlem?

„He, he, he… Ludvíčku, ty jsi pořád ještě tak trochu děcko. Jíst tě určitě nebudou, toho se neboj. Víš, někdy se mi ale zdá, že jsme pro ně něco takového, jako jsou pro nás, pro lidi, taková ta vzácná domácí zvířata, domácí mazlíčkové. Prostě třeba jako je pro nás nějaký vzácný, hezký, veliký pes. Krmíme ho, hrajeme si s ním, máme ho rádi, mazlíme se s ním, chlubíme se, no a taky očekáváme, že když přijde lump, že ho aspoň zastraší, nebo ho zažene, prostě se nás účinně zastane. Taky své zvířecí miláčky nejíme, neboj!“

„Tak moment! Nechcete snad říct, že jsme pro jezinky něco jako zvěř! To snad nemyslíte vážně!“

„Hele, mladej, zklidni hormón… uvažuj a mysli v klidu. Krmí tě? Mazlí se s tebou? Rozumíš jim? Vykládají si s tebou? O čem se bavíte? Pral ses kvůli nim s těmi hoppery? A co ta stará jezinka, co tě ohmatávala? Vzpomínáš si, jaks mi to vykládal? Věř mi, mohlo by se stát, že tě ty naše za něco vymění s jinou partou… nebo mě. No, je to tak, zamysli se, ne že bychom tu byli zrovna za nějaké hafíky… to asi ne… ale přece jen tak něco. Víš, kdybys sem začal nosit materiál, měl bych větší jistotu, že mě nešoupnou pryč.“ „Pane Špačku, vy naše milé jezinky nemáte moc rád, že?“

„Podívej. Vlezl jsem tady dobrovolně. Teď nemůžu zpátky a zůstal jsem závislý na tom, že mne tady živí. Bez nich bych si ani nevrznul. To hlavní co po mě chtějí, to pro ně nejcennější, jim obstarat už nemůžu. Jsem rád, že žiju. Ale zrovna milovat je tedy nemůžu.“

„Aha, tak to je ten důvod, proč říkáte, že v organické chemii nic mimořádného neznají?“

„Ludvo, ty sice nejsi chemik, ale máš maturitu.“ „Promoci, pane Špaček, promoci! Mám celé vysokoškolské vzdělání… a s červeným diplomem!“

„No tak dobře, teda i promoci. Víš, jaké organochemické zázraky dělá tvoje maminka, když ti vyvařuje? Jaké proměny se dějí na pekáčích, v hrncích, pánvičkách? Kolik života je v soudku s kysajícím zelím, ve flašce kvašených okurek? Jaká úchvatná biotechnologie je kynoucí těsto? Dovedeš si představit proměny bílkovin, když tvoje maminka smaží řízek? A je biotechnolog? Nebo dokonce chemik? Ale kdepak, je prostě dobrá kuchařka.“

Asi si Špaček všiml, že se mi při jeho řečech o mé mamince začaly »potit oči«, protože změnil tón řeči. „Teda nevím, jestli ty jezinky mají nějakou tu svou Rettigovou, ale jestli něco dělají, neznamená to, že ovládají nějak extra chemii. Ber to tak, Ludvíku, že díky tomu, že žijí u tohohle konce přechodu, u té zdejší Kejvalky, tak si vedou, taky díky nám, docela luxusní život. Teda luxusní na zdejší poměry. My pendleři jim zajišťujeme přísun tady velevzácného železa a kovů vůbec. Ono je vlastně jedno, jestli se budou chvilku bavit z kovových hřebenů, nůžek, nebo hřebíků. Nakonec všecko stejně sežere ta zdejší zeleň. Ale jak to tady roste, jak tady prosperuje! A v kolika druzích! A pak ta zdejší parta, ten klub, velkorodina, nebo co tady ty jezinky vlastně jsou, prosperují taky. Mají prima zboží na výměnu, mají nás, co si nás drží coby domácí mazlíky a strážce. Teda nás, co nemůžeme domů. Třeba mne a Dolfiho.“

Špaček se odmlčel a já se podíval na jezinky a hlavně na tu svou oblíbenou. Že by to bylo tak drsné? No, Špaček je mrzutý, protože nemůže domů, protože obchod mezi světy, díky mému strachu prolézt zpátky vázne a on se obává, co bude dál. Má strach, že ho budou vodit po Jezinkově tak, jako asi podle všeho vodí Dolfiho. No, i u nás necháváme občas vzácné a zasloužilé zvíře v klidu dožít, i když už není přímo užitečné… Třeba ty bernardýny, nebo nějaké závodní koně. Asi bychom se pokoušeli udržet při životě i nějakou jezinku, kdyby se dostala do našeho světa. Ukazovali bychom ji, asi bychom ji zkoumali, byli bychom na ni vlídní, laskaví… „Pane Špačku, ale co kdybych opravdu prolezl a začal dělat toho pendlera…“

„No ano, Ludvíčku, ano! To je to, co ti celou dobu říkám!“ „Moment, neskákejte mi do řeči, řekl jsem: co kdyby. Kdybych začal přenášet ty věci, tak ten obchod můžeme dělat ve velkém… více železa přece není problém. To by znamenalo více šťáv, více různých chemických agens, katalyzátorů a tak… No, dostalo by se na více lidí, třeba i mimo město u Kejvalky.“

„Jenže to by bylo špatně. Před chvilkou jsme mluvili o těch hřibových místečcích, vzpomínáš? Hele, Ludvíku, co se stalo, když lidi tam u nás začali šetřit s vodou? Zdražili ji. A co se stalo, když se rozmohly ty nové úžasné moderní vytápěcí kotle? Když nastala ta »dřevofikace«? Podražilo dříví na topení. Ti první, ti co s tím začali, chvilku prosperovali, do té doby, než to začali dělat všichni. Víš, Ludvíku, pamatuju dobu, kdy mít automobil byl sice dost velký náklad, ale byla to neskutečná výhoda. Člověk nebyl otrokem jízdních řádů, všade byl rychle a pohodlně, dostal se vlastně kdekoliv. Už v době, kdy jsem byl naposled doma, kdy jsem nebyl ještě zablokovaný tady, se doba změnila. Automobil je pořád pro obyčejného člověka velký náklad, ale výhody jsou fuč. Kolony, zácpy, zákazy vjezdu, předpisy, různé všelijaké zákony, povinnosti. Všechno jen protože tu původní výhodu chtěli mít všichni. A tak ji nemá nikdo. Všem zůstaly náklady, ale nikomu výhody. A nejhorší je, že vlastně není cesty zpátky. Že by nechali automobil jenom tobě a ostatní byli tak laskavi a zůstali doma? Tak je to, Ludvíku, se vším. Když jsem se narodil, začaly se pořádat závody či soutěže letecké. I kdejaký amatér se mohl účastnit se svým podomácku postaveným strojem. Pak se věc tak rozmohla, zkomplikovala, že se to stalo věcí naprosto elitářskou a pro většinu lidí nedostupnou. Tož vymysleli jiná létadla, tenkrát bezmotorové větroně. No, a pak se po nějakém čase ukázalo, že v jejich soutěžích může obstát jen aparát velice dokonalý, prvotřídně vybavený a proto hodně nákladný. Vlastně v ceně letadla motorového. Všechny ty uhlíkové materiály, titanové nosníky… Tož vymysleli ti chudobnější rogala, ty kluzáky… Ještě co pamatuju, už teď jsou ty v závodech užívané stroje pro obyčejné lidi cenově nepřístupné… A totéž se asi stane i s těmi klouzavými padáky, co měly nahradit ta předražená rogala… Ale to už pořádně nevím, když jsem zůstal trčet tady. Jen si říkám, že to tak je, ale to posuď sám. Ludvíku, nedělej převraty. Nepovede to k dobrému. Popřemýšlej. Přeber si to. A ještě jedno ti řeknu. A neber to jako strašení ani vyhrožování. Jen varování. Podle toho co pozoruju, a i podle toho, co mi řekl Dolfi, se kvapem blíží říje jezinek. A to není nic, co bys musel zažít. Ještě jednou ti radím, vezmi, co je připraveno a odnes to domů. Neboj se, nic to není, když se to udělá správně. Pomůžu ti, slibuju!“

„Tak jo, pane Špačku…“

„Synku můj milý, ani nevíš, jakous mi udělal radost! Já jsem věděl, že jsi rozumný! Už jsem dal do města vědět, že se vracíš, už tě čekají!“

A Špaček jásal, když jsem souhlasil s cestou domů.

„Ale moment, vy jste dal vědět?“ napadlo mě najednou. „Máte snad s naším světem nějaké spojení?“

„No, spojení zrovna ne, telegramy posílat nemůžu, ale co myslíš, jak je možné, že jsem tě čekal tady dole, v té zdejší Kejvalce? S welcome drinkem v ruce? To tě nenapadlo, že jsem se nějak musel dozvědět, že se někdo objeví?“…

„No jo, ale kdo vám, pane Špačku, tu zprávu poslal, když jsem nikomu o svém úmyslu prolézt sem neřekl? A hlavně jak?“

„Ludvo, ti, co ten průchod čert ví jak a proč kdysi udělali, zařídili, aby se na druhé straně včas dozvěděli, že je průchod v činnosti. Možná aby se v průchodu nesrazili, nebo tak. Zkrátka, když někdo vleze na schodiště, tak se nahoře pod střechou v té věžičce na druhé straně průlezu rozklinká zvonek. Ta věžička ten zvonek rozhoupe, rozkýve. No, a tak asi přišla i ke svému jménu. Aspoň si to myslím. No, a když jsi tam v té městské věži řádil, tady to zvonilo jak na poplach. No a teď jsem párkrát vlezl do té naší Kejvalky, aby to klinklo párkrát na druhé straně. Myslím, že tě tam bude čekat početný vítací výbor.“

Takže mi nezbývá, než abych se vypravil na cestu. Jezinky moje milé nějak vycítily, že jdu pryč. Dostalo se mi mimořádného mazání a hlazení a strkaly mi až do pusy ovoce a tak. A dokonce se jedna, nemusím říkat, že ta, co jsem si ji pojmenoval Markétka, se mi pokusila dát pusu. Asi si vzpomněla, jak jsem ji jednu vlepil tenkrát na cestě. „Pane Špačku, teď se cítím skvěle, jakýsi silný a odvážný!“

„No, to je dobře, holky tě trochu psychicky nabudily, jasně, všechno je v pohodě! Nic se neboj, půjde to raz dva!“

A opravdu to jde jak po másle.

„Ludvíku, uvážu za tebe na řemínku tady ty vaky. Neboj se nic, je to vyzkoušené. Tam na druhé straně, běž ze schodů dolů, až ke dveřím, ale neotvírej je. Ty vaky se za tebou pohrnou na schodiště. Musíš si ale nechat místo, abys mohl potom otevřít dveře do muzea. Nenech se zavalit. A běž už!“

Tak se vleču po schodech v chodbičce zdejší Kejvalky, Špaček za mnou postrkuje vaky… Jezinky mě dozajista zfetovaly, protože se opravdu ničeho nebojím. A je mi docela upřímně líto, že mám jít pryč… ani jsem jim neukázal, jak jsem to myslel s tou lukostřelbou, ani jsem se nepochlubil, jaký jsem čarostřelec. Holky o Andersenovi ani neslyšely, tož by byl největší borec mezi všemi právě Ludvík. A chtěl jsem podívat na to místo, odkud vyletují balonky, nebo bubliny, nebo co je to vlastně. Viděl jsem to včera večer a vypadalo to hezky. A lítaly tam i kytky, Dolfi jim říkal tak divně, prý »helioslunečnice«. A taky mě trápí zvědavost, jaká je ta jezinčí říje.

„Ludvíčku, tak hodně štěstí a pozdravuj doma. A oříšky pro Popelku Uli máš ve čtvrtém vaku. A vrať se zase!“

A Špaček za sebou zavírá dveře, přede mnou je díra, za mnou ty rance… „Tak s pomocí boží, jak říkáme my, ateisti!“

A opravdu, jako po másle! Hlasitě to mlasklo, jakoby mě to oblízlo a už se řítím po hlavě dolů ze schodů ke dveřím. A za mnou díra vyplivuje ty žoky. Jeden - dva - tři… poslední!

Schodiště je plné, rychle otevřít dveře, dokud to ještě jde.

Jo! Hurááá! Ludvík je borec největší, Ludvíček to dokázal, je nejlepší, je king! A přešmuglil veliký náklad, bude slavný!

Božíčku, co jsem komu udělal?

Proč se musí všechno naprosto podělat zrovna v té nejlepší chvíli? Proč vždycky musím padnout přímo nosem do toho největšího élentu zrovna ze stupně vítězů. Do smradlavé žumpy s vavřínovým věncem na krku!

Tak si to představte: vytahuju do muzea z toho schodiště za sebou ocas těch vaků. A tam… náhle stojím dočista nahatý proti skupině místních občanů. Dívá se na mne nejen Markétka, ale i doktor a paní doktorová, paní tajemnice Vaňková, jakýsi cizí chlap a dokonce i Ulrika. Stydím se převelice. Koukají na mě a Ludvík neví, jestli si nemá aspoň rukama zakrývat klín. Všichni jsou slavnostně oblečení až ke krku a já, chudáček, nahatý jako prst. No a to ještě není všecko. Říkal jsem, že v Jezinkově je určitě větší tlak vzduchu, že… Tak ty vaky, co jsem přetáhl, se samozřejmě napřed drobátko nadmuly a pak pomalu splaskávaly. Ludvík se taky nadmul. Zalehlo mi v uších a tak polykám, co to jde. A ten přetlak co mám ve vnitřnostech, chce taky ven. A šel ven. Hlasitě a mocně, jenže - zadem! Před všemi lidmi! Před tou městskou honorací! Červený jsem beztak jako zralé rajče. Ještěže se nevidím. A radši bych se vůbec neviděl! „Ludvíčku můj zlatý!“ visí mi kolem krku Ulrika. „Ty ses vrátil, já jsem věděla, že mě tu nenecháš samotnou!“

Co na tohle řekne Markétka? myslím si. Je tu v první řadě!

„Pane Ludvíku, tohle je můj manžel! Jsme rádi, že jste se nám vrátil a že město má zase nějakou dobu po starostech.“ Bác do hlavy! Markétka je vdaná! Že mě to nenapadlo… Tak milé a hezké holky nebývají nezadané…

A všichni mluví takovými vysokými kňouravými hlásky, no jo, zvykl jsem si na basy. Zima mi je, no jo, zvykl jsem si na teploučko a vlhko. A tady je zimavo. Ještě že pro mne Vaňková přinesla deku. Hned jsem se zamotal. Ten vítací výbor posbíral ty saky a vaky, zkrátka „saky-paky“ a všecko to šlo, včetně Ludvíka v dece, na faru. Napřed bylo veliké rozbalování a radování, vypadalo to shromáždění ctěných občanů jako hromádka dětí pod vánočním stromkem. Všichni chválili Vajgla, jaký je to rozumný a obětavý člověk, jak myslí na město, sám z toho nic nemá, jen práci a starosti a nebezpečí. Ani na onom světě nezapomněl na své rodáky, příbuzné a vůbec. Jako bych tam nebyl. Jako bych žádnou zásluhu ani neměl! Nevděčníci! Včetně vdané Markéty! Začaly se mi zase „potit oči“, tak jsem řekl, že ty oříšky ve čtvrtém vaku jsou pro Ulriku a šel jsem se obléct. Když jsem se vrátil, Ulrika si sedla vedle mne, přitulila se a já? Já dostal kartáč, co se do mě vešlo! Pánové seděli, duffnili svěží materiálek, co jsem protáhnul a vyčítali. Co jsem způsobil svou nerozvážností, co jsem mohl způsobit, jak jsem ohrozil a vůbec. A že mám co napravovat. Vzpomenul jsem si na maminku, na jezinčí kamarádku, na moje ztracené automatické hodinky, co jsem dostal k promoci, na všechen ten strach a hrůzu co jsem zkusil v průlezu, na pekelné třešně, na hopery. Taková lítost mě přepadla… Nevděk světem vládne!

Jenže tak to skončilo…

O Ludvíkovi

Mějte, prosím, na Ludvíka ohled. Nesuďte ho tuze přísně, prosím! Vždyť je to vlastně jenom odrostlejší děcko. Dobře, mládenec, který odpromoval, je na své vzdělání velice hrdý, ale nemá v našem - a už vůbec ne v cizím - světě žádné životní zkušenosti. Podle všeho ho vychovala hlavně maminka, kterou má moc rád. Na chlapa je příliš jemný, ve škole byl většinou mezi děvčaty a to ho ovlivnilo jak v myšlení, tak v chování. Citlivý kluk, který se občas rozbrečí, nebo má „na krajíčku“, nebo jak sám říká, „potí se mu oči.“

Jak to dopadne s Ulrikou? Těžko říct. Ona by ho chtěla, ale on? Kdo ví… A půjde zase do Světa za Kejvalkou? No, mohl by, určitě může jako jediný z města. Ale zdá se, že nechce. Čekal, že ho lidi ocení, místo toho dostal vynadáno, všechnu pochvalu slízl pan Špaček. Myslím, že teď se bude snažit v první řadě obstarat si ztracené hodinky, aby to maminka nepoznala a nebyla smutná. Maminka přijede a bude se chtít podívat na svého syna, pana učitele. Těší se na ni i Ulrika, že se jí bude ukazovat v nejlepším světle jako Ludvíkovo děvče. Chytrá je na to dost a mamince se dozajista vlichotí. Ale to je otázka daleké budoucnosti…

Daleké…?

Konec 1. části

2.část - Soumrak

Škola

„Dobrý den, sedněte si děti.“

Úplně první slova úplně nového učitele v úplně prvním zaměstnání úplně nového školního roku. Teda úplně první moje slova, slova Ludvíkova. Znělo to hezky, a to bylo taky všechno, co bylo ten hezký den hezké. Poprvé sám na stupínku před třídou dvanácti-a třináctiletých dětí. To se ví, přečetl jsem si o nich, co se dalo, co ve škole o nich je. Abych měl ten správný individuelní přístup. Tak jsme se to učili ve škole. Pak nastává představování, abych věděl, kdo za kterým jménem vězí. No, jména… „Jmenuji se Ludvík a jsem vaším novým učitelem. Budu vás učit hlavně zeměpis a dějepis, ale bude-li třeba, snad i něco dalšího. Teď vás budu vyvolávat podle seznamu, každý se postavte, řekněte mi své jméno, jak vám říkají doma a kamarádi. Všiml jsem si, že někteří máte jména stejná, aby se to nepletlo. Taky byste mohli mě i ostatním velice krátce říci, jaké byly prázdniny, kde jste byli, co jste viděli. A mohli byste mi taky říct, co vás zajímá a čím chcete být. Konec konců, jste už v šesté třídě, už byste mohli mít nějaký cíl do života.“

To bylo hezké, že? Taky jsem si to nacvičil a zkusil doma na nečisto i před zrcadlem… Jenže pak to hezké být přestalo. Moje maminka je emeritní učitelka, vlastně i ona je jedním ze tří důvodů, proč jsem pedagogem. Ti druzí dva důvodové se jmenují Červenec a Srpen. No, a maminka vyprávěla, že vždycky oslovovala děti mile, místo „Anno!“ volala „Aničko!“, místo „Karle!“ třeba „Kájo“… no ovšem a místo: „Ludvíku“ vždycky „Ludvíčku“… Takže je jasné, že chci být tak úspěšný ve svém povolání, jako moje maminka. Že chci, aby mě měly děti rády. Ale ta jejich jména! Pohraničí, smíšené rodiny, smíšená jména… Takový Ferdinand Pherd, to je ten malý hubený zrzek, to ještě jde. Rudolf Anděl se zdá v pořádku, ale co jeho sestra, Angela Andělová? Mají ti místní rodiče všech pět pohromadě? Jak mám proboha volat na Helmutha Stummela? Navíc asi je nějakým příbuzným pana Špačka… Adolf Fišer… Jak vlídně oslovovat Adolfa? Dolfi? To ne, tak se říká tomu Rudolfovi… Tak třeba Ádo? Jak ho oslovují kamarádi?… Můžu říkat Angele třeba „Andělko“?… No jo, ale ona je i Andělová… to je blbé, mohla by se urazit, kdyby to vztáhla ke svému příjmení… to je jako třeba říct paní Himmelové „Himmelko“, nebo paní Kobylkové „Kobylko.“ Děti na Angelu volají „Endžílo“, nebo „Endží“… Může pedagog oslovovat žačku „Endží“? Ta jména některých dětí, to je taková místní zákeřnost pro Ludvíka. Tohleto mu udělali jejich rodiče naschvál! Budu je tedy oslovovat všechny jménem, tak jak je v kalendáři! A zase na tom bude nejlíp František, protože to zní skoro stejně mile zdrobněle jako třeba „Ludvíček“… A Saša se bude divit, že je najednou Alexandr…

Už mi docela z těch jmen hrabe. Jak správně oslovit tatínka té „Endžíly“? Anděle? Podle vzoru pán? Neříká se ale v pátém pádu: „Anděli“? A podle kterého vzoru? Kruci, jsem přece promovaný učitel, měl bych to vědět…

No a ta budoucí povolání místních, to je taky dílo. Čekal jsem něco takového, jako bývalo obvyklé v době, kdy jsem chodil do školy sám. Konec konců není to tak dávno. Někdo chtěl být pilotem, podnikatelkou, učitelkou, doktorkou, manažerem, vojákem a tak podobně. Když mi první žák oznámil, že bude smolařem jako oba jeho rodiče, myslel jsem, že se mi posmívá. Navíc se jmenuje Pacholek. (Pacholek jeden!) Naštěstí jsem si včas uvědomil, že ve městě existuje firma „Smolař, v.d..“ Teda ta místní firma zabývající se produkcí smoly a výrobků z ní. Hmm, takže opravdu „Smolíček Pacholíček“… a oni tu smolu opravdu sbírají? He, he, he… Jako bych nevěděl…

Takže zdejší děti chtějí být: dřevařem, stolařem. Pár chce být kameníkem, dvě budou bylinkářkami… veliký zájem je následovat rodiče do pivovaru… a uhlíři zrovna tak ve městě nevyhynou, a dokonce i nějaký úředník se najde… a zahradnice taky. A pár děvčat chce být maminkami v domácnosti.

Jo, ale zrovna ten Rudolf řekl jen tak, jakoby mimochodem, že chce být pendlerem, jestli to tedy půjde. Čekal jsem, že někdo z dětí nějak zareaguje, ale nic! Vůbec nic. Ten pendler je vůbec nezarazil. Ani elixírník! Proboha, co to vůbec je?

Ludvíku, zvládl jsi to, jde ti to, děti poslušně vstávají a chlubí se, čím vším budou. Sice jsou to zvláštní volby povolání, neobvyklá přání… ale co už… Ono je vlastně docela s podivem, jací jsou zaměstnavatelé ve městě. Samá výrobní družstva a podnikatelská sdružení, zřejmě vzniklá z družstev. A družstva tu byla už za Rakouska, předtím se to jmenovalo cechovní sdružení, manufaktura nebo jak. Vlastně jde pořád o to jedno, zachovat tajemství mimořádného zdroje, uchovat si možnost příjemnějšího života. Jo jo, Ludvíčku, zatím dobrý…

A pak přišla katastrofa. Už si asi začnu zvykat. Jen začnu zvedat nos, vždycky, ale naprosto vždycky, přijde knokaut. „Tak a teď mi řekněte, jaké jste měly prázdniny, milé děti, kde jste byly, co jste zažily…“ No, obvyklé věci, věci, které se daly celkem čekat, nic zvláštního. Ta byla u babičky, ten byl doma, na dětském táboře… Hodina se blíží ke konci, tož nakonec jsem to musel velmi důkladně pohnojit poslední otázkou: „Tak, je ještě něco, co byste mi chtěli říct, než zazvoní na přestávku? Co byste chtěli vědět?“

„Pane učiteli, a kde jste byl na prázdninách vy? A jaké to tam bylo?“

Ti malí hajzlíci něco vědí! Někdo nedržel jazyk za zuby! Ta slavná »Družina« je žvanivá banda. Oni po městě tu moji ostudu vyslepičili! Co mám dělat? Co jim mám říct? Panebože dej, ať už zazvoní! Stojím tam před tou šklebící se třídou ne jako učitel. Ne jako promovaný pedagog, ale jako zkoušený žáček, jako trouba, který neudělal domácí úkol a ani se neučil do hodiny. Vzpomněl jsem si, jak jsem stál v museu před těmi všemi lidmi… a začal jsem se červenat. Stojím před třídou, červený jak rajče a cítím, že se mi asi začnou zase »potit oči«. A třída se začíná smát. Co smát! Chechtají se jak nepříčetní! Řvou smíchem! Ze své první hodiny jsem utekl. A na chodbě s těma zamlženýma očima vrazil do paní ředitelky, která mi šla, zdá se, na pomoc… Pozdě! „Ludvíku, uklidněte se, pojďte do sborovny, ne každá hodina se povede…“ No, a teď ještě vytáhla kapesník na moje zapocené oči! Ta ostuda! Ta hanba! Raději bych se neviděl!

A potom se ředitelka zasmála: „Ludvíku, podívejte se na sebe tady, do zrcadla!“ Jejeje, to vypadám! Opravdu jsem červený jako tomátko, oči jako myxomatózní králík, účes… no účes… kravata nakřivo, i ty uši mi odstávají jaksi víc. Z nervozity, z trémy první hodiny jsem žmoulal v dlani křídu. Tož jsem si umazal nejenom nohavici, ale i sáčko a dokonce i pusu… Pan učitel jako malovaný! Ba co malovaný - zmalovaný!

Ale musím říct, že si mi vlastně ulevilo. Ta sběř tam ve třídě neměla legraci z toho, co se mi přihodilo na konci prázdnin v museu. (Aspoň teda doufám) Oni se rozchechtali nad mým vzhledem! Je to hrozné, ale ne tak strašlivé. Určitě jsem ovšem vypadal dosti zdrceně, protože paní ředitelka řekla skoro mateřsky: „Víte co, běžte domů a vzpamatujte se. Já tu třídu uklidním a pošlu domů taky. A zítra se uvidí. No, a tohle polkněte, uleví se vám.“ Jo taková štamprle udělá divy. Jenže to, co bylo v té štamprli, nebyla slivovice, nebo nějaký jiný čistě rostlinný - a tedy vlastně vegetariánský nápoj, ale zase ta místní medovina. Fakt je, že když jsem se opláchnul, oprášil, narovnal kravatu, znovu se učesal, přestal jsem vypadat jako vyblitý výblitek, ale mnohem lépe. Už jen jako vyvrhnutý vyvrhel.

V tom lektvaru něco musí být, nějaká psychoaktivní chemikálie. Tož celkem uklidněný jsem si doma lehl a přemýšlel co dál. V té škole jsem se znemožnil, to jen tak nerozdýchám. Děti dovedou být zlé, to mi i maminka říkala. Asi se k ní vrátím, snad se nějaká práce najde tam u nás. No, co ta Uli, je hezká, ale třeba si najdu jiné děvče, nebo taky ne. Zůstanu u maminky. „Haló, Ludvíku, jste doma?“ Mám pokušení zavolat, že doma nejsem, že jsem pryč, zakřičet že spím, že jsem umřel. A sakra! Tuhle dámskou delegaci musím přijmout. „Pojďte dál, paní ředitelko, dobrý den, paní doktorová, vítám vás, paní Vaňková.“

Teď bych měl nabídnout jako maminka: kávu a nějakou buchtu. Maminka měla obyčejně bábovku, anebo vytáhla ze skříně krámské keksy a řekla: »Právě jsem napekla« - a hosté se zasmáli a všechno bylo jaksi lepší. Stojím a koukám, co bude, nevím co říct. No, ředitelka s Vaňkovou přišly kvůli mému vyhazovu ze školy, to dá rozum. Ale co paní doktorová Schubertová? Že by si ty velitelky města myslely, že se po vykopnutí z práce zhroutím? Že mě bude, coby zdravotnice, oživovat, nebo tak něco? Ohó, tak to zas ne! Ludvík je už ze svých periodických pádů a různých držkometů zocelený. Aspoň si to myslím, že…

„Smíme si sednout?“ Krucipísek, jsem celý bez sebe, mám chování řeznického psa. Hledím na tu delegaci vyjeveně až vytřeštěně a nenabídnu jim ani židli. Mimochodem jejich vlastní židli. Mých věcí tu moc není, vlastně nic, to lepší zůstalo v hnusném chřtánu Kejvalky.

Takže zase celý tomátkově červený: „Jistě, samozřejmě, sedněte si…“ přistavuju židle a navíc přisunuju gauč, aby se dámy vešly.

„Tak jak to uděláme, Ludvíku? Jak si to představujete?“ „Nevím, jak se to správně dělá, ze zaměstnání jsem vyhazován poprvé. Asi tady paní ředitelka napíše na okres, potom nějaké formality kvůli museu, inventura nebo co… a odjedu…“

„Ale ne, nebojte se, nikdo vás nevyhodí, víte dobře, že vás město potřebuje. Takže to bude takhle…“

(V tomhle městě zřejmě panuje hodně tuhý matriarchát! Vaňková mi to prostě oznamuje jako rozhodnutou a hotovou věc, do které nemám co mluvit. Nadvláda holek se od Jezinek rozšířila až sem. Jako ostatně asi dost jiných věcí, že…)

„Vy, Ludvíčku, pozvete svou maminku na návštěvu. Určitě netrpělivě čeká na pozvání a ráda přijede, to je jasné.. Vy zajedete do okresního města a nakoupíte si, o co jste přišel při vaší nešťastné výpravě na druhou stranu. Třeba ty hodinky, co jste se jimi Ulrice chlubil jako malý kluk.“ A hele, Vaňková se usmívá, tak to asi nebude tak zlé. „Vaše maminka může bydlet s vámi, místa je tu dost pro celou kumpanii, a třeba to tu přestane vypadat jako v pionýrském táboře.“

(Co se jí nelíbí? Mám uklizeno, nádobí - teda ešus - umytý, stůl utřený… a ostatní věci, jako ubrus, koberec, záclony, sošky, dečky, vázičky a ostatní serepetičky a zbytečnosti jsou pěkně a úhledně uloženy vedle, v tom pokoji do ulice.)

„Vaší mamince nic prozatím neřekneme o vaší cestě na druhou stranu. Kdybyste jí to vykládal, mohl byste jí způsobit starost. A my bychom jí pak museli tu vědomost z hlavy vymazat. Umíme to, šťávičky na to máme. Ale je to už zřejmě starší dáma, a není jisté, jestli by jí to trošku neuškodilo. Takže o tomhle radši pomlčte!“

„No dobře, ale co škola, paní Vaňková?“

„O to se nestarejte,“ řekla paní doktorová Schubertová. „Manžel vám vystavil prozatím nemocenskou, a vy budete mít volno, abyste mohl pracovat v museu.“

V museu? V Kejvalce? Nebo snad zase za Kejvalkou???

„Napsal jste své mamince, že jste byl ustanoven kustodem našeho musea, že?“

No, jo, napsal, jasně, že napsal… To jim asi řekla Ulrika. Zase Ulrika. Šikovně ze mne moje tajnosti vytahuje. „A vaše maminka je učitelkou, že?“ „Ano, bývala učitelkou, ale teď je už v důchodu.“

„Myslíte si, že by mohla tak na půl úvazku ještě učit? Když vy tu nebudete?“

„To nevím, paní ředitelko… myslím, že ano. Občas zaskakuje za nějakou tu zlomenou učitelskou ruku…“

„Tak domluveno!“

Jakýpak domluveno? Ještě jsem neřekl… ale ony na mé mínění nečekají, pro ně je to zkrátka domluvené a basta!

Teda - vzaly to na mě hopem!

A mělo místní velitelství pravdu. Jak domluvilo, tak se stalo. Maminka přijela. Přijela skoro hned, a bylo vidět, že přijela moc ráda.

A ovšem bylo veliké vítání a slzičky.

„Ludvíčku věděla jsem, že někým budeš… to jsem ráda, že tě zase vidím… a málo píšeš domů, ty jeden… ano, máš to tady hezké… a to je hezké děvče ta Ulrika… no, kdo by to byl řekl, že si tak brzo někoho najdeš… Ludvíčku, ale víš, nespěchej s tím děvčetem, ještě máš času dost… no, teda, tak to je to tvoje Museum, aha… jejda, tak to jsi váženým občanem tady, jak jsme byli včera na tom korze, všimla jsem si, jak se na tebe všichni usmívají, a jak tě dokonce ti místní zdraví… teda, jsi tady chvilku a už jsi docela známý a zdá se i oblíbený… ty můj zlatý Ludvíčku!“

A byla bábovka a cukroví a dokonce vytáhla z tašky i moje oblíbené pralinky a kočičí jazýčky.

„Víš, nebyla jsem si jistá, že to tady mají…vím, že jsi to měl vždycky rád, tak jsem ti to raději přivezla z domu.“

Je mi celkem trapně. Kdyby maminka věděla, jak to bylo doopravdy. Jak málo jsem ve městě pobyl, co jsem natropil tady a hlavně tam… A říct jí to nesmím… a tak rád bych se svěřil, maminka by mě hladila, všechno bych jí povyprávěl, postěžoval bych si, pobrečel, maminka by mne utěšovala, všecko špatné odpustila… bylo by to jako kdysi… Otrlý Tvrďák Hrdina Nebojsa teda nejsem ani náhodou, že?

A pak jsme dostali návštěvu. Velikou a důležitou návštěvu. Přišla za námi na faru celá delegace. Tajemnice Vaňková, paní doktorová a i pan doktor Schubert. No a ovšem vzápětí za nimi se, jakoby náhodou, objevila i Ulrika. Ty dvě dámy se na ni dívaly docela nevraživě, ale Uli dělala, že si nevšimla těch pohledů a poznámek. A maminka? Ta se dívala hlavně na mě.

Po přivítání a ochutnání kafíčka a bábovky (maminka opravdu „právě napekla“) vytáhla paní Schubertová láhev medoviny. „Víte, to je místní specialita, to musíte ochutnat, maminku našeho Ludvíka musíme počastovat…“

Ten „náš Ludvík“ zabral. Mamince se návštěvníci začali neobyčejně zamlouvat. A pak se ochutnávalo. A ochutnávalo. Pan doktor měl taky láhev. „Ale paní, toto je docela jiná várka medoviny, jen si dejte, jen tak na porovnání… Pamatujte, z rukou lékaře je i alkohol lékem… No tak, co říkáte, která je lepší?“

A tak mi ta parta za chvilku maminku namazala. Mamince medovina chutnala. Všechny tři dámy byly brzo kamarádky, vzaly na milost i Ulriku. Vlastně ji musely vzít mezi sebe už dřív, kdyby nebyla v Družině, nevítala by mě při návratu, že?

A pak doktor Schubert začal s tím hlavním. S důležitým, proč vlastně přišli.

„Vzpomenete si, jak jste byl u mne na lékařské prohlídce? Ne, ne, nebojte se, nic vážného… Našel jsem ale u vás takovou věc… Nedávno přišel ten výsledek z laboratoře… Ne, opravdu nic vážného to není, nebojte se paní… Zkrátka je tu podezření, no vlastně ani ne podezření, spíš taková možnost, že by pan učitel mohl být bacilonosičem. Ne, ne, on to právě proto naprosto určitě nedostane, i kdyby ty baktérie opravdu měl, a to samo není vůbec jisté. Ale je to taková malá možnost, že by to mít v sobě mohl. Takže v zájmu takové té předběžné opatrnosti, více méně nadbytečné, ale znáte to, sichr je sichr…Zkrátka by bylo nejlepší, kdyby tady pan Ludvík nějaký čas k dětem vůbec nechodil.“ „Proboha, Ludvíčku můj, co budeš dělat? Jak se budeš živit? Takové práce ti vysoká škola dala, toho studia po nocích!“ „Paní, to se vůbec nebojte. Ludvík se ke svému povolání vrátí. A nemocný není a nebude. Opravdu ne. A o jeho výdělek se taky nestrachujte. Víte přece, že má práci v našem Museu. A jako pracovník musea a vlastně historik se může účastnit po dobu karantény práce na vykopávkách v zahraničí. To je už zařízené. Je to placené z jakýchsi cizích fondů… myslím, že dobře placené, to by vám mohla lépe vysvětlit tady paní tajemnice. Já vám řeknu jen tolik, že bych moc rád byl na jeho místě…“ „Takže budete muset najít za Ludvíka náhradu, co? A až se můj chlapec vrátí, bude místo obsazené.“

„No a nechtěla byste vy sama za syna zaskočit? Ludvík vyprávěl, že jste excelentní učitelka. Zkušená…“

A bylo to. Pojedu na vykopávky, maminka mě zastoupí. Kdyby chuděrka věděla, kam Ludvíka posílají, co se bude vykopávat… Vykopnou Ludvíka… a kam ho vykopnou… Ale promyšlené tu mají bezvadně, to se musí uznat.

Zpátky a tam

Moje přípravy na ty »vykopávky« nebyly nijak zdlouhavé. Většinu příprav svižně, ale důkladně zvládla Družina. V duchu jsem si tu partu pojmenoval »VMV«, teda »Vrchní matriarchální velitelství«. Ty dámy měly v Družině převahu a s mimořádnou vehemencí se pustily do přípravy mé cesty »na vykopávky«. Největší práci mělo »VMV« s mou maminkou. Řekl jsem dámám na rovinu, že mamince cigánit nebudu. Tož velkolepě cigánilo velitelství. Vlastně to byla ta nejdůležitější a největší práce. Maminka si moje museum prohlédla hned po příjezdu, tak teď byla ta místnost volná pro rejdy »VMV«. Takže se ze síně musea stávalo depo železářství. V jutových pytlích byly ukryty ty poloprůhledné, jako plastikové vaky, které jsem přitáhl z »druhé strany«. Ve vacích už ovšem nebyly šťávičky, plody a semena »tam odtud«, ale jak říkám: železářství. Kovové hřebínky na česání psů. (jo, kdyby psů…!) Kovová zrcátka, nůžky a nožíky, kotouče měděného drátu, kovové podložky, hřebíky, odstřižky zinkového a olověného plechu, celé tyčky klempířského cínu, dokonce i špony a železné piliny… a bůhví co ještě. Nebyly ty vaky veliké, ale těžké ukrutně.

A Ludvík, filuta, si udělal svůj vlastní, soukromý balíček. Udělal jsem si dva malé pytlíčky. Doufám, že hermetické…Do jednoho jsem schoval obyčejný turistický kompas, do druhého svoje automatické hodinky. Mamince by bylo divné, kdybych si je nechal doma. Chuděrka neví, kde ty hodinky, ty co mi dala k mojí promoci, skončily. Ani já to nevím. Ale ty čerstvě koupené jsou stejné, tak je nemohu nechat doma, musí jít se mnou »na vykopávky«. A ten soukromý paš jsem přibalil k jinému harampádí.

A ještě pár posledních pokynů a rad, teda jen těch, co smí slyšet i maminka, doprovázení na večerní autobus, pusinka od maminky, třesení rukou od členek »VMV« a pak už odjezd »na vykopávky«. Tedy jakože na vlak do Polska, tam má být napřed seminář a teoretická příprava a vůbec…

Na první zastávce za městem z autobusu ven a fofrem do přistaveného auta doktora Schuberta. A šup zpátky do města a do Kejvalky. Organizace taková, že kdyby byla Hitlerovi k disposici u Stalingradu, mohla válka dopadnout docela jinak. Maminku cestou od zastávky „úplnou náhodou“ potkala Ulrika a plakala jí na rameni, kde je její Ludvíček, maminka plakala taky, a společně plakaly zrovna u cukrárny, kde taky „úplnou náhodou“ narazily na majitelku, která jim pro ten pláč i večer otevřela a kafíčko obětavě uvařila. Tohle všechno jen proto, aby maminka svého Ludvíčka, co směřuje někam do tramtárie, nezahlédla oknem doma na farním dvorku.

Tak. Vaky jsou svlečeny z jutových povlaků, narovnány na schodech v chodbičce a svázány buřtoidním způsobem do dlouhého ocasu. Moje šaty visí na osvědčeném háčku a doktor Schubert připraven k posunování a postrkování těch těžkých pytlíků k díře, ve které za chvilku zmizím z tohoto světa.

A tak jak říkáme my ateisti: „S pomocí boží! Banzai! Vpřed! Vperjód!“

Plung! … a jsem tady. Totiž tam. Nebo jak to mám říct? Šlo to samo. Jak po másle. Zbytečné obavy jsem měl… Jde to bezvadně… vždyť je to zábava takhle skákat ze světa do světa, to už je těžší skočit na koupališti z věže… A už se za mnou tlačí náklad. Jeden vak, druhý, třetí… Sakra, nějak málo. Ono se to přetrhlo… Tož zpátky! Třeba ten zbytek dotáhnu. Takže šup zpátky… A jsem zpátky, Schubert už je pryč, tady jsou ty vaky… a hup! No vida! Paráda! Všechno jsem přetáhnul. Hurá! Jsem nejlepší! Jsem veliký pendler! „Dobrý den, pane Špačku“… už zase duním basem!

„Výborně Ludvíku! Vidíš, že to jde. Ani jsem tě tak brzo nečekal… Hmm, máš toho dost, to je dobré… a víš co? Od posledka jsem zase něco nasyslil. Jestli to půjde, tak to hned zítra šoupneš domů a máš fajront. Mám to nachystané, tak to můžeš přetáhnout a zůstat doma. Co? Dobrý nápad, ne? Zkusíš to?“

Po pobytu na zemi jsem si už zase odvykl tomu těžkému a vlhkému vzduchu. Tomu tlaku, modravému šeru a ukrutné vlhkosti. Mamince ten brzký návrat nějak vysvětlím, nějak se vymluvím, a i to slavné »VMV« může být spokojeno s bleskovou dodávkou…

„To není dobrý nápad, pane Špačku. To je prostě nápad přímo výborný!“ „Fajn. Ale nebuď zklamaný, když tě Kejvalka hned nepustí. Málokterý pendler dokáže prolézt na druhou stranu dvakrát po sobě ve dvou dnech. Ale zkusit se to může.“ Ale najednou jsem viděl, že Špaček mě na téhle straně až tak moc nechce.

„Pane Špačku, ale já jsem se před malou chvilkou protáhl dírou třikrát! Sem, zpátky a pak zase sem.“

Špaček kecnul docela zdrceně na jeden z vaků. „Cože? Třikrát?“

A tak jsem řekl, jak to bylo, jak se ten vláček pytlů přetrhl a jak jsem se pro ten utržený ocas vracel.

„Ten Schubert je splašenec zprčený! To je jasné, když si otevřel dvířka, aby odešel, tak se průchod samo sebou zavřel. No a náklad se ti přetrhl. To nemohl počkat? Ale to ti řeknu, Ludvo, ty jsi fakt fenomén. Tak poprvé prolezeš průchodem oblečený, a podruhé to mírnyx-dýrnyx střihneš třikrát po sobě. To tu ještě nebylo. Kejvalka tě má zřejmě obzvlášť ráda, ale budeš tu muset nějakou dobu zůstat, dneska už to určitě nepůjde.“ A tak jsem zase tady.

„Pane Špačku, člověk by řekl, že byste měl být rád, že jsem tady, že nejste sám. A zdá se mi, že byste mne nejradši neviděl. Copak se vám nestýská? Nechcete si s někým promluvit? V nejhorším případě teda aspoň se mnou?“

„Ale ne Ludvo, tak to není. To víš, stýská se mi. Už z toho, jak se říká, blbnu. Jenže rozhodně chci zůstat tady, u Kejvalky. Nechci dopadnout, jako dopadla už pěkná řádka dobrejch chlapů, pendlerů, co se tady ztratili. Prostě je jezinky odvedly a bylo.“

„Moment, jak »odvedly«… jak můžou tady ta stvoření co váží stěží pár kilo - a to myslím i s botama, kdyby nějaké měla - odvést chlapa jako jste vy, nebo třeba já? Jsme schopni je srovnat do latě, než bychom řekli »švec«! Taková tintítka, takové chuděrky…“

„Jó? Ludvo, zamysli se. Copak jsi tady jedl?“

„No, co by. Nějaké ty šťávičky, nějaké ovoce, jakési ty místní zeliny, oříšky, či co to vlastně je. Je toho tady až až…“

„Hmm, tak jo. A kolikpak sis toho nasbíral Ludvíčku sám, vlastníma pětiprstýma rukama? Já ti řeknu kolik. Nic! Nebo skoro nic. A vzpomínáš si, jak jsi tady, ty bohatýre Čurilo Plenkoviči, likvidoval hoppery? To si opravdu myslíš, že bez podpory těch šťáviček, masáží, vybraného krmení a psychoaktivních agens bys proti těm potvorám obstál? Cítil by ses bez nich jako berserk, nebo jako žužla vzadu? A kdepak se vzaly zbraně, ty palice, sám sis to udělal, ty Tomáši Alvo Ludvíku? A ty svaly co teď máš, ten »pekáč buchet na břiše«, ten sis vysportoval sám, za těch pár dní cos tu byl, ty Frištenský? Bez jezinek bychom tu chodili »jak bosí po strništi«, dusili bychom se tady, potili jak dveře od chlíva na vánoce! A ovšem hladověli! Bez jezinek, milý Ludvíčku, bychom byli dávno na onom světě. Otázka jenom je, jestli by to byl ten náš onen svět, nebo ten onen jezinčí. Takže chtě nechtě, musíme jít těm potvůrkám malým na ruku. A za druhé, Ludvíku, ty by ses s nimi pral? Ty bys je stavěl do latě? Vážně?“

Hmm, musím uznat, že má Špaček pravdu… Bez jezinek by to tady, za králičí dírou, nešlo. Teda pro nás, pro lidi.

„No, máte pravdu. Jasně. Ale proč si mám pomáhat pryč od téhle Kejvalky a co teda ty jezinky mají z nás? Proč se teda o nás starají, proč nás živí?“

„Ludvo, už jsem ti to říkal. My jsme pro ně něco jako růžový slon. Strašně vzácný a navíc můžeme být ještě i ukrutně užiteční, třeba v obraně proti těm hopperům, nebo kdyby se objevily housenky.“

„To jo, to si pamatuju, že jste to říkal. Ale co to má společného s tím, že mě tu nechcete? A neříkejte, že je to jinak. Vidím a cítím to.“

„Máš pravdu, nechci. Říkám to nerad, ale tak to je. Nechci. To máš tak, ty holky mají třeskutou nouzi o chlapy. Ti klučíci, co je s sebou vodí, žádní obzvláštní chlapáci nejsou. Však jsi je sám viděl. A je jasné, že když nejsou tatíci, nejsou jezinčata. Ovšem někdy, občas, se jim samozřejmě zadaří a sem-tam se nějaká ta jezinka přece jenom narodí. No, a aby se šance na jezinčata trošku zvětšila, tak si ty jejich tlupy své ubohé chlapce vyměňují. Vždycky když na ně přijde období říje, svolávají se, scházejí se a své samečky nešťastné si mezi sebou vyměňují. No, vyměňují, vypadá to spíš, jako kdyby i s nimi obchodovaly. Naše parta si vezme tohohle, dáme vám tamtoho, nechcete? Tož přidáme sadu košíků, tašky, barvu na vlásky… mastičku… sudličku… nebo tak něco. Teda samozřejmě nemůžu vědět, že si zrovna takhle o ty kluky licitují, že, jasně, nerozumím, ale opravdu to tak vypadá. Díval jsem se. Bylo tady nahoře na Hnízdě. Ony ovšem dobře vědí, že je dobré, aby u téhle zdejší Kejvalky byl někdo z lidí. Mají z obchodu s naším světem větší prospěch, než je z obchodu mezi světy prospěch našeho města. Ale kdybychom tu byli dva, když to na ně přijde, tak se může stát, že jednoho »zobchodují«. A protože chci u Kejvalky zůstat, nechci abychom tu byli dva.“

„Aha, ale proč tu chcete za každou cenu zůstat? Neláká vás podívat se dál? Co je za kopcem? Nikdy vás to nelákalo?“

„Ludvíku, neláká mne to. Chtěl bych se prostě jen vrátit domů. To, jak a komu Kejvalka otevírá průchod, to je prostě mysterium. Občas zkouším, jestli se průchod třeba zase neotevře i pro mě… Tak se nechci odsud, od Kejvalky, vzdalovat. Prostě to sem tam zkouším. Teď je ale zaručeně na delší dobu s průchody šmytec, když ses coural sem a tam… A navíc, díky spojení s naším světem je tohle místo obzvláště od místního pánbíčka požehnané. Říkal Dolfi, že podle toho co viděl a co mu řekli chlapi, co je kdysi potkal, není v tomhle světě lepšího místa, než právě tady. A Dolfimu věřím. Sedíme si pánubohu za pecí…Takže já se odsud nehnu. A bylo by hezké, kdybys aspoň načas zmizel ty. Podívej se třeba, co je za tím kopcem, co je dál. Jezinek je tu teď až-až, nějaké s tebou určitě půjdou.“ „Aha“… řekl jsem asi docela zdrceně. Takhle jsem si ty „vykopávky“ nepředstavoval. Špaček, ten Vajgl jeden, mě vážně vykopl! To je teda vykopávka. Aspoň, že je upřímný. Asi mu to taky bylo proti mysli, takhle Ludvíka drtit, protože na posilující »wellcome drink«, na toho »vitoka« jak říkáme tam u nás, nezapomenul. No, díky tomu se mi aspoň trochu ulevilo…

Chci se ještě zeptat na tu říji, ale jsem už tak zklamaný, že jsem to spolknul. A tak jsme vytahali pár z těch žoků, co jsem přetáhnul. „Jéé to táády!“ zaburácel Špaček.

Jezinky mu jistě nerozumí, ale přilákal jich tím dunivým řevem dost. Ani jedna z těch, kterou jsem znal. Ani jedna. Holky si pytle naložily na jakási nosítka, na jakési tyče a my dva jsme mohli jít a pak lézt nahoru do Hnízda jako páni. Stejně je zvláštní, jak si tak malí tvorečkové jako jezinky dokážou poradit s nákladem, který bych nesl jen s velkou námahou. Někde jsem četl, že koně ve váze slona mají větší sílu než ten chobotnatec. A psi v takovém počtu, aby vážili jako kůň, utáhnou taky daleko víc. Co by asi utáhli mravenci ve váze koně? Čtyři jezinky neváží dohromady tolik jako Ludvík, ale pytel nesou bez zjevné námahy, bez funění a hekání. Hekal a funěl jsem cestou za ně. Ulevilo se mi až nahoře ve Hnízdě. A pak jsme vaky rozbalili. To se ví, nevysypali jsme to na jednu hromadu. Pěkně jeden po druhém. Usypali jsme pár železných podložek, zinkových a olověných odstřižků. A nastalo mezi jezinkami veliké brebentění, ručky se jenom míhaly. Tohle zboží zmizelo jak zázrakem. „Kde máš nějakou galanterii?“ „Tady v tomhle vaku, co byl druhý v tom vláčku.“

„No dobře, když vláčku, tak vláčku. My sice říkáme »sestava«, ale »vláčku« taky rozumím. Tak ten necháme, Ludvo, na konec.“

To mě teda docela mrzí, protože zrovna tam jsem schoval tajně svoje hodinky a kompas. Kompasu se nestane nic, ale s hodinkami by bylo třeba párkrát pohnout, aby se nezastavily. Říkal jsem, že jsou automatické! Nemusí se natahovat, stačí je nosit a jenom ten pohyb ruky je sám od sebe natahuje! Jsem na ty hodinky hrozně hrdý.

A tak jsme otevřeli další vak a taky usypali trochu železářství. A zase veliké vzrušení a veliké pobíhání, vrtění, ručičkama mávání a věcí rozebírání.

„Pane Špačku, ty holky si to zboží rozebírají a nijak nám neplatí! Nic nám nedávají!“

„A co bys, Ludvo, chtěl? Bankovky? Korále? Mušle? Nebo třeba nuggety? He, he, he! Ludvo, jen počkej, tohleto je jenom začátek, počinek!“

A měl pravdu. Byl to jenom začátek. Nastával totiž přímo soudný den. Blázinec. Cirkus jak v židovské škole. Jak na perském trhu. A když se zdálo, že vzrušení opadá, tož Špaček zase nějakého vaku usypal. A začalo to znova. Dokonce se ty jezinky mezi sebou i popraly. Za vlasy se krákaly, lomcovaly sebou, pohlavkovaly se… No, divadlo. Pravda ale je, že se ani jednou nepokusily na vaky sahat, nebo samy z nich něco vytahovat. A taky jsem si všiml, že jezinky, které si své košíky a tašky naplnily, zmizely, aby se objevily další zájemkyně.

Ke konci dne byla pryč asi tak čtvrtina obsahu všech pytlů. Ovšem mimo toho jednoho, o který jsem měl největší zájem.

Noc proběhla docela klidně, zase pod listem, zase pod dozorem těch světélkujících létajících koťat, ale ráno nastalo pravé boží dopuštění. Jezinek jak much na chcíplé kobyle. To jste neviděli!

„Co se divíš, Ludvo. Dlouho žádná dodávka z naší strany nebyla, co měly, došlo jim už dávno,“ zaduněl klidně Špaček při naší snídani.

Kolem postával dav jezinek a čekal na předvedení zboží. Nemůžu si nevšimnout, jak se od sebe jezinky liší. Rozhodně nejsou jedna jako druhá. Nejenom, že některá je větší a některá menší. Rozdíl není jenom ve tvářičkách, ale hlavně v účesech, v různých barvách vlásků. Nejkrásnější jsou vlasy tam té vpředu, té co má vlasy v modrém. Prameny vlasů v různých odstínech modré. A navíc s něčím, co bych nazval „metalíza“, prostě ohromné! Jedinečné! A některé zase mají tělíčka lehce ozdobená malůvkami. No, opravdu nevypadají naše zákaznice špatně. „Tak s pomocí boží, jdeme na to!“

Vysypávám to železářství, a ovšem pořád jedním okem sleduju jezinky okolo. Zdá se, že právě ta modrovlasá má nějakou šarži, nějakou autoritu, nebo co. Zaprvé si zboží prohlíží jako první, zadruhé jsem viděl, jak jedné z jezinek jakýsi železářský kus vzala přímo z ruky a dala ten krám jiné. A asi je pořádně mazaná, protože se první postavila k vaku číslo dvě, kde je ta „bižutérie.“ A ovšem taky moje hodinky a kompas. A ta „bižu“ je venku. Hrábnul jsem rychle po váčku s hodinkami a i po tom druhém s kompasem. Ovšem když se objevilo to lesklé zboží, ty nůžky, nerezová zrcátka, kovové knoflíky, nožíky… no, ozvalo se takové to hlasité ticho… - a pak hromadné jezinčí vydechnutí a pískot jak od Slavíka - loupežníka. Modrovláska si prohlíží zboží a prohlíží si i sebe. Sebe v zrcátku. No, je to nějaká šéfová, o tom není pochyb. Ukazuje na tovar a jiné jezinky to vybrané ukládají do košíků. Teď jsem si všiml, že vlastně ty poslušné holky mají taky nějaké modré prameny vlásků… Ono to je nějaká skupina a s nejmodřejšími vlasy je jasně šéfová. Nebo velitelka. A je zvyklá, že ji ostatní poslouchají. Přišla si ke mně a už natahuje ruku po těch mých soukromých balíčcích. „No, tak na to radši rychle zapomeň, krásko! Tohleto je moje a jenom moje, stejně bys nevěděla k čemu to je. Nesahej na to! A když se nepřestaneš natahovat a sápat po mých přístrojích tož uvidíš tóčo… UÁÁÁÁ JUPÍÍÍJÓÓÓ!!“… Řvu na tu křehotinku jako Tarzan a pro jistotu ještě zabuším tarzanovsky pěstmi do hrudníku. A hele, jak hezky rychle umí ta modrovláska ukazovat, že se má „tak-tak-všelijak.“ No tak jsem taky na ni rukama zavrtěl. Chci být s místní honorací zadobře.

„Poslyšte, pane Špačku, nezdají se vám tyhle jezinky jaksi jinačí? Tohle je docela jiná parta. Ty původní byly milejší, tak nějak vlídnější… Tohle mi připadá jako parta urputných, cílevědomých holek. Vypadají, jakoby měly poslání, nebo jak se říká teď, módním jazykem, jsou na misi!“

„Víš synku, řekl bych, že tyhle tu ještě nebyly. Tohle je výprava z velké dálky, určitě až z těch ještě trochu civilizovaných částí jejich světa. Neznám je, vyprávěl o tom kdysi Dolfi, ale ten to měl taky z druhé ruky, taky od jiných pendlerů… Nic proti tobě Ludvo, ale dělal jsi vlny, a tohle je výsledek.“ Tak se asi chovali členové výpravy Dr.Emila Holuba, když dorazili k Mašukulumbům… Ovšem ti divoši asi máme být my, a ta modrovláska je doktor Emil Holub. Moje skvělé hodinky, můj fyzikální přístroj, funguje bezvadně! Jsou právě tři hodiny, neděle… akorát nevím, jestli v našem světě jsou tři hodiny ráno, nebo odpoledne… uvidím. Hodinkami kroutím usilovně, pověsil jsem si je nakonec na šňůrku, na krk.

Zato kompas mne zklamal úplně. Neukazuje nic. Asi se místní magnetické siločáry kroutí divně, nebo svět magnetismus vůbec nemá - třeba jako náš Měsíc… No co už, využiju ho jinak.

„Vážená Modrovlásko, dovolte, abych vám daroval tenhle přístroj,“ pukrle a úklona, za kterou by se ani mušketýr nemusel stydět. Honorace je evidentně potěšena… něco brebentí, nějak gestikuluje, ale stejně jako intuitivní empatik vím, že její ego je právě teď mnou dost efektivně leštěno… Jak říkám, s místní honorací je třeba být zadobře.

Ta modrovlasá teď courá s kompasem v ruce po hnízdě. Nějaké ponětí o funkci přístroje asi má, když se chová celkem rozumně… tělo aparátu drží, zdá se, vodorovně, hledí na střelku, občas korpusem otáčí… ale, teď se zdá, že si povšimla reakce střelky na blízkost hromádek železa. Nejsi hloupá Modrovlásko! A ještě jedna věc mne zaujala. Bleskurychlá koroze všeho kovového. Teda všeho, co jsem přetáhl, přešmuglil. Rezaví to všechno přímo před očima. Vím, je tu horko a je tu ohromné vlhko. Ale ta koroze kovového materiálu je naprosto třeskutá! Nepřirozeně třeskutá. Za pár hodin jsou dokonce i nerezová zrcátka zakalená. Podložky, hřebíky, plechové odstřižky, dráty, všechno se děsivě rychle přímo před očima, jako ve zrychleném filmu, rozpadá. To nemůže být jenom tím klimatem… Ovšem jezinky si i ty rezaté kousky s radostí odnášejí. Jistě, dokud byly třeba nůžky ještě kovovým výrobkem, střihaly se, šlechtily se, hřebínky česaly. Ale mají nemenší zájem i o rozpadající se kusy, o rezavějící hroudy, které byly před pár hodinami kovovou věcí… Jak říkám, jezinky si věci rozebírají, odnášejí, občas se, jak se zdá, i dohadují a poperou. Jestli to je nějaký druh obchodování? Nevím. Určitě mi to zůstává utajeno. A Špačkovi taky, i když si něco vymýšlí o pravděpodobné bezhotovostní platbě vzájemnými jezinčími službami, nebo jakým že to nesmyslem…

V každém případě pro nás, a vlastně pro všechny, uspořádaly ty modrovlasé na závěr velkolepou hostinu.

Bohužel.

Hostině ovšem předcházely veliké a všeobecné přípravy. Když říkám veliké, tak myslím opravdu veliké. To dá rozum, že jsme se o té slavné hostině, nebo hostinné slavnosti nedozvěděli ani od nějakého „jezi-posla“, ani jsme nedostali pozvánku. Ale dovtípili jsme se. Kromě příprav celé plochy hnízda a všelijakých dekorací, snášení různých listů, lusků, oříšků, ořechů a ovoce, kromě té jejich výroby jakýchsi lektvarů, pro nás zcela nepochopitelným způsobem: matlála-patlála-žbluch, totiž začaly jezinky nacvičovat něco, co bych nazval „kulturní vložkou“, nebo třeba „besídkou.“ Dokonce se bude hrát na nějaké instrumenty. Vyrobily si to přímo před námi, takže je klidně můžu popsat, kdybyste si to chtěli vyzkoušet taky. „Pch, pchh, pchch…“

Ten první je obdoba asi našeho xylofonu. Do slupky velikého podlouhlého ořechu navrtejte dírky, to těch narazte takové velice pružné, různě dlouhé a různě silné tyčinky. A hraje se to prsty, akorát je dobré mít jich na každé ruce po šesti.

Ten druhý nástroj pro změnu nevyžaduje prsty vůbec žádné. Jsou to dvě různě silné a různě dlouhé trubice z místního druhu trávy, něco jako bambus. Ty dvě roury se spojí vedle sebe, horní konce se opatří takovou tou štěrbinkou, aby to pískalo. A spodní díry obou trubic uzavřete pohyblivou tyčkou, něco jako píst. A hraje se na to tak, že se fouká do jedné, do druhé, nebo do obou píšťalek najednou a každou rukou posunujete jeden ten píst. Zní to trochu, ale hodně trochu, jako hra na malinký pozounek. Žádný problém, zkuste si to udělat. Nesmíte zapomenout, že jezinky mají daleko menší plíčka a ten jejich „fuk“ za mnoho nestojí a taky mají kratší ručky, takže nemůžete dělat trubice tuze dlouhé.

Ovšem třetí instrument, to je něco skutečně jako z jiného světa. Představte si něco jako školní globus, udělaný z velikého ořechu. Zůstane jenom skořápka s otvorem na jedné straně. Prostě odstraňte kulový vrchlík. Teď vezměte škrabku, a skrze tu díru ve skořápce vnitřek vydlabejte. Nu a pak vnitřní stranu té skořápky na těch správných místech zeslabte. Namordujete se až až, zvláště proto, že svou tlapu k tomu výkonu - skoro gynekologickému - nepřinutíte, a i kdybyste si půjčili tu jezinčí ručičku, tak zase nevíte kde a kolik škrabat. Zvenku na tom globusu vyleštěte na správných místech plošky a zespodu, kolem toho otvoru, přidělejte tři nožky, aby hotový celek vypadal trochu jako malý zahradní gril ve tvaru oválu. Teda správněji rotačního elipsoidu, jak říkáme my, vzdělanci. Hraje se na to tak, že do každé ruky vezmete dvě paličky, celkem teda čtyři, a klepete to těch plošek. Nejlepší jsou paličky z ulámaných hopperských hnátů. Hra na ten nástroj zní hodně zvláštně a nedovedu to k ničemu přirovnat. Bubínek to rozhodně připomíná jenom vzdáleně, protože každá ta ploška vydává jiný tón. „Štíhlý tón, tón, který se chvěje, chvíli plný naděje a pak se ztrácí…“ tak nějak, jak je to v té písničce…

Zkoušely holky na instrumenty hrát, zvlášť, sólově a taky společně… No nevím… hudební sluch mám tak akorát. Tak akorát, abych pedagogickou fakultou s odřenýma ušima prošel. Trochu mi v hudebce na škole nadržovali, aby mi nezkazili známky a stipendium. Ta jezinčí muzika je zvláštní. Ony asi nemají ani ty stupnice stejné jako my lidi. I když… kteří lidi? V Číně mají stupnice o pěti tónech, máme stupnice chromatické, muziku čtvrť tónovou, desetistupňové stupnice… učili jsme se to na vysoké škole, tak to musí být pravda. Takže jednoduše: Nepoznávám, jakou stupnici používají, jestli je to moll, či dur, nepoznám to ani doma, natož tady. Určitě je to něco úplně, ale úplně jiného. Zní to zvláštně, tak nějak smutně, žalostně, vtíravě, teskně… nebo jak vlastně.

A tak si Ludvík řekl, že k programu taky přispěje. Hrát na místní nástroje neumím, housle od maminky tady nemám. A jak jsem ty housle neměl rád! Takže hrát nebudu. Se zpěvem bych asi taky nepochodil, zpívám sice rád, hodně rád, ale o to hůř, co si budu namlouvat, že. Takže co? No přece - lukostřelba! Myslím, že z místních materiálů půjde udělat luk jedna báseň. Zvláště, když se mi podařilo vysvětlit jedné jezince, co potřebuju. Za to vysvětlování bych jistě dostal na pedagogické fakultě jedničku! Pedagog má umět vysvětlovat! A utrpěl jsem úspěch. Ty místní rostliny poskytují materiály na luk prvotřídní kvality. Navíc, když domorodka pochopí a pomáhá. Tětiva taky narostla, i šípy se daly vyrobit. A hroty, hroty přece už mám! Když začalo být jezinkám jasné, jak bude Ludvíkův nástroj vypadat, pomáhalo mi jich víc. No tak dobře. Pod mým vedením mi to sportovní nářadí vyrobily! Přiznávám, vyrobily mi ho vlastně ony. Ať jsem za moulu! Pravdomluvného moulu. Ale pomáhal jsem!

Pozdvižení jsem vyvolal hned při prvním otestování. Už jsem říkal, že na mě narostla spousta masa, které jsem neměl. Je to z té výkrmné diety, a taky z těch masáží a „mazáží“… No zkrátka jsem o dost silnější, než jsem si myslel. No a tak jak jsem si taky ten luk při výrobě průběžně zkoušel, pořád se mi zdál slabý a tak mi vyšel nakonec tak trochu… jak to říct jemně: »trochu homérský«… Zkrátka tvrdý až bůh brání… Ukrutně a mimořádně výkonný luk mívá sílu nanejvýš okolo 50 liber. Tahleta obluda má možná sílu 50 kilopondů. No, natáhnout se dá, ale vystřelený šíp už nikdy nikdo nenajde. Hleděly na tu střelu jezinky jako u vytržení. Tak s tímhle tu „kulturní vložku“ určitě obohatím. Samozřejmě i jako výrobce té dalekonosné a pancéře probíjející zbraně jsem sledoval okolí. Zajímavá věc: ta modrovlasá má manýry a chová se docela jako u nás velitelé, náčelníci, vedoucí a šéfové… a ty ostatní jí to žerou a obskakují ji, obsluhují, dávají pozor, co říká a poslouchají ji. A ještě jednu zvláštní věc pozoruji. Jednu jezinku z družiny poslaly modrovlasé dolů do údolí. A byla už skoro u paty toho sleziště, když na ni začala šéfová hvízdat. Ale nebylo to takové pískání jako na nádraží, tak jak pískají výhybkáři při šibování. Tohle bylo něco jiného, jako když ptáček v kleci píská „Pepíkú, pepíkú.“ Neslyšíme to slovo, ale domyslíme si ho z toho pískotu… No a ta dolejší jezinka jí taky tak odpovídá…Od koho se asi ti Guanchové z Kanárských ostrovů ten systém hvízdavé řeči naučili??? „Ludvíku, pojď mi pomoct, prosím!“ koukám, jak Špaček skládá do vaku pytlíčky se »šťávičkami«, jakési seschlé bobule, lusky…

„Kde se to tu vzalo?“

„No a co myslíš, chlapče. Holky to nanosily. To je přece obchod! My jim nosíme železo a ony nám ty šťávičky.“

„No, obchod, jaký obchod bez peněz, přece nám nic za železo neplatily a vy jste, pane Špačku, taky nic za tuhle úrodu nedával.“

„He, he, he, to je právě ta místní finta. Mám to vypozorované… Ty holky podle mě žádné peníze nemají. Nevím to určitě, to dá rozum, ale mám takový pocit, že ony si prostě řeknou něco jako: »tady máš kus železa a dlužíš starýmu Vajglovi dva lusky „blrw“«. A ta druhá mi buď ty dva lusky přinese, nebo řekne třetí jezince: »Tak ty chceš tenhle košík? No dobře tady ho máš, ale dlužíš Vajglovi dva lusky.« Chápeš, nemůžu vědět, že to tak je, ale vypadá to tak. Ony ty holky necigání… No, prostě přijde nějaká jezinka a něco ti přinese. To se ví, někdy to trvá dost dlouho, než se to jejich placení výměnou nebo jak to pojmenovat dostane zpátky ke mně. Výhoda je, že ti pořád někdo něco nosí.“

Obchodníka bych tu asi dělat nechtěl. Zaprvé pamatovat si, kolik komu dlužím a kdo mi co má přinést? To musí být šílené. A taky ta doprava. Všechno se nosí jen tak, v koši, v nůši, vaku… hrůza. A vůbec: »obchodník«… to slovo tu sedí bezvadně, to tu práci dokonale vystihuje! Obchodník ustavičně něco obchází. Průchody, které obchází věžovité skály, i obchodník je obchází. A taky musí obcházet jezírka, anebo obchází prohlubně zaplněné argonem… Pro samé obcházení něčeho si jméno »obchodník« určitě zaslouží.

„Hele, Ludvo, lapni to a jdeme!“ „Pane Špačku, a proč nenecháte jezinky, ať nám s tím pomůžou, aspoň dolů z hnízda.“

„Protože nechci, aby ta modrá věděla, co s tím dělám a tak. Vůbec se mi ta jejich šéfka nelíbí! Ani trochu! Kdo, ví jaká čertovina v tom je. Kouká jí to z očí!“ „Hmm a to mě se zase ty její vlásky líbí… modrá a ta stříbrná do toho… fakt hezké.“

„Ludvo, Ludvo… ty romantiku naivní…“

Tak se bavíme a smýkáme ten pytel k té místní Kejvalce.

„Poslyšte, pane Špačku, co vlastně ty jezinky z toho železa, co tu tahám… co z toho mají? Co jsem viděl, tak ho akorát bleskově odnesly.“

„Dyť jsem ti to už říkal, železo je tady vzácné, a v krvi - i té jejich - železo musí být. Bez něho se neobejdou.“

„Ony ten šrot jedí?“

„Poslyš, Ludvíku, jsi vážně někdy jak děcko! Samozřejmě, že nejedí. Myslím, že tím asi hnojí některé rostliny v tomhle pralese a jedí potom plody. A určitě posílají to zboží dál, aby i ty další jezinky, ty co bydlí na druhém konci světa, z toho něco měly… no a viděl´s jak se s tou tvojí galanterií mazlily, jak si hrály, než to zabalily a poslaly dál.“

Ale najednou…

„Co to bylo?! Slyšel jste to taky, pane Špačku? Ty rány? Je to hrom?“…

Docela jsem se polekal!

„Kruci, Ludvíku, to nevím… slyšel jsem to, to by i hluchý slyšel… co to je, sakra!“ Teď ale musím něco říct o krajině, tady za králičí dírou. Je tu pořád mlhavo, takové namodralé příšeří, viditelnost je tu mizerná. Doma, u nás nosím brýle na dálku, ale tady je nepotřebuju, tady žádná dálka vidět není. To když vylezete u nás doma na Lysou, tak vidíte na kilometry a kilometry daleko.

Na Zemi bývá z vršků rozhled do velké dálky

Tady ne, projdete kolem skaliska, obejdete druhé a jste jakoby v jiném pokoji, jakoby v divadle otočili točnou a objevily se nové kulisy, nová scéna… žádný obzor, žádné význačné body v dálce, ani podle slunce, ani podle hvězd se nezorientujete… A pak, je tu celkem ticho. Vítr nefouká, vzduch se skoro nehne, takže žádné šumění trávy a listí. Zvířata tu taky nejsou slyšet, akorát když začnou brebentit jezinky a to se tedy zrovna do dálky nenese. Dole, mezi skalami, tam, kde je těžší vzduch, se nese do daleka akorát to naše dunivé hulákání. Nahoře ve hnízdě už nezní naše hlasy tak ukrutně „ze sudu“… A teď ty rány. Jo, kdybych měl sebou svoji bulavu, nebo třeba ten nový luk, tož bych se cítil pevnější v kramflících. A Špaček se, tuším, polekal taky.

„Ludvo, pohneme radši do Kejvalky, ať se zbavíme toho žoku. A mám tam schovanou pěknou těžkou hůl, čistě jen pro jistotu, mohla by se hodit.“

Hmm, Špaček se nepolekal, ale docela obyčejně se bojí… „No vážně, pane Špačku, co to mohlo být? Ty housenky?“

„Sám jsi housenka! A dělej! Pohni!“ Přes bohatýrský zvuk, zní Špačkův hlas úzkostně… Tak společně, ovšem i s tím žokem funíme a směšně poskakujeme po cestičkách směrem ke Kejvalce. U toho hlubokého zvuku je těžké odhadnout, odkud se to nese. Tak jako podle hromu těžko určíte, odkud bouřka přichází. Kolik hluku zachytí členitý a zeleninou porostlý povrch skalních věží? Je původce těch ran daleko, nebo jen za touhle zákrutou cestičky? Co to je potvoru, že dělá takový kravál? Nebo je to nějaká střelba? Výbuchy? Ale z čeho se střílí, proč se střílí a hlavně kdo střílí? V Kejvalce jsme se konečně zbavili toho žoku. A hele! Tak tady si Špaček schovává ten »vítací nápoj«. Ten jeho »wellcome drink«, toho »vitoka«! A ten kyj je tady taky. Že on sem chodí se strachem! Potajmu…Čeho se bojí? A aby si dodal odvahy, tož si hltne té dobroty…

„Ludvíku, na, cvakni si taky.“

„No, když mi tam něco necháte…“

V Kejvalce se zdržovat nechci. Stojí v hlubokém údolí, ještě i v jakémsi dolíku a dýchá se tu fakt mizerně. „Dáme si ještě hlt a mizíme, co říkáte?“ „Ludvo, jasně dej si, a duffneme si trošku. Než půjdeme.“

Hmm, Špaček na ten mizerný vzduch přivykl, netrápí se jako já… Radši bych se odsud ponáhlal. Ale co, tož mu od té dobroty napřed pomůžu! A jak si udělám v krku ten »studentský splávek«, tož to tam teče samo. Kudy teče, tudy léčí. Tak praví přísloví. A teklo! A léčilo! Až moc!

„Pintu ginu, lumpové prokletí…“ láteří v písničce babička Mary. A pak do ní vjela síla… »Dopije a aby se neřeklo, putykáře změní v mrtvolu…« No, a po tomhle životabudiči vjela ta síla a odvaha i do geroje Ludvíka. „A víte co? Jdu se na toho bouchala podívat. Prostě průzkum. Zkoumám, tedy jsem! Examinare ergo sum!“

„Ludvíčku nechoď! Kdo ví co to tam je, jsem tu už roky a nikdy jsem nic takového neslyšel. Prostě tu počkejme, až to přejde a pak se vytratíme zpátky do hnízda.“

Je to docela legrační pohled: veliké chlupaté, nahaté chlapisko mohutným bohatýrským basem škemrá jak děcko. A dokonce jsem »Ludvíček«… he, he, he… Ten musí mít naděláno v kalhotách! He, he, he, v jakých kalhotách vlastně? He, he, he…

No jasně, Ludva se přiopil, »su jakysi přikuřeny« by se řeklo tam u nás. A do toho ještě to duffo… Tož jsem lapnul tu palici a jdu. Špaček zůstal v Kejvalce a ještě za mnou důkladně a hlasitě »zarýgloval«…

Po pár krocích, když jsem vylezl z dolíku (to je nápad, stavět věžičku do dolíku, že?) a mohl jsem se trochu líp nadechnout, se mi ulevilo. Tak odkud to může jít, ta střelba. Ty rány nejsou pravidelné… že by to byla nějaká signalizace? Něco jako »indiánský tam-tam duní nad krajem, v oblacích prachu mizí Siouxů vítězný kmen?« Krucifix, Ludvo, pořád vzpomínáš nějaké písničky. Vzpamatuj se! Mysli na něco pořádného!

No a tak myslím na to, jak se něco hledá. Třeba v lese. Tyhle skalní věže jsou přece něco jako ohromné stromy. A Ludvík je jako Jeníček a Mařenka. Aha! Musím si dát pozor, abych našel cestu zpátky z toho bludiště. Budu si dělat značky, jako si dělal třeba Tom Sawyer, když bloudili s Becky tou jeskyní. A pak jim drobečky sezobali holubi… né, to byla jiná pohádka…Tak vidíš, Ludvíčku, úplně ses opil a teď se ti to motá všecko do kupy… Jó, takhle kdyby bylo někde světýlko, jako v té pohádce… No ano, co udělal Jeníček? Vylezl na strom, přece! No a co udělám já? Vylezu na tuhle skálu, tady tudy to půjde… Ano, ano, měla Mařenka dobrý nápad poslat Jeníčka někam nahoru. Nad tím bludištěm se zvuk nese jaksi rozumněji, dá se odhadnout odkud. Takže odtamtud. Škoda, že je tu tak mizerná viditelnost… Takže jsem se tím směrem vypravil a po pár zatáčkách jsem uviděl, co ty výbuchy dělá. No, výbuchy… Rány jsou to děsné, ale výbuchy to nejsou docela určitě. A jak jsem tak trochu přiopilý, a jak jsem byl taky i vystrašený (ale Špačkovi neříkejte, že se Ludva bál!) a uviděl jsem původ toho kraválu, přišlo mi to tak legrační, že jsem se rozchechtal, až se mi břicho třáslo!

Představte si: Ten »tam-tam« dělaly tři modrovlasé jezinky. Jestli jste byli někdy na fotbale, tak víte, jak krásně zaduní míč, když ho hráč mocně nakopne. Nebo když se klepe koberec na klepači! To jsou taky rány! Teda když to někdo umí… A teď ty tři chudinky: pomocí jakéhosi lana, stonku liány, nebo čeho vlastně ohýbají kmínek jakési extra pružné byliny. A pak to pustí. Ten stvol se prudce napřímí a bác-bum-třesk! do… no jo, do čeho vlastně?? Co to je tohleto tady? Vypadá to jako kus cirkusového stanu. Teda pořádně velký kus pořádně velikého stanu. Něco jako vzdutá plachta. Kde se tu vzal cirkusový stan, kde se tu vzala plachta a proč do toho ty tři očividně vysílené chuděrky tak buší? Zaprášené to není, kde taky, rozbít to, zdá se, nechtějí… co to dělají, vlastně… Vypadají legračně. Modré vlásky »rozvrkočené« na vše strany, už se u toho lana skoro motají, nožky se podlamují, ani tuze nebrebentí, vypadají, jakoby se už jenom navzájem povzbuzovaly hlasitými výkřiky… Ničemu se tak člověk nezasměje, jako cizímu neštěstí. Mimochodem, znáte nějaký náš lidský vtip, nějakou anekdotu, která by nebyla založena na cizím neštěstí, nešikovnosti, smůle, nedovtipnosti?

No, asi bych se tak chechtat neměl, že. Ale vypadají tak zoufale u toho beznadějného bušení… No a Ludvíček je pořád tak trochu „pod vlivem“… Ovšem mne zaznamenaly. Ten můj řehot se přeslechnout nedá. Vyklepání Humberta přestalo a pak klasika, to znáte: „tak-tak-všelijak“ a já taky „tak-tak-všelijak.“ A nějak mi je těch jezinek líto. Netuším, co chtěly z té plachty vymlátit, ale je jasné, že se jim nedaří. Říkám si, že by bylo asi nejlepší přivést je k těm ostatním, do Hnízda. Tak jim ukazuju, že by teda měly jít se mnou. A ovšem, taky jim to hezky česky říkám. Ale kdepak, nerozumí, nejdou. Tahám je za ruce: »pojďte!« Nic. Nechápou, nerozumí, bojí se. A pak jsem dostal nápad! Jistě, to je ono!

Na obyčejný utržený lístek jsem udělal nehtem křížek. Dal jsem ho jezince, a na tělo jsem jí jen tak špinavým prstem udělal taky křížek. Druhá dostala totéž, ale s kolečkem a na tu třetí vyšlo to zamřížované okénko. A pak jeden veliký list s hvězdičkou a hvězdičku jsem si na břicho namaloval taky. No, a pak jsem všechny lístky položil na cestu, dopředu ten můj veliký. A kus dál jsem nasypal na cestu hrst těch malých - jezinčích - lístků. Koukaly na to holky soustředěně a bylo jasné, že přemýšlí, co ten veliký tvor znázorňuje. No a ten veliký tvor začal tu lístečkovou karavanu po cestičce posunovat až došel k té hromádce. A vidím, že jsem to udělal dobře. Názorně! Ukazujte to názorně! To jsme se učili ve škole, tak je to pravda! A funguje to! Škola hrou! Jezinky se uklidnily, a nechaly se vést. Na rozcestí stál Špaček a přidal se k nám.

Co z toho plyne za poučení? Není špatné se občas trochu přiopít! Nejlepší je: Medovina z města mého působiště, Špačkův »vitok« a ovšem - v neposlední řadě - nošovický Radegast. Na hnízdě nastalo ohromné vítání. Ty modrovlasé se znaly, to bylo vidět. Povšiml jsem si, že před tou šéfovou přidřepávají. Hmm logiku to má, i mezi lidmi asi platí „udělat se menší“ před nějakým králem. Sklonit se, nebo dokonce kleknout. A Ludvík je zase za borce. Vidím to na nich jasně. Rozhodně jsem zase stoupl v ceně. Hmm, ale Špačka trochu opomíjejí. Dobrůtek nám nosí až-až, ale mě nabízejí prvnímu a řekl bych to lepší. Snažím se svého spolučlověka povzbuzovat, soustavně ho zvu a nabízím z toho, co mi přinesly. Ale vidím sám, že mu to není milé, být na druhé koleji.

A přípravy na slavnost pokračují. Co se vlastně děje, nebo jaký to má smysl? Těžko říct. No schválně. Co může znamenat, když jezinky hrají tu hru s dvoubarevnými semínky, ty »drápky«. Přitom jim vznikají nějaké sestavy, a holky kolem toho chodí a brebentí a brebentí. Diskutují nad vzory, které hrou vznikly? Nebo se - nedej bože - modlí? Velitelka zase něco usilovně kutí s kamínky, některé tahají dolů pod hnízdo celé otepi prutů a snopy vláken a hromady lusků, jiné zase nosí ovoce. I ty »třešně z pekla« jsou tady! Těch světlušek je tu už asi pět, nebo kolik… A Ludvík se má »jak bravek na krmníku«… žiju si jak lord. No a taky vymýšlím. Tak třeba jsem zkoušel hrát na ty jejich instrumenty. Výsledek ovšem žalostný, jaký měly názor jezinky nevím, ale Špaček mne prosil, ať toho nechám, že mu jde hlava kolem už i z toho brebentění a ta moje »turecká muzika« do toho… Moje produkce se nelíbila ani mě, tož jsem toho nechal docela z chutí. I přehrávání houslových etud Otakara Ševčíka mě v dětství mocně otravovalo… Ale! Dostal jsem nápad. Z toho dvojitého pozounku jsem si vzal právě ta pískátka. A přidělal jsem je k šípu. Výsledek? Jedinečný. „Huíííí!!!!“

Velkolepý hvizd. Opravdu velkolepý. No, a když už tu byly ty pekelné třešně, tak jsem si taky udělal pár vylepšených šípů. Prostě do toho otvoru v hrotu, jsem tu bobuli satanovu přilepil. Ohromné pozdvižení jsem způsobil, už když jsem si to ovoce bral. Jezinky si podle všeho myslely, že asi páchám sebevraždu pozřením. Nebo že jsem zapomněl… No, a přišla se na příčinu tartasu okolo Ludvíka podívat i sama vůdkyně, ta s těmi vlásky jak z modrého staniolu… Příprava na chemicko-chuťovou válku a i samotné „šípy mocného úderu“ jí zaujaly. Co mám říct, bavím se výborně. Škoda, že zmizel ten hvízdavý šíp. No a co. Zkusím hvízdáka najít. Beztak mne tu nahoře nic nedrží a po pravdě, už mám toho brebentění a hemžení taky dost. Užiju si ticha. Na chvilku. Na den. A ztracený šíp je dobrá záminka.

Krysařka

Výprava »pro hvízdák« dobře nezačala.

Co si budu nalhávat, najít šíp v krajině je očividná hloupost. A zkusit ho hledat tady je pitomost přímo pyramidální. Něco ovšem Špačkovi říct musím, že. Jde mi o ten cirkusový stan, nebo co to je vlastně. V nejbližší krajině se už jakž-takž orientuju, takže tu věc najdu. Je to tak veliké, že to vlastně skoro blokuje průchod mezi skalními věžemi. Že by to bylo nějaké zvíře? A proč do toho chuděrky tak bušily? No - prostě se chci mrknout.

Mungo - zvídavé zvířátko

Každý člověk má prý, ať chce nebo ne, nějaké totemové zvíře. Někdo šelmu, ptáka, dravce, nebo cokoliv. A Ludvík? Četli jste povídky od R. Kiplinga? V jedné z nich vystupuje zvířátko »mungo«… nic moc, žádná hrůzostrašná šelma. A to je moje totemové zvíře. To je tvor, který je mi tak nějak sympatický. Prý je velký asi jako kočka, nebo tak nějak. V té povídce má heslo, které jakoby od Ludvíka opsalo: „Běž se podívat!“ Kde už všude jsem ve svém mladém věku byl! Odkud všude mě už vyhodili! Víte třeba, jak se dostane rum do pralinek? Viděl jsem. No, nebudu se omlouvat. Prostě zvědavost mě trápí dnem i nocí. A teď ta věc. Krucipísek, to si přece nenechám ujít! Nebezpečné to určitě nebude, to by ty holky prchaly: „Mazánku, takhle se prchá“!

Takže vzhůru dolů k plachtě! A proč to nezačalo dobře? No, protože se hned tři jezinky vypravily se mnou. Vzaly si sudličky, až naše výprava vypadala jako eskorta, doprovázející zloducha Ludvíka. A dokonce se mi zdá, že těm mým malým bachařkám můj výlet není po chuti. No a co! Jsem člověk! A člověk to zní hrdě!… No a taky je vidět, když se tak naparuju, že jsem si zase poduffnil… Nálada »I.A.« Chuť na výzkum excelentní! Duffo… to je dobrota!

V jednom zúženém místě se musíme zastavit, protože proti nám poskakuje pěkně v řadě celá karavana jezinek. A brebentí a brebentí. Stojíme před zúžením a čekáme, až projdou. A než jsme přišli na řadu, došla nás - zezadu ovšem - další karavana jezinek. No, došla…

Jezinky mají ke své postavě dosti dlouhé nohy, takže jejich kroky jsou skoro tak dlouhé jako lidské. A tahle karavana se pohybuje kroky přímo ohromnými, jak Armstrong na povrchu měsíčním. Proč? Protože každá má podpaží jakýsi provaz, ke kterému je uvázán balónek. Ne zrovna jako náš meteorologický, větší a každý jinak šišatý. A protože jsou jezinky lehoučké, tož se zdá, že je ten balón nadnáší. Obě ty karavany vedou zase ty částečně modrovlasé. Obalóněná děvčata vypadají tak legračně, že jsem se musel chechtat. No, zvykají si zvolna na toho velikého tvora-potvora Ludvíka. Už se mne tolik nebojí, už vědí, že když vydávám ty dunivé zvuky, když se mi třese břicho, když mi teče z očí, tak nejsem nebezpečný ani neslušný, i když ukazuju zuby. Takže se ozvalo napřed trošku, a pak víc to jejich „pchch, pchch…“ Vytřeštěně koukaly jen ty dvě náčelnice modrovlasé. Doslova se naježily! Nebo »najezily«? Dokonce i ty své sudličky napřáhly! Vypadaly přitom ty dvě vůdkyně karavan tak legračně, ale tak, že jsem se smíchem prostě zhroutil! Plácám rukama do země a řvu smíchy! Moje eskorta kouká jak bagr na tvrdou hlínu, něco brebentí… No, ne… to se nesmí opakovat, nebo smíchem zahynu! Nakonec jsme strhli k smíchu, tedy k tomu „Pchche, pchch“ i první skupinu a dokonce i všechny modrovlasé. Incident se rozpustil v rozpustilosti jezinek. A rozpustilosti Ludvíka. A Ludvíček už ví, co to bylo za bubliny, co viděl stoupat, když prve spěchal domů, teda do té místní Kejvalky. To byly podobné balonky, jako tyhle… Tak a teď bych se chtěl samou zvědavostí rozpůlit. Jednak se hned a nutně potřebuju podívat, kde se ty balony prodávají, jednak teď okamžitě musím vědět, kam je nesou! Představuju si, jak následuju zástup všelijak směšně poskakujících jezinek nadnášených balóny a zase mi cuká pusou. Ne, ne! Teď ne! Ludvo, to bys zrovna teď nezvládnul… a zase záchvat smíchu a zase… ne! Běž se radši mrknout, odkud to jezinky mají. Takže jsem se otočil a následoval jezinčí karavanu, kterou jsme potkali. Moje eskorta, to se ví, zase se mnou. Beztak podají na Ludvíka hlášení té modrovlasé, jak narušil… a co jsem vlastně narušil? Měl jsem se radši podívat, kam ty balonky dopravují. No ale teď už se vracet nebudu. Musím říct, že mne nález původu balónkového průvodu ani tuze nepřekvapil. Vlastně se něco takového dalo čekat. Kolem bahniska postávají jezinky. Z vaků, kterých výrobu jsem viděl a kterých mají plno, rolováním vytlačují vzduch. Pak okraje vaku nasadí do bahna, ze kterého bublá plyn. Vak se naplní, nadme, jezinky ho dole zavážou. A je to! Hmm, co to může být za plyn? Vlastně toho může být moc. Metan? Vodík? Nebo dokonce helium? Rozhodně je to plyn hodně lehčí než zdejší vzduch. Jak bych to vyzkoušel? Kdybych mohl trochu plynu zapálit, tak by se to možná poznalo podle plamene… I když, jakou barvu má vodíkový plamen v argonovém prostředí? A metanový? Zřejmě to zapalovat nebudu. A vlastně nemám čím… Tady něco zkoumat, to je potíž. Jedinou věc, kterou jsem zjistil, je, že jeden den, tedy světlo, trvá necelých šest hodin. A noc, to se ví, taky tak nějak… Kolik přesně nevím, protože sluneční kotouč není vidět a je těžko odhadnout stmívání. Udělám to nějakým průměrem, delším měřením. Jo, a taky jsem odborně odhadl, že místní gravitační zrychlení je něco mezi dvěma třetinami až třemi čtvrtinami našeho. Prostě primitivní kyvadlo a hodinky… A metr je na mém těle, to jsme se učili ve skautu, že si máme změřit a zapamatovat na vlastním těle nějaké míry. Jezinky na hnízdě pořád něco kutí, něco shánějí, někam chodí, tož jsem bádal. A musím říct, že to i Špačka zaujalo a pomáhal mi s výpočtem. Zajímavé je, že když při počítání mumlá čísla, tak německy. A stejně mi nakonec řekl, že je to k ničemu, všechny ty výpočty. No nevím. Asi má pravdu. Ale kdybychom se někdy vypravili někam dál, tak bychom měřením gravitační konstanty a z její lokální změny mohli aspoň relativně zkusit odhadnout zeměpisnou šířku. Tahle planeta se točí jako čamrda, takže rozdíl v té přitažlivosti v závislosti na šířce může být znát. A Vajgl na to řekl: „Ty jsi takový náš malý mudrlant“… Naštval mne, Vajgl jeden!

Jó, kdybych věděl, jak hodně se mi to bude jednou hodit!

Ještě máme čas, vypravím se s touhle balónní karavanou. A co! Taky si vezmu nějaký balón. Ať holky vidí, jaký je Ludvík pašák. A vezmu ten největší. Hmm. Tak ta moje šišatá vzdušná obluda má poctivých šest kubíků. Možná osm. Takže doma by mě mohla nadnášet v nejlepším případě nanejvýš pěti kily. Nanejvýš! A tady mě ta věc skoro nese… No, jo… to dělá ten argon. A taky v tom bude víc vodíku než metanu. Ačkoliv, nejvíc záleží na hustotě okolního vzduchu, že? Skáču tady jako Marx… ne Karel, ale Graucho! Nebo jako Neil Armstrong! Akorát musím dávat pozor, abych tím létajícím bramboroidem nezachytil za nějaké křoví, co roste okolo karavanní stezky. Ještě jsme potkali jednu skupinu, pochodující k plynodárnému bahnisku, a pak jsme dorazili k cíli. A tím cílem byla právě ta plachta cirkusu. Jenomže to není žádný cirkusový stan. Ono to je totiž něco jako - zepelín! „Jak prosté, milý Watsone!“ Sherlocku Ludvíkovi je to jasné od prvního pohledu. Ta výprava modrovlasých jezinek cestovala vzducholodí. A havarovaly. Samozřejmě neshořely, protože tu nic nehoří. Akorát jim uniklo dost plynu, zepelín klesl a zaklínil se. A protože jsem dělal kravál, tak nás ty trosečnice uslyšely a přišly. No, a to je celé.

Ty tři chuděrky, které do té plachty tloukly, chtěly asi přivolat pomoc. A přivolaly Ludvíka. Proč jim nepřišly na pomoc ostatní, ty co byly s velitelkou? Těžko říct. Ale Ludvík Poirot zaměstná své malé šedé buňky mozkové a přijde na to. A tak mezitím co jezinky napouští své plavidlo plynem, Ludvík si ho prohlíží… Vypadá tedy dost hezky. Už napíná lana, na kterých je uvázáno. Vypadá to tak, že shora jsou balonety chráněny právě tou plachtou nataženou na proutěné kostře. I když „plachta“… dozajista je to taky nějaký druh všeobecně používané blány… možná nějakým vláknem vyztužené… Zespodu ještě nejsou balonety zakryty a tak je vidět celé lankoví! A pod tělesem je zavěšeno jakési lešení. Evidentně je to posvazované z těch stébel lokální trávy, z toho místního „bambusu“… A v tom jsou zase lanka a jakési košíky, klece a pytlíky. A taky odtamtud dolů visí provazové žebříky. Ale nevidím žádné vrtule! S větrem ta věc letět nemůže, protože vítr tu skoro není. Mezi věžemi vůbec nic, vzduch se ani nehne a nahoře? Sem-tam lehký závan. Většinou nic. Napadá mě, že se buď nějakými bidly odpichují, nebo jich jde pár po zemi a ten nebeský vůz za sebou táhnou. Ale budou jim k něčemu ta kormidla, co jsou připevněna nejenom za aerostatickým tělesem, ale i k tomu lešení? Ale taky je možné, že oprava ještě není hotova. A všechno bude. I vrtule. I motor bude. Hmm motor… ještě jsem motor tady neviděl. No, ať je to jak chce, Ludvík se přijde na odlet výpravy podívat, kdyby had na skále… a žába do toho pěstí mlátila!

Skály a mlha…

Fakt je ten, že cestovat vzduchem je v tomto světě jediná rozumná možnost. Nějaký vůz s koly? A po čem bude jezdit? A mezi těmi skalami? Špaček říkal, že tady to vypadá všude stejně… a do toho ty průlivy… snad by se dalo po nich nějak klikatě plavit. No právě! Podle všeho hodně klikatě! Takže ten zepelín je solidní řešení. Ještě mrknout, jak to mají holky vymyšleno s pohonem a s pár ostatníma maličkostmi. Ale Ludvík uvidí! Zdá se, že oprava se blíží ke konci, takže uvidím brzo! Už se těším!

Zatímco si prohlížím vzducholoď, pustila se moje eskorta do jídla. To jsem ještě neříkal, ale jezinky toho snědí hromadu. Myslím, že v našem světě je to podobné. Každý malinký ptáček toho sezobe na svou váhu neskutečné množství. A jezinky zrovna tak. Nevím čím to je, jestli vydají hodně energie na své chlazení, nebo mají to své zažívání nějak nedbale a plýtvavě nastaveno… těžko říct. Fakt je ten, že jestli vydrží člověk bez trápení pět hodin bez jídla, tak jezinky by asi mezitím omdlely. Jedí ty holky jen jednou denně, od rána do večera. A navíc jedí pomalu. Než se do toho ovoce, semene, oříšku, lusku dostanou, než ho naporcují, sežvýkají, vycucnou, a něco z toho vyplivnou… doba! Takže než se moje eskorta nasytila, začalo se stmívat. Nechtěl jsem jim utéct a vrátit se bez nich, beztak by měly na krku tu svou stříbromodrou velitelku. A tak, přestože eskortován jako Babinský, nenechal jsem ozbrojence ve štychu a ukázněně jsem na ně čekal. Myslím, že nemusím nějak připomínat, že jsem si taky od svých strážkyň něco vzal, poduffnil jsem si… Koukám takhle nahoru, do vnitřností vzducholodě. Tam, po těch příčkách lezou jezinky. Ano, ty s těmi na modro obarvenými vlásky. A jak už to u Ludvíka bývá, chytla se mě »zvědavá«! Kruci, co kdybych si tam nahoru vylezl a podíval se, jak to mají vymyšlené. Třeba tam už nějaký motor je… Duffo přináší člověku notnou dávku energie, optimismu a vůbec přesvědčení, že všechno dobře dopadne. Můžu doporučit! Dalo mi to šplhání zabrat, ono totiž po takovém žebříku není tak jednoduché lézt. Navíc! Když jsem se na žebřík zavěsil, zatížil jsem to letadlo tak, že jsem ho začal k sobě dolů přitahovat… No, taky dobrý, že. Jenomže asi bych ho mohl poškodit. Prostě by mohla vzducholoď klesnout až mezi skaliska a za něco se zachytit… Tyhle stroje bývají hodně dobře vyvážené. Ve škole jsme měli na fysiku profesora Tvrdého, zvaného Durus. Myslím, že zrovna právě zepelíny byly jeho koníček, aspoň podle toho, jak o nich vyprávěl a dával nám pro oživení fysikální výpočty z toho oboru. Viděli jsme i spoustu obrázků skutečných vzducholodí. I interiéry pro cestující, kabiny, jídelny… Nejenom ten do omrzení předváděný filmový záběr s hořícím Hindenburgem a srdceryvným nářkem reportéra, který naprostou náhodou zachytil neúspěch evropské transatlantické vzduchoplavby.

Litoval, Durus, že éra vzducholodí skončila. Říkával: „Když se potopilo tolik lodí, když se většina cestujících a posádky utopila, nikoho nenapadlo označit to za konec mořeplavby. Ale stačila jedna jediná havárie vzducholodi, navíc nejspíš způsobená sabotáží, většina cestujících a posádky se zachránila a už to bylo ihned a vehementně označeno za konec civilní vzduchoplavby.“ Tohleto by se Durusovi líbilo. Žádný Graff Zeppelin to není, ani obdivovaný Hindenburg. Ale není to ani žádný blimp… Blimpy nemá Durus rád. Když vzducholoď, tak zepelín! Ovšem tady za Kejvalkou jsou pro vzduchoplavbu naprosto ideální podmínky! Vzduch je tu těžký, takže ta jezinčí vzducholoď nemusí být tak nestvůrně veliká, jako u nás. Vítr tou věcí lomcovat nebude, plášť nebude namrzat, ani zachycovat déšť. Dokonce by nám tady nemohl dát pan profesor ani vypočítat příklad se změnou vztlaku, vlivem změny teploty nosného plynu. Tahleta jezinčí vzducholoď se má k Hindenburgovi jako pikola ku suzafonu.

A jejda! Už Ludvíku vzducholoď nestahuješ, už stoupá, s ní stoupá i žebřík a Ludvík. He, he… Jakpak to ta posádka udělala? Neviděl jsem nějakou zátěž odhazovat. Jo takhle! Už jsem nahoře, na palubě. Tedy na palubě… na tom roštu, ta té proutěné konstrukci. A co udělala posádka pro to, abych neporušil rovnováhu? Jak prosté, milý Watsone! Na některých balonetech mají jezinky jakési šněrování. Něco jako korset, nebo šněrovačka. Dáma je korsetem stažena, a když se korset uvolní, její břicho se vyvalí a zaujme mnohem větší objem. A tady je to zrovna tak. Šněrovačku balonetu jezinky trochu povolily, břicho se poněkud uvolnilo, zepelín stoupnul, zvednul Ludvíka a zase napnul kotevní lana. Chytré jezinky! Ty strážné jezinky lezou nahoru taky. Asi mají strach, co by se stalo, kdyby jim Ludvík upláchnul. Nebo třeba uletěl! To je nápad! Uletět jim. Prostě se tak vzducholodí proletět. Hmmm… kdybych to tak uměl. Jedna věc je ale tady naprosto jedinečná. Protože jsme dost vysoko, tak tady je vzduch daleko lepší! Toho těžkého plynu je tady mnohem míň a ohromně se mi tu dýchá. Jo. Bašta! Senzace! Ani můj hlas tu nezní tak děsně dunivě. Jo, pořád bych ani barytonem nezazpíval, pořád je to ještě bas, ale už jaksi lidštější.

No tak dobře, co kdybychom tady zůstali na noc? V tom horském vzduchu… Ale napřed se mrknu, jak to mají s tím motorem, něco by tu mělo být, aspoň nějaké místo na motor připravené. Ale nic. Skromná sedátka pro jezinčí zadečky, tady je jedno veliké, asi pro velitelku a tady je nějaká rohož, jo na ni se Ludvíček do hladka vyspinká, jak říká moje maminka. Protože je už opravdu tma, stejně nemůžeme jít do Hnízda. A co… hlavu mi nikdo neutrhne, světlušek je tu víc než na Hnízdě. Nic nás nesežere…

Jídelna na vzducholodi Hindenburg

Vyhlídková paluba vzducholodi Hindenburg

V noci se mi zdálo, že cestujeme s maminkou a Ulrikou krásnou vzducholodí. Určitě to byl aspoň zepelín Hindenburg. Procházíme se po vyhlídkových promenádách, sedíme v jídelně a okny si jen tak prohlížíme krajinu, nad kterou se vznášíme.

A poznenáhlu se krajina našeho zemského domova proměňuje, pomaličku, a už jsou to skály a věže Země za králičí dírou! A je slyšet i drnčivě táhlá a smutná jezinčí muzika, ten teskný kolísavý nářek »duopozounků«…

„Jé, mami, Ulriko, podívejte! Tady je přece Hnízdo, tady jsem žil! No, přece jak jsem vám to vyprávěl! To je tady! Jezinky nám mávají! A tam dole jsou ty věci, moje bulava a můj luk, co jsem si udělal skoro celý sám. Víte co, přinesu si ho!“

Vzducholoď zastavuje a já lezu po žebříku pro ty věci do hnízda. Už je mám. Ale žebřík se zvedá beze mne a vzducholoď pomalu a velebně odplouvá… Maminka s Ulrikou mi mávají… No, tak jsem se probudil. Sám, bez maminky a Ulriky, na rohoži proutěného zepelínu a ovšem s očima notně »zpocenýma«. Přitom na mne koukala skupina jezinek těma svýma velikýma nezpocenýma celočernýma očima. Vyspal jsem se sice dobře, ale ten sen, ten mi dal! Z dálky se opravdu něco slabounce nese. Muzika to sice není, ani jezinčí. Jakési dvouhlasé popískávání. A zdá se, že jezinky pozorně naslouchají… Zdá se, že s jakousi úlevou… A jezinky zase brebentí, zase baští a nosí zezdola i pro mne. Ano, nálada se mi zlepšila. A jedno čerstvé duffo pro Ludvíčka! Ti lidi ve městě jsou chudáci. Takové duffo jim musí vydržet celé měsíce! Už to přece ani dobré nemůže být! A my? My si duffníme jako lordi. Najedený Ludvík a s duffem v puse je Ludvík navýsost spokojený! A spokojený Ludvík si za denního světla prohlíží vzdušné plavidlo. Nahoru mezi balonety nepolezu. Ta konstrukce sice může být pružná a pevná, ale vypadá jaksi subtilně… Vím, že blána snese hrozně moc, a tady je podle všeho ještě vyarmovaná jakýmisi vlákny…ale přesto. Lanka jsou tenká a pružná, unesla i Ludvíka, když se drápal nahoru. No, ten rošt, to lešení, nebo co to je, co visí pod aerostatickým tělesem to je taky taková jezinkovina… Když po tom lezu, trošku se to prohýbá, trošku kroutí… Hmm a motor nikde. Jo, tak tady si na chvilku sednu, tohle je asi sedadlo pro velitele Ludvíka! Hmmm… A co je tohle? Nějaké páky na ovládání? Asi se jim právě tohle polámalo, protože je vidět, že jsou docela nové… asi i velitelské sedalo je nové… No jasně, proto havarovaly, musely to opravit. Ale mají to holky opravdu dobře vymyšlené… tady toho vleze… a ještě nemají ani všechny balonety docela naplněné… aha, a takhle, když budou tahat za tohle, mohou hezky tu šněrovačku na balonetu utahovat! A tímhle ji zase povolí… chytré! A už mají docela dost věcí i naloženo. Obvyklé koše, vaky, dokonce i některé to naše železo…jasně, třeskutě rezavé, až bůh brání…a to je zabalené v té jejich bláně… Vidím dole řadu balónků. Ovšem, zase plynová karavana a ní skupinka modrovlasých. A dokonce jejich velitelka! Balónky na šňůrce přebírají ty na palubě a přepouští do jednoho z balonetů. A to už stoupá nahoru po žebříčcích posádka modrovlasých. Ludvo, rychle uvolni to velitelské místo! Ať není malér. Kapitánka na palubě! Ty jezinky z mojí ostrahy i ze strážné posádky před Kapitánkou Modrovlasou přidřepávají… Ne, ne, to ne, to dělat nebudu. Ruku jí podat nemůžu, to by mohla utéct, takže jen tak obyčejně: »tak-tak-všelijak«. A asi by bylo nejlepší, kdybych slezl, kdo ví, co budou dělat, motor tu stejně ještě nikde není… to bych se mrknul, jak ho budou montovat. Ale kdepak! Ludvík tu musí zůstat. Ludvíka dolů nepustí! Těm gestům rozumím. Nevadí! Rád se podívám, co se bude dít. Posádka se rozchází k sedátkům, Stříbromodrovlasá stojí jak dirigent před orchestrem, dvě jezinky jedou po lancích dolů… Krucipísek! Tohle vypadá na odlet! Ale kde je ten motor!? Ty dvě dole letadlo opravdu odvázaly, a zatímco se celá konstrukce lehce zhoupnula, lezou ty dvě zase nahoru. Koukám na to opravdu jak bagr na tvrdou hlínu! Totiž to, co jsem považoval za kormidla, to je něco jako vesla! Představte si něco jako velikánskou, ale tenkou zavřenou knihu, vodorovně drženou ve vzduchu. Když ji posunete dopředu hřbetem, zůstane hezky zavřená. Ale když potáhnete zpět, desky se otevřou a zaberou. Nebo si představte deštník. Když s ním otevřeným pohybujete dopředu a dozadu. Ono to asi není celé tak úplně jednoduché, jak to vykládám, ale vypadá to tak… Zkrátka: ty ploutve, nebo teda vesla se naplocho posunou dopředu, a když je tahají zpět, rozevřou se tak, jako se otevře kniha a zaberou.

A motor? Motorem jsou jezinky. No, u nás by to asi nešlo takhle veslovat, ale u nás je vítr a naše vzducholoď musí být větší, než tady. Takový Hindenburg měl, podle Duruse, 700 000 kubíků plynu a motory o výkonu asi 3 a půl tisíce koní. To je asi tak pět tisícin koně na kubík plynu. To jsou asi tak čtyři watty. Jo, vím, že to jsou čísla, která jsou sice správná, ale jsou to argumenty obdivovatele vzduchoplavby, ono je to celé trošku složitější, že… ale říkal to Durus a Durus je profesor, tak to musí být pravda!

Tak mne napadlo, že tyhle holky se mnou chtějí normálně odletět. Žádný únos Smolíčka v pohádce, ale únos jako v Entebe! Velitelka stojí, jednou rukou se drží jakési vzpěry, v puse píšťalku a lehce popiskuje veslařkám do rytmu. Naštěstí neletíme daleko. Akorát k tomu bahnisku. Prostě dotankovat. Víte, let vzducholodí je něco jiného než cesta eroplánem. Tohle není prudký, drsný pohyb kovového tvrdého stroje. Tohle je vznášení! Tohle není let vzduchem! Tohle je vzduchoplavba. Jako chlapec jsem letěl na vyhlídkový let. Takže vím, jaké to je, pobývat ve vzduchu. Ale tohle je něco úplně jiného. Je to asi takový rozdíl, jako sedět v jedoucím autě v porovnání ke klidné plavbě člunem s plachtou. No, pravda, na žádné plachetnici jsem neplul, ale tak si to nějak představuju. A navíc! Vítr! Jak jsem říkal, tady, za králičí dírou, vítr nefouká. Ale tady, na lehounce se pohupující se proutěné palubě zepelínu, poháněném jen jezinčí silou, se mírný vánek objevuje. Ano, to je nádhera! Po dlouhé době horka, vlhka, dusna cítí Ludvíček zase větřík. Krása! Škoda jenom, že není výhled. Ten opar je všude, žádná »panorámata«… dohlednost celkem žádná. Nad bahniskem se nabírá plyn. Jde to bezvadně a rychle. V první řadě se spustila dolů lanka, na ně uvázaly jezinky sítě s kameny. No a pak uvolňovaly ty šněrovačky na balonetech, připojily něco jako rukáv a napouštěly balonety do plna. Nějaký plyn jim ovšem unikl, má to takový jakýsi kovový zápach. Hmm, nevíte jak je cítit helium? Nebo že by to byl vodík? Těžko říct… Začínám mít takový divný pocit. Ne, že by se mi na zepelínu nelíbilo, ale něco se evidentně chystá, a já bych byl mnohem radši na zemi, než na vzducholodi připravené k odletu. K letu kdoví kam, ale určitě někam pryč od Kejvalky, pryč od »králičí díry«. Kruci písek! Ty holky mě nechtějí pustit k žebříku! Ony dokonce už odpoutaly vzducholoď! Něco mi ukazují… aha! Chtějí, abych si sedl na to velké sedadlo… a teď mi přistrkují k rukám ty páky! Mám být kormidelníkem?

Co to je? Himlhergot, ony se mne chtějí udělat nějakého vzduchoveslaře! No, co by… zkusím si to: Hej-rup! hej-rup!… Ty jezinky si mne vyhlídly, a při opravě svého stroje ho už uzpůsobily pro jednu ludvíčí sílu navíc. A vyrobily speciálně pro mě pár vzduchovesel… No, ale fakt je, že když se do toho opřu, … hele… tak zepelín přímo poskočí. Síla člověka je oproti těm tvorečkům šestiprstým ohromná. Hej-rup! Hej-rup! A jede to jako po másle…

Přestal jsem se zpěčovat, když vidím, že letíme ke Hnízdu. Létání je tady jediný rozumný způsob dopravy. To mají jezinky pravdu. Motat se pěšky mezi skalními věžemi, pořád něco obcházet, něco přelézat… kdepak. Přeletíme to a je to. Pěší výlety k místu havárie zepelínu, kde ty jezinky tak zoufale bubnovaly, nebo třeba k bahnu plynonosnému, to bylo od Hnízda vždycky tak aspoň na půl dne. A asi i víc. A takhle? Pár minut… Zepelín zastavil nad Hnízdem, a už se uvazuje, už se břicha balonetů zase utahují, už lezou jezinky dolů a Ludvík ovšem taky. Dole je přímo mumraj. Jezinky pobíhají sem a tam, pořád něco nosí, vytahují z údolí nahoru na Hnízdo, něco stěhují na vzducholoď a brebentí a brebentí. Pukrle sem a přidřepnutí tam a „tak-tak-všelijak“ a zase brebentění…

Všechny svoje věci jsem našel v řádku. Bulavu, sudlici i ten hromský luk. Akorát Špačka nikde nevidím. A pak jsem dostal vzácnou návštěvu. Sama stříbromodrovlasá velitelka za mnou přišla. A s ní další dvě z její posádky. Je to celkem jasné. Modré vlasy mají ty vzduchoplavkyně. Čím vyšší šarže, tím víc modrých vlasů. Dokonce si přede mnou dáma jezinčí i trošku přidřepla! Hmm… copak, copak?? To vypadá na vážné vyjednávání… no to jsem zvědav, jak se chce se mnou domluvit!

Jé, Ludvíku! Ty jsi ale trouba! To si říkáš učitel? Vždyť je to jasné… to na to musela přijít jezinka?? Kam jsi dal rozum, ty jelito promované! Tak jsem si nadával, když to holka rozbalila. A opravdu rozbalila.

V balíčku měla loutky. Byl tam Špaček, Ludvík, jakési jezinky, asi ty naše, ale i loutky jezinek s modrými vlásky a taky s náležitou úctou ukázaná panenka představující nepochybně velitelku. A taky zjednodušený model jezinčího zepelínu, dokonce s balonkem představující aerostatické těleso, a i docela dost dalších věcí. Z nich mě zaujala především jakási hrací deska. Na ní byly vyvedeny v černé a bílé barvě jakési vzory. Loutky představující jezinky byly vyvedeny poměrně realisticky, ale z nás dvou, tedy ze Špačka a Ludvíka udělaly umělkyně spíše karikatury. Aby měla jistotu, že jsem porozuměl, na mém zástupci načrtla hvězdičku a stejnou mi prstem namalovala na hruď… jo, chápu. Z čeho jsou panáčkové nevím. Snad hlína smíšená s pryskyřicí? A loutkové představení začíná. A dokonce s hudbou. No, hudbou… tou jezinčí… teskně drnčí klacíky v tykvi, do toho glisáda pozounků a táhlé tóny jejich nástroje. A ještě rytmické dvojtónové popískávání. Ale představení je krásně pochopitelné:

Špaček, Ludvík i naše jezinky leží a spí. Kus dál je na boku převrácený model zepelínu. A je noc a je ráno, den další. Tu noc znázornila jedna vzduchoplavkyně tím, že nad panáčky natáhla na chvilku list. Ráno začíná vybalováním ranců a přicházejí loutky modrovlásek.

Nemusím vůbec říkat, že se všechny jezinky nahrnuly k nám a okolo nás a užasle sledovaly představení, že ne? Nebrebentily, jenom svýma celočernýma očima sledovaly co se děje. Do toho zvuky té muziky… hodně zvláštní atmosféra, to si pište! Ale představení pokračuje: Loutky modrovlásek buší do modelu zepelínu, přichází Ludvík, zase bude noc a letí se ke Hnízdu. A teď přichází loutka velitelky k loutce Ludvíka. A loutka velitelky drcne do loutky Ludvíka… a pravá velitelka drcne do opravdového Ludvíka…

Aha! To znamená, že hra skončila a jsme v reálu, čas hry se potkal s časem skutečnosti. Ale co teď? Představení pokračuje. Asi chce velitelka naznačit budoucnost. A zase naznačují noc.

Loutky poskakují po zemi, (do hry zapojily i další modrovlasé loutkovodičky, k tomu muzika), maličký Ludvík manipuluje se svým maličkým lukem. Pak modrovlasé strkají do modelu vzducholodi nějaké věci, nastupují, i Ludvíček a dokonce i Špačíček. Panáček Ludvíček už má na modro nabarvené vlásky a vzducholoď odlétá. Tak tohle je v plánu? Tak to ne! Ludvík není jelimánek Smolíček, milé jezinky! To tak! Odvedete mne, a jak se dostanu domů? Kejvalka je jenom jedna. Jak ji budu asi tak hledat! Mapu nemáte, kompas je tu k čemu, jak vůbec navigujete? Podle čeho? A já, vysokoškolsky vzdělaný pedagog mám dělat galejníka? Kdepak. Takže jsem vzal model zepelínu, sundal z něho představitele Ludvy a posadil ho zpátky. A naznačil odlet bez něho. I ten modrý nátěr z hlavičky malinkého Ludvíka jsem otřel! Jaképak copak. Žádné o nás bez nás! A vlastním modelem jsem vesele poskakoval, jakože ten maličký Ludvíček tancuje.

Chviličku bylo ticho. Ale jenom chviličku. Pak vypukl rámus. Brebentění takové, že to i tu muziku překrylo. Hotová židovská škola. A co je třeba dělat na ukončení kraválu? Udělat ještě větší! A to mi jde, to umím. Už se nadechuju k opravdu bohatýrskému zahulákání, ale velitelka mne předběhla. Prostě jen ručkou naznačila, a ta co tak hezky popiskovala, začala hodně hlasitě dvouhlasně signalizovat. Něco jako prve, něco jako ta pískaná řeč. Jo, jen dva tóny a dá se tím i v lidské řeči něco říct. Třeba ty africké „mluvící bubny“, nebo ti Guančové… nebo tak něco… Ovšem tím pískotem je ten jezinčí virvál rázně ukončen. Asi zapískala něco jako: „Ticho tady bude!!!“… nebo prostě jenom „PŠT!“ …aby se v tom jezinka vyznala… A kdo ví, třeba je to něco jako nějaká dvojtónová morseovka… No, zkrátka, všechno se zklidnilo. A začala ta slavnost. Nebo večírek, nebo mejdan, nebo co to jezinky mají. Musím říct, že ta modrovlasá parta je tak nějak prohnanější. Nebo prostě chytřejší. Nebo tím, že respektují svou velitelku, působí organizovaněji, nebo co. V každém případě je jasné, že hromadu z toho železa, co jsem přešmuglil, zabraly pro sebe, nebo za něco povyměňovaly. Zkrátka naložily to zboží na svoji vzducholoď. Ale teď se daly do organizování. Velitelka si sedla vedle mě, její holky jí přikulily docela velký kámen, takže seděla hlavou skoro tak vysoko jako já, když jsem seděl na zemi. Některé z modrovlasých obnovovaly malůvky našich jezinek. Ty naše zase přinášely lahůdky a dokonce nějaká duffo. To bych rád rozlousknul, jak to duffo dělají, z čeho, kde, a hlavně proč? Protože žádnou jsem duffnit neviděl. Ale teď se holky pustily do tance. Něco mezi chorovodem a kolovým tancem. Jsou v tom spousty rytmického povrkávání a popískávání, vyskakování jako při mexické vlně, ale i spousty gest rukama a pokyvování hlavou. Doprovodná hudba pro mne naprosto nepochopitelná. Typické kvílení jezinčích instrumentů a absolutně nepochopitelný rytmus. No, jsem z toho jelen. Koukám, pan Špaček nikde. Sakra. Tolik senzační bašty, tolik nejčerstvějšího duffa a Špačka není. Docela bych chtěl vidět, jak se dědek zlobí, že s ním jezinky počítají jako s galejníkem. He, he, he. V poslední době courá pořád někde, beztak křečkuje něco do Kejvalky, jako by toho tam bylo málo.

Ta oslava se mi líbí čím dál tím víc. No tak dobře, začínám mít v hlavě. Dobré, moc dobré šťávičky holky nachystaly… jo, dobré… No, a nevypadají špatně, tyhle modrovlasé. A ta jejich velitelka je nejhezčí!

„Jo, holka, jak se jmenuješ? A víš co, Ludvík je tvůj kamarád a dá ti pusu. Jo… jo… neboj se… jen pusu… No, vidíš, ani to nebolelo… co, mám si ještě ochutnat tamhle to? Na zdraví! Na tvoje ty velitelko! He, he, he… Tak říkáš, že si mám vzít tadyhle to duffo? Přímo to modré? Jo! Ať je po tvém! Ty jsi hrozně fajn holka! Moc… Ludvík se hlásí do služby! No, tak se u nás zdraví velitelé… Aha ty bys chtěla se mnou tancovat? Jo… smím prosit, má paní a šéfová? Hudbo! Sólo pro velitelku a Ludvíka!“

No, vidíte to sami. Ludvík se zase sťal, jak zákon káže. A copak to dělá ta muzika? Jo, naprosto okouzlující, ano, to je nádhera! Nepřestávejte… kam jdete muzikantky? Počkejte na mne, jdu s vámi! Nenechávejte mne tu! Prosím!! Moc prosím!! Jde přece i vaše velitelka, co se s ní držíme za ruce… tak počkejte, už jdeme…

………………………

„Ludvo! Stůj! Prober se! Tak dost!“… Špaček! Co ty tady?

„Ludvíku, pusť se jí a pojď okamžitě se mnou! Hned! Rychle!“ … „Jejda co se stalo? Kam jdeme, pane Špačku?“

„Chlape, neptej se kam jdeme, ale odkud jdeme. Vždyť tys jim už do toho jejich zepelínu málem vylezl! Kam jsi chtěl? Ty už nechceš domů? Nikdy?“ No palice se mi motá excelentně a nechám se vést Špačkem pryč. Pryč, to znamená dolů z Hnízda. No jistě, párkrát jsem se pořádně uhodil, škaredě uklouznul, taky jsem se odřel. Skaliska a alkohol dohromady nepatří. A duffo radši vynechte, hlavně modré. A neposlouchejte žádnou jezinčí muziku, nebo dopadnete jako děti z Hammelnu, nebo jako Ludvík.

Nechci se stát galejníkem na vzducholodi. Chci domů. Za Ulrikou, za maminkou, za svěžím vzduchem, za jasným nebem a vůbec. Jestli se do země za králičí dírou někdy zase podívám, tak jen na chvilku, nikam daleko za tu místní Kejvalku. Nechci dopadnout jako Dolfi, co se potuluje po tom hnusném mokrém, dusném a vůbec mlhavém a zapařeném světě, po světě, kde není vidět jediná hvězda, kde není vidět ani Slunce. No ano, lituju těch našich divokých jezinek, těch co se bojí právem hopperů. Těch milých stvoření, které mě krmily a které se mě i trochu bály. V jejich očích jsem - nerad - někdy vypadal jako běsnící buldozer. Ale nejsou to lidi. Těm modrovlasým je lépe se vyhnout, to má Vajgl pravdu. A zdá se, že je docela srozuměn s tím, že odsud zmizím. Prý už to půjde, prý mne Kejvalka pustí. No, jak to tak může vědět? Ale co… když pryč, tak pryč. Co pryč! Domů!

Do věžičky jsme to vzali rychle. A nezdá se ani, že by nás jezinky honily… a taky jak by nás mohly zastavit, že… zkrátka, šup do Kejvalky. A nachystat „vláček“, tedy „sestavu“, jak říká Špaček. „Pane Špačku, a co vy, jak si poradíte s modrovlasými? Co budete dělat?“ „Ludvo, nestarej se! Nějak to uhraju! A běž už! Padej!“

A tak jdu. Jde to bezvadně. Plung! Švung! A jsem doma! A za mnou se valí jeden vak za druhým, měl toho Špaček nasysleno až-až… No jo, když on mne chtěl vlastně poslat zpátky obratem. A pak ještě přece sbíral a sbíral. Město bude mít zásoby jak hrom. Schodiště je zavalené málem až po strop. Nějak rovnám ty žoky, aby aspoň šly otevřít dveře, aby aspoň trochu místa zůstalo. Krucipísek, ten Vajgl se musel zbláznit! Chce mě tím nadělením rozmačkat? No konečně! Plung! A poslední kousek je tady. Tak honem do musea, než se ta hrůza na mě sesune! Ještě připravenou kombinézu, ať nejsem nahatý…

Proboha! Vítací delegace! No jistě: kompletní matriarchální velení města a doktor Schubert, hmm a Ulrika ovšem… jejda! Jejda!… Tam stojí taky - moje maminka!

„Mami, moje mami, co ty tady děláš?“

„Přišla jsem tě uvítat z těch vykopávek. Víš, že mamince se lhát nemá?“ „Ale mami, já jsem nechtěl, ale musel jsem…“ „Já už všechno vím ty můj Ludvíčku… ty můj hrdino… to jsem ráda, že jsi zase doma!“

„A kdo to prozradil? Ulrika, že?“

„No, ano, děvčata už jsou taková, nic si z toho nedělej…“

A zatímco se objímám s maminkou a trochu i s Uli, tahají ostatní ty vaky do musea. Když vtáhli do musea i ten poslední vak, čeká nás všechny šok. Veliký šok. Jak jsem už řekl, rozdíl tlaku vzduchu tady a tam, za králičí dírou způsobuje, že se prošmuglené vaky tak nějak nadmou. Konec konců nadýmají se i moje vnitřnosti. A všechen ten přetlak jde samo sebou ven. No a jeden z vaků dosti hlasitě rupnul … a vylezl z něho Špaček!

„To koukáte? Co?“ Pravda je, že jsme všichni opravdu museli vypadat dost šokovaně. Z pytle vyleze z ničeho nic veliký nahatý chlap. A zatímco jsme my ostatní hleděli v tom překvapení dosti strnule, jásá Špaček nečekaně vysokým hláskem. No jo, zvykl jsem si tam, že ten člověk mluví „basovým basem“… a ten starý šedivý a zarostlý chlap tady povykuje radostí! „Jsem doma! Jsem doma! Dostal jsem se domů! Ludvo, kamaráde, díky tobě jsem doma, ty jsi mne protáhnul… Napadlo mě hned, jak jsi prošel třikrát za sebou… díky doktorovi, že?“ A nastalo nakukování do žoků, kde co je, i když Špaček měl přehled, to se musí nechat. On chudák tím zásobováním žil. No dalo by se říci: rozený skladník! A mezitím mi maminka přinesla lepší šaty, a ovšem něco i pro Špačka. A tak jsem unikl té krysařce, unikl jsem domů. A to by bylo asi tak všecko. Akorát mě trápí pár otázek, tedy jako studovaného historika, s mungovským heslem „běž se podívat“: Jak asi tak vypadají dějiny toho světa za králičí dírou? Jak přišli ti jejich kluci, ti „jezinci“ k té zakrslosti? Jak je to vlastně s tou částí jejich světa, která, zdá se, unikla zdivočení? K čemu mají ta dvoubarevná semínka na té desce, na obyčejnou hru pro zábavu mi to nevypadá… A co ty slavné housenky? Vystaví můj luk v nějakém jejich jezinčím museu? Vlastně by se s nimi dalo i domluvit. Teda pomocí toho divadélka, pomocí loutek. Snad by pochopily i něco jako komiks… hmmm, škoda. Ale zůstat bych tam opravdu nechtěl, tahle druhá cesta byla dost nebezpečná… Ty modrovlasé to docela pokazily…

Teď jsem zpátky, a je to tak dobře.

Krátká kapitola o jazyku jezinek

Jako promovaný pedagog jsem se samozřejmě o jazyk jezinek velice zajímal. Už ve městě jsem se něco dozvěděl. Od Ulriky, od knihovnice, od paní doktorové. Ovšem nejvíc jsem se dozvěděl až tady, za Kejvalkou. Musím říct, že některé dosavadní a ve městě stále živé poznatky jsou dosti zkreslené, neúplné, ano i zcela mylné. Příčinou je to, že pendleři, kteří se sami s živým jazykem jezinek setkali, nebyli nikdy správně odborně vybaveni. Teprve já, tedy Ludvík, mám jakési vzdělání, které umožňuje správně uspořádat dosavadní, dosti rozptýlené poznatky, navíc zatížené subjektivními pocity lidových kvazibadatelů.

Sami pendleři se snad někdy v minulosti pokusili dešifrovat jazyk jezinek, snad i nějaké poznatky získali. Nebyli však schopni vzájemně spolupracovat, vzájemně si kusé poznatky předat a poznané syntetisovat. Mnozí pendleři se dokonce nedokázali se svými znalostmi vrátit. Lidé ve městě, mám na mysli VMV a obecně Družinu, se zřejmě pokoušejí po dlouhou dobu pendlery získané jazykové poznatky shromažďovat. Jejich poznatky jsou však kusé, víceméně náhodné, omezující se na nesouvisející jednotlivosti, troufám si říct, že jsou doslova bezcenné. Jediný známý případ, i když naprosto nepoužitelný v pendlerské praxi, nepotvrzeného porozumění tohoto jazyka, je onen nerozluštěný Woinichův rukopis. Z praxe vysokoškolského vzdělance a intuitivního empatika mohu tvrdit s dosti vysokou mírou pravděpodobnosti, že:

Jezinky pro tvorbu zvuků své řeči nepoužívají hlasivky. Snad jich ani nemají. Uvažte, jak omezené možnosti tím mají. Veškeré zvuky své řeči, jak se ukazuje, tvoří výhradně v ústech a i to je ovlivněno od lidí odlišnou stavbou jejich ústní dutiny. Z jejich jazyka jsou tak vyloučeny nejen všechny samohlásky, ale i takové souhlásky jako „G“, „H“, etc. Hlásky „P“ a „B“ znění v jejich výslovnosti velice podobně. Na druhé straně je patrné, že používají více druhů sykavek a různých druhů „R“ a „Ř“. Zdá se, že obzvláště důležitou úlohu v jejich jazyku tvoří mlaskavky. Tedy hlásky, které by snad připomínaly něco jako „mňň“, „mčö“, „ňè“, etc… Málokdy, ale nikoliv ojediněle, se používají i hlásky, které znějí jako jakési klapání. Není jasné, zda jsou tvořeny na zubech, či oněch plochách, které jezinkám nahrazují naše moláry. V afrických jazycích se tyto hlásky vyskytují také, a to nejen u Hotentotů, Křováků, ale i v jazycích kmenů černošských. Při vzájemné konversaci jezinek je nápadné kolísání tónu řeči, snad toto kolísání má i vztah k obsahu projevu a není jen odrazem citového zaujetí mluvčí. Celkový dojem ze zvukového projevu jezinek je velmi nepodobný jakékoliv mně známé pozemské řeči. Opravdu to zní jako jakési „drnčení“, nebo jak jsem to nazval „brebentění“. Tolik o zvucích. O jazykové stavbě, gramatice, nebo větné skladbě nemohu říct naprosto vůbec ničeho. Všiml jsem si jen, že některé zvuky během řeči opakují, někdy v jiné výšce hlasu, avšak neporozuměl jsem, zda se jedná opakování významotvorné, nebo o opakování, které má jen zdůraznit význam, tedy důležitost, řečeného. Další komplikací pro eventuální porozumění jejich řeči, je veliká rychlost, se kterou hlásky tvoří a střídají.

Grafický záznam zvuků, které používají ve své řeči, by byl velmi obtížný. Pro příklad se uchyluji k prostému zápisu jména jedné z jezinek. Zapisuji ji jako Mrkt. Ovšem asi by byl o něco málo výstižnější zápis „M-RR-kt…“ Pokud se týká pískané varianty jejich řeči, jedná se buď o dvojtónovou signalizaci, něco jako morseovku. Uvažte, že pro Morseův signál vyjadřující zjednodušenou abecedu je třeba i 5 znaků (teček a čárek) bereme-li i mezeru jako znak. V jezinčím dvojtónovém provedení pak při použití čárky a tečky ve dvou tónech a jejich kombinací postačily dva znaky pro ohromný počet písmen. Není ale jisté, zda se jedná o jezinčí signalisaci, něco jako morseovku, nebo zda jde o specifickou úpravu jejich mluveného jazyka. Něco jako africké „mluvící bubny“, tamtamy, pískající guančové…

Stálo by za pokus zapisovat nikoliv zvuky jejich řeči, ale přímo pojmy. K tomuto pokusu ale nemám ani znalosti, vzdělání a materiální vybavení. Prozatím jsem měl v oblasti dorozumění nejlepší výsledek s tím loutkovým divadélkem. Pro praktické použití mám v úmyslu vyzkoušet postupy grafické, něco jako komiks, odborně „strip cartoons“…

Konec

© 2016 Vlastimil Čech (od 3.části +Václav Semerád)

3.část - Bloudění

Třetí cesta

Ale jak to tak v mém zatím krátkém životě chodí, vždycky se něco pokazí. Jistě, město bylo zabezpečeno na hodně dlouho. I když to Družina asi nikomu neříkala, ono se to nějak rozlehlo. Prostě najednou se ve městě objevily věci, které byly dlouhou dobu vzácné. V krámě tvrdili, že je to dovozové zboží, všechny ty zakejvalčí zázraky. Tuhle ta voňavka, tamhle zase nějaká malovátka, kovárna dostala tu sůl, ve které se nářadí tak senzačně zakalí, že mu není rovno. Smolaři obnovili produkci balzámu, co léčí kde co, začal se zase vyrábět ten vyhlášený místní klíh, květiny, trávníky a vůbec všecko místní rostlinstvo se už těšilo na jaro, protože zázračného hnojiva bylo až až. Doktor Šubrt jásal nad naplněnou lékárnou. A lidi nejsou hloupí, dovedou si dát dvě a dvě dohromady. Objevil se starý Vajgl, objevil se učitel Ludvík a obnovila se hojnost a blahobyt. Jak říkám, lidičky si to do hromady dali a ze mne byla vážená osoba. Ples kvůli nám neudělali, vždyť je před Vánocemi! Ale nálada všeobecně výtečná. Prostě všichni spokojeni…. Až na jednu osobu, na Špačka. Obdivovaný a obskakovaný hrdinný skladník a dodavatel chodí po městě jak kakabus. Akorát vrčí, cosi pod fusami v hubě žuje… Až potkal moji maminku.

„Dobrý den, pane Špačku. Jak se vám daří?“ to se neptá Ludvík, tedy moje maličkost, to se ptá sama maminka.

„Ále, paní učitelko, že se ptáte. Nestojí to za nic, abych pravdu řekl…“

„No, zdáte se mi jakýsi přešlý mrazem, abych pravdu řekla zase já. Co vás žere, že vypadáte, promiňte prosím, jako poslední kobzol ze sklepa…“

„Co Vám mám povídat, paní učitelko, všecko se jaksi na kravskou brusel obrací.“

„Ale ale, tož povídejte, pane Špačku, co vás žere?“

„Jako byste to nevěděla… a vůbec, co je to, ten poslední kobzol?“ „He, he, he… tož kobzol, to je vaše česká »brambora«… u nás se ale ta hlíza, ten zemák, jmenuje »kobzol«…“

„Jo, kobzol nebo brambora, stojí to všecko za vyliž brusel.“ „Pane Špačku, takhle přede mnou nemluvte, prosím! Všecko se dá přece říct slušně! Tož co vás teda trápí?… Ale že trápí, to vidím!“ „Paní učitelko, podívejte se na to mýma očima. Tak kolik moc roků trčím jak fialové jojo za Kejvalkou. Shromažďuju tam a syslím samé dobroty, šťávičky, je toho nejméně na tři, ale asi spíš na pět pořádně velkých sestav… Nakonec přešluglíme do města jednu! A to sedí v jednom pytli ještě i Vajgl, teda já! Co z toho? Jestli si někdo myslí, že z těch semen, co jsem zase přenesl, něco pořádného bude, ať na to zapomene! Všecko tu už bylo! Vytápěné skleníky, speciální atmosféra uvnitř, zvýšený tlak, tohleto se zkoušelo už někdy okolo čtyřicátého roku… nic nepomohlo. Ano, některé rostliny jakžtakž vyrostly, ale těch správných šťáviček, toho sósu, toho tam nebylo… Čert ví proč. Jestli to bylo zeminou, nebo světlem, nebo gravitací, nebo tím, že v Zakejvalčí není přirozené magnetické pole… A druhá věc. Abyste dostala ten správný výsledek, musíte mít kapku tohohle, zamíchat to v přesně v takovém a ne jiném lusku a přisypat drobet támhletoho…A některé špetičky přísad nosily jezinky z druhého konce jejich světa… Prostě chci říct, že se ty naše zdejší varny bez průběžného zásobování dlouho neobejdou.“

„Vážně?“

„A taky! Některé věci se tady, na téhle straně, hrozně rychle kazí. Třeba takový ten geopolymerisační sós… teď ho v pivovaru a v kamenictví ještě mají, ale za týden bude prostě po něm…nevydrží. Štěrk a písek máme prvotřídní, vodu taky. Té hlavní chemikálie máme skoro na pyramidu. Ale aktivátor se kazí před očima. Měsíc, dva, a máme po žížalkách… A ty kytky na duffo? Ani ten základ nevypěstujeme. Kdyby dneska přišel ten hitlerčik Willy, ten co tu byl za Německa, tak bychom ho mohli s celou slávou oblbovat, tu jeho blembeřici pucovat, tak dva tři měsíce. Nanejvýš! No, teď jsme toho ovšem s Vaším Ludvíkem přitáhli na dvě války, he he he… senzační kluk, ten Váš Ludvík…Jo, ještě tak medovinu. Toho enzymu tu máme dost. I smolu si můžeme vyrábět ještě dost dlouho. Ale už se mě ptal doktor Šubrt, jak to bude s tou jeho lékárnou. Teď má dost, ale pak? A ještě jedna věc, paní učitelko. Váš Ludvík tam natahal hromadu kovu. Jezinky jsou poctivé, a budou přinášet věci na výměnu. Kdo to tam převezme? Kdo si s tím poradí? Víte, ony třeba přinesou krásný košík. Ale co my tady, nebo i tam, s košíkem? Nepotřebujeme košík. Potřebujeme nějakou tu šťávičku, že…Kdo to tam bude organisovat? Když tam nejsem.“

„Pane Špačku, snad se nechcete vrátit tam, za Kejvalku?“

„Ano, pani učitelko. Chci!“

„Vždyť je to tam… strašné…!“

„Paní učitelko, zkuste se přece jen dívat mýma očima. Já to říkal od začátku, za Kejvalkou je úplně jiný svět! Ale to né… Pane Špaček, to se musí zkusit, nechceme být závislí na té druhé straně, můžeme si to vypěstovat tady, skleníky postavíme, argon přivezeme, co chcete obstaráme. A můžu patě-svatě vysvětlovat, že to bude k ničemu, že ani nevíme, jestli tam na druhé straně je ausgerechtnet argon …to si jenom myslím, ale nevím to. Ony ty holky v Družině si myslí, že vyrábět to, co dělají jezinky na druhé straně je jenom tak. Něco jako ukuchtit třeba guláš. A Ludvík má pravdu, když jim říká Vrchní Matriarchální Velitelství. Ony si holky myslí, že stačí poručit a už to bude všechno podle nich. Vy jste, paní učitelko, rozumný člověk. Vezměte si třeba zrovna ten guláš. Co potřebujete?“

„No hlavně pěkné přední hovězí, pak cibuli, papriku…“

„Jo, cibuli vypěstujeme, krávu odchováme. I trošku mouky na zahuštění máme. Ale co paprika? A sůl? A pepř? To jsou věci, které tu nerostou. I ten kotlík musíme mít, že… a naběračku…No, nejsem Rettigová. No, zkrátka. Kdybych Vám, paní učitelko, řekl, abyste uvařila guláš jezinkám, tak potřebujete tolika věcí, že si je ani my dva dohromady nedovedeme představit… A musíte je za těma holkama jezinčíma přinést! I kdybyste tam vychovala bejčka, i kdybyste tam vypěstovala třeba lán cibule, guláš nebude. …A to naše velitelství si myslí, že se podaří udělat zázrak. Už se to zkoušelo mockrát. A zkoušelo se všecko možné i nemožné. Něco vyrostlo, ale nic z toho nebylo. Pamatuju to! Duffa dělat neumíme, netuším ani, jak to jezinky dělají…“

„Pane Špačku, víte přece, že to za Kejvalkou není žádný med. Snad se tam opravdu nechcete vrátit?“

„A víte co, paní učitelko? Chci. Dívejte se na to ještě jednou mýma očima. Tady už nikoho příbuzného nemám. Jó, jsou tu nějací prasynovci, nějaké prapraneteře, nikdy jsem je neviděl a ty taky o mně slyšely jako o nějakém mytickém předkovi. Starý Stummel a hned před ním tak Žižka… A svět se hodně změnil. Tenhle svět není pro starého Vajgla! Připadám si osamocený. Jako starý strom na mýtině, všichni známí, kamarádi, jeho kolegové, rodina, děti, vnuci, všichni ostatní stromové jsou pryč. Starý Vajgl tu stojí sám. Je mi tady smutno, paní učitelko.“

„Hmm. Vlastně Vám rozumím, pane Špačku. Jak si to teda představujete? Jak byste to chtěl?“

„No, vidím to tak. Ludvíček, chlapec zlatá, skáče sem a tam ze světa do světa jako ta zelená kobylka v trávě. Já budu něco jako skladník a obchodník, tam v Zakejvalčí, Ludvíček bude pendler. Velkolepý pendler. Takového tu ještě nebylo! Nikdy! Kdyby se mi ukrutně stýskalo po tomhle světě, tož mne Ludvík šoupne sem jako nic. He, he, he, kdybych se chtěl třeba nechat zase ostříhat a oholit!… Ludvíček občas šoupne něco sem, něco tam. Všichni budou spokojeni. Tak to tady, docela podobně chodilo staletí. Teď máme výhodu, že je tu fenomenální pendler, teda Ludvík, a taky - he, he, he - ideální skladník, obchodník a faktor. Tedy já, Vajgl! Budu shromažďovat, třídit, ukládat, vyměňovat a hlavně posílat sem. Co už potřebuju tady? Co bych tak mohl chtít? Vím, že by se mi Družina velice ráda a bohatě odvděčila za dlouholeté služby rodákům. Peníze? Že bych si koupil nějakou novodobou vymoženost, které nerozumím, kterou nepotřebuju a kterou ani nechci? Ale co bych tak mohl chtít? Dům ve městě? A na co? Abych v něm spal sám? Když můžu spát za Kejvalkou kde chci? Nebo mám chtít nějaké šaty, parádu? A na co, když za Kejvalkou můžu chodit superpohodlně nahatý? Nebo mám chtít po družině jídlo? Proč? Nějaké pití? Nebo mám chtít, aby mi přihráli nějakou ženskou? Co bych s ní asi tak v mém věku dělal? Mám chtít cestovat, abych viděl pozemské podivuhodnosti, když jsem viděl a můžu vidět daleko podivnější věci docela jiného světa? A je tu zima. Lezavo. A dlouhé dny a ukrutně dlouhé noce. Odvyknul jsem. Zkrátka nechci nic. Chci se jenom vrátit domů. Domů, za Kejvalku. A úplně mi bude stačit a vyhovovat, že mi Váš Ludvíček, milá paní učitelko, bude čas od času dělat společnost.“

Podle toho, co vím, byla maminka z těch řečí docela štajf. Tak takhle to je vymyšleno! A tak jsme se byli my dva, teda maminka a já podívat na ta pokusná políčka. Pokusná políčka jsou, jak se dalo čekat, v pivovaru. Teda, to už víte, vlastně to žádný pivovar není. Ano, nádrže, tanky kónicko-cylindrické i obyčejné, kvasné nádoby, výroba horké a ledové vody, drtiče a mlýnek a čerpadla a pumpy, potrubí, sudy a vůbec takové ty věci, co k pivovaru patří. A taky moc a moc jiných věcí. Tady vznikají ty zázračné vodičky, šťávičky pro výrobu kamenickou, kovářskou, medovnickou, smolařskou. Tu vzniká základ pro barvy, nátěry, kosmetiku…. A pod halou, kde je »jako« stáčírna, jsou pokusná políčka. Teda políčka. Ono jsou to vlastně takové pokusné krabice. „No dívej, Ludvo. Myslím si, že z toho lautr nic nebude. Ale když to chce to VMV zkoušet, tak to zkusíme pořádně.“

Maminka se pousmála, když slyšela tu zkratku od Špačka, obočí pozvedla, ale neřekla nic.

„Nechci, aby mi někdo řekl, že jsem to sabotoval, že Vajgl něco ošidil. Tady v té řadě je stejná zemina, stejný typ světla, víš přece co je to prismatický rozklad světla, že… ale v každém kontejneru je různé složení atmosféry. Teda všade je argon, protože mě, ani nikoho jiného, nic dalšího nenapadá. Ale tuhle je ho víc, tuhle je ho ještě víc a tak dále. V téhle řadě zase zkoušíme na stejné zemině různé lampy, aby byl jiný druh světla. A tady zkoušíme různé zeminy. Vždycky jsou dva kontejnery stejné, aby se aspoň trochu vyloučila náhoda. A jak vidíte, ty změny děláme po pěti stupních. Teda například málo argonu, dva kontejnery. Trochu víc, zase dva, ještě víc, další dva. Tady hodně argonu a v těch posledních nejvíc. Takže máme celkem třicet políček s patnácti různými podmínkami. No, když se nestane zázrak, a všechno zázračně neporoste jak Lysenkovi, budeme podmínky měnit. Kolik pokusů musíme, Ludvíku, udělat, abychom vyzkoušeli všechny možnosti? No?“

„Řekl bych, že jich budete dělat tisíc! 10x10x10!“ „Špatně, pane učiteli, špatně. Starý Vajgl jich tolik dělat nebude, protože nemá tolik semen, a hlavně nemá tolik času a trpělivosti! Prostě jsem to začal, ukázal jsem, jak by to bylo podle mě správně, ale dělat to nebudu. Tolik zase to matriarchální velitelství nemiluju! A hlavně když vymýšlí holky hlouposti.“

No, musím uznat, že pan Špaček má asi hodně pravdy. Do každého kontejneru je ovšem vidět okénkem. A musím uznat, že většinou jsou záhonky úplně prázdné. Na některých „cosi“ vyrostlo, ale na první pohled je jasné, že ta mladá rostlinečka je už v posledním tažení. To už líp vypadal ten záhon, co jsem zničil hned ten první den… A čert mne popíchnul. Prostě jenom za to, jak ten dědula řekl: „špatně, pane učiteli…“ Nechtěl jsem si to nechat líbit, jaké „špatně“, tak jsem Špačkovi řekl: „No a co atmosférický tlak, ten byste měl taky zkoušet. A vlhkost, vy nezkoušíte různé stupně vlhkosti?“

Špaček se nadechnul, docela rozčilením zčervenal… a pak se rozesmál, protože jsem na něho dělal „tak-tak-všelijak“ a říkal jsem „pch, pch, pch“. Maminka na nás hledí jak sůva z nudlí…

Na Tři krále o krok dále!

S tou dodávkou zpoza Kejvalky jsme dorazili právě před Vánocemi. To už jsem říkal. A radost byla ve městě veliká. Nikdo - ovšem kromě Družiníků - nic neříkal, ale bylo vidět a tak nějak cítit, že lidi vědí, kdo za to může, kdo to »spáchal«, čí je to zásluha. Lidičky kolem nás chodili, někteří okázale »duffnili« a zdravili nás dva, pozvedávali svá duffo na pozdrav. Období radosti, hojnosti, mlsání, zkrátka Vánoce.

Je mi jasné, že Špaček chce zpátky za Kejvalku. Ale mně se kdovíjak nechce. Těším se ze zájmu lidí kolem mne, projevované úcty a náklonnosti. Prostě - užívám si to. Ludvík je momentálně nejžádanějším chlapcem ve městě. Ulrika se pochlubila tím, co jsem jí přinesl. A myslím, že je všem jejím kamarádkám jasné, odkud to Ludvík má, kde to vzal. Takže se milá Uli do krve pohádala nejen s Hedvikou, ale i nějakými jinými děvčaty, celá běsná mi zakázala nejen se s některou bavit, ale vůbec se na ni podívat. Ohromná žárlivá scénka. Maminka chodí kolem zaražená, občas se i slzička objeví. „Tož mami, co tě trápí? Vidím to na tobě, jenom mi to řekni, víš, že udělám pro tebe všecko.“ „Ludvíčku můj! Šak já vím! A nechcu, abys zas lezl kamsi do té ďůry pazgřivé!“ To už maminka pláče. „Mě se tady u tebe doma velice líbí, ľudé jsou tu upřímní, veselí. Aj ta práca ve škole je pro mě jak dělaná. Nemám teho moc, na moje staré roky už bych toho moc nezvládla, a tak to možu robit pořádně, co nejlépe, tak jak jsem to dycky chtěla dělat, ale ani sem dycky nemohla, bo bylo všelijakých věcí tak jaksi navrch… ale tady je to jiné. Děcek moc není, ani těch hodin moc nemám, tož si to dělám jak to ide nejlépe. A ty kantorky, to sú jak moje cérky, tak ich mám ráda, a šak aj ony mě! A děcka tu sú hodné, a mají mě rády, to vidím!“

Oj, joj. Maminka v rozčilení a v slzičkách přestala mluvit spisovně! A jak si tom vždycky zakládala. Tož to je zlé, na to nejsem zvyklý. „Tož co mám dělat, mami? Nechci, abys plakala!“

„No, víš, kdybys tu zůstal napořád, tož by tě tady ti lidi přestali mít rádi. Oni vědí, že jenom ty jim můžeš pomáhat. Špaček mi řekl, že chce tam, za Kejvalku, že se tam odstěhuje napořád. Ale bojí se tam jen tak tam přelézt. Bojí se, že ho ten průlez polkne a spoléhá na tebe, Ludvíčku, že ho tam přetáhneš zase v tom vikslajvantovém měchu… Víš, jestli je to pro tebe tak lehké, jaks říkal, tak bys to mohl zkusit. Aspoň ho tam dostaneš, když tak moc tam chce… no a zpátky přitáhneš, co tam je nachystáno a pak zase budeme spolu. Ano? Ale jenom, jestli si troufáš, to musíš vědět ty sám. Ale jestli nechceš, tak třeba můžeme utéct a nechat je tu, ať si poradí sami… můžeme si říct, co je nám po nich… a takových děvčat, jako je ta tvoje Ulrika, pche! Takových je třináct do tuctu! …Ale zase ta hrozná díra! Ludvíčku můj, já nevím…“

Takže maminka se trochu uklidnila, už zase mluví jako kantorka. No, fakt je ten, že jsem asi nejlepší pendler, který se tu kdy objevil. Všimněte si, že jsem skromný, říkám totiž jenom nejlepší pendler, místo správného daleko nejlepší pendler! Za půl roku, co tu jsem, jsem prolezl za Kejvalku víckrát, než jiný pendler za celý život. A natahal jsem toho taky až-až. Toho průchodu se už nebojím ani trošku. Není ti vlastně nic těžkého pro takového junáka, jako je bohatýr, rek přeudatný, totiž Ludvík! V tom není problém. Ono by to mohlo vlastně být tak: Šup tam a šup zpátky. A Špaček tam zůstane a bude obchodovat. A až nasyslí, tož si zacinká a Ludvík zase - šup tam, šup zpátky. Budu si tady užívat slávy a takové to šupšup zvládnu za dva dny. A jinak zase samá positiva a sociální jistoty! Jo! Tak to udělám. A maminka zase pláče.

„Ludvíčku můj, co já ti dám na Vánoce pod stromeček? Tady všecko máš, a tam za Kejvalkou vlastně nic nepotřebuješ. Dokonce tam běháš docela nahatý.“

„He, he, he… Mami no a co! Vzpomínáš si, jak jsme jeli na rekreaci kdysi do Jugoslávie? Do Černé Hory? Tam jsme přece taky chodili nahatí. A bylo to fajn, Vzpomínáš?“

No to se maminka už začala usmívat. Taková naše rodinná historka. Zkrátka dostali jsme se kdysi na pobyt v rekreačním středisku, tam u moře. Tehdy jsem ještě chodil do školy, po prázdninách jsem měl jít teprve do sedmé třídy. A to víte, ta dlouhatánská cesta autobusem je pro takového kluka hodně protivná. Překvapení nastalo, když jsme až na místě zjistili, že ta písmenka za názvem resortu „Ada“, ta písmenka FKK znamenají, že tam musíme chodit docela nahatí. No, bylo to pro nás nejenom nečekané, ale i dosti nepříjemné. Ale maminka řekla něco jako: „Jak je kroj, tak se stroj!“ a „nikdo nás tu nezná, tak co…“ Horší bylo, když jsme poprvé a tedy dosti nesví vyšli směrem k pláži, první koho jsme potkali, byli naši sousedi z ulice i s oběma dcerkami, mými spolužačkami.

Je zábavné potkat zde sousedy…

My jsme nebyli zaražení, my jsme nebyli v té chvíli ztuhlí, my jsme tam ztuhli jak Lotova žena. Nebo vlastně jak celá skupinka, celý sbor Lotových žen. Až jejich taťka, ten soused, ten se hrozně rozchechtal. No a pak jsme se smáli všichni, všech šest se nás chechtalo a smíchy jsme až brečeli

„He, he, he, mami ať mi ježíšek naježí třeba kočičí jazýčky! Anebo pralinky!“ No a tak se to nějak tak semlelo… a je po Vánocích, je po Silvestru, je po Novém roce. S Ulrikou jsem se stihl ještě jednou pořádně pohádat, další velkolepá a hodně hlasitá žárlivá scénka… není mi to třeba. A na Tři krále jsme se, zase pořádně vybavení, vypravili na další cestu. Špaček v tom žoku, který nazval »můj pulman«, čili spací vagón. Ludvík jako strojvůdce vláčku, Špačkovi se to pojmenování „vláček“ místo „sestava“ zalíbilo. A Špaček dělal ještě na schodišťátku legrácky: prý šš, šš, šš, a že je brzdař Joe a tak. No vyrazili jsme zvesela. Ovšem konec našeho přechodu, naší cesty za Kejvalku, nedopadl úplně podle našich představ.

Slavobrána?

„Tak dobrý večer. Sakra, máme smůlu, zrovna je tu noc. No doufám, že to nebude dlouho trvat, doufám, že už je nad ránem. Ludvo, nejlepší bude, když zůstaneme tady, než se rozední….“ Kupodivu Špaček je docela veselý, o smůle mluví, ale podle všeho nějakou depresi neprožívá. Zato pro mne, ve chvíli kdy jsem se zase nadechl vzduchu tady, se obnovily zapomenuté pocity z cizího světa. Cítím se jaksi stísněně, nesvůj, do půl těla zaražený… „Jo, je to tady! Tady jsi měchýřku můj.“ Špaček šátrá po známých místech…

A už si srká toho vitoka, ten svůj vyprošťovák, očividně si užívá, už i mě podává…

„Krucipísek, co to je? Tady je ještě jeden! Kde se tu vzal? Pamatuju, že jsem si jen ten jeden tady nechal…“ Aha, tak ten Vajgl od samého počátku počítal s tím, že se za Kejvalku vrátí! Ajta krajta! Nechával si tu pro ten případ i ten měchýřek i s brčkem… Ale teď je jakýsi nesvůj. On v té tmě egyptské našmátral nejen ten svůj pytlíček, ale hned dva další. „Co to je?? Ludvo, někdo nám tu lezl!“ „No a kdo někdo asi tak, co myslíte, čert z pekla? Hádejte, můžete třikrát, pane Špačku, já říkám bez hádání, že to byly jezinky.“ „Ludvo, jezinky sem do sálu nechodí, toho místa se bojí!“ „Aleale, a co ta jezinka co si říkala Mrkt, nebo jak, ta co mě tahala za nohu ze samého průlezu, na to jste zapomenul?“

„Ludvo, člověče, no jo, …a víš jaký je to malér? Sakra to mi nedošlo…Fakt tě tahala za nohu až z průlezu? Nebo mě teď za nohu taháš ty? Ludvo, víš, co to znamená? Že totiž musela dole pod schodišťátkem otevřít dvířka! A tobě se průchod nezavřel! Byls vlastně už půlkou těla vevnitř! Kristova noho, Svatá krávo, já se propíchnu rohlíkem a zastřelím lavórem. Tak jezinky se nám promenádují po zdejší Kejvalce jako nic! A otevírají si nejen ty venkovní dveře do sálu, ale i dvířka k průchodu! Potěš koště…“

Špaček hořekuje a venku se už fofrem rozednívá. No, znáte to, jde to šupem, teď tma jak v tunelu a rázem světlo, jako když otočíš vypínačem. Světlo by se mělo rozžínat „zapínačem“ a ne vypínačem. No, světlo, to zakejvalčí modré přítmí. Na to stačí i vypínač…

A jde se ven, jde se na Špačkárnu, he, he, he… prostě lezeme na Hnízdo. „Pane Špačku, vážně nebude zle, že toho neseme tak málo?“

„Ludvo, už jsem ti to říkal. Nesmíme je rozmazlit, nesmíme dělat vlny. Posledně toho bylo až-až, tak teď musíme trochu ubrat, abychom nezkazili ceny. A viděl jsi, kolik toho tam dole v sále téhle Kejvalky ještě visí…“ „No, neviděl, byla tma přece …“ „Kruci, vlastně jsem taky neviděl, ale nahmatal jsem tam těch viselců ještě moc… jaksi moc… vlastně jich tam určitě visí víc, než jsme tam nechali! I do pr… teda do brusele chci říct. Panenko Marie guadeloupská, lurdská i skákavá co to znamená? Ony se nám montujou do kšeftu!“ Hmm, Vajgl neměl být chemikem, novinářem a učitelem. On se narodil jako obchodník, kramář, businessman, nebo tak něco. Talent od přirození, jak se říká… A máme tady i uvítaní. Jezinky jsou tady. Jsou jen dvě a navíc jakési umolousané, jakési ušlé, řekl bych docela ojeté, no nevím jak to popsat… Taky docela překvapené, vyděšené či co. A to jsme zvesela dělali oba „tak-tak-všelijak“. Ale z jejich strany žádné „pchepch“ Vypadají ty holky i jakési menší, hubenější, starší či co… A utekly! Utíkají ke slezišti a až za zatáčkou začínají tu svou dvojtónovou signalisaci.

„Co to bylo?? Tohle jsem tu, Ludvo, ještě neviděl. Ony nás přece znají, vědí, co jsme zač, obyčejně se sbíhají a né, že prchají…Tohle to není jen tak!“

„A viděl jste, měly vlásky trošku nabarvené na modro. Ale jenom trošku, jenom pár pramenů. No, vlastně i těch vlasů měly nějak málo, tohle to jsou jezinky docela cizí, ty naše, co tu byly prve, ty měly kštice! A ty barvy…“

Vojenské hodnosti mužstva a poddostojníkov ČSA 1951-58

„Víš ty co? Kdysi nosili vojáci hodnosti v takových proužcích. To nemůžeš pamatovat… Jedna nudle-frajtr, dvě nudle-kaprál, tři nudle-četař. A ty jezinky možná mají taky tak něco. Zkrátka trochu modré frajtr…víc modré…“

„A pane Špačku, kolik nudlí nosil generál, ten musel mít nudlí plný kastról…“

„Nech těch srandiček, mladej, a koukej se před sebe… někdo tu na tebe čeká.“

Ano, je tady ta moje, Mrkt… ale smutno se podívat. Jakási sešlá, zešedlá, ztrápená, zesmutnělá… Či to ten Vajgl nevidí? To není ta děvčica jezinčí, co synkům, teda mně, pod nohy skáče, aby se skaliska dolů nepadl! To není ta, co Ludvíka za nohu tahá a kvůlivá tomu do nebezpečí v Kejvalce leze…Vidím utrápené děcko, jak tam stojí, cosi chce říct, naznačit, ukázat… a nemože… neumí? Anebo nesmí?

Skoro jako lidé… jenže to nejsou lidé…

…ale tyhle byly jiné…

A už tu jsou další jezinky. Cizí. Ano, prameny vlásků namodro, ale vidím, že jim není do smíchu. Rozdíl mezi těmihle a těmi, které jsem potkal prve, je jako rozdíl mezi malířem a malířem pokojů. Tyhlety vypadají tak nějak zatrpkle, unuděně, naštvaně… už i ten Vajgl si toho všimnul. A Ludvík to vidí jasně a zřetelně. Jsem přeci ten intuitivní empatik, že jo… A taky napřahují ty legrační dětské sudličky… Nelíbí se mi to. Vůbec se mi to nelíbí. A tak si ulevím, po trautenbersku a ludvíkovsku si osvědčeně, úlevně a ovšem hodně hlasitě zahulákám:

„HIMLHERGOTDONERWETERKRUCAJSELEMENT!!! WAS IST DAS??“ Zní to ohromně! Jako Titanik! Na řvaní je němčina nejlepší. A v Zakejvalčí v tom hustém vzduchu teprve! Zní to senzačně! Dokonce i ten Vajgl vycítil atmosféru a přidal se: „jajají“… nic moc, že, ale aspoň něco…

Drobečkové či drobenky se sudličkami se chtěly asi vytratit jako pára nad hrncem. Tratila se ta jeziděvčátka jako brambory vysypávané z koše… i ty dřevce sudliček jim při útěku horem pádem překážely. Mizela ta děvčátka spíše pádem, než horem… Tedy dřevce vlastně ty pády způsobovaly… Mrkt se ale zatvářila vesele a řekla: „Pch, pche, pch“ a párkrát zatočila ručkama „tak-tak-všelijak“…

Nehrajte s námi lidmi betla, jezinky! Jó, my lidi, my jsme jiná kategorie, my jsme jiný level!!

Z toho vidíte, že Špačkova medicína ještě na mě zabírá a funguje. Ale když jsme vylezli nahoru, na Hnízdo, uviděli jsme vzducholoď. Ne ten zepelín, co tady byl prve, ale opravdovou velikou vzducholoď velikou skoro jako Hindenburg. No, pravda je, že opravdový Hindenburg jsem nikdy neviděl a pravda je, že tahleta věc vypadá hodně jinak, než naše pozemská nejlepší vzducholoď na obrázcích… Ale vzducholoď to je. Pořádná.

A když si tak to letadlo prohlížím a přiznávám, že opravdu nadšeně, nemůžu si nevšimnout modrých pruhů na plášti co shora a z boku překrývá balonety. Pod balonety zase to lešení, vlastně paluba, ta mříž. A mezi tou palubou a balonety hotová pavučina šňůr, lanek, či čeho. Aby se v té motanici jezinka vyznala! Jo, to je ono! „Pane Špačku, vidíte to co já? Já vidím vládní vozidlo! Vlastně letadlo. Vládní letadlo. Jezinčí letecké síly, nebo tak něco. Jezi érfors…Ony jsou tu kvůli nám! Jsme slavní!“

„Jo, Ludvo, bohužel… jenže uvidíš, že z toho nic dobrého nepovstane, řeknu ti rovnou, tohle je přímo průser!“

„Ale no tak, proč tak škaredě, berte to z té lepší stránky, toto je pro nás slavobrána!“

No, není. Nahoře na hnízdě je docela dost plno. Většinou teda ty s namodřenými vlásky. A mezi nimi, světe div se, i dva hoppeři. Proboha, co to má znamenat? Bude boj? Kde mám svoji bulavu? Nebo můj luk? Kde jsou mé šípy s hroty okořeněnými těmi pekelnými třešněmi? S hroty zaručené zkázy? Že bych se s hoppery bil nějakou tou sudličkou z hračkářství? Něco do ruky a na ně!

„Ludvíku! Ježišikriste, jezinky mají ty obludy pekelné snad ochočené, nebo co.!!! Dívej se na to!! To není možné! Mám vlčí mlhu… To mi nikdo neuvěří…jezinky chodí kolem těch zubatců jakoby nic, a ti hoppeři si jich nevšímají… to není možné! To je asi zázrak, nebo co…“ „Pane Špačku, ale zázrak kvůli nám! Zázrak extra pro nás! Zázrak do té slavobrány.“

Takže si shrnuji, jen tak pro sebe. To naše místečko za Kejvalkou se změnilo. Hodně změnilo! Celou dobu se pozemské město snažilo, aby svou stranu průchodu udrželo v utajení… a vycházelo nám to na sto procent a po stovky let! Nikdo se nic nedozvěděl, ten zdroj, ta zlatá žíla, to houbařovo místečko, našinci v městečku udrželi pro sebe a žili si jako halušky v másle. A tu máte! Proflákly to, tam u nich, jezinky.

Koukám, že Špaček je celý bez sebe. Kdyby se prve řádně neosvěžil tím svým „vitokem“, tím „welcome drinkem“ dole, tam v té zdejší Kejvalce, kdoví, jak jestli by neskončil třeba s pepkou, nebo s infarktem. Mlčí, vzdychá, oči dokořán, rozhlíží se. A že je na co hledět a co poslouchat! Jezinek jak much na chcíplé kobyle, pobíhají sem a tam, drnčí to tím brebentěním kolem dokola. To by se jeden zvencnul. Motáme se po Hnízdě jak bludné duše. Teda Špaček, Ludvík a Mrkt. Ta se u nás drží. Ostatní cizí jezinky nám z cesty uhýbají. Ono taky je třeba dávat pozor! Oči nám utíkají na tu ohromnou vzducholoď, sem tam i o cosi zakopneme. Tož si ty holky jezinčí dávají samy pozor, abychom nezapackli o ně. Bylo by to škoda ty krasavice uválet. No, krasavice… Ty jezinky, které jsem potkal prve, ty byly podle mě hezčí. Vlásky měly barevné ve všech odstínech všech barev. Ale hlavně! Bylo tak nějak cítit, že jsou veselé, bezstarostné. Tyhlety jezinky jsou jakési více strohé, jsou hubenější a pohybují se nějak »hranatěji«. Ovšem vlásky v plné parádě. Modro-modrá-modř. A s třpytícími se nitkami. U nás se říká děvuše takhle vyzdobené, že si dala »blyšček na pyšček«. Tyhle zase mají metalizované vlásky. I když opravdový kov, ta metalíza, to určitě nebude. A taky u některých vidím, že si do účesů vložily jakési spony. A Špaček toho všeho má dost. Vidím to na něm. Tož ty naše měchy na zem a sednout si rovnou na ně. Špaček to udělal, ale mě se nechce sedat na můj vak. Ne a ne. Radši si sednu na zem.

„Tak co na to říkáte, pane Špačku? Boží dopuštění co?“ „Ludvo, ani nemluv! To je prostě katastrofa. Tady jsme se proflákli, jezinky chtějí ten obchod vést samy a my bychom měli být jenom kuliové, kteří budou šíbovat tovar sem a tam. Jenomže si uvědom, co mi dalo námahy se s nima nějak dohodnout, nějak náznaky vysvětlit, aby nám dávaly materiálek, jaký potřebujeme? A tyhlety nové jezinky natahaly do té zdejší Kejvalky hromady kdovíčeho a teď sichrovně čekají záplavu kovu! Ne a ne. Tohleto nemůžeme dopustit, to by byl konec. My budeme vybírat, co chceme, my určujeme ceny. Víš, co to byl za oříšek dát jim najevo, co potřebujeme a co si můžou nechat?“ „No jo, vy vlastně musíte poznat i co je co, k čemu se která šťávička hodí…“

„Jo, cos myslel. Roky jsem se to učil! Někteří chlapi co tu kdysi byli, taky ledacos věděli a poznali co je co. I kvalitu dokázali určit. Ale kde jsou? Kde jsou všichni??!!“ To už Špaček, celý nešťastný, beztak slzy na krajíčku, vykřikl tak silně, že jeho houkání vyplašilo jezinky kolem dokola včetně Mrkt. Hmm, zdá se, že tenhle člověk našel své životní poslání. Chce být skladníkem, kontraktorem, faktorem, či třeba prostě šéfem téhle obchodní stanice. A chce zůstávat tady. Tady ho podle všeho čeká ještě dlouhý život, dělá to, co bezvadně umí, za co ho obyvatelé města velice obdivují a uznávají. A Ludvík bude dělat toho kuliho. Dobře to má vymyšleno, dobře… akorát jezinky mají asi jiný plán.

„A co teď, pane Špačku? Co teď? Zdrháme?“ Jasně, že můžeme ty naše pytle prostě tady jen tak nechat, jasně, že můžeme jezinky odstrčit a prostě jít po svých. Do Kejvalky a domů. Ale ten starý pán překvapil!

„Toho bohdá nebude, abych před jezinkami na staré roky utíkal!“ Burácí to po hnízdě tak silně, že je mi jasné, že ten vítací nápoj ještě trochu na dědulu působí. Anebo se nechce vzdát svého snu: žít si jak paša na svém špaččím hnízdě, nechat se jezinkami obsluhovat, masírovat, natírat, mlsat si a občas se dát Ludvíkem dopravit na návštěvu do města, aby si užil i obdivu a chvály občanů. Do dědy vjela nová síla.

„Víš co? Zůstaň tady, hlídej ten náš náklad a počkej na mě. Něco mě napadlo.“

No, Špaček! Pána něco napadlo, pán se vytratí a chudáček Ludvíček tu zůstává sám. A aby bylo veseleji, i ta Mrkt jaksi sublimovala. A já tu zůstávám sám sameček Ludvíček mezi krdélem jezinek. Co krdélem, to je včelí roj, to jejich brebentění zní jako bzukot. Oj, oj… zle je nedobře… měls synku zdrhnout, kdo uteče - vyhraje. A to máš ještě ty dva vaky pohlídat. Na ten svůj si sednout nechceš, tož sedíš na tom Vajglově a na ten svůj jen hledíš. Bylo mi toho zapotřebí? Jak praví klasik: „Kdybysem to byl bejval věděl, tak bysem sem bejval nechodil!“ No jo, ale když už jsem tady… Tak si přemítám a koukám, abych vypadal co nejnebezpečněji, co nejvztekleji, no prostě jako urputný, zlý a hodně naštvaný kakabus. No, nevím, jestli to na jezinky působí, jestli je dost odstrašuju… Postávají okolo mě v kruhu, ručičkama mávají, brebentí… Ale zatím žádné „pch, pche“, žádné „tak, tak, všelijak“. Nevím, co mě to napadlo, ale v jedné chvíli jsem se naráz postavil. Samozřejmě, že vidím přes jezinčí hlavy. Přes ten shluk, který mne a žoky obklopuje…A vidím, že tam ty modrovlásky lomcují s jakousi pestrovlasou jezinkou… Jakou pestrovlasou, to je přece Mrkt!

„NECHÁTE JI!“ Jo, když Ludvík chce, tak to opravdu hřmí. A Ludvík chce! A už se hrnu k tomu místu, kde si dovolují bít moji oblíbenkyni.

„Co vám udělala? Nechte ji být, nebo uvidíte!“

Rukou máchnu a hned stranou tři, nebo čtyři odletí. Auvajs! Tahle po mě sekla sudličkou! „No počkej!“ A už ji mám! Teda né jezinku, jen tu sudličku. A křáp! Břinknu čepelí o kámen, až se rozletí na všechny strany. A teď tou násadou, tím dřevcem nad hlavou bohatýrsky zatočím.

„Helájajají!“… No rozprskly se modrovlasé bojovnice dosti nestatečně, nehrdinsky. A už vidím, co že jim na Mrkt tak vadilo. Ona totiž táhne za sebou moji zlatou kamennou bulavu. Sakra, myslel jsem si, že ji prve ukradly na té první vzducholodi, že ji odvezly někam do jezimusea… hmm, asi byla těžká… No, víte, lidičkové moji, ono to není jen tak. Stát celý nahatý proti houfu rozdrážděných jezinek. I když jsou malé a hubené. Ale je jich fakt moc. No, s bulavou v ruce už si tak moc nahatý nepřipadám. A tož bulavu do jedné ruky, na druhou ruku Mrkt a zpátky k našemu nákladu. Ten houf jezinek nás obklopuje dost těsně, tak na dvě délky mojí bulavy. „Kde je prokristapána, kam šel ten zatracený Vajgl?“ Tak sedat si na měch už nebudu. Postojím, o bulavu se hezky opřu, budu vypadat nebezpečně… než se Vajgl vrátí. Vrátit se musí, sám přes Kejvalku nepřeleze, že… Teď ty holky kolem nás změnily tón. Už to není takové to obvyklé jezinčí brebentění, ale jakoby začalo převládat syčení… co to je? Co po nás chtějí? Je to jejich „ssss“ něco jako naše „Hurááá!“? Snad ne… Ale ne, přichází někdo důležitý. Na čele to napsané nemají, ale honorace, to se pozná. Jak se nesou. Jako by nesly pětikačku do záložny. Ostatní modrovlásky se rozestupují, přidřepávají. Vypadá to moc hezky. Ovšem nehezky vypadají ti dva hoppeři, kteří ty důležité doprovázejí. Hmm… Co teď?? Je to jasné, tohleto jsou cvičení a ochočení hoppeři. No, ochočit hmyzouny, tož to je něco… I když prý i u nás byly kdysi bleší cirkusy… No, ale zrovna tyhle potvory si k tělu nepustím! Tak to zkusím tahle:

„Vvvruuum“… to dělám já, aby bylo jasno. Bulavu proti hopperovi napřáhnu. Pak bulavu spustím, abych ji nenapřahoval proti panstvu a zase „Vvvruuum“ a napřáhnu proti druhému. Nastalo třeskuté ticho. Co si to ten člověk dovoluje? Tak tomu tichu rozumím… A do toho spustila hlasitým brebentěním Mrkt. Poslouchají všechny. A Mrkt nepřestává, ručičkama rozhazuje, přidupává. A panstvo stojí a poslouchá. Dokonce i ti hoppeři stojí klidně, ale to u hmyzu nic neznamená, že… i když hmyz… hmyz to asi nebude. A do té napjaté chvíle se ozve děsné funění, hekání a dunivé sakrování. Špaček se vrací. Špačíček můj milý! Ufff, to jsem si oddechnul. Chvála pánubohu na výsostech, jak říkáme my, ateisti…Je nás víc, jezinek se nebojíme nic… Ale Špaček zrovna teď se necítí být nějakým špačkem! Žádným malým vyplašeným ptáčkem, i když je celý uřícený. Špaček se zrovna cítí být asi tak orlosupem, nebo ptákem Nohem, co Brunclíka po světě nosil. Tenhle kondor je sice uřícený, ale taky pěkně rozlícený:

„Ludvo, koukni, co nám chtěly ty podvodnice podstrčit!“ He, he, he… tahle… Špaček si svůj sen o veliteli Obchodní stanice Špaččí Hnízdo jen tak vzít nenechá. To by tak hrálo! On totiž přitáhl nahoru na hnízdo jeden ten vak z Kejvalky. Jeden z těch, které tam on nepověsil. A otevřel ho a vysypal. A všechny ty jezinky, hoppeři, i my dva jsme hleděli na obsah. Žádné bobule, žádné lusky, žádné pytlíčky s pylem a s prášky různých barev, žádné pekelné třešně, měchuřiny se šťávičkami, nebo dokonce nějaké to duffo…Obsahem je jakési husté bláto.

Už jsem říkal, že s pořádným hulákáním se tady prosadíte. Z nějakého důvodu to na jezinky účinkuje naprosto třeskutě. A tak jsem se nadechnul k mocnému rozhořčenému zařvání… a zase vydechnul. Ono totiž ty holky sice zůstaly stát chvilku s otevřenými pusami… ale pak si do těch svých pusinek začaly to „bláto“ cpát. Koukali jsme na to oba jako tele na nová vrata… Ony jedí bláto? „Pane Špačku, vidíte to co já?“

„Jo, Ludvo, vidím. A vidím taky, že jsem starý trouba. Nejradši bych se ale neviděl. Dole v Kejvalce jsem to otevřel, byl jsem zvědavý, co mi to tam zavěsily, strčil jsem do toho ruku, vytáhnul a očichal. Víš, co jsem si myslel, že to je???“

„No, asi vím, nevoní to hezky. A co, ochutnáme to? Jezinky se tím nadělením doslova cpou, tož to asi kdovíjak zlé nebude…“ „Víš co, Ludvo, já to radši koštovat nebudu. Ale jestli chceš, tož ochutnej. Ale rychle, dokud tam ještě něco je.“

Už jsem říkal, že jsem ukrutně až nezdravě zvědavý člověk. Takže jsem se skrz houf mlsajících jezinek protlačil a líznul si taky. No, jíst se to dá, ale že by to byla kdovíjaká dobrota, to tedy rozhodně ne. Zajímavá věc. Podle toho co jsem už tady ochutnal, máme s jezinkami chutě podobné. Ale tahle hustá kaše… no, nevím, že je to tak nadchnulo? Řekl bych: něco jako krupicová kaše se špenátem, nemastná, neslaná, dohusta zavařená. Že mi to nechutná, neznamená, že to nechutná jezinkám. Ale teď jde o jinou věc. Jak vysypání té darované jezinčí dobroty ohodnotí jejich leskle blýskavě modrovlasé panstvo?

Teda vlastně „damstvo“, že…

Hledí na to nadělení ta místní šlechta dosti překvapeně. Řekl bych perplex. Dokonce se zdá, že by se rády ke konzumaci připojily, ale nějak jim to nedá, stydí se, nebo co… Ale chuť mají, to je hodně vidět. „Co myslíte, nemají nám za zlé, že jsme jejich dárek takhle zkrmili? Že jsme ho s náležitou úctou neodnesli domů?“

„Ech, myslím, že je to v pořádku, Ludvo, třeba si myslí, že jsme štědří, že jim přejeme… a že to jedly ze země? …Žádný problém s tím neměly, tak co…“

Trošku je mi líto jejich velitelek, že z té špenátokrupicové hostiny nic neměly. Ale Ludvík, Ludvík to napraví! A už vytahuju z toho svého vaku papírovou krabičku. Obsah se sice teplem jaksi poslepoval, ale protože jsem na svém vaku neseděl, pořád je použitelný. A už to nesu ke skupince, té jezi-honorace. Ruka je sice neslušně napřažená vpřed, ale podávám to zdálky, uctivě přidřepnu a nabízím tomu místnímu vysokoprevazchadítělstvu. Holky si berou, ochutnávají a jsou chutí očividně nadšené! Čím vlastně? Kočičími jazýčky!

Jo, kočičí jazýčky to zachránily. Už to sice dávno není ta dobrota, jako bývala, když jsem byl malým klukem. Tehdy byly jakési tmavší a taky lepší. A pralinky! To bývala dobrota… Nebo třeba marokánky, takové ty vlnkované destičky polepené zespodu tou dobrotou… No, páni výrobcové to z gruntu ošidili, dneska se tomu říká »změnili recepturu«, nebo se mi úplně změnila chuť. Jezinky ale tu původní neskutečně mňamózní chuť neznají, tak si určitě myslí, že je to chuť ze samotného nebe… No, ale jsem rád, že to tak dopadlo, ony ty holky nás nechtěly podvést, chtěly nám dát jídlo. Jídlo, které jim chutná.

„Poslyšte, pane Špačku, co si myslíte, co bude dál?“

„No, Ludvo, jak nad tím tak uvažuju, ten blivajz přinesly ty modrovlasé. Prostě proto, že ony nevědí, co potřebujeme, nebo to jednoduše nemají. A protože posledně posbíraly, co jsme dotáhli, tak teď chtěly zaplatit. Zaplatit tím co mají a co považují samy za hodnotu. Žrádlo.“

Vidím, že můj společník se s jezinčí protihodnotou nesmířil. No, já vlastně taky ne. Tohle do města přinést nemůžeme, to nám není k ničemu. Zlatá moje maminka! Že mě na Vánoce obdarovala! Bylo těch čokoládových dobrot tolik, že jsem si jich trochu vzal na cestu. Abych si na nich smslnul, až mi bude těžko, no a abych si svou maminku připomenul… Vlastně jsem ty jazýčky použil, abych si jezipanstvo udobřil, když jsme jejich zboží vysypali na zem. Ale možná má Špaček pravdu, třeba si to vyložily takhle:

My lidi jsme ohromní dobráci. My se odměny za naše kovy zříkáme, dejte si do nosu tou vaší dobrůtkou, milé jezinky, pohostíme vás… a pro vás, madam důstojnice, máme extra speciální pochutnáníčko, které pro „jeziženstvo“ není.

Doufejme, že to vzaly takhle… Ovšem taky mohly celý incident pochopit takhle:

Strčte si ten váš blivajz, vy blbé jezinky, víte kam. Na zem ten váš humus vykydáme. Pro jezinky dobrý až až. Sfutrujte si to samy! Ale my, lidi, to žrát nebudeme! A abyste věděly, madam důstojnice, my lidi jíme třeba tohle…

To by bylo horší. Je jich tu jak much, těch jezinek, a ještě ti dva hoppeři… měli bychom vycházet po dobrém… Stojíme my tři před všemi těmi modrovlasými jezinkami jako ti tři před Sněmem kostnickým.

Kteří tři tam tehdy stáli, před tím sněmem? No přece Hus, Mistr a Jan. A my jsme taky tři. Špaček, Ludvík a Mrkt. Vlastně měla být Mrkt jako dáma jmenována první, ale když ona mi ještě pořád sedí na ruce a drží se mne kolem krku docela nedámsky. Hmmm… očividně se bojí. Ani se jí nedivím. Bojím se taky. Chtělo by to pár hltů něčeho dobrého…

Ludvíčka pacholíčka jezinky pryč nesou

Docela trapná situace. Ale zdá se, že Mrkt podceňujeme. Pustila se zase do hlasitého brebentění, ručkou se rozmachuje. Hmm, zajímavá věc, ony ty jezinky, když gestikulují, tak používají k tomu i celou svou velkolepou prstovou výbavu. Zdá se, že stejný pohyb rukou podporuje příslušný význam také tím, jak se do pohybu zapojují jejich sady prstů… Aspoň tak se mi to jeví. Jak s těmi prstečky Mrkt při svém projevu k modrovlasému náčelnictvu kmitá. A totéž dělá při své odpovědi i ta modrovlasá mluvčí náčelnictva… hmm, a »mluvčí«… když nemluví, jen tak brebentí? Nemělo by se jí říkat »brebentilka«? Nebo »brebta«? »Breberka«? Nebo dokonce »blábolka«?

Je jasné, že tu stojím jak dřevěný svatý za dědinou. Nejsem subjektem toho jednání, ale pouhým objektem. Zkrátka Mnichov: O nás, bez nás… A helemese! Vajgl, co se tak rozkřikoval, se docela nenápadně stáhnul. Vlezl k těm našim vakům, do hejna jezinek zalezl, sedl si, ani vidět ho není. Nechal nás tu před tím náčelnictvem samotné. Nechal mě na holičkách… opravdu se cítím jak nahý v trní… No jo, nahý jsem, ale mezi jezinkami, ne v trní… Co mi zbývá. Čekám, jak to dopadne. Že bych zkusil situaci podpořit nějakým dalším dárkem pro velitelky? Ještě je tam v tom vaku těch dobrůtek čokoládových dost! Pralinky, i ty jazýčky tam jsou, i marokánky…Fakt, není to dobrý pocit být tak předmětem jednání a nevědět o co jde. Řekl bych, že Mtrkt má vyjednávací posici dobrou, když mi sedí na ruce. Dívá se na ty modrovlásky pěkně svrchu, a sedí. „Muži mají sedět, když spolu mluví“! To řekl Vinnetou, tak to musí být pravda. A jo! Jezinky by taky měly sedět, když spolu brebentí… No, Mrkt si sedí, a ostatní ať se starají…

A konečně se zdá, že došly k jakési dohodě. Modrovlasý štáb začal popiskovat svou „dvoutónseovkou“, z houfu jezinek se ozývá to to brebentěné „SSS“, támhle ty modrovojandy táhnou můj vak a Mrkt se mě chytla za ucho.

„Nech toho! To se nedělá, není to slušné!“ Chci ji postavit na zem, ale nechce. Drží se jednou rukou kolem krku a v druhé svírá moje ucho. „Co chceš? Co mám dělat?“ Aha, už to vidím, už to cítím, už to vím. Mám jít k té vzducholodi. A stejným směrem odnášejí i můj vak a i moji bulavu. Jo, nechal jsem ji těm jezinkám, co ji chtěly nést. Co už…

No, musím to říct: Bulava by byla dobrá, možná bych i ty jejich dva hoppery vyřídil i bez podpory zázračného dopingu… ty chuděrky jezinky by mi tuze se svými sudličkami odporovat nemohly… ale!

můj nákres jezi-pušky

Ale vidím partu modrovlasých jezivojand, vyzbrojených něčím, co nepříjemně připomíná pušky. Tedy, abych pravdu řekl, „jezipušky“, ovšem. Míří na mne hlaveň, jakýsi dutý stvol. (jen tak mezi řečí, jak se řekne rusky hlaveň?) a za tou hlavní další, širší válec a na něm, ze dvou stran, něco co připomíná nějaké organické pružiny, nebo točené a natažené gumy. Prostě vypadá to úplně jako nějaký potvorský kříženec mezi gumipuškou a vzduchovkou-měchovkou, nebo čím vlastně. Jako vzdělanec si dovedu dost dobře představit, jak ta věc může fungovat. Taková vzduchovka, když se vydaří, dokáže složit i bizona. No, a je těch ozbrojenkyň celá parta.

Když se vzduchovka vydaří,

složí i obrovského bizona…

můj nákres jezi-samopalnice

Bizonem nejsem, bizonem nebudu! No, podle toho, jak to holky drží, je jasné, že to nemají v ručičkách poprvé, rozhodně s tím nezacházejí jako Žižka s telefonem. Je ta zbraň dost veliká, teda na jezinky, nesou ji na ramínkách, jako bazuku. Jednou tu jezipušku načrtnu, abyste sami viděli, že Ludvíček je spíš opatrný, než zbabělý. Vypadá fakt nebezpečně, uvidíte. A kdyby měly nabito něčím takovým, jako jsem si přichystal na své „šípy mocného úderu“… tož potěš koště… ačkoliv, kdo ví, tam ta puška vypadá, že se z ní střílelo… jakýsi šmoudík z ní jde… Dobře zvládnutá bulava je delší než všechny jezinčí sudličky z hračkárny… ale ty jejich pušky jsou určitě ještě „delší“, než kterákoliv bulava. No a hlavně, přiznávám se, nedovedl bych do těch jezinek bušit ani pěstmi, natož bulavou! Když už si mám připadat jako nějaké zvíře, tak rozhodně ne zastřelený bizon. Raději se budu chvíli cítit slonem, kterého jeho mahaut - tedy Mrkt - vede k vzducholodi. Třeba to dopadne dobře. A zatím to špatně nevypadá. Asi naše dvojice má nějaký respekt, protože některé modrovlasé dokonce před námi přidřepávají, když kolem nich skrze jejich houfek procházíme. Mrkt na ně dělá to tak-tak-všelijak, ale jaksi velkopansky, jenom jednou ručkou, tak nějak pomalu a milostivě… Kdybych tak rozuměl, co prve dojednali! Ta Mrkt se asi necítí být mahautem-slonovodičem, ona se cítí být mahárání, co se davem projíždí ke svému paláci. Docela mi to přišlo k smíchu, tož co kdybych hlasem velikým zvolal: „Místo pro sultánovy slony!“… neudělal jsem to. Dobře vím, že na jezinky hluk silně působí. Zvuk je asi hlavní prostředek dálkového dorozumění, tady za Kejvalkou, a tak mají svá ouška seřízená „najemno“… nebudu je podarebně trápit. Jezipanstvo nás následuje. Krucipísek! „Kde je sakra ten Vajgl! Točím se jak holub na báni… Jo! Tamhle je. Jezinky ho celého schlíplého vedou někam pryč. Ale ten jeho vak, ten táhnou za ním. Jezinky nekradou. Ony vlastně, když nepřišly vůbec na koncept peněz, ani krást nemůžou, to by se jim celé hospodářství zhroutilo… Něco jsme se o „směně“ učili ve škole… Jak to sakra bylo? No jo, ale co ten Špaček… Jsem z toho všeho jelen. No jo! Jelen! To je ono. Na jezinky platí jelen. Jelena potřebujeme! Situaci by vyřešil jelen se zlatými parohy… jejda Ludvíčku, co to pleteš! Ty jsi zase zhulený! Ale čím? Žádné jídlo ani pití jsi neměl. O duffo se ti může jenom zdát. Co to je zase…Nejraději bych se povzbuzoval hlasitými výkřiky. Něco jako: Go, Ludvíčku, Go!!“ No jo, ale kam mám jít? Mrkt už nenesu, seskočila na zem a vede mne… Kam jdeme, Mrkt? Kam mě vedeš? Tady si mám sednout? Jo, tak jo, už jsem opravdu celý jak měchem praštěný… tak se to říká… měchem praštěný… jo.

„Nech toho, ještě bych spal…Tak přestaň! Co tě to napadlo, lomcovat mi nosem! Auvajs! To bolí!“ Mrkt se směje jezinčím způsobem a pouští můj nos. Zdá se spokojená, buditelka jedna. No, Ludvíčku, včera jsi to zase přehnal. Kolik těch kousků bylo? Ani s Radegastem se to nemá přehánět… Kdyby tě tak viděla maminka… A ta sahara, ta ukrutná žízeň, hlavička se tak nějak podivně pohupuje… Neveselá, truchlivá jsou rána opilcova… Himlhergotmarjápannoguadelupská! Trošku mi očičko bokem ujelo. Letím! A sakra. Takže žádný studentský večírek to včera nebyl, žádné radegastí závody. A hlavička se nepohupuje z kocoviny, ale z opravdového plnotučného poletování. Krucifix! Zatrápené jezinky! Co pořád s těmi únosy mají? Začalo to Smolíčkem a teď to provádějí s Ludvíčkem. Takže sedím zase na vzducholodním roštu, koukám dolů a vidím, že nic moc nevidím, Vzduch je kalný, to jsem už říkal, světla je málo a ještě je jakési namodralé. I když! Namodralé se zdá, když sem přijdete, ale oko si na barvu zvykne a už ji nevidí. Možná marťani taky nevidí svůj domov červený… Kdybych se aspoň mohl napít. Tak jsem sehrál pro Mrkt mimickou scénku: Ludvík pije. No, ano, Mrkt chápe, Mrkt pomůže. Přinesla pytlík s pitím. Jenom to ve mně zasyčelo. Ještěže jsem to vyžahnul na jeden hlt, protože to dobré nebylo. Nahořklé, trochu jakoby slané a ještě s takovou divnou příchutí… Fuj! No lepší něco, než nic… Ještě že jsme zase v tom lepším vzduchu, a protože docela svižně letíme, je tu i příjemný vánek. No, jo… ale kde jsou veslařky? Na roštu je Mrkt, Ludvík, potom pár jezinek, které stojí u navijáků na šněrovačky balonetů a na mě dělají ten jejich pozdrav tak-tak-všelijak, nad námi jsou ty balonety. No a na obou stranách se docela rychle míhají veliké ploutve, prostě ta vesla. A veslařky? Veslařky jsou až docela dole. Tahleta vzducholoď, tenhle zepelín, to je jinačí kafe, než ten první. Na veslařky je trochu vidět, přestože jejich etáž je středem překrytá plachtou. Opravdu jsou až ve spodní etáži. Veslové tyče jsou nad nimi. Místo havlinek jsou nějaké čepy skoro v podélné ose letadla. Takže jejich veslo není páka dvojzvratná, ale jednozvratná! Učivo páté třídy. Jde o to, aby veslová páka byla co nejdelší. Tím se veslový list pohybuje na velkém poloměru. A jeho pohyb je, v části své dráhy, skoro rovnoběžný s osou letadla. Veslové páky jsou spolu na pravé i levé straně spřaženy, takže se pohybují zaručeně jednotně a nemohou se srazit. A holky netahají za veslové páky, ale za jakési mechanické převody. No je mi to jasné, fysiku bych mohl vyučovat, že. Jednoduché stroje. Ale docela složité jsou ty ploutve na koncích veslových tyčí. Tu už nejsou primitivní „složené a rozevřené knihy“, jako jsem viděl na tom předchozím zepelinu, tohle je opravdová „ploutev“, která se při pohybu vpřed elegantně složí, aby se na konci své dráhy rozvinula jako ploutev rybí, nebo křídlo netopýra. A ke všemu mají ty veslové tyče zavěšené ještě před ploutví na šňůrách. Je to vymyšlené naprosto bezvadně! Místní bambus je prvotřídní, šňůry a lanka jakbysmet.

Trochu mi vyhládlo, ale hlavně bych se napil. Zase mimická etuda, a zase pytlík s tím tekutým hnusem. No jo, hlavně že to teče… ach jo.

O nic lepší to není ani s jídlem. Jezinky - a ovšem i Ludvík - se živíme tím hnědofujtajblovým kytem. Kde jsou dobrůtky z předchozích výprav? Kde jsou šťávičky, džusíky? Kde jste moji oblíbení ovocní salámkové? Kde je čerstvá rosa stečená s listů a velelistů? No, mám ve svém vaku ještě i čokoládové dobrůtky od maminky, ale na tom nevydržím. Cítím nějak v kostech, že cesta bude dloouuháá. Zvlášť při tomhle tempu. Už při předchozí výpravě jsem si všimnul, že jezinky věnují spousty času jídlu. Tohle jejich „krmné bláto“ je tolik nezdržuje, ale stejně musí každou chvilku přestat veslovat, odpočívat a baštit. Samozřejmě se vzducholoď zastaví. A aby měly dvě směny veslařek? Na to je jich málo. Ono je to tak, vzducholoď se nese vzduchem docela rychle, určitě rychleji než ta předchozí. Ale ty přestávky! Ty to zdržují! Průměrná cestovní rychlost je v háji.

To jsme počítali ještě na základní škole, takový příklad. Jaká je průměrná rychlost automobilu, který jede do Prahy bez přestávek, a jaká je průměrná rychlost automobilu, který veze dvě děti, které chodí každou chvíli čůrat…

Ludvíku, teď se zrovna nevesluje, co kdyby ses šel podívat dolů, do té veslařské etáže. Mrkt leze samo sebou se mnou. A vezmu si nějakou mlsku, protože tady nahoře to jezidamstvo není, tož musí být dole. Že by taky veslovaly? Uvidíme. Takže, jak říkám: Vzhůru, dolů k veslařkám!

No, kolem těch veslových pák se protáhnu a hupsnu na ten spodní rošt. Krabičku pralinek v zubech. Jezinky sedí u svých pák a krmí se. A jak se dalo čekat, jezištáb v přídi brebentí. Shrbený se k nim hrabu kolem veslařek, ukazuju Tak-tak-všelijak.

Velitelstvo sice kouká překvapeně, ale nedurdí se. Dneska na ně zkusím něco jiného.

Hladkým a co nejmilejším, tichounkým hlasem, ba co hlasem, hláskem sametovým a hedvábným na ně promlouvám:

„Milé jezinky, to vaše krmné bahno, to žrádlo, ten humus smradlavý jíst nebudu. Buď mi dáte něco lepšího, nebo se na vás milé náčelnictvo jezinčí vy..ru!“ To poslední slůvko jsem jak sýkorka jen tak zlehka zacvrlikal. A otevírám pralinky od maminky, vytahuju jeden bonbónek a strkám ho Mrkt do pusinky. Jó pralinky jsou pralinky. No Mrkt se tváří hodně spokojeně, pusinka na pralinkový klíček zamknutá. A jestli si ta jezinčí věrchuška nechá strčit pralinku do pusinek? A to se ví, že nechá! Koukají na mne hodně překvapeně, ale mlsají ostošest. Taková pralinka je na malou jezinčí pusu až-až. A Ludvík si ovšem taky vezme. Aby viděly jezinky, co má rád. No, je mi ovšem jasné, že mi prve nerozuměly. To dá rozum. Naštěstí, sprostý by pan učitel být neměl. Ale pochopily, že se to týká jídla, to zase jo. No, pochopily určitě, protože mi podaly jakousi skořápku plnou… té hnusné šlichty. No dobře. Zahraju další scénku pro němý film. Toho bohdá nebude, aby učitel český se cpal hnusným mlátem, tím mazlavajzem, tím fujtajblem! Takže předvádím odpor, nos znechuceně krčím, tu skořápkovou misku odstrkuju a naznačuju dávení. A očividně to zabralo. Jezinky se zarazily a začaly mezi sebou výrazně brebentit. I Mrkt se zapojila. Doufám, že jim brebentila něco jako: „Tenhle veliký tvor, tady ten Ldf, ten to jíst nebude. Víte moje cizokrajné a civilizované soukmenovkyně, já ho znám dobře. On se živí ovocem, šťávičkama, dření z ořechů, a jestli ho chcete udělat opravdu šťastným, jestli mu chcete udělat pomyšlení, tož mu dejte nějaké duffo. Jestli ho chcete krmit tím vaším hnusem, tak vám buď uteče, nebo vám pojde. Tak je to.“

To se ví, že nevím, jestli řekla zrovinka takhle. Ale asi něco takového řekla, protože jsem dostal dost dobré ovoce, jakési kousky něčeho co připomínalo dokonce pečivo. No, a abych dal najevo svou spokojenost, tak jsem zatleskal. A jak jsem byl v dobrém rozmaru, rozdal jsem pár zbylých pralinek veslařkám, co byly po ruce. A světe div se. Pochopily, že radost ten veliký tvor projevuje tleskáním. A tak zatleskaly taky. Taky měly z pralinek radost. Pralinka - prostředek dorozumění mezi světy.

Zlaté pralinky!

Tak to se na to podívejme. Zase stojíme. I když se nebaští, zase stojíme. Na přídi brebentí jezištáb a nemusím být intuitivní empatik, abych poznal, že se třeskutě hádají. Vlastně už od rána poletujeme „krátkými přískoky vpřed“. No, vpřed… řekl bych cik-cak. Prostě řeknu to narovinu: Je jisté, že holky zabloudily. A co je horší, zablouděný je i Ludvíček. Fakticky ovšem musím přiznat, že zabloudit tady není nic těžkého. Zaprvé vlastně není pořádně vidět do daleka. Zadruhé ani kompas tady nefunguje. Zatřetí naši námořníci a letci navigují podle hvězd, že. A kde hvězdy tady. Ani to jejich slunko není pořádně vidět, jen taková jakási neostrá placka, světlejší skvrna na šedomodré obloze. A co hlavně, teda začtvrté, krajina pod námi je pořád stejná. Nebo řekněme podobná. Kamenné věže, sem tam nějaké velestromisko jaké bývají na obrázku z Kalifornie, občas nějaká vodní plocha ve tvaru klikaté nudle a to je tak všechno. Krajina je to pěkná, copak o to. Ale všeho moc škodí, a když to vidíte každý den, pořád, tak to přestane bavit. Jsme už na cestě pár zdejších dní, podle mých automatických hodinek osm dní našich. I když kdo ví, jak funguje hodinkový nepokoj v podmínkách zdejší gravitace… Měl by se vrtět stejně, ale… měl by… znáte to! Docela se nudím. Ovšem co bych měl jiného dělat, než se nudit, když jsem vlastně nudista mezi samými nudistkami, he, he, he… A tak jsem začal z nudy pomáhat jezinkám s veslováním. Když zaberu, může šest jezinek u dvou vesel odpočívat. No, odpočívat, buď se dají do jídla, toho jejich zdlouhavého způsobu jídla, nebo prostě jdou vystřídat jiné veslařky, které zrovna mají hlad. Určitě bych vydržel veslovat celý den, teda zdejší den, těch šest hodin, nebo kolik to přesně je, ale jak říkám, jsme pořád samá přestávka. Buď stojíme, protože se jde pro dolů pro nějaké to jídlo, nebo se velitelstvo dohaduje, kudy dál.

Mě ovšem dolů pouštět nechtějí, no prát se s nimi nebudu. Chápu teď to jejich hnusné jedlé bláto. Je to docela jistě nějaký koncentrát. Prostě jídlo, které nemusí jezinky přežvykovat, ukousávat, loupat, vymačkávat a tak. Ony ty holky mají síly dost, kdyby nebylo těch přestávek na jídlo, tak by určitě vydržely veslovat o hodně déle. A je docela možné, že ten jedlý mazlavajz by mohly polykat i během veslování. Jako bych to viděl. Mezi veslařkami by pobíhala nějaká krmička, plácne každé jezince do pusy hrst toho krmného hnusu a veslujte a veslujte… letí se ostošest. Bez přestávky. Vlastně nám chtěly dát do Kejvalky něco dobrého, z jejich hlediska cenného. Hmm, těžko měřit jejich svět naším. Takže co. Když mám tolik času, pustím se do nějakých výzkumů. Jsem přece vzdělanec, inteligent, skoro vědec! A taky jsem ze všech kolem dokola největší. Mez námi, není to zrovna kdovíjaké terno být na veslařské galerii vzducholodě, veliký. Nahoře, pod balonety, se můžu i postavit, akorát je třeba dávat pozor, abych jim nepomotal šňůry, co stahují a uvolňují balonety, nebo řídí kormidla. Protože jezinky při veslování ve vzducholodi stojí, můžu při své velikosti pomáhat jen vsedě. Udělaly mi tam takovou zavěšenou sedačku, jako dětskou houpačku, nebo tak něco. Vesluje se mi dobře, vesluju rád. Když se zrovna letí. Mrkt, to se ví, pořád se mnou. Buď to má nařízeno, nebo mě nesmírně miluje, anebo, a to je nejpravděpodobnější, se ostatních jezinek dost bojí. Zkouším se nějak s Mrkt domluvit, dohodnout nějaká hesla-gesta, nějaké pohyby vyjádřené pojmy… Úspěchy? Skoro žádné. Jak se může domluvit na gestech a znacích promovaný vysokoškolák, vzdělanec Ludvík, se zanedbanou, nevzdělanou jezinkou odněkud z pustiny, z hor, z pralesa…

Ale aspoň přece něco málo, jen tak pro příklad:

Smějeme se = pch, pche, pche.

Moc, hodně, příliš = na obou rukách roztáhnout všechny prsty, paže pokrčit a mávat dopředu a dozadu. Čím víc mávání, tím víc je toho až-až.

Pojď se mnou = ruku za sebe a vykročit požadovaným směrem. Docela pozemské gesto, že?

Na téhle úrovni jsme si dohodli s Mrkt pár dalších znaků, signálů, gest či jak to nazvat. Ostatní jezinky nás pozorují, to dá rozum. Třeba zrovna gesto »spím«, chce se mi spát, spi, nebo tak, = spojit dlaně a hřbetem ruky přiložit na tvář. To se tak zalíbilo, že ho začaly dělat před spaním i ostatní jezinky.

Stůj! na téhle vzducholodi se teď všeobecně říká „Prrr!“

Taky se to veslařkám i dokonce i velitelstvu zalíbilo. Třeba se porozumění ještě rozvine, třeba pokročíme od jednoduchého ke složitějšímu. Jak to říkal náš učitelský patron, guru, Učitel národů, Veliký Amos? Přece: „Brána jazyků otevřená“! „Škola hrou“! A taky „Jezi-Svět v obrazech“?

A Ludvík to zvládne. Nebo to aspoň zkusí. Uvidíte.

Tak jsem to zkusil. Domluvit se aspoň trochu. Zkouším to s velitelstvem. Přece jen náčelnice budou vzdělanější, než nějaká divoška z jezi-džungle. To myslím Mrkt, samozřejmě. Není s ní rozumná řeč. Ono učit a učit se, to se musí umět. Třeba Ludvíček to umí. Mám na to diplom, dokonce červený a i moje maminka říká, že budu výborný učitel. A maminka má pravdu vždycky. Aspoň ta moje… No, a zase se mi začínají „potit oči“… Ta Mrkt mi připomíná jednoho indického asistenta, lektora, kterého jsme měli na škole. On tam byl jako „rodilý mluvčí“, vedl hodiny anglické konverzace. Tož nevím, proč vybrali zrovna Inda, byl pravda, narozen v Británii, ale není jisté, jestli angličtina byla jeho skutečným mateřským jazykem. Jakože s ním od mala jeho maminka mluvila anglicky. Možná se jeho angličtina vyvinula z nějaké „hindo-streetenglish“… těžko říct. To si ovšem jenom myslím. Ale co vím, vyučovat jazyk neuměl. On vlastně neuměl vyučovat nic. Samozřejmě jsme často jeho řeči nerozuměli. Pak jsme žádali: „Pardon, i didn´t understand, tell it another way, please“. A ten čmoudil to řekl ještě jednou, stejně, akorát hlasitěji. A potřetí to samé už naprosto neartikulovaně a ovšem opět naprosto nesrozumitelně zařval. Jo, a jak nám opravoval výslovnost! Všechny nás naučil svou vadu řeči… No, a přesně taková je řeč s Mrkt.

Jenže s náčelnictvem na přídi to lepší není. Jen tak pro příklad. Chci se dohodnout na číslovkách. Jedna, dva, tři… a tak. Ukazuju jeden prst, dva prsty, tři prsty. Ta jedna jezinka z náčelnictva, co se asi mi chvilku věnovala, pokaždé zabrblala stejné nevyslovitelné slovo. Jeden prst, dva i tři, všecko jedním slovem. Má to jezinčí zabublané kvíknutí znamenat třeba „prst?“ Nebo to má znamenat: „dej pokoj“, „neotravuj“, „co chceš“, „ten je taky špinavý“? Nebo: dělám velkolepé gesto jako sám náčelník Vinnetou a pravím hlasem velebným: „Země“. A jezinka taky tak máchne ručkou a zabrebentí něco jako: „trrnd“. No jo, ale co je trnd? Je to „země“? Nebo je to „krajinka“, „výhled“, „džungle“, „výška“, „hloubka“, „světlo dne“, „dobré povětří“? Nebo: „tudy bych chtěla letět zítra“ či snad „Nespadni, bambulo“?

Amos se spletl. Brána jazyků otevřená není. Aspoň ne pro mě. Ale pozor! Ludvíček není zase až takové ťululum. Ludvíček něco objevil! Jezinky nezabloudily, kdepak. Jezinky jsou na výzkumné výpravě. Jezinky si kreslí mapu. Určitě! Dozajista je tohle nějaká důležitá vládní průzkumná a mapovací výprava! No to bude ono. Něco, jako když Darwin plul kolem světa. Proto poletujeme sem a tam… jezinky hledají zdroje, možná taky jiné jezinky, ale hlavně dělají tu mapu. A dokonce jsem tu mapu viděl a dokonce jsem přišel na to, jak je nakreslená. Ony kreslí mapu v jednom pásu. V jednom pruhu. Prostě tak, jak letí, jak to vidí ze svého zepelínu. Vlastně to jsou takové nějaké listy, za sebou poskládané obrázky. My lidé jsme se dohodli, že mapy se kreslí na listech, které jsou pravoúhlé. Ten okraj mapy, který je dál od čtenáře mapy, se považuje za horní, i kdyby čtenář ležel na břiše, na svahu, hlavou dolů. No, a tahle strana podle naší lidské konvence směřuje k severu. Kdysi se mapy orientovaly jinak, kdysi i k východu, tedy orientu. Tady se ovšem všechno dělá jinak. Je to jiný svět, tak proč ne. Když někam jezinky přiletí, nakreslí terén, jak ho vidí. Ve směru pohybu. A vyznačí orientaci své mapy. Podle čeho, když nemají kompas? Přece podle směru vycházející a zapadající nebeské svítící placky, toho jeho rozmazaného a kalného modrého slunka. Vždycky na tom obrázku vyznačí, kde slunko vyšlo a zašlo. A mapu mají ty velitelské jezinky na vzducholodi vepředu, tam kde mají ten svůj velín, namotanou na válcových koších. Něco jako filmový pás…Vždycky zakreslí, co viděly… No jiný kraj jiný mrav… jiná konvence, jak říkáme my, vzdělanci. Je to teď pro mne docela nudné, nemám co dělat, ani veslovat mne tuze nenechají, ani se se mnou nebaví. Krajina je nádherná, ale pořád stejná, měl pravdu i Dolfi. Prolézám vzducholoď, prohlížím si, jak je udělaná, co si všechno vezeme. Není toho málo! Na horní palubě, tam jsou jezinky, co mají na starosti ovládání stahování a povolování balonetů, podle potřeby natáčejí výšková kormidla. Kromě toho tam jsou ustájení oba hoppeři, jsou tam různé vaky, pytle, zásoby, koše a košíky, nějaké nářadí a vůbec. A taky tam byl původně Ludvík a Mrkt. Pod tím vším jsou páky vesel a úplně dole pod nimi je paluba veslařek. Veslařky veslují vestoje, dívají se dopředu, vždycky krok a půl dozadu a pak zase páku potlačí zpátky dopředu. V přídi téhle nejnižší galerie je velín. A úplně vzadu mám svou houpačku na veslování. Jezinky mají kolem sebe dost místa, uprostřed paluby mají své věci, kromě svých zbraní (tedy těch legračních sudliček mojí bulavy a několika vzduchovek) dokonce i hudební nástroje, ty které znám z minulé cesty… A taky tam žijí ty jejich světlušky. Mají jich tady půl tuctu. Těžko říct, co je to zač, tohle svíticí stvoření. A je to vůbec zvíře? Co baští? Každé zvíře přece musí něco žrát… nebo ne? Mám teď ale jiná trápení, než světlušky…

Na bahenném jezeře

Svoje stravování mám, jak se zdá, jakž-takž vyřešeno. Do mlsání, které jsem si kdysi užíval tam na Špačkárně, to má moc a moc daleko, to samozřejmě nemůžu to ani přibližně přirovnat, ale jde to. Dře to, ale jde to… S pitím je to ještě horší. Jezinkám stačí vody docela málo, ony se nepotí, kůži mají suchou, hladkou a velice teplou, když své přebytečné tělesné teplo pumpují ven… Připadá mi ta jezinčí kůže trochu jako kůže ještěrky, ovšem nějaké šupiny na jezinkách nenahmatáte…

Ovšem Ludvík, ten by pil jak nemocný osel. Zase se začínám potit, masáží a „mazáží“ se mi tady na vzducholodi jaksi nedostává. Tož jsem pořád zpocený, pořád žíznivý. Je to divné. Všude vlhko a skoro mokro a chudáček Ludvíček omdlel dehydratací… aspoň si myslím, že to bylo dehydratací. Zkrátka jsem v tom ovzduší prádelny vyschnul, nebo co. Jezinky ale mají na vzducholodi zdroj vody. Tak jako se občas usazuje hojná rosa na místních rostlinách, sráží se i na té plachtě, co pokrývá balonety. Sbírají ji naše cestovatelky v nadbytku, stačí pro ně a stačila by i pro mne. Ale je ta voda přímo hnusná! Jestli je to tím, že je v ní rozpuštěný argon, nebo tím, že stéká po té plachtě, nebo ještě něčím jiným, nevím. Ale je prostě odporná, hnusná… kde jsou ty ovocné šťávy, kde jsou nápoje pana Špačka, kde je medovina a kde je Radegast? Málem se mi zase oči zapotily… A co mi chybí ještě? Umyl bych se. Moc rád bych se aspoň trochu umyl. Jsem celý zpocený, lepkavý, sám sobě smradlavý, nepříjemný. Fuj! Takhle by pan učitel vypadat neměl. A taky by neměl tak smrdět. Ještě že mne nevidí maminka. Toto ale musíš, chlapče, vyřešit. Mohl bys dostat nějakou nemoc, nebo tak. No, a na co mám vlastně tu svou mahaut-ku?

„Mrkt, podívej se na mě, jak vypadám. A čuchni si, jak už zapáchám. To se ti líbí? Kdybys věděla, jak se cítím, tož bys nade mnou zaplakala, politovala bys mě! Udělej něco, sakryš! Potřebuju se okoupat, nebo aspoň umýt! Jsem fuj, fuj, fuj! Nutně! Nejlíp hned teď! Sám sobě jsem nechutný!“

Věřte nebo ne, ta malá divoká jezinka mi asi rozumí. Fakt je ten, že jsem tu špínu i mimicky předvedl a že jsem dokonce i ten smrádek herecky znázornil. To jsem přece už říkal, jak jsem hrával ve škole divadlo v dramatickém kroužku. Možná jsem měl být hercem, protože i bytost z jiného světa pochopila, o co mi jde. Nebo že by taky Mrkt byla intuitivní empatik?

Zas stojíme, Mrkt něco brebentí s náčelnictvem a já se už spouštím dolů, na pevnou zem. No tak dobře, ne zrovna na pevnou zem, ale na nějaké ty listy, co rostou z pevné země. No, a jak se dalo čekat, hned za mnou po lanku leze dolů Mrkt a další tři jezinky. Eskorta, dalo by říct. Dvě táhnou pušky a jedna má obligátní sudličku. „No holky, nebojte se, Ludvík vám neuteče, Ludvík se jenom tady trochu umyje, tady pod tím listem… dobrý to bude, klid, klídek!“ Aha, vlastně ta smradlavost vody na zepelínu nebude z argonu, to by přece páchla i rosa na listu… Nebo lupen ten puch vstřebává? … No jistě, napiju se, jó… to je dobrota, takhle se zhluboka napít čisté vody! Áááá… bašta. Když je žízeň, je i voda dobrá. He, he… a to jsme jako studenti měli takové úsloví: In vino veritas, in aqua Escherichia coli…. A to se podívejme, tady je dokonce i tůňka. Ludvíčku, ty kluku jeden, ty se i okoupeš! Senzace! I plavat se dá. Akorát jezinky na břehu řádí jak smyslů zbavené. I Mrkt! Proč? Co je? Holky, pojďte do vody! Aha, jezinky neplavou. No, zaplaval si Ludvíček, zaplaval. Pár poznatků: plavání v tůňce zvedá ze dna bahno. Bahna je v tůňkách habakuk. Ono se tam asi roky a roky usazuje, protože voda nikam neteče. A navíc, když si loknete, zjistíte, že voda je slaná, nebo spíš hořká. Zkrátka fuj! Takže co to chce? Plavat jenom dopředu, a držet pusu zavřenou.

„No jasně holky, nepovykujte, už lezu ven.“ Docela mi to dělalo dobře, že se o mne bojí. Jo, Ludvík, to je kabrňák, ten i plavat umí! Že jo. Hmm, a teď vidím, proč jezinky tak řádí. Kousek od břehu, spásá zeleň ohromný červ. Nebo je to asi ta lidožravá housenka? Je veliká a je dokonale hnusná. Šeredná, odporná. Dokonce i ta její pastva dává takový nechutný dojem. Mlaská a chroupe hlasitě. A jakýsi sliz, jakési sliny se jí od toho otvoru na žraní táhnou. Vypadá ta obluda jako velké sulcovité černočervenou krví nalité střevo. Brrr. Něco tak hnusného jsem neviděl. Zmizet po anglicku! Hned! Tam za tou tůňkou jsou lana a žebřík od našeho zepelínu. Pryč, holky, honem pryč!

Panenkomarioguadelupská! Ty s těma vzduchovčičkama chtějí asi střílet! A jak jim to nabíjení trvá! Kdyby byly jenom dvě, tož chytnu pod každou paži jednu a prchám jak Mazánek! Ale čtyři jezinky nepoberu…a nechat je tu taky nemůžu. Nejhorší je, že ta obluda nás nějak zpozorovala. Bůhvíjak, protože oči ta stvůra asi nemá. Vidět je jenom ten uslintaný, ze všech stran ozubený žrací otvor (ne, ne a ne. Nazvat ten hnus tlamou nemůžu, tlama zní tuze vznešeně) no a na druhém konci je díra, ze které leze průběžně ven asi trus příšery…Bojím se tak, že se celý třesu. Ty dvě vzduchovkářky zatím nabíjejí. V hlavni asi střelu mají, tak začaly napínat pružiny, nebo gumy vzadu na zbrani. Pěkně jeden pružný pás po druhém… po jednom. Víc jich jejich ručky asi nezvládají…Kolik jich tam je? Jak dlouho to bude ještě trvat? „Mrkt uteč! Uteč!!! A ty prcku s tou sudličkou taky, co si myslíš, že zmůžeš? Padej! A přiveď pomoc! Dělej!!“

Hulákat je tentokrát asi chyba. Housenka se vztyčila jak kobra, a míří přímo na nás. Jestli ta stvůra má hlavu, tak ji má o pořádný kus výš než já. A kývá s tím koncem těla ze strany na stranu, jakoby uvažovala, jestli nás napadne zprava, nebo zleva…

„Dej to sem!… po jedné to budeš natahovat týden!“

Lapnu zbytek těch pružných pásků a natáhnu je najednou… A jde to pěkně ztuha. Ani se nedivím, že nabíjení střelkyni tak dlouho trvá…

„Na, tu máš. Střílej už konečně!“ „BUM!“ Dost velká rána na tak malou zbraň… aha, asi ten místní vzduch. Zásah. Na tuhle vzdálenost by trefil i slepý myslivec. Potvoře spadla ta „hlava“ na zem, ale plazí se takovým tím housenčím způsobem k nám. „Krucinál! Mrkt! Utíkej už proboha a přiveď pomoc!“ Ne, stojí jako svatý za dědinou… jedna střelkyně pořád natahuje pružné pásky jeden po druhém, a ta, co střelila, si dokonce vyndala ze své zbraně hlaveň… Bojovnice jak se patří… Patřilo by vám, aby vás ta mrcha sežrala, trvá vám to všechno…

„Dej to sem!“ Tak, a teď už toho víc nemám, ale taková sudlička, aspoň něco… Vrhám tu uzmutou sudličku jako oštěp! Jo, Ludvíku, jo! …tak to byl zásah! Kdyby ta potvora měla oči, nos a tlamu, tak se jí tlama otevřela až do čela. Takový krvavý hnus se z rány řine… Ale leze to k nám dál! Co teď? CO TEĎ???

I v té hrůze smrtelné, v tom strachu šíleném mi najednou skočila do hlavy historka, kterou jsem slyšel kdysi U Boříka. Jakýsi Cikán vyvolal rvačku a pak před hospodou ohrožoval všechny břitvou roztočenou na dlouhé „letecké“ gumě. Štamgasti se sice z lokálu ven vyhrnuli, ale co s takovým šílencem? Tož kterýsi rozvážný strejda se vrátil dovnitř a vynesl ven židli. A místo toho, aby si na ni sednul, mrsknul ji po obřitvenci. „Exempla trahunt“! To říkáme my, vzdělanci. A znamená to, „příklady táhnou“… Cikána odvezla sanitka (zcela nerasisticky bílá) a štamgasti vypověděli souhlasně, že Cikán několikrát za sebou spadnul ze schůdků před hospodou… Židli nemám. Ale kámen by tu byl! Krásný velký placatý. On tu na mne čeká… Kdepak, kámen nečeká na mne, čeká na tu mrchu zubatou! Hudební nauka mi ve škole, na pedagogické fakultě, nešla. Ale tělocvik celkem ano. Třeba atletika…Viděli jste někdy diskobola, nebo aspoň Františka Jandu-Suka? Nebo dokonce samotného Ludvíka?? Ta housenka ho možná právě teď vidí. A je to úplně to poslední co vidí. Hod diskem na cíl sice disciplínou není, ale tady jsem ji právě teď zavedl.

No jistě, s křížkem pro jistotu až po funuse. Teprve teď se nad jezírko, mnou excelentně rozbahněné, rozvážně nasunul náš zepelín. Na spuštěných šňůrách visí oba hoppeři. Hezky to šplouchlo! Jeden ten zubatec padá přímo do vody. A jak se elegantně topí, potvora jedna! Nemám k těm zvířatům ani trošku sympatie. I když jsou ochočená. Jezinky mu ale spustily lanko s plovákem, potvora se do plováku zakousla, teď hoppera táhnou ke břehu. A to se podívejme, to je najednou hrdinek! Jedou holky jezinčí se svého letadla po lankách dolů jak invazní vojsko! Spouštějí se kvapně jak oddíl paragánů! Teď, když je po boji? Po vítězném boji, který opět a jako vždy vyhrál rek přeudatný, Ludvíkem nazývaný? Styďte se jezinky!

Ech, špatně sis to vyložil, chlapče, špatně… To není obraz výsadkářek, vrhajících se do boje! Tohle znáš odjinud! Tohle není nástup do útoku, ale tlačenice před školní jídelnou!

Jezinky se svými sudličkami začínají housenku porcovat. A hned ji zasyrova i pojídají. Fúúúj! Černočervená krev teče po zemi, teče i jezinkám z pusy, teče jim po tělíčkách. Jezinky i při té hrozné žranici docela povykují, brebentí, pískají. Kraválu jak v židovské škole. Ta housenka se ještě trochu křečovitě škube, ještě se pohybuje, ještě je vlastně tak trochu živá. Ohromné, otevřené tělo se vevnitř chvěje…Oba hoppeři se do červa pustili od prostředka. Svými kusadly housence rozervali jakýsi vnitřní orgán, odkud se jednak vyvalil hrozný puch a jednak se rozlézají malí červíci. No malí… takoví bílí, měkcí, asi třiceticentimetroví tlouštíci… A jezinky nechávají urvané kusy řídkého krvavého housenčího masa být a ženou se sbírat ty malé tlusté bílé červíky. Cpou si je rovnou do pusy, a protože jsou červíci živí, i když jim jezinky kus hlavičky rozkousaly, tož konce červíků, teda ta jejich těla a ocásky se mrskají na všechny strany. Vypadá to tak, jako by jezince z pusy trčel veliký tlustý bílý jazyk, kterým se jezinka olizuje na čele, na hrudi, za ouškama… Dovedete pochopit, že se mi zvedl žaludek? Všechna ta krev, ten vřískot, ty křeče netvora vlastně skoro zaživa požíraného, ti červi a ke všemu ten odporný zápach… Pak mi Mrkt přinesla jednoho toho červa. Elegantně mi ho podává, nabízí, a z pusy jí trčí ještě kousek ocásku nějakého kamaráda toho nabízeného bílého červa. A ten ocásek dělá kličky a opisuje kolečka. A když jezinka více skousla, tož pokožka toho červa praskla a vyřinulo se… a dál nevím, protože jsem samým hnusem, asi omdlel.

Už je načase, aby se něco změnilo. Už mě ani nepřekvapí, že po každém úspěchu, po záblesku slávy, po vystoupení na stupně vítězů padám do nějakého élentu. To je asi přírodní zákon, boží vyhláška, tak zvané „Ludvíkovo hubopádné pravidlo“. Takže já, samotinký sameček přeperu lidožravou housenku, zachráním eskortu a Mrkt. Měl bych být oslavován, ctěn a do nebes vynášen nejen jako rek, bohatýr přeudatný, lovec divé zvěře, ale i krmič společenstva, masodárce, ano, živitel, divotvůrce, co jednou housenkou zástupy jezinek nakrmil a kousků sedm košů sebrali …a vůbec. Tak a když je po všem, tak se nejen poblinkám, ale dokonce i omdlím… Ech osude! … Ech obečko!

No, abych nebyl nespravedlivý, do nebes už vynesen jsem. Ležím totiž na roštu vzducholodi. Ale místo toho, abych byl opečováván, jak se patří, tak mne jezinky trápí. Nevím, jestli mě chtějí mučit, nebo jestli jenom zkoušejí, co snesu, co vydržím, nebo mě chtěly prostě probudit. Tři jezinky a Mrkt k tomu. To mě trochu uklidňuje, že Mrkt. Snad by se mne zastala, kdyby šlo do tuhého… tři jezinky není nic moc, nemusím se jich bát. A navíc, už jsou zase umyté, nejsou už pobryndané tou krví a tím hnusem. Kdo ví, co to do nich tam dole vjelo! Takové běsnění! Amok žravý, chovaly se jak ti zuřiví berserkové, nebo co… „Auu, to bolí! Opatrně! Co to děláte? Mrkt, řekni jim něco!“

Tohleto je asi nějaký tělocvik, nebo co to se mnou dělají. Přendávají mne z polohy do polohy, přetahují mi nohu v koleně narovnanou přes hlavu, pak vsedě obě paže dozadu a hlavou mi komíhají zepředu dozadu. Pak kleknout a položit se na záda… no co mám povídat. Hadrového panáčka by to nebolelo. Škoda že nejsem ten panáček. Musím říct po pravdě, že mi ten jezinčí tělocvik zlepšil náladu. A co ještě zlepšilo Ludvíčkovi náladu? No přece bašta. Dobré jídlo dokáže zlepšit náladu každému. I mě. Přísně vzato, starají se o mě jak o vlastního. Co jim to muselo dát práce, vysmýkat Ludvíka nahoru! Co jim to muselo dát práce ho umýt a očistit. A k tomu ještě ta rozcvička. No vlastně! Chtěly tu bezvládnou figuru, teda Ludvíka, rozcvičit… aha! Podívám se, co je dole, ale pěkně shora, ze zepelínu… dolů nepolezu. Z mrtvoly housenky nezbylo skoro nic. Zůstala, zdá se, akorát kůže. Jezinky ji roztáhly rubem nahoru a vypadá to, že už ji jenom dočišťují… hmm, co bude pak? Pak nebude nic, protože se už zase stmívá a tady to jde fofrem. Holky lezou nahoru, dole u kůže zůstávají oba hoppeři a ještě i čtyři světlušky. Hoppeři se bojí, že chtějí světlo? Nebo něco ohrožuje housenčí kůži? Neřeš to a spi, synku, bylo toho na tebe dneska až-až.

Ráno moudřejší večera. Dostal jsem jméno. Jezinky si mě začaly více všímat a začaly na mě i volat. Není to přesně to „Ldf“, jak s tím začala Mrkt, zní to jako „ldfff“… Vlastně to připomíná jméno Ludva… To dlouhé ffff … To zaprvé. A za druhé jsem zjistil, že mi jezinky nabarvily vlasy. Mám teď vlásky ve stříbrné metalíze… jako z blýskavého staniolu… Jsem zvědav, jak budu vypadat, až mi zase doroste můj špinavý blond. A jak to vím, že mám na vlasech metalízu? No přece jsem se hluboce podíval do očí Mrkt. Ona totiž i Mrkt dostala na svůj vícebarevný účes metalízu… no, konec konců, jak se mají holky označit? Šaty se tady nenosí, malovat po těle si asi tuze nechtějí kvůli tomu jejich systému termoregulace, tož vlastně jen tohle. Účesy a barvy… Ještě že se nepropichují, nepírsingují, netetují, nebo tak něco… Asi mě začaly brát vážně. Nebo aspoň vážněji. Byla mě důkladně prohlédnout celá komise, řekl bych štáb vzducholodi. Mrkt mne předváděla, zvedala mi ruce a nohy a ukazovala, že všade mám jen PĚT prstů. A ukazovala, že ji mám zdvihnout a že dokážu zdvihnout jezinek i víc. A naznačovala, že mám pořádně zařvat, (ovšemže jsem s radostí provedl) a brebentila a brebentila. Pak se mnou náčelnice chtěly hrát ty jejich drápky, no hrál jsem tak jak minule, a zase na ten výsledek hleděly a kolem něho hloubavě brebentily… No, bylo na čase, aby mne vzaly víc do party. Což se, zdá se, stalo.

Je jasné, že tady, „Na bahenném jezeře“, chtějí jezinky nějakou dobu zůstat. Musím říct, že jezírko, které jsme společně s topícím se hopperem rozvířili a prvotřídně zakalili, se nějak nečistí. Zůstává kalné, skoro černé. Tedy bahenné. Jezinky se očividně rozhodly podrobně prozkoumat okolí. Na své výpravy mě samozřejmě berou, dokonce mou bulavu mi svěřily. Hned se cítím lépe. Nahatý, bosý, ale důkladně ozbrojený. Jezinky lezou do místního terénu. Vystupují na věže, lezou po velestromech… něco přinesou, pak se to často na místě zpracovává, různě loupe, drtí míchá …a zahřívá. To je unikum. Jak zahřívat, když není jak rozdělat oheň. Co? No, do pečící teploty to tady na místě nezahřejí, ale takových 60 udělají. Jak? Vlastními tělíčky. Když je jezince horko, začíná se jí povrch kůže zahřívat nad okolní teplotu a jsou tak uzpůsobeny, že skoro těch 60 povrch jejich tělíček dosáhne. Učili jsme se to ve škole, když má něco 60 , tož ruku na tom neudržíš. Tak se to pozná. A tak si holky k tomu, co má být zahřáto hezky vlezou a hřejí. Jediná podmínka asi je, aby počáteční teplota vyhřívaného byla vyšší, než tělesná teplota jezinky. A pak to jde ráz naráz.

Umí se ty jezinky pěkně rozpálit!

Je mi jasné, že když je zahřívaného víc, tož se určitě musí i víc jezinek do procesu zapojit. Asi by jezinky dokázaly věc i vychladit. Ale zase by musela být chlazená věc na počátku chladnější než jezinka. Ale to jsem nikdy nezažil, aby bylo něco aspoň trochu chladnější. Tady je horko pořád a jezinky jsou horké ještě víc…

A taky jsme dělali kolečka, kladky a drobné součástky do jakýchsi jejich pomůcek, strojků či čeho… úžasná kombinace. Vyřežou si to z měkoučkého řídkého pórovitého dřeva, něco jako balsa. A když to má ten správný tvar, napustí polotovar něčím podobným jako je ten jejich geopolymer. Tvrdé a pevné to je jako skála…malé kladkové kolečko jako z křemene. To se jim hodí na systém stahování a povolování balonetů… Jezinky jsou malé, nahaté, ale chytré… šikovné jezinky…

Takhle se potulujeme pár dnů, teda těch zdejších. A nosíme a upravujeme a vůbec.

„Ty brďo! Dívejte se, po čem šlapeme? Holky tohle je přece chodník! A neříkejte, že ne!“ Fakticky mašíruje naše kolona po docela hezkém chodníku. Takovém tom jezinčím. Kameny na krok od sebe, střídavě lehce vybočené, tak akorát na jezinčí a ludvíčí krok. „No vida, někdo tady, podle všeho, poblíž bydlí. To jsem zvědav. Třeba tam bude i nějaký člověk s nimi, možná Dolfi, nebo… kdo ví… Jo, jdeme, kam nás chodníček zavede! A třeba jsme se nějakou oklikou vrátili k místní Kejvalce! To by bylo prima. Už bych si i s někým povykládal. Ten Špaček je přece jenom senzační chlap!“

I jezinky si všimly, že tady v okolí někdo bydlí. Tak, tady se bude střílet! To je mi jasné. Jezinka se i se svou vzduchovkou drápe na typickou místní homoli. A Ludvíčku, běž se podívat, co z toho bude! Na copak se bude střílet? Tak sám k sobě hovořím a už se hrnu taky nahoru. Tak se mi zdá, že vlastně sám k sobě v poslední době hovořím často, už z té lidské samoty hloupnu… Samomluva je prvním příznakem demence. Kéž by tu byl nějaký člověk. Lidské slovo mi chybí. Ovšem zvědavost, ta ne, ta mi pořád nechybí. Pod osobním heslem »běž se podívat«, vzhůru na kopec. Ascende! In excelsis! Jak říkáme my, latiníci.

„Tak co to ta střelkyně dělá? Čím to bude, hernajs, střílet?“ Obvyklým zdlouhavým způsobem natahuje na píst ty svoje gumičky, nebo co to je… gumičky… ale trvá jí to, to je bojovnice na ploché baterky…

Do hlavně teď strká jakousi tyčku a trombón… Himlhergot krucajselement co to je? »Trouba jerišská«!! To je zvuk! To je kravál jak ze suzafonu! No jo, chápu. Místo střely nasadila něco jako píšťalu. Hromskou píšťalu. Nestřílí, ona troubí. Proč? Ve zdejším hustém vzduchu se to mechanické zařvání nese do daleka. No jo, dole by to utlumily ty průchody mezi homolemi obrostlými zelení… Takže kampak se troubí? No, tahle shora se přece troubí pro vzducholoď. A ještě něco jiného se děje.

Jezinkám tenhle tmavomodrý svět docela vyhovuje. Očiska mají veliká jak ten vlk z pohádky o červené karkulce a tak i v tom místním šerosvitu vidí líp. Asi něco viděly, co Ludvík ne. Jezinky dole na chodníčku pobíhají, svoje ranečky, vaky a vůbec všechna svoje zavázaná a zavazející zavazadla skládají na hromadu, ta střelkyně dole začíná s procesem nabíjení, ty se sudličkami je napřahují a ta signalistka prchá z kopce horem pádem. Pozoruju, že tedy spíše „dolem“ než horem, ale hlavně tím pádem. Zkrátka jsem ji na tom strmém svahu, skoro stěně, zachytil a nepochybně zachránil před sražením vazu. Co ji žene? Housenka? Divoký hopper? Ještě něco jiného? Ano, jiného. Ta holka prchá ke svým, protože údolím se hrne další houf jezinek. Podle toho jak vypadají, jak napřahují ty své sudličky, jak mávají tyčemi a kolik jich je, nečeká tu moji partu jezinčí nic dobrého. A jak hvízdají! Tohle je určitě jezinčí: „HURÁÁÁ!“ nebo „HRR NA NĚ!“ Mám se do toho míchat? Hmm, svou bulavu u sebe nemám, tu flintu, co jsem jezince sebral, nabít neumím. Moment! Kde je Mrkt? Tu musím nějak ochránit, jinak jsem tu dočista ztracený. Ještěže je ta holka taková jinak barevná. Už ji vidím. Jo, jo, už jdu! Ta rozčilená tlupa cizích jezinek se jen lehce zarazila, když jsem vyskočil na cestičku. A sypu si to zpátky k houfu těch mých jezinek. Teda mých… Jakýchpak mých… prostě k houfu těch modrovlasých… Ale koukněme! Tyhle holky útočící nevypadají překvapeně, když vidí člověka. Nepolekaly se tuze. Jak bychom se asi tvářili my, lidi, kdyby z křoviska vyskočila jezinka? Co jezinka, ale nezemská potvora o dvě hlavy větší a pětkrát těžší než je kterýkoliv člověk! To by bylo překvapení a ú-žas, ú-lek a ú-prk a ú-těk… A tady nic.

Ženou se k modrovlasým s tím svým pískotem bojovým, sudličkami a holemi. Konce mají některé ty hole do špičky oštípané, prostě jasné oštěpy. Teď hlavně ochránit Mrkt. Kdyby modrovlasé prohrály, tak společně s Mrkt zdrhneme. Zatím to vypadá takhle: celkem úzké údolí (ono vlastně skoro všechna údolí tady jsou úzká), většinou hodně strmé svahy, skoro stěny na obou stranách (ostatně taky jako skoro všude okolo) ještě porostlé křovím, na dně údolí, na té jezinčí cestě stojí proti sobě dvě tlupy jezinek a pískají jak o závod. Čekal jsem, že se jezinky za mě poschovávají, se svou bulavou musím přece vypadat velkolepě, ale ony ne, zastrčily mě až dozadu, k Mrkt. K Mrkt a té nešťastné šnečí střelkyni.

„Počkej holka, dívej. Tady máš flintu té signalistky, už jsem ti ji natáhnul, a dej sem tu svou, natáhnu ti ji raz-dva!“

Aspoň se mrknu, jak se ta věc nabíjí.

„Aha, takhle! Ale co tam strkáš za bobuli? Co to máš za munici? Dej sem taky tu bobulovou střelu, nabiju ti ji i do té druhé pušky. No prosím, když se chce, tak mi i rozumíš, co? Nebo mi rozumí Mrkt a prostě překládá?“

No, je to jedno. Vlastně je mi jedno i celá vaše válka, nic mi do toho není. Ta druhá tlupa mne ale zajímá, jednak jsou mi sympatické s těmi barevnými vlásky, jednak to vypadá, že by mohly vědět o nějakém člověku. A mně se už opravdu stýská.

Nikdy bych nečekal, že by nějaká jezinka dokázala dohodit tak daleko. Věřte, dokázala. Víte co je to atlatl? No, učili jsme se to ve škole, tak to musí být pravda, a je to pravda, protože právě tohle na nás ty útočnice použily.

Nevíte, co je to Atlatl?

Pár jich proletělo jen tak, ale jeden oštěp zasáhl. A zasáhl bohužel až vzadu, zasáhl Mrkt.

„Néé, tohle nééé! Mrkt! Žiješ? Mrkt, řekni něco! Prosím!“ Padla na mě hrůza. Co si počnu tady v tom tmavém, dusném, vlhko-mokrém světě, bez slunka a bez Mrkt? Bez jediného tvora, který mě má rád, a ovšem bez tvora, kterého mám rád já. No jo, vlastně tu holku jezinčí mám rád! Nejen proto, že mne doprovází docela dobrovolně na tu vzduchoplaveckou výpravu, nejenže mě vlastně krmí a zastává se mě u těch urputných modrovlasých jezinek… Tohle to je srdeční záležitost! Může mít člověk citový vztah k jezince? Podle pohádek je jezinka vlastně strašidlo… může Ludvík, učitel, vzdělanec chovat něžný cit ku strašidlu? Krucipísek, jaképak strašidlo! To je Mrkt, žádné strašidlo! „Marjápanno guadelupská! Necháš ji být?!“ Tahle ta jezinka začala olizovat krev, která teče Mrkt z rány. „Ty krvelačná potvoro! Utrhnu ti hlavu u samých kolen!“ Hulákám jak smyslů zbavený. Kruci, chtělo by to převázat, nějak tu krev zastavit, nebo docela vykrvácí. Kolik krve může taková jezinka v sobě mít? Silný chlap prý pět litrů, ale jezinka? Dva? No tepenné krvácení to není, to by tak jaksi pulzovalo, to jsme se učili ve škole, tak to musí být pravda! No jo, ale to platí pro lidi… Pulsuje jezinkám krev? Mají vůbec tep? Mají srdce, které pracuje v cyklech? Nebo mají jinou pumpu, třeba kontinuálně pracující? No srdce mají, aspoň Mrkt má srdce, velké a laskavé srdce má Mrkt…

„Mrkt! Otevři oči… prosím… prosím…!“

Chtělo by to obvaz, nějaké krytí rány, nebo tak něco. Aspoň jsem ránu zakryl dlaní, pomůže to? Krev na chvíli dlaní zadržím, žádná starost, ale chtělo by to nějak trvaleji obvázat, aby se to krvácení nějak zastavilo, aby se krev mohla srazit a zapracovaly krevní destičky…učili jsme se to ve škole, jak se dává první pomoc zraněným lidem… No jo, lidem! Copak je Mrkt nějaký liďák? Mají jezinky vůbec krevní destičky? Ať mi tady neumře jako ten dřevorubec…

To je ta básnička o hemofilii: Dřevorubec v lese kácí, sekne se a vykrvácí, marně svírá pěstičky, nemá krevní destičky…

Ludvo, ty chachare! Hlouposti tě napadají, ale teď jde o Mrkt! Možná by mohla dostat i transfúzi, u nás doma by ji určitě dostala… No jo, ale měli by její krevní skupinu? Kdoví jakou krevní skupinu má? Dal bych jí svou krev… klidně. Jenže mám tu zasmolenou extra vzácnou skupinu AB… to by asi nešlo! Je to nepozemská holka, musí dostat nepozemskou krev! A když ji nedostane do žíly, dostane ji do pusy! Ony jsou jezinky po krvi tak lačné… ani ta její vlastně spolubojovnice se neudržela… a olizovala… Asi je v krvi něco, co moc a moc potřebují, třeba to železo… ale to je jedno, Ludvíčku, jdi na to!

Tak tohle všechno mi proletělo hlavičkou mou studovanou za malou chvilku. Ale Ludvík není žádné ořezávátko!

„Tak poslyš, ty Lízalko! Tady, na té ráně budeš držet svou packu… ano tady! A ani kapka krve z Mrkt neuteče. A jestli si lízneš jenom kapku krve z té rány, tak tady budou chlupy lítat, Tvoje chlupy! Osobně tě roztrhnu od rozkroku po krk! Je ti to jasné?“ Ono to funguje. Helemese, jak to funguje. Jezinka drží ruku tam, kde má, horlivě kývá hlavou, pochopila i to souhlasné lidské gesto a ze strachu pochopila, co musí udělat, aby zůstala živá. Tak a jde se pro krev! Krev! Krev! Chci krev! Jezinky se vpředu ještě bijí, tlučou se s těmi domácími, s tou místní partou, obě vojska pískají, cvakají, velice hlasitě mlaskají.

„Pozor, teď běžím já! Bacha, uhněte!“

Proletěl jsem až do první řady, až k těm útočnicím. Kde je ta s tím atlatlem? Aha, vlastně už má jen ten vrhač, oštěp doletěl až docela dozadu, k Mrkt.

„Dej ten klacek sem! Já ti ukážu! Teď něco zažiješ, špatná zrůdičko, obludičko z modré tmy!“

A už ji mám, dostala takového facana, že cestou na zem srazila ještě dvě další své spolubojovnice. To jsem mohl a chtěl původně zůstat neutrálem, to přece není moje země, moje válka, můj boj. Nic mi do toho není… teda nebylo, ale teď už je! Jde o moji Mrkt! Takže tu napůl omráčenou oštěpářku pod paží levé ruky, téhle bojovnici vytrhnu oštěp, či co to je, tuhle skupinku tou tyčkou přetáhnu… hele padají jak kuželky!… a honem zase zpátky dozadu k Mrkt. Jezinka Lízalka stojí jak dřevěná, packou ránu zacpává, očima nás vyděšeně sleduje. Z rány Mrkt pár kapek krve pravda uteklo, ale olízaného není nic. Po mém zásahu tam vpředu, na bojišti se situace docela uklidnila. Odsud to vypadá, že je po boji. Ono asi zavážilo i to, že nad nás se pomalu nasunula naše vzducholoď. Konečně. No jo, ale Mrkt leží, nehýbá se… ale dýchá. Zatím dýchá. Moje zajatkyně se trochu probrala a začala naprosto vyděšeně a zoufale brebentit a pískat… úplně slyším, že píská hrůzou a tuší, co ji čeká.. Ha, prý jsou jezinky strašidla… kdepak! Jezinky že děsí lidi? Jezinky se děsí lidí! Aspoň tahle! Teď zrovna je největším běsnícím strašidlem ze všech Ludvík!

„Dejte sem ten atlatl!“ podám si ho ovšem sám.

Oštěpářka pod mou rukou je strachem úplně bez sebe. Dokonce mi jí začíná být líto.

„Ale proč jsi ubližovala Mrkt?, co ti udělala? Zrovna ona? Vidíš, že k té modrovlasé partě nepatříme…A teď mi Mrkt umře? Je to tvoje chyba, surová oštěpářko, teď přišla ta chvilka, kdy možná můžeš svůj hnusný zločin aspoň trochu napravit!“

A vzal jsem tu oštěpařku za nohy, zvedl nad Mrkt a říznul tu vojandu do krku. Ani jsem si nevšimnul, kolik ostatních jezinek stojí kolem nás. Čumilky! Nebo čekají, až se budou moci vrhnout na krev mojí poraněné Mrkt? Zaznamenávám je, až když po tom začátku košerování hromadně udělaly „áááách“…

Krev teče Mrkt na tvář a do pusy. A Mrkt polyká! Výborně! „Hele, krvedárkyně, nemrskej se, nebo tu krev vybryndáme… no dobře, podržím ti hlavu druhou rukou… oštěp už nepotřebuju…“

Proboha, Ludvíku co to děláš! Podívej se tu chuderku, co ji držíš za nožky jak stahovaného králíka! Márjápanno, co seš za člověka! Člověka? Ani hnusný liďák nejsi, seš prostě necitelné hovado, jsi fašoun, Ludvíku! Ta holka, co ji košeruješ, je taky boží tvor… skoro člověk, sám jsi říkal, že »holka«, tedy vlastně člověk! Žádné strašidlo! Sám jsem strašidlo, jestli tohle dělám! Jsem hnusný židácký šechtr! Kdyby mě viděla maminka! Jaký je rozdíl mezi mojí Mrkt a touhle tvojí rukou vražděnou jezinkou? Rozeznal bys je, kdyby měly stejně nabarvené vlásky?

Když jsem si tohle uvědomil, když mě to napadlo… tak jsem sebou sekl. Prostě zatmění před očima, hanba, hanba… prve jsem byl vztekem bez sebe, zlostí, lítostí,… Pomsta, Odveta! Strachem jsem udělal něco hrozného! Prostě vraždím! Ludvíku jsi vrah! Jasně, chtěl jsem pomstít Mrkt…

Ale Ludvíku, jsi vzdělanec, historik! Teda aspoň učitel dějepisu… V Lidicích ti špatní zlí nepřátelé pobili 343 lidí… při bombardování 14. února 1945 hrdinní a hodní američtí spojenci v Praze zabili 701 lidí a 1184 zranili… a zničili v Praze 183 domů a historických objektů. V Lidicích zničili domů jen 104… Je v tom možná nějaký jemný rozdíl, jakási morální nuance… ale jaký rozdíl je to pro mrtvé a jaký pro pozůstalé? …

V počtu?

Shromažďování mrtvých po náletu (Praha 14.2.1945)

To všechno mi proletělo hlavou… jen tu malou malinkou chvilku, než jsem sebou sekl… Jsem psychopat! A snažím se najít pro svůj hnusný zločin omluvu v historických událostech, o kterých jsem se učil ve škole… Říká se, že to poslední, co proletělo princezně Dianě hlavou při té smrtelné autohavárii, bylo autorádio… Mně proletěly hlavou historické události, které by měly moji vraždu jaksi omluvit… fuj!

Šechtrácký vrahu Ludvíku FUJ! Veliké FUJ !!…

Mrkt, Lízalka i Oštěpářka sedí vedle sebe, bitva, zdá se, skončila. Mrkt má jakýmsi šlahounem zavázaný zraněný bok, ta cizí oštěpařka krček a Lízalka sedí jen tak. Pod ovazem přímo na ráně mají obě raněné chomáče listí… aha!

Každou ránu v těle zcelí šťáva z jitrocele!

Zrovna na jitrocel kopinatý ta zelenina nevypadá, ale podle všeho jezinčí felčarky a lapidušky vědí, co dělají, protože obě tři jezinky žijí. Obě tři. Ta, co byla atlatlem postřelena, ta oštěpářka, kterou jsem zkoušel vykrvit i ta, které jsem smrtelně vážně a doopravdy vyhrožoval roztržením… ano, ze zepelínu se včas a asi na poslední chvíli spustila první pomoc a možná i ta druhá pomoc… ale to je jedno která pomoc… hlavně že pomohla! Pane Bože, za tenhle šťastný konec ti koupím doma velice tlustou svíčku! Zasloužíš si ji! A to jsem prosím ateista, protože žádný bůh není. Tak jsme se to učili ve škole a tož to musí být pravda! Ale sichr je sichr a za svíčku to stojí!

Jak mi odlehlo! Nejsem šechtrácký vrah. Ufff! A dokonce se mi dostalo té jezinské rozcvičky, toho natahování a lámání. Není to nakonec něco takového podobného, jako jsou u nás doma ty vyhlášené thajské masáže? Nevím, nikdy jsem si tu masáž nedopřál… akorát jsem o ní slyšel… V každém případě je to fajn a příjemné pasivní cvičení… Jsem rád, že Mrkt žije, jsem rád, že žije i Oštěpářka, jsem rád, že jsem neroztrhal Lízalku, jsem moc rád, že jsem žádnou jezinku nezabil… a že jsem k tomu měl blízko!… Zdá se mi dokonce, že všechny tři jezinky jsou, nebo moc chtějí být, moje kamarádky…

Sedíme teď ale na vzducholodi a plavíme se vzduchem dál.

Let a přílet

Tak takhle se mi líbí žít. Moc věcí se v poslední době změnilo. Zaprvé modrovlasé asi vyloupily obchodní dům těch místních pestrovlasých jezinek. Co obchodní dům! Supermarket! Hypermarket! Nastal čas blahobytu. Nejen zase chutné potraviny a šťávičky, a prosím, včetně té dobroty, co ji měl Špaček jako wellcome drink! Dokonce je tady koš plný duffo! Vážně plný koš! No, bez velkých okolků jsem ten koš zabral pro sebe. Co už, jezinky neduffní. Ještě by jim z toho bylo špatně. A pytlíky s tím lahodným pitím jsem taky zprivatizoval. Taková věc nemůže malým jezinkám svědčit, ta je jen pro velké. A je tu někde někdo velký? Nu je. Ludvík, přece. Je to takové pití co dává odvahu, takové hrdinské pití pro hrdiny… A kdo je velký mocný hrdina? No kdo? A musím říct, že ten ludvíčí zábor jezinky přijaly docela klidně. Čistě pro jistotu jsem náčelnictvo počastoval pralinkami. Takový úplateček… Takže Ludvíček má náladu Ia, baštu taky Ia, no a místních pochutin taky dost. Jasně, šetřím s těmi dobrotami, šetřím. Ale šetřím přiměřeně. „Mrkt, co chceš? Jo nahoru? Chceš, abych lezl nahoru? Nahoru k balonetům? No dobře, proč ne?“

Zdá se, že nejlepším způsobem, jak se nezbláznit, je mluvit k jezinkám, jako by rozuměly. Jednak nezapomenu mluvit a je to lepší, než kdybych mluvil sám k sobě.

„Tak co tady máme, na nejhornější palubě?“

Velitelky… a ta jezinka, co jsem ji pojmenoval „Lízalka“ a dokonce i ta oštěpářka…

„Copak, co byste chtěly?… AUVAJS! Mrkt! Co to děláš? To bolí!“ Mrkt mě totiž řízla! A hned jak začala z ruky téct krev, přistrkuje k ráně jakousi skořápku a krev do ní chytá. Odběr krve! Holky, vy z té krve jednou zfanfrníte! Co s ní pořád máte? Ještěže jedna z velitelek pohotově přikládá Ludvíčkovi listy na bebínko. No, žádná velká bolest to není, ani veliká ztráta krve, ale leknul jsem se pořádně. Jú! A teď se pořezala i Mrkt a řízla i Lízalku a Oštěpářku. No jo! To je nějaký jezinčí obřad! Smíchaná krev… To je tak nevědecké, nematerialistické… to jsou samé pověry!

To by mne zajímalo, jestli se ta krev srazí, nebo ne. Učil jsem se ve škole, že třeba moje úžasná krev skupiny AB je úplně nepřijatelná pro všechny lidi s ostatními krevními skupinami. Prostě by se ta jejich krev, kdyby Ludvíkovu krev dostali, s tou mou srazila a byl by velmi vážný malér. No, ale člověk s krevní skupinou AB, může přijmout krev kteréhokoliv člověka. Krev se v něm nesrazí. No, ale jak ta krev pozná, že je v Ludvíkovi a srazit se nemá, anebo že je v jiném člověku a srazit se má? Co by se stalo, kdyby ty různé krve byly třeba v nějaké misce? Myslely by si, že jsou v Ludvíkovi a nesrazily by se, nebo by si myslely, že jsou v nějakém hejhulovi třeba s krevní skupinou „0“ a srazily se? Takže koukám do té misky, s troškou naší krve. A Mrkt míchá… To znám, takhle se míchá krev při zabijačce… Takže srazí se, nebo nesrazí… Hm asi ne. Nesrazila se. Ono vlastně ani nevím, jestli byla ta miska před odběrem prázdná, třeba tam něco bylo… Nějaké protisrážlivé agens… heparín třeba… kde by se tu vzal takový jed…Tak co bude dál? Brebentí a brebentí… tohle je nějaké čarování, zdá se… Fúúúj, ony chtějí, aby se z toho napil… fúúj! No, doufám, že se nepoblinkám… éééé… no, a je to! Ani to vlastně nebylo tak hrozné… možná tam do té misky daly napřed nějaký jiný základ… aha, možná tam byla ta dobrá hrdinská šťávička. Takový hrdinský základ.

Naložení jsme až až. Skoro je mi divné, že ta věc ještě letí. Ale letí. Ověšená věcmi co se nasbíraly u toho „bahenného jezera“, ověšená věcmi, nalezenými ještě před tím bojem v soutěsce… Hmm. „Bahenné jezero“ myslel jsem na Vinetouovo „Stříbrné jezero“… ale vlastně jsem mohl tu mnou zakalenou louži nazvat třeba „Balatónem“, tedy Blatenským jezerem, jak se kdysi psalo… Bláta jsem tam ze dna rozvířil až-až…

Hmm… možná, že těm jezinkám ze soutěsky ten hyper-super-mega market ani tak moc nevykradly… chybí totiž dobrá polovina té housenčí kůže. Byla v podobě rolky stočená až dole, pod vzducholodí. A teď je o hodně menší…uřezaly z ní… takže asi šlo o nějaký obchod. Doufám. To jsem rád, že necestuju s nějakými loupežnicemi. Krást se nemá. „Kdo lže a krade, do pekla se hrabe“, říká moje maminka. Tak všelijak si uvažuju, přemýšlím… Veslování není pro mě žádná dřina. Tahám za páky a je to docela i zábava. Dokonce jsem se pustil i do rytmického zpěvu: „ééj úchněm, ééj úchněm, iščo rázy, iščo rááz…“ Jo, hudba! Mám hudbu rád, ale hudba mě moc ráda nemá…není mou přítelkyní, ale jezinky mě kvůlivá tomu ze spolku nevyhodí… Navíc pěju do rytmu podle té velitelky vepředu, co do rytmu veslování popiskuje… Kdysi mne kvůlivá falešnému zpěvu vyšoupli ze školního pěveckého kroužku… aby mě to nemrzelo, byla paní učitelka přívětivá: „Ludvíčku, víš, ty máš takový výrazný hlas, ostatní děti se neuplatní. Zpíváš hezky, ale do sboru se to moc nehodí…“…hmmm… jo, tady mi to nehrozí… ráz dva… „ééj úúchněm, éééj úúchněm, ííščo rááázy ééj úúchněm…“ Ty holky, co jsme si pili krev, se urputně drží při mně. Hmm… zajímavé… pily mi krev… to je něco jako Mauglího: „jsme jedné krve ty i já…“? Nebo je to něco jako když se stali Vinnetou a Old Shaterhand „pokrevními bratry“? …Pořád samá krev… nejenom jezinky jsou tou krví posedlé… pít někomu krev znamená, že ten někdo člověka otravuje, štve… „ééj úúchněm, éééj úúchněm, ííščo rááázy ééj úúchněm“…

Ty hoky se mě drží, ale neštvou… hmm… tři holky a jeden Ludvík… Něco jako tři mušketýři a d´Artaňan?… Ludvo, jaké holky! Jezinky to jsou, J E Z I N K Y! Ať to jsou třeba jezinky, ale Ludvíkův zpěv se jim určitě líbí, protože slyším to jejich „Pchche, pche, pchchch“…Pár hltů té dobroty, duffnout si trošku, a co to s člověkem udělá… hele, a teď se pokouší jedna jezinka chytit tu mou melodii na jezinčí instrument! „ééj úúchněm, éééj úúchněm, ííščo rááázy ééj úúchněm“…

Pracovní píseň se to jmenuje… učili jsme se to ve škole, tak to musí být pravda. A vůbec, jak je to dál?

„… iščo rázy, iščo rááz…“ ale jak dál? Škoda, že tu není nějaký Rjepin… To by nebyli Burlaci na Volze, ale Jezinky na vzducholodi… Ovšem burlaci byli ztrápení a jezinky jsou samé pche, pche, pche… A dokonce i jejich pozounek to hraje: „…iščo rázy, iščo rááz…“

… je lepší být jezinkou než burlakem…

Aha, tak je docela možné, že konečně někam doveslujeme. Ne, že by se mi veslování nelíbilo, líbí se mi. Vážně to není žádná ukrutná dřina, nejsou to opravdu vůbec žádné galeje… I když se vesluje. Nikdo nás nehoní bičem ani ničím jiným. Jezinky si mezi sebou při veslování brebentí. Hmm… ze země by to mohlo znít, jako když letí na jaře ta husí formace. No jasně, husy lítají tam u nás, na Zemi… a tady si stejně vesele letí jezinky. Jezinky jsou veselé, Ludvík je taky veselý. A navíc je konečně vidět dole něco jiného než jenom ty věžovité kopce porostlé zeleninou a sem tam všelijak klikaté jezírko. Tady jsou totiž v těch soutěskách shora vidět cestičky. Pravda, ty jezinčí, ale cestička je cestička a občas vidíme dole i nějakou jezinku. A to se ví, ty co jsou na vzducholodi na ty, co jsou na zemi, pískají tu svou dvoutónovou muziku, ty dolní asi píšťalky nemají, tak aspoň dělají „tak-tak-všelijak“… Ale když na ně zavolám, tak sebou pořádně trhnou… No jo, se zvukem je tady potíž. Sice se v hustém vzduchu nese skvěle a nesl by se i do daleka, ale jenom, když ho provozujete nahoře. Dole, mezi obrostlými věžemi se ztratí jedna dvě. Když se ty chuděrky dole polekají, vyvolává to u veslařek jen spoustu dalšího „pche, pche…“ Jasně, svět je stejný i tady, každý vtip, každá legrace spočívá na neštěstí někoho jiného…

Nesmíte si představovat, že letíme někde vysoko, vznášíme se jen tak kousek, kousíček na vrcholky věží… Nahoře bychom nic dole neviděli, je tu pořád stejně mlhavo, určitě bychom zabloudili. Je ale vidět, že tady to naše navigátorky už znají, letíme skoro bez přestávek, jenom bychom občas zpomalili, když některé z veslařek baští. Vesla jsou spojená, takže i když některá nevesluje, tak i její veslo zabírá… no asi by to letělo pomaleji, protože jedna JS (jezinčí síla) chybí… Když jich zrovna nesvačí šest najednou, tak se nezpomaluje, Ludvík prostě víc zabere… A změna není jen v těch cestičkách, ale i v zelenině. Zkrátka tu rostou trochu jiné rostliny. Hodně zvláštní, i odsud je vidět, že mají i několik druhů listí. Ovšem: jiný kraj, jiný rostlinný mrav. Nějaké změny už byly třeba, už bylo načase.

Podle mých automatických hodinek jsme na cestě třiatřicet pozemských dnů. Za tu dobu bychom měli urazit pořádnou vzdálenost. I když jsme se zdržovali a různě kličkovali… Fakt je jasné, že jsme v úplně jiné končině, v jiném kusu světa. Dokonce bych řekl, že je tu o docela dost chladněji, než u místní, jezinčí Kejvalky, pro mne ovšem o to příjemněji.

A pak jsme uviděli město.

Město se projevuje do daleka. V první řadě vidím více těch cestiček mezi věžemi, a více jezinek na cestičkách. Každá, nebo skoro každá něco nese. Koš, vak… Tamhle ta nese v nůši děcko. Nebo je to ten jezinčí kluk? No jo, asi by cestou zdržoval, kdyby měl jít po svých. He, he, he… jestlipak se taky říká: „Nesedej na souček, neber si koláček!“?

Na některých skalních věžích vidím, že jsou jejich vršky, ty plošiny, obydlené. Jistěže tam nemají žádné domy, boudy, stany, nebo tak něco. Prostě zase jen ty velelisty, jako rostou na tom Špaččím hnízdě u místní Kejvalky. A ovšem jezinky. Když letíme okolo, vykukují, pokřikují, mávají a tak. A taky vidíme lanka a šňůrky a celé sítě. Zdá se mi, že si jezinky tady usnadňují život. Aby nemusely dolů a zase nahoru, když chtějí jít k sousedkám na vedlejší věž, tak si prostě natáhnout pár šňůr. Ano, vlastně je to buď něco jako lanový most, nebo někde jen lanovka. Jezinka sedí na hrazdě, hrazdička je zavěšená na šňůře, a jezinka se přitahuje. Chytré jezinky. A tamhle je lanovka dokonce nákladní! Koš visí na lanku a druhým lankem ho přetahují k sobě. Hezké. Opravdu ty jezinky mají mozeček menší, ale rozhodně uvažují rozumně. Místy jsou lanka mezi vrcholy skalních plošin tak hustě, že tvoří něco jako pavoučí sítě…

A tohle! Tak to už je něco.

Jezinčí horské terasy…

Aby si jezinky udělaly na svých věžích více místa, rozšiřují si je stavbou teras. No, to jsme se přece učili i ve škole! Takhle nějak to dělali staří Indiáni v Andách! A aby se jim pohodlněji lezlo nahoru, udělaly si docela schodiště… Tamhle jde nahoru celá skupinka jezinek…Jú! A tamta jede dolů jako po skluzavce.

No jo! Mají tam něco jako dětskou skluzavku! A na takové rohožce se hezky jezinka sklouzne s jedné terasy na druhou! He, he… to je jako v té knížce o Ferdovi… ten se taky z mraveniště sklouznul! Nejede rovně až dolů, nebojte se, to by nabrala hodně veliký fofr… jede šikmo, s jedné terasy na druhou, pak udělá pár kroků a zase se sveze na další terasu. No ale většinou přecházejí z jedné plošinky na druhou po těch vzdušných cestách. Houpavých můstcích, lanovkách…Hmm, asi se i jim nahoře líp dýchá… nebo se prostě nechtějí trmácet nahoru dolů… Hemží se to tu jezinkami, je jich tu jak naseto. A tady! Tady určitě bydlí nějaké panstvo!… tedy „damstvo“… tady na té plošině jsou ty velelisty nějak spojeny tak, že srostly! Jednou, to jsem byl ještě chlapec, jsem po šmigrustu svůj tatar jen tak zapíchnul u potoka. A ty vrbové proutky se zazelenaly, zakořenily a rostly. Normálně srostly dohromady na zdravý stromek, vrbu. A tady zase spojily jezinky ty velelisty na ohromnou střechu… to by mohl být krytý stadión! …ale asi tam bude tma… kdo ví…

To dá rozum, že jsme se vzducholodí středem pozornosti. Pořádný rozruch děláme. A velitelky mě dokonce povzbuzují, abych hulákal. Tož, proč né? Když hulákat, tak hulákat. Zní to velebně. A k tomu začaly hrát na své instrumenty. Hádejte co? No přece: éééj úúúchněm, éééj úúchněm… To dá rozum, že opakují jen těch pár tónů, no co, burlaci to neslyší, tož se neurazí… Ale hlavičky to jezinkám, tam těm, co jsou dole, zvedá spolehlivě. A otáčejí se za námi, mávají…

To by mě ale zajímalo, kde přistaneme? To jejich nebe je těmi šňůrami docela zapletené. Tak jako bývají zadrátovaná nebe v některých velikých městech. Viděl jsem to ve filmu. Přistát se vzducholodí tady nelze.

Vzducholoď přistane až za městem. Je tu veliká plošina na trošku nižší homoli, jezinek jak děcek na pouti. Krásně ladně jsme vzduchem dopluli, jezinky spouštějí lana a žebříky, utahují balonety… prostě krásné, plavné, hladké přistání. Zatleskal jsem, tak jak to dělají pasažéři v letadlech. A jezinky na vzducholodi se ke mně připojily. Jo! Ale ty jezinky dole, ty na nás hledí naprosto vyjeveně! Co je to za móresy? Co to ty cestovatelky dělají? Hledí na nás, ukrutně udatné vzduchoplavce, jak bagr na tvrdou hlínu, vytřeštěně… Proč soukmenovkyně plácají dlaní o dlaň? Mám co dělat, aby se smíchem nepočural, jak se chechtám… No a jezinky se řehtají taky…jezinkovsky: „pchpch, pche, pche, pch…“

Nakonec se rozesměje i ta pozemní parta. A to je jen dobře, protože mám takový pocit, že je něco ve vzduchu a kdovíjaká dobrota to nebude…

Město

A pak začal trh. Kde se vzaly, tu se vzaly naprosté husté mraky jezinek. Kdysi jsem viděl ve filmovém týdeníku záběry z nějaké zahraniční burzy. Jo, to je ono. Naprostý neuvěřitelný chaos, brebentění, do toho pískání, jedno přes druhé, jezinky se odstrkují, tahají… děs a hrůza. Některé přinášejí jakési věci, sápou se po nákladu, který jsme přivezli… Opravdu se bojím. Normálně se bojím, protože tohle vypadá na nějakou revoluci, která otřese světem… Vylezl jsem si na tu horní palubu, abych byl z dosahu toho běsnícího davu jezinek. Při tom kraválu a při tom množství z nich jde opravdu hrůza a strach. Bodejť by ne, aby tak nešel strach ze strašidel… Takže jsem bojovník, protože se bojím, a jsem taky válečník, protože se válím na horní palubě.

Cože? Mám jít dolů? Mezi ty šílící jezinky? …ne, Mrkt,… ne… nejdu tam… no tak dobře, ale jen na chvilku… panebože, tam dole to tak vypadá, že mě roztrhají na kusy… ale svůj váček si beru s sebou, kdyby to nějak špatně dopadlo… jasně… ještě je tam pár pralinek i kočičích jazýčků… pro případ nouze nejvyšší…

„áááá“ …to se udělalo ticho… třeskuté ticho. Jezinky svá už tak dost ohromná kukadla vyvalují… mlčí… všechny mlčí. Až na Mrkt… Jasně, Mrkt, tomu gestu rozumím, zvednu si tě do náručí… ale kruci, ty chceš za krk? No dobře, když za krk, tak za krk. Jo, a Mrkt brebentí… ale nějak tak slavnostně… nerozumím ani slovo, ovšem. Slyšeli jste někdy hlasatelku televize Korejské lidové republiky, jakým slavnostním tónem něco povídá? Taky jí docela nic rozumět není, ale ten PŘEDNES! To z ní ZNÍ! No, nevím kde to Mrkt mohla okopírovat, ale jako bych slyšel tu Kimovu holku. A ty ostatní poslouchají, jako by sám Milovaný Vůdce Kim mluvil… Kdo ví, jak to mají v Koreji, jestli může Kim někomu za krk a jestli netratí na své důstojnosti. Ale Mrkt, ta za krk může! Ta nic netratí. Sedí vysoko, hledí daleko, má tedy přehled, má to všechno pod sebou. Vůdkyně Kim… vlastně Mrkt… Jo, stačí někdy po někom vylézt nahoru…

Takhle uvažuju, když tam stojím jako ta Kyriáda, tedy vlastně Atlas… prostě podepírám a vlastně i jsem, řečnickým balkonem… Už jsem říkal, že jezinky jsou stvoření veselá a tak trochu nezbedná… Jasně že ta jejich vážnost a soustředění nevydrželo dlouho, i přes ten velikolepý projev… už se strkají, už zase začínají brebentit. A tahají mě za ruce. „Mrkt, pozor, radši tě sundám…no tak, pojď dolů…“ Aha, ty holky mi počítají prsty na rukou. „Ne, nemám jizvy po ztracených palcích… fakt ne.“

„he, he, he… nelechtejte! Ani na nohách nemám uřezané prsty! … určitě ne! nelechtejte!…“ A už se směju na celé kolo: „he, he, he…“….

„A vůbec jak bych mohl přijít o prsty, když ani obyčejnou cirkulárku tu nemáte…“ No, vlastně by mi ty palce mohl ukousnout třeba nějaký hopper. Sakra, pomyslím, hopper! A už jednoho vidím, co jednoho, dva! A nesou se sem. Jezinky se před nimi rozestupují, ale neutíkají. Taky není kam, že. Jistě! To jsou ti hmyzáci co jsou ochočení, a co víc, mají výzdobu! Modré pruhy. Nudle, jak říkal pan Špaček. Tihle hmyzouni jsou podle Špačka desátníci, tedy kaprálové… No jo, ale „damstvo“, co si vykračuje mezi hmyzouny,… to jsou určitě plukovnice, nebo generálice… ty brďo! Tohleto jsou už od pohledu šarže. To se pozná už i podle chůze…Jezinky kolem procházejících hmyzounů a samozřejmě těch velitelek přidřepávají tak důrazně, že to vypadá jako nějaká mexická vlna… hmm, tož to je už něco. Jo, tak dělání rozruchu, to jo, to mi jde.

A už jsou tady. Mrkt se už nevypíná na mém krku, Mrkt se schovává za mnou. Aspoň že velitelky ze vzducholodi se vedle mě postavily. A hele! Tahle vzducholodní velitelka mi zpoza zad přistrkuje moji zlatou kamennou bulavu… no, tak to je už lepší. Zkrátka: Když je člověk nahatý, je i ta bulava dobrá. Hned se cítím trochu líp, trochu jistější, trochu víc oblečený a vůbec… A taky vidím, že se ke mně protlačila i ta Lízalka a Oštěpařka… No vlastně proč ne? Jsme jedné krve, nebo ne? Jsme pokrevní sourozenci, nebo ne? Panstvo je už tady. Teda „damstvo“, ovšem. Kolem se mohutně přidřepává, dokonce i velitelky vzducholodi, o veslařkách ani nemluvím, a taky ty dvě moje „pokrevnice“ mohutně dřepají. A co Ludvík? Ludvík je člověk, a „člověk, to zní hrdě“… Ludvík dřepat nebude! Ale aby ty nafoukané generálice viděly, že má Ludvík vychování, kulturu a vůbec… tož jim vystřihnu hezké pukrle, či jak se ta úklona, co dělali mušketýři, vlastně jmenuje… škoda jenom, že nemám klobouk s peřím, to by holky koukaly… Veliká šarže se pozná taky podle velikých gest. A podle toho, že nosí něco neobvyklého. Třeba kterýsi ministr nosil v zimě i horkém létě šálu. Druhý potentát nosí své brejle na špičce nosu a jeden zase na čele. Třetí při řeči obrací oči v sloup, jakoby už-už dostával záchvat padoucnice, další nosí svou hlavu skoro na rameni a král nosí žezlo. Tyhle papalášky nejenom že mají hoppeří eskortu, ale každá ta paní velkomožná drží jakousi berlu. A na vršku berly - jezinčí lebka. Taková jaká je u Špačkova hnízda. Hmm, asi nějaký jezinčí symbol, asi chtějí, aby z nich šel strach, nebo co… Strach z nich nešel, jezinky by měly být sice strašidla, ale vypadají legračně. Vlasy obarvené ovšem na modro, upravené pomocí kroužků do takových stojatých střapečků, takových vlasových fontánek, nebo palmiček, či jak to popsat. Zkrátka dělá jim ten účes „velkou hlavu“. Nevím, měl bych se, v zájmu politiky, tvářit aspoň na oko vyděšeně? Nebezpečně vypadají jenom ti hmyzouni, asi by se na nás čtyři mušketýry na povel vrhli, ale co… bulava je bulava a tihle hoppeří kaprálové by si bulavou jistě docela ochotně nechali pantomimicky vysvětlit zač je perník v Pardubicích.

Už se mi pusa k smíchu sama od sebe roztahuje… Asi to bude nějaká delegace, představenstvo města, rada, zastupitelky nebo tak něco… „he, he, he…“ Už jsem to nevydržel… „he, he, he…“. Městské „vysokoprevazchadítělstvo“ stojí, zaraženě hledí. Očiska mají ty superdůležité nahaté holky vytřeštěné, mlčí. A Ludvík se směje, co směje - řehtá se. Smíchem přímo brečím. A už začíná to jezinčí „pch, pche, pch“… napřed moje pokrevní sestřenice. Pak se přidávají veslařky, co jsou na zakotvené vzducholodi a pak ty, co už jsou na zemi… No a pak se „pche, pche, pch“ ozývá ze všech stran. Horší je, že právě ty důležité a nejdůležitější, význačné a nejvýznačnější jezinky, ten městský štáb či co, ty se nesmějí. Strkat jim pralinky do pusy? To se asi moc nehodí, to by se mohly opravdu naštvat. „Ticho budéé!“ řvu z plných plic a to „ééé“ ukončuju rázně svou dlaní přes pusu. Teda přes vlastní pusu. A ono to funguje. Je ticho. Řekl bych, že takové dobré hlasivky v tomhle světě je velice významný orgán. Tedy pro lidi. Pro Ludvíka. Takže ještě jedno pukrle směrem k těm místním dámám…

Brebentit začíná velitelstvo vzducholodi. Že se brebentí i o mě, je mi jasné. Ručkama gestikulují, na mé veslařské místo ukazují, na můj soukromý váček, na bulavu, hudebnice na vzducholodi zahraje kousek „ééj úchněm“. Pak se začíná ukazovat i náklad, co jsme přivezli. No a pak zase brebentí představitelky města. A zase přednes jak v Korejské televizi. Pomalu, důstojně… a ta práce s hlasem! Obdivuhodné. Zkuste si důstojně mlasknout, nebo vážně a vznešeně udělat třeba „prrffss“… a zapískat… Být jezinčím mluvčím, teda brebtou, není nic jednoduchého.

Takže se nakonec dohodly. A dohodly se i o Ludvíkovi. Protože naznačují, abych doprovázel ty měšťanky. Veslařky i velitelky vzducholodi mi mávají. Hele, i tohle gesto se naučili, nejenom „spím“. Je mi to líto, už jsem je znal, už jsem si zvykl… Ale kdo ví, kam zase poletí, kdo ví, co je někde čeká. Půjdu teda do města.

„A to teda ne! S tím nesouhlasím, s těmi třemi jezinkami jsem něco jako příbuzný a když chtějí jít se mnou, tak půjdou!“

Vážně mám někdy pocit, že mi jezinky aspoň částečně rozumí. Nebo tím, jak mluvím, tak srozumitelně gestikuluju, nebo kdo ví. No prostě: moje milé mušketýrky se docela samozřejmě ke mně hodlaly připojily a ty měšťanky je začaly za vzteklého popískávání odstrkovat. Můžete třikrát hádat, jestli se mnou nakonec šly. Výborně! Uhádli jste, šly!

Hned na okraji plošiny ovšem čeká první nesnáz. Lanový most. Řekl bych docela stejný, jako svazují někde v Asii. Jenže na jezinčí míru. Dostaneš se synku bez úrazu na druhou stranu? Mám to zkusit? Nebo mám slézt dolů do té doliny a na druhé straně se zase vyškrábat nahoru? No jo, ale co když ta další věž není cílem… co když půjdeme ještě na další věž? Nebo třeba další dvě? To se budu pořád škrábat nahoru a dolů a do kopce a s kopce? Samý skopec a dokopec? Tyhle měšťanky se budou velkodamsky šinout pěkně po rovince a uřícený Ludvík se za nimi bude jako opičák hrabat dolů a zase nahoru? A dole ve strži dýchat ten těžký vzduch? „Pche! Na to nejsem zařízený!“ To nebylo jezinčí „Pche, pch, pch“ to bylo docela Ludvíčí pozemské „pche!“ Městská rada přechází přes mostek… Ludvík čeká… jeden most, jedna osoba… čekají ovšem i moje mušketýrky. No je těch přecházejících jezinek osm, a mostek drží…tož by ta křehká věc, ten můstek, mohl i jednoho Ludvíka udržet. Těch osm jezinek na mostku, tož to by mohla být tak váha jednoho Ludvíka… Tak jo. Jdu na to! Přejdu to. Snad by mě jezinky nějak varovaly, že ten mostek je „chochorocho“… Běž Ludvíčku, běž!

„Ježišikristepanenkomarioguadelupskáskákavá! Už to lupe! Už to praská! Už se to houpe! Už se to prohýbá a propadá!“

Stojím tak asi na prostředku té lavičky, držím se křečovitě těch provázků po bocích mostní stezičky, co trapně napodobují zábradlí… Pomóc! V konstrukci to křupe, most je prověšený až hrůza. Určitě se za chvilku utrhne aspoň jedna strana! Nebo obě! Mám závrať, až bych blinkal… A jak se ten jezinčí nesmysl divně houpe! Ludvíku, ty troubo, to nevíš, že ojedinělé břemeno zatěžuje nosník víc, než stejná váha rovnoměrně rozložená? Na to jsem zapomenul! Učili jsme se to ve škole! Já jsem to břemeno! A teď se utrhnu! Břemeno se bojí! Moc se bojí!! Takhle ukrutně jsem se bával, když jsem jako chlapeček lezl tam u nás doma pod železnou lávku. Pod lávku, malý můstek, když po něm jel vlak. Bál jsem se tam docela rád, připadal jsem si jako hrdina. Po kolejích nade mnou rachotil a duněl vlak a mě ten vlak připadal skoro jako nějaký železný starozákonní rozzlobený vzteklý bůh, který se s velkým hlukem řítil nade mnou a vlastně nade všemi, nemilosrdně ztrestat nějaké hříšníky!

Teď je Ludvíček hříšníkem, není pod lávkou, ale na lávce a hrozně se bojí. Jak to, že jsem netrpěl závratí na vzducholodi, která se vznášela mnohem výš nad terénem? Jak to, že se bojím výšky na lávce, která je mnohem níž? Musím se nějak dostat na druhou stranu… hezky bokem, krok-sun-krok…Hrůza! Hrůza hrůzoucí… Ludvíčku, nedívej se dolů! Ano, laťky podlážek jsou na půl kroku od sebe, je vidět až dolů do propasti… vlastně se dívej, kam nohu kladeš, abys nešlápl vedle… Dlaně zpocené. Ruce se mi třesou… Asi vypadám při tom výkonu cirkusovém spíše jako klaun, nebo šašek, než jako elegantní akrobat. Jezinky tam na té straně, na kterou bych se chtěl dostat, začínají kromě obvyklého brebentění dělat to své: „Pch,pch,pche…“ A ty moje pokrevnice za mnou, dělají nejenom „pche,pche“… ale dokonce tleskají po člověčím způsobu! „No, to jsem vás něco naučil, tohle mi děláte? Takový nevděk? Svému pokrevenci se posmívat budete? To si nezasloužím! Jako pán si budu vykračovat! I kdyby to mělo být jisté záhubě vstříc!“

No, zkrátím tu nepříjemnou scénku. Nevykračoval jsem si, nevykračoval. Ale netrčím pořád ještě na té viklavé lávce, na tom můstku houpavém, na té hrůze strašidelné. Ani jsem se nezřítil do kalné, namodralé hloubky a nenapojil vlastní krví nějaké jezinky. Prostě jsem přelezl. Neelegantně, roztřeseně, ale přelezl. Pravda je, že jsem se pořádně, ale opravdu důkladně a pořádně zapotil. Vzpomenul jsem si ale na ty šňůry na vzducholodi. Tenké, pružné, a ukrutně pevné. Jak je možné, že na vzducholodi jsem závratí netrpěl, a tenhle můstek mě tak vzal?

Další lávku jsem zdolal taky. A ty, co přišly na řadu pak, taky. Lanovka, ta mi šla. Byla to ovšem nákladní jezi lanovka. Taková ta, co břemeno visí, a jezinky na konečné stanici tahají. Osobní jezinčí lanovka je poháněna samotnými pasažérkami. Sedí na hrazdičce a přitahují se. Tohle po mě moje eskorta nežádala. Naštěstí. A zdá se, že jsme na místě. Na místě s velkým, ale opravdu velikým převelikým překvapením.

Je tu totiž opravdový živý člověk.

Samozřejmě notně vlasatý a fousiskama obrostený chlap. A veliký, větší než Špaček, a mnohem větší než já. Napadlo mě: Samson! Ten Samson, co ho ostříhala Dalila. Sehnutý něco kutí na kameni, který mu očividně nahrazuje stůl.

„Dobrý den.“

He, he, he… tak tomu říkám leknutí! Chlap sebou trhl naprosto velkolepě!

„Tak tohle mi už nikdy nedělej! Mohla by mě klepnout mrtvice! Proboha, kde se tu bereš? Jak ses sem dostal? Co jsi vlastně zač?“

Takhle to na mě vysypal ten chlupáč… Musím rovnou říct, že se mnou trhlo taky. No, tady má každý člověk hluboký hlas, ale co burácivě a dunivě přednáší to vlasem a chlupem obrostlé stvoření… to není bas, to je přímo kontrabas. Ze sudu, ze studny, nebo odkud. Jak to dokáže ze sebe vypudit? A vůbec, jak to, že nejen jeho hříva, ale celé ochlupení je stříbrné, jako staniolové… no jo, vlastně jako jsou i moje vlasy… Hmmm, Špaček takhle „pokovený“ není… No jo, pokovený… Vlastně žádný kov to být nemůže, když je tu bída o kovy… čert ví co to vlastně je…

Ale člověk! Opravdový člověk po dlouhém čase. A mluví dokonce česky! Chválapánubohunavýsostech, říkáme my ateisti.

„No, co bych byl. Jmenuju se Ludvík a jsem za Kejvalkou potřetí, teď asi tak šestý měsíc.“

„Aha, takže jsi taky prolezl Kejvalkou… hmm a říkáš, že víckrát… a teď nemůžeš zpátky, co? A tak se couráš po Rssffu a nevíš kudy kam, co?“

A to zas ne, Ludvíček se takhle ustrkovat nenechá! Je to chlapisko sice určitě o hodně starší než já, a taky o hodně větší a možná tak trochu zdejší, domácí… Ale Ludvík je vzdělanec, má diplom z vysoké školy a tohleto je chlap neotesaná, tak se mnou mluvit nebude!

„Takže pane, nevím, jak se jmenujete, jen tak pro pořádek. Slušně jsem pozdravil, představil jsem se a nevzpomínám si, že bychom si tykali! Nejsem žádný hejhula, jsem vysokoškolsky vzdělaný učitel a historik! A nepotloukám se se po Rssffu, ani nikde jinde, prostě tady v Zakejvalčí cestuji a zkoumám ten škaredý, tmavý, mokrý a horký svět z vědeckých důvodů.“

A v té chvíli jsem si vzpomenul na svou maminku, která říkává: „Kdo lže a krade, do pekla se hrabe“… no a já jsem přece zrovinka teď lhal… Copak jsem historik? Copak jsem učitel, když jsem učil jednu jedinou a vlastně necelou hodinu? A jakou vědeckou činnost tady vyvíjím…? No a jak jsem si na svou maminku vzpomenul, „zapotily se mi oči“…

Zarazili jsme se v té chvíli oba. Ten veliký, celostříbrný chlap, že jsem se na něho takhle obořil, no a já taky. Co to do mě vjelo? Člověk to je vzácnost, aspoň tady… Kolik lidí vlastně tady je? No Špaček, pak Dolfi, Ludvík… a tohle stříbřité chlapisko. Neměl bych se tak nevlídně chovat ke spolučlověku…

„Tož dobrý den, pane Ludvíku! Dobrý den. Já jsem doktor Herbert Birtek, žiju tady už tak dlouho, že nevím jak. Kdysi se tu ukázal pendler, ten mi vyprávěl, jak to tam u nás doma chodí, ale to už je dávno, kdoví jak je to tam dnes. A kdo ví kde je konec tomu chlápkovi…Ale vy mi, pane učiteli, určitě povykládáte co a jak. To se prosím nehněvejte, že jsem tak vybafnul, lekl jsem se naprosto třeskutě. Jo, a tamhlety, to jsou vaše rrssff?“

Asi bude lepší, když to celé zkrátím. Dozvěděl jsem se, že Dr. Herbert Birtek vlastně dezertoval za Velké války. Býval vojenským lékařem v pevnosti Przemysl, a ještě před obklíčením zdrhnul nejen z pevnosti, ale i z celého světa. No, a zpátky to už nešlo…jak se dostal až sem, do tohoto města mi neřekl. A jezinky si samy říkají nějak jako „rrssff“ a taky jejich zem se jmenuje Rrssff. Tak jako Němci si říkají Deutsch, a Německo se německy řekne Deutschland… No a pak jsme si nad mým duffem potykali. Takže doktor Birtek je odteď Bert. A lidi jsou tu velevzácná stvoření, jezinky po lidech touží, člověk dává jezinkám vyšší společenský status, no prostě, kdo nemá člověka, je jezinkou jen napůl. A Bertovi se jméno „jezinky“ velice zalíbilo, je lepší než nějaké „rrssff“… Tak jsme se skamarádili, vykládal jsem mu o našem světě, ukázalo se, že z doslechu zná i Weigla - Špačka. Asi mu to povykládal ten ztracený pendler, řekl bych, že to byl beztak Dolfi. Říkal Bert, že měl holou hlavu. A pak se objevila zase ta městská honorace.

„He,he, he, Ludvíku, veterinářky jdou.“ „Veterinářky? Jaké veterinářky? Kde vidíš jaké zvíře, Berti?“ „Tož řekl bych, že jdou ty holky na tebe.“ „Na mě? Copak jsem nějaký zvířák? Jsem člověk! Berti, ČLOVĚK!“

Zatímco jsme si tak hezky s Bertíkem povídali, honorace se jaksi vytratila a přišla se podívat zase další skupinka jezinek. Prý veterinářky! Jak to Bert může poznat? Kdo je kdo, když jsou všechny stejně nahaté? Jo u nás doma, tam je to jiné. Podle obalu se někdy dá poznat kdo je čím. Však je to i v té písničce: „Šaty dělaj´ člověka“…Ne vždycky ovšem. Maminka ráda vyprávěla, že Ludvíček nechtěl do cukrárny. Proč? Protože paní cukrářka nosila bílý plášť stejně jako slečna doktorka Zlámalová a náš dentista, pan Šráček. A doktorky a doktoři občas dětem dělají bolest, že. Bílý plášť si malý Ludvíček spojil s bolestí a odnesla to v mých dětských očkách i ta hodná cukrářka. Tady to mají malá jezinčata ještě obtížnější, zdá se. No, řekl bych, že to slovo „veterinářky“ řekl Bertík s hóódně velkým despektem a hádám, že možná profesi těch příchozích poznal podle jejich nářadí. No, a s jejich nářadím jsem se bohužel seznámil i taky.

Znal jsem to školy. Uličníci z naší třídy foukali skrze trubičku rýžová zrnka, nebo kuličku papíru, nebo maličký kamínek. A trefovali se do děvčat, nebo do sebe navzájem, anebo i do Ludvíka. Když to padlo někde do tváře, tož to zabolelo. Ale tady jsem to nečekal. Jezinka vytáhla trubičku a foukla mi skrze ni do obličeje!

„AÚÚÚ! To bolí! Šíleně, strašně, hrozně, příšerná bolest!“

V trubičce nebyl kamínek, zrnko rýže, semínko, nebo šipka. Náplní byl nějaký jemňounký prášek. No a já jsem ho vdechnul. To bolí! Pálí mne to v krku, v průduškách, v plicích! Tak nějak se asi cítí opilec, který si zrovna zvrací do plic! FUJ! FUJ! FUJ! … Dusím se! Dusím! Proč Ludvík?! Celé měsíce jsem nic nevypil a teď taková hrůza!

„Roztrhnu tu ukrutnici jako hada! Sice nevím, jak se takový had trhá, ještě jsem to nezkoušel, ale na té hnusné jezinici se to určitě naučím!“

To bych ji ale musel napřed chytit! A jak se chytá jezinka, když naprosto šíleně kašlete, když vám teče jakýsi hnus z nosu, sliny a zvratky z pusy, když klečíte na všech čtyřech, křečovitě zavřené oči pálí, že byste si je nejraději vyloupli? Zlaté, vlídné, lahodné a sladké Třešně z pekla! To nic nebylo, proti tomuhle! A PROČ? Ty třešně tehdy, to byla moje hloupost, neopatrnost. Jako když si lačný černoch pozvaný na hostinu všimne, že táhle toho červeného si dávají ti běloši jenom trošku. Vyhodnotí tedy to „támhleto červené“ jako velikou vzácnost a naleje si do huby najednou celou lahvičku koření Tabasco. Tedy radši bych měl v puse a krku to Tabasco, než ten prášek v dýchadlech. Docela určitě umírám. Šílená, šílená bolest a k tomu cítím, že se mi srdce rozbíhá cvalem, tryskem, kalupem… A horečka, dozajista mám horečku…

„Maminko moje… mami…“ Když jsem byl jako chlapec nemocný, a maminka mi položila svou ruku na čelo, říkala: „Ty pěkně topíš, Ludvíčku“… No, a teď zas brečím… vzpomněl jsem si na maminku, na to, jak jsem býval nemocný, jak jsem ležel s průduškami a „topil jsem“. Kupodivu se zdá, že bolest ustupuje. Bolest jo, ta se zmenšuje, ale teplota určitě ne… Co - teplota! Horečka to je! Umřu z horečky!

„Ludvo! Ludvíku! Slyšíš mě? Haló! Kluku, prober se! Aspoň kývni, jestli mě vnímáš…“

To je samozřejmě Bert. A tak kývám, jak to jen jde. A ono to moc nejde. Hmmm, ta bolest je vlastně skoro pryč, jenom mě to trochu pálí na plicích, ale horečka je jak hrom. Oči mě pálí, určitě je mám zase červené jak myxomatózní králík… Ležím už na zádech a cítím to, cítím, že jenom hořím. A Bert něco volá na jezinky. Cože? On to jejich brebentění zvládnul? On umí rrssff? Jak to dělá? Aha, to nebrebentí Bert, to jsou jezinky. A Mrkt mi pozvedává hlavu, ať něco vidím. No co, jezinky se perou. A jéje, tož to se Ludvíčku ale podívej! Těžce bita je právě ta z těch „veterinářek“, která na mne foukla ten jezinčí práškový sarino-fosgeno-yperit, či co to je za ďábelstvo! A s chutí ji kopou nejen Lízalka a Oštěpářka, ale i ostatní „veterinářky“… Krucifix… co to má znamenat?

Napadají mě dvě možnosti: Zaprvé. Jezinka mě chtěla normálně zavraždit. No, normálně asi né, někoho úmyslně zabít určitě normální není. Teda chtěla mne docela obyčejně ubezdušit. Proč? Ze závisti? Z nějaké dřívější špatné zkušenosti s lidmi? Ze strachu z velkého divného tvora?

Zadruhé. Hmmm za druhé… jak vlastně „zadruhé“, jaké „zadruhé“… co je „zadruhé“ …horečka, Horečka, HOREČKA!!!

Jsem zase doma, ve svojí posteli, mám své podušky a své chronické průdušky. Mám svého plyšáka… a maminka mi dává po paží teploměr. „Změříme, jak to dneska s mým chlapcem vypadá..“ A když se mi zdá, že maminka dlouho nejde, dívám se na teploměr sám. Už jsem přece velký kluk, už poznám, kolik stupňů teploměr ukazuje… Nééé, nééé. Na teploměru je celých sto stupňů! Vlastně ještě víc než sto… a to říkala maminka, že dvaačtyřicet stupňů je už na umření… a ještě je těch sto označeno červeně! „Maminko! Pomoc! Maminko, nechcu ještě umřít!“

„Ale Ludvíčku můj, neumřeš, to není sto našich stupňů, to jsou cizí stupně, protože to je cizí teploměr, už to máš skoro dobré…“ Horečka… Horečka…

Tož už je mi trochu lépe. Stačilo pár dní, tedy těch zdejších, jezinčích, a Ludvík se hezky spravuje. Zásluhu na uzdravování mají moje jezinky a ovšem i MUDr H.Birtek, teda vlastně Bertík. No, a ovšem i to, že tady, ve městě, je opravdu trochu chladněji než tam na Špaččím hnízdě, a není tu tak šíleně vlhký vzduch. Myslím, že jsme trochu blíž některému pólu, dokonce se mi zdá, že ta nebeská světlá placka nestoupá přes den až do nadhlavníku. Škoda, že jsem se tím nezabýval, že jsem to nezkoumal tam na té Špačkárně. Nebo že by se měnilo roční období? Ale to těžko, dny jsou asi tak přibližně dlouhé, vlastně krátké, jako doma u Špačka. Sakra doma, jaké doma, doma jsem na našem světě, ne tomto světě RRSSFF, nebo jak se vlastně tohle peklo jmenuje…Špaček, nešpaček. A víte, proč si myslím, že je tu trošku, trošičku, trošilinku snesitelnější klima? Protože když jsem se tak zapotil na těch můstcích, tak jsem po čase uschnul. Uschnul! Normálně uschnul! To se mi tady ještě nestalo. No a teď, když na mě k večeru přijde zase záchvat horečky, mi jezinky nosí nějaké listy. Ty listy polámou a zmuchlají nade mnou, vyteče z nich taková prudce éterická šťáva, něco jako mentol, nebo eukalyptový olej, nebo tak něco. Voní to, a když jezinky nade mnou mávají větvičkami jako vějířem, docela to i chladí. A to je příjemné a horečka krásně klesá. To je úleva! Když jsem jako malý kluk stonal, maminka mi předčítala. Tehdy jsem měl takovou „stonací knížku“, bylo to o klukovi, který musel, proměněný na skřítka, za trest letět na huse. No a teď mi vypráví Bertík. Nevypráví mi samozřejmě o cestě toho klučíka, i když tu knížku zná, ale o Rrssff, a hlavně o jezinkách. Jasně, žije tu už strašně dlouho, jezinky zná jak staré boty, a hlavně! Bertík je vzdělanec! Je to vojenský doktor, lékař. Vlastně vědec. Ne takový, jakým jsem se nadutě stavěl, když jsem Bertíka potkal, ale opravdový vědec, který jezinky i léčil, ošetřoval jim zranění a tak. A dokonce jim i něco málo rozumí a umí po jezinkovsku mlaskat.

Krátká kapitola o jezinkách

Podle výzkumů MUDr-a Herberta Birteka, tak je mne s výsledky svých pozorování a výzkumů seznámil a jak jsem si je zapamatoval

Poznámky o anatomii rrssff, neboli tak zvaných jezinek:

Kostra: Kostra jezinek se zhruba podobá skeletu lidí jen s tím rozdílem, že jsou významně změněny poměry velikostí. Nápadné jsou například poměrem delší dolní končetiny. Počet prstů na dolních i horních končetinách je také jiný, mají jich po šesti s tím, že zakončení všech údů jsou osově souměrná, tedy na jezinčí dlani jsou dva palce, dva ukazováky, dva prostředníky. Toho jsem si ovšem všiml sám, k tomu mi doktora nebylo třeba.

Nemohl jsem ovšem vědět, že jezinky mají zdvojené kosti pažní. Stejně tak jako lidé mají zdvojené kosti předloktí. Tato změna umožňuje jezinkám pootáčet paží podél své osy. Kosti stehenní jsou také zdvojeny, ale dalším evolučním vývojem toto zdvojení zakrnělo a kosti stehenní se opět spojily v průřezu do tvaru jakési osmičky. Významnou odlišností oproti lidem jsou vazivové paklouby na žebrech jezinek. Jezinčí hrudník může při dýchání výrazně měnit svůj objem. Jezinky totiž skoro nedýchají pobřišnicí, tedy „břichem“, ale jen a jen pohybem hrudního koše. Jsou i rozdíly ve stavbě lebky, ale kromě toho, že jezinky mají jinak stavěný chrup, jsem si toho moc nezapamatoval. Krevní oběh: Podle toho, co Dr. Birtek zjistil, mají jezinky oddělený velký a malý oběh krevní a to tak, že mají dokonce dvě srdce, pro každý oběh jedno. Tato srdce nebijí nutně ve stejném rytmu, má to snad souvislost s další anatomickou odlišností od lidí.

Trávicí soustava: Dr. Birtek došel k názoru, že jezinčí trávení je dosti podobné lidskému, avšak s tím rozdílem, že oproti trávicí soustavě lidské je to jezinčí velmi výrazně nedokonalejší. Jezinky sice dokáží z potravy získat hodně vody, jejich výměšky se podobají spíše kozím bobkům, nežli výměškům lidským, ale s ohledem na krátká střeva ani zdaleka úplně nevyužívají živin v potravě obsažených. Možná, že právě s ohledem na takto chatrně a nedostatečně koncipovanou soustavu trávicí, nezatěžují ji pohyby související s dýcháním. Termoregulace: V tomto ohledu se naprosto odlišují od pozemského schématu termoregulace. V podkoží jezinek se nacházejí drobné orgány (corpus birteci), které pracují jako obousměrná tepelná čerpadélka. Je-li nutno tělo jezinky ochlazovat, pumpují teplo přinášené krví k povrchu těla, v případě opačném odebírají teplo z prostředí a předávají ho nitru jezinky. V prostředí bez extrémních výkyvů teplot předčí jezinčí termoregulace lidskou. Výhodou je, že při ochlazování jezinek nedochází ke ztrátě tělesných tekutin a že toto chlazení funguje bezvadně i v prostředí s velkým nasycením vlhkostí. Nevýhodou je, že po dosažení teplotních limitů hrozí pokožce poškození nízkou nebo vysokou teplotou a celý systém je vlastně neúčinný. Limity teplot se nepodařilo stanovit kvůli absenci jakéhokoliv vybavení. Výjimkou v termoregulaci je období kojení, kdy se část povrchu jezinčího těla přizpůsobuje potřebám nošeného mláděte.

Dr. Birtek, jako přesvědčený evolucionista vyvodil z jezinčí anatomie závěr, že jezinky pocházejí z jiného životního prostředí, vlastně z jiného světa, než je Rrssff. Dokonce se vyjadřuje v tom smyslu, že prostředí, které jezinčí tělo formovalo, byly rozsáhlé roviny, savany, subtropické lesostepi, pravděpodobně poněkud aridního charakteru. Domnívá se, že v původní vlasti jezinek se střídala období hojnosti s obdobími nouze, o čemž údajně svědčí periodicita jejich říje, v podmínkách Rrssff neodůvodněná.

Rozmnožování: Z orální historie předávaného generačního vyprávění zde na Rrssff má nápadný pohlavní dimorfismus a snad i degenerace a genderová disbalance původ v dávném, ale velmi významném konfliktu mezi jezinkami. Potvrzuje svými závěry staré amatérské úvahy a představy pendlerů, tak jak se zachovaly v lidovém podání. Z faktického hlediska považuje Dr. Birtek za nesprávné vůbec mluvit o nějakém rozmnožování jezinek. Podle něho se spíše jedná o »reprodukci« a to »reprodukci zúženou«. Takhle složitě řekl, že podle jeho pozorování jezinek prostě velice pomalu ubývá. Žijí sice dlouho, ale dávný nešťastný válečný zásah do jejich samotné genetické podstaty způsobil pro tento druh trvalý, tragický nedostatek mláďat. Jezinčata samotná se rodí v poměru k velikosti svých matek mnohem menší, než je tomu třeba u lidí. Údajně nejsou novorozenci větší než 10 cm. Jezinky je nosí na hrudi, zavěšené buď na svých dlouhých vlasech, nebo v jakési hamace z vlasů vytvořené, či v síťce z rostlinných vláken. Jezinčí mláďata se skoro ihned sama udrží v máminých na hruď svěšených vlasech. Větší jezinčata se pak přestěhují na matčina ramena, záda, prostě přelézají tam, kde to jim a matce vyhovuje. Právě v době odchovu mláďat se oblast matčiny hrudi vymkne z běžného schématu tělesné termoregulace a přizpůsobuje se teplotním potřebám jezinčete. Jezinky jsou samozřejmě savci, avšak délka období kojení nebyla z různých příčin zjištěna.

Uzdravení

„Berte, vyprávěj mi ještě něco o té Velké jezinčí válce…“

„Hele, a O Smolíčkovi pacholíčkovi bys nechtěl? Takový velký kluk, prý učitel a chtěl by, abych mu vyprávěl pohádky. Styď se.“

„No jo, stydím se. Ale něco povídat mi můžeš, vidíš, že stůňu.“

„A co kdybys mi povídal ty, stejně se mi zdá, že jsi docela v pořádku. Povídej mi podrobně, cos dělal tady, na Rrssff, nebo jak říkáš ty, v Zakejvalčí. Má to význam, každá maličkost může být důležitá, zajímavá.“

„Ale jo. Ale řekni mi prosím tě, k čemu ti to bude, myslíš si, že se dostaneš domů? Na Zem?“

„He, he, to víš, že ne. Zaprvé - co bych asi tak dělal? Léčit lidi nemůžu, dneska je dozajista všechno v medicíně jinak, penzi nedostanu, nemám odpracované roky, našetřeno nemám, příbuzné a známé také už dozajista ne. Fakticky jsem nejenom dezertér z armády Jeho Císařského Veličenstva, ale i dezertér z našeho světa. Teda z tvého světa. Mým světem je už dávno Rrssff, nebo chceš-li, Zakejvalčí. A zadruhé, nejsem takový hrdina, abych v tom průchodu riskoval život. Lézt tím průchodem, to je pro hodně lidí taková „ruská ruleta“. Ovšem, jsou pendleři, kteří procházejí sem a tam. A jsou i kobylky, jako jsi, kdovíproč právě ty. Skáčeš si ze světa do světa, jako ten luční koník. To jsi ale asi úplně první v celé historii pendlerství… Ale řekni mi, kde jsou všichni ti slavní pendleři, ti borci, rekové a hrdinové, kteří tahali sestavy do města a sem? A dělali to za Marie Terezie, za Josefa II, za Leopolda, Františka, Dobrotivého Ferdáčka a dělali jsme to i my… Kde jsou? Buď je Kejvalka přece jen spolkla, nebo ztratili odvahu do průchodu vlézt, nebo už se jim průchod ani neotevřel. Ti jsou na tom ještě nejlíp. A co se stalo s těmi, které Kejvalka spolkla? Nevím. A neví to nikdo. Možná se dostali do ještě jiného světa, ze kterého nemůžou. Možná, že se dostali na místa, kde nepřežili. Někde je ten průchod mohl vyvrhnout do skály, do hlubokého moře, nebo co já vím, třeba na Měsíc… A já to, milý Ludvíku, riskovat nechci a nebudu. Nemám důvod. Zkrátka jsem si tady zvykl, nic mi nechybí kromě lidské společnosti, a když tu jsi teď ty, tak mi nechybí už vůbec nic. Kdybych zůstal na Zemi, tak bych už dozajista dávno hnil v hrobě. Kdybys viděl tu hrůzu u Przemyslu…“

„No tak pardon, Berte, nemyslel jsem to ve zlém. Jenom mě trochu překvapilo, že ses tak vyptával na ty maličkosti, že jako mají význam. Jaký význam? Význam pro tebe? Proč? Nebo pro mne? Proč?“

„Pro slepičí kvoč, chytrolíne učitelskej! Sám ses holedbal, že zkoumáš tento svět. Tak já taky zkoumám. A pro zkoumání je nejlepší nic neopominout, všechno vzít v úvahu. Chápeš? Jsem lékař, a protože lidi léčit nemohu, když tu je ze všech lidí jenom jeden simulant, který chce, abych ho bavil bajkami, tak chci léčit jezinky. Jsou zrovna taková boží stvoření, jako jsi ty, Ludvíku.“

„Berte, tak se už nečerti… nemyslel jsem to ve zlém… Ale víš co? Co si myslíš o tom, co mi jezinky udělaly? Proč to dělaly? Málem mě to zabilo… Myslíš, že to byl atentát?“

„He, he, he… No jistě, atentát! Ludvíček je velký, slavný POTENTÁT a udělali na něho hrozný ATENTÁT. Atentáty se dělají na veliké lidi, třeba na nějakého Luise kdovíkolikátého by mohl být spáchán atentát. No, netvař se jak boží umučení. Hele, víš, co si doopravdy myslím? Ony ty holky se cítí být nějakými výzkumnicemi, nebo osobami přes tu jejich „vědu-pavědu“… Já si myslím, že jsou to šarlatánky, žádné lékařky, nebo tak něco. Doktorem jsem já, Herbert Birtek! Ony jsou nanejvýš nějaké veterinářky. Od nich bych si ani nehty ostříhat nenechal! No, Ludvo, nic ve zlém, ale myslím, že to bylo asi takhle: Chtěli na tobě vyzkoušet ten prášek. A ta bambule jezinčí, ta falešná veterinářka, co bys ji asi nazval Foukalkou, to prostě zkonila. Možná se tě polekala, nebo možná špatně odhadla dávku, kdo ví. Říkám to pořád, tohle nejsou žádné felčarky, žádné lapidušky, to nejsou ani veterinářky! Nanejvýš mizerné miškářky, nunvářky nebo tak něco! Fuj!“

„Panenkomariáquadelupská! Ony mne chtějí… víte co… no přece to??“

„Ale ne, to víš, že ne…Ony jsou prostě nevzdělané, navíc dozajista méněcenné bytosti, které nemůžou za to, že je pánbu tak stvořil. I mozek mají menší než my, lidé. Řekl bych, že jsou rozumově tak na úrovni nějakého Ašanta, Hotentota, Papuánce, nebo tak něco. Němci říkají: untermensch, nebo řečeno vědecky: creatura infrahumanea…“

„To snad ne. Mám jezinky docela rád!“

„Jo, to jsem si všiml. No, nejsou úplně špatné, to ne, konec konců, co bych si tu bez nich počal, ale ať se mi aspoň nepletou do řemesla! To nesnáším!“

Teda hádat se nechci, Bert je přece jen starší pán, vlastně by mohl být mým pradědečkem, kdysi se svět točil jinak. A žárlí na jezinky. Jistě, ony jsou tady doma, znají to, znají byliny a vůbec. Doktor Schubert může povídat, s jakým super úspěchem používá jezinčí léčiva…Ne ne, do toho lékařsko-farmaceutického sporu se Ludvík pouštět nebude.

„Víš, Ludvíku, něco mají docela jinak, než my. Nemyslím teď na jejich anatomii, fysiologii et cetera. Tomu ony nerozumí a ani rozumět nemohou. Ony hlavně docela jinak uvažují. Viděl jsi třeba, jak se řídí synchronicitou? A vychází jim to ohromně… Nebo i ty jejich tuhé vzducholodě, to je něco! To by ani Graf Zeppelin nevydumal. Anebo to jejich polní hospodářství a chov dobytka, to je něco na Zemi nevídané. No, i jejich lékoznalectví, teda jejich primitivní pseudofarmacie, bylinkářství, kořenářství, zkrátka herbaprodukty všeho druhu… má to něco do sebe. Věda to není, to ne… taková lidová znalost, řekl bych…“

„Počkej, Berte, počkej, prosím. Co je to ta synchronicita, jaký chov dobytka a jakého? Proboha jaké polní hospodářství, když tu žádné pole není a ani být nemůže!“

„A víš, co? Půjdeme se mrknout. Není to daleko a stejně se potřebuješ trochu pohnout, ležel jsi dost dlouho.“

A to má pravdu. Ležel jsem opravdu dlouho, když se moje skvělé, pečlivě opatrované a každý den natahované automatické hodinky zastavily.

„Ty brďo! Co to je? Co to tam dole ty holky dělají? A tady? No, teda…“

Takhle hlasitě žasnu! Představte si to. Stojíme na takovém viklavém zavěšeném můstku, na takové nitěné lávce. Kolem nás, pochopitelně a samozřejmě, houf jezinek. Maminka by asi řekla „krdél“. Opravdu „K“! Krdél. Tak se to tam u nás říká… koukají holky na nás jako na nějakou vzácnost, jako bychom u nás doma hleděli třeba na růžového slona se dvěma choboty. A my dva se díváme dolů do propasti, kde skupina jezinek souká na jakémsi věžovitém lešení šňůru. Výhled máme krásný a snažím se aspoň trochu zaslechnout, co říká Bert. Bert má hlas silný a hodně dunivý, ale jen tak-tak uplatnitelný proti vřískotu a brebentění jezinek. Opravdu je jich kolem jak mravenců na rozhrabaném mraveništi. A všechny chtějí něco říct. Zrovna teď.

„Tak Ludvo, tohle je jejich fabrika. Do široka místa tady nikde nemají, tož to dělají nastojato. Já vím, co tak asi mohou vyrábět, že. Kovu nemají, šaty ani boty nepotřebují, domy taky ne, vozy a lodě taky ne… A zbraně? Pche, viděl jsi sám… Co já vím, Ludvíku, dělají hlavně ty šňůry, v tom jsou výborné, ten materiál je IA kvality. No, ještě barvičky, to by jim šlo, ale jinak je to bída, zaostalost, divošství.“

„To jsi, Berte, na moc věcí zapomenul. Třeba blány, které jezinky dělají, ty sósy všelijaké, šťávičky, a hudební nástroje, a koše, košíky, kameny a kamenné nářadí a vůbec… a co takové vzducholodě? No a taky duffo, a všelijaká mazání a léky…“

„No, zrovna léky ani nezmiňuj. Prý léky! Jaké léky to jsou, když to patlají nevzdělané, nahaté divošky! Hrají si „na doktory“, hanba, hanba…fujtajbl!“ Aha, takže na další, jinou dílnu, se Ludvíček nepodívá, kamarád se naštval… …no co, nepodívá se teď, podívá se jindy. Jdeme obhlídnout zdejší polnosti. Jak jsem říkal, kousek roviny tu není, ten jejich „aderšpach“, to skalní město nemá konce-kraje… a pole? Pole jsou na těch strmých skoro svislých plochách. Kdejaká plošinka, výstupek, římsa je osazená. „Řekni mi, Berte, prosím tě, co je to za rostlinu, co to tu pěstují, ani tam u nás, u té Rrrssffí Kejvalky, nic podobného tam neroste. Vždyť se podívej, na jedné kytce a jsou tam různé druhy listů. Jedny bych tipoval na nějakou trávu, ty druhé vypadají docela jinak.“

„He, he, he… Ludvo a to si říkáš vzdělanec, jo? Historie a zeměpis? A o našich severoamerických indiánech jsi slyšel?“

Podle tónu řeči dokážu jasně poznat, že pan doktor je ještě naštvaný… no, moje chyba, neměl jsem mu ty léky připomínat…

„Co mají indiáni společného s jezinkami, asi tak! Ptám se na ty listy, a ty tu něco o jakýchsi indiánech…“

„No, víte, pane učiteli, historiku, vědče, badateli, učenče et cetera, oni ti naši indiáni dělali totéž, co vaše milované jezinky. Pěstují různé druhy rostlin společně, a pak můžete, pane Ludvíku výzkumníku, s velikým překvapením pozorovat různé listy na jednom místě.“

Kruci písek, že jsem nedával na tu botaniku ve škole větší pozor. Nějak mi to do hlavy nelezlo. Hmmm… vzpomínám si, že jsme ve škole dostali úkol. Měli jsme přes prázdniny udělat malý herbář. Usušit a určit všechny rostliny, bezpečně je rozeznat a něco o nich říct. No, mě se zdálo, že jsou všechny ty kytky skoro stejné. Dopadlo to tak, že kytky určovala maminka, ještě s jednou svou bývalou kolegyní, napsaly mi ke kytkám názvy a tak. A studentík Ludvík to suché seno přilepoval na zdobené barevné stránky, ze kterých byl herbář tvořen. A barva papíru a ty ozdůbky byly poznávací znamení, podle kterých šizunk Ludvíček jakoby rozpoznal rostliny a spustil naší profesorce příslušné »nadrnčené« říkání.

„Berte, nech toho, prostě jsem se ukecl, promiň. Nebuď už naštvaný. A řekni, proč ti indiáni sázejí různé rostliny na jedno místo, to jim přece komplikuje život, při sklizni a tak. I to sázení musí být problém.“

„Jo ták, ty si myslíš, že takový rudoch jezdil po svém políčku kombajnem, jo? Ne, ne. Uvědom si, že všechno na poli dělaly indiánky a ručně! A tak zasadily kukuřici a k tomu fazole a k tomu ještě něco. Kukuřice rostla a po jejím stvolu se vinula ta fazole. Indiánka sklidila fazol, a když zmizela i ta kukuřice, tož konečně dozrálo to něco, co se celou dobu krčilo až dole. Celou dobu to sbíralo sílu a čekalo, až se dostane na pořádné světlo, aby mohlo bleskově dozrát. Název té dolní rostliny jsem zapomněl a mám na to nárok, protože jsem starší, než tvůj dědeček. Tak!“

No výborně, Bert se už zase usmívá, už je to dobré.

„A tvoje oblíbená strašidla to dělají stejně. Navíc některé rostliny se dokáží navzájem jaksi podporovat, symbiosovat. A hlavně. Tady nejsme na Zemi, tady může být všechno docela jinak. A asi taky je! A víš co, pojď se mrknout na ten jezinčí dobyteček. Co říkáš.“

„Márjápanno, Bertíku! Vidíš to co já? Jó? Vidíš?“

„No co, vidím, co bych neviděl. I slepý by to viděl.“

„Bertíku můj milý, tam dole jsou hejna housenek! Je jich tam snad sto! Nebo dvě stě, nebo kolik! Co budeme dělat?“

„A co bys tak chtěl dělat, kamaráde? Prostě koukej na ta boží zvířátka a kochej se….“

„Vždyť to jsou ty hnusné lidožravé housenky!!!“

„No, je to jenom dobytek, neboj se zase. Hele, kluku, ty si zase celý zpocený! He, he, he… to jsi teda hrdina! Aby ses tady nepotentočkoval! He, he, he!“

Housenky jsou dole, na dně strže. Lezou sem a tam, zvedají víc než poloviny svých ohavných těl nahoru ke skalám a žerou a žerou. Stěny skal jsou už většinou holé až tam, kam tu zrůdy z děsivých snů dosáhnou. Dno strže je naopak už naopak skoro úplně docela pokryto jejich výměšky a čpí to až sem, nahoru, na tu fórovou provázkovou lávku, co na ní stojíme. A co se tu na ten můstek houpavý nasáčkovalo jezinek! Kdyby se tak lávka utrhla! Kdybychom spadli mezi ta hnusná zvířata… fuj! Až se mi zvedá žaludek. Housenky chroupají zbytky obrostu stěn, té zeleniny opravdu hlasitě. Takové jakési mohutné mlaskavé křupání. A taková hrůza je přímo ve městě. A jezinkám je to jedno? Ony se nebojí, neutíkají? Ty potvory hnusné housenčí se asi nahoru vydrápat neumí, ale mohly by přece lézt tím údolím dál… údolí je úzké, ale dlouhé, někam vede, nekončí nějakou překážkou… někam vede…všechna údolí někam vedou… a co když ty housenky polezou dál a dál? Rozlezou se po celém světě, po tomhle Rrssff Zakejvalčí a sežerou všechno… i Ludvíka! Že se bojím, dokázal nějak uhádnout, nějak vycítit, i náš jezinčí doprovod. Ta jezi-tlupa, ten krdél zvědavých čumilek. A ony se mi smějí. Zase to jejich „pch, pch, pche“… Nebo se jenom přidaly k posměchu, co mne jím častuje Bert?

„Víš co, Ludvo, nebudu tě strašit. Ta pastvina je z obou stran střežená. Neboj se, housenky se nerozutečou, Teda nerozplazí. Tady zůstanou. Až to tu vyžerou, tož je zaženou na další místo, některou porazí a bude.“

„A kdo tu housenčí armádu uhlídá? Kdo tu hrůzu může zadržet?“

„No kdo asi. Co myslíš? Kdo tu má kusadla jak nože? Koho jsi viděl zaútočit na tu divokou svobodnou housenku?“

„Myslíš hoppery?“

„Bingo! Samozřejmě, ovšem! Vycvičení hoppeři.“

„No, počkej, Berte. Ty si vážně myslíš, že by nějaký hopper dokázal zadržet takovou spoustu housenek? Takovou armádu? Kolik by těch hopperů asi tak muselo být? Na tuhle sílu těch potvor? Sto hopperů? Tisíc?“

„Jo, tak panáček je učitelem zeměpisu a dějepisu, že? A o texaském rohatém skotu panáček slyšel? Ludvo, kdo je asi silnější, texaský býk, nebo texaský cowboy? A kdo je silnější, parta cowboyů, nebo stádo skotu? A kdo koho žene na jatka až do Chicaga? Ha? Ti hoppeři jsou ochočení a vycvičení jako honáci.“

„Víš, Berte, když já jsem se potkal s hoppery, kteří, jestli byli cvičeni, tak byli cvičeni, aby žrali jezinky a možná i lidi. Však jsem ti to už vyprávěl. Nevzpomínáš? Jako cvičení mi ti hoppeři rozhodně nepřipadali!“

„Ludvíku, pojď sem, sáhnu si na tebe… a víš co, půjdeme zpátky, nějak se mi nelíbíš… abychom ty vycházky hned na začátku nepřehnali…“

No fakt je ten, že se cítím slabě. Cítím se jako ten poslední kobzol ve sklepě. Ten škaredý, strupatý a šišatý, co ho už nikdo nechce. Už jsem rád, že si zase na chvilku lehnu… Horký jsem, žíznivý, ospalý… zkrátka ještě nemocný. Čertisko černé z pekla horkého aby tu foukalku vzalo! No, usnul jsem nakonec, usnul. Zase jsem žáčkem ve škole. Kolem školy je nasazena alej moruší, tak jak si to pamatuju. A paní učitelka přírodopisu zase chce, abychom chovali bource. Housenky chováme v takových lískách a musíme jim nosit morušové listí. Housenky rostou a rostou. Křupe a chrupe to ohromně, čím jsou housenky větší, tím větší rachot ty potvory hnusné dělají. Už by se mohly zavěsit a omotat! Ale ne! Pořád rostou! Už to nejsou ty tlusté bourcové housenky, už lezou, tlusté jako hasičské hadice-savice po zdech. Pomoc! Tahleta tě chce sežrat! Ludvíku uteč! Hrůza! POMOC!!!

„Ludvíku, chlapče, probuď se!“

„Berte, marjápanno, to byl hnusný sen!“

„Hmm, máš asi návštěvu, chlapče. Koho sem čerti nesou? A to se podívejme!“

A opravdu. Na návštěvu maroda přišlo rovnou hejno jezinek. Dokonce i ta „Foukalka“! A nějaké „damstvo“ s těma velikýma hlavama… jak jim je dělají ty prstýnky na pramenech vlasů… a barevné jak ty vlásky mají… a jak se velkodamsky nesou! Ty brďo! Co mi asi chtějí? To musím říct, ono je pro nás pro lidi dost těžké jezinky od sebe rozeznat. Jasně, Mrkt, tu poznám vždycky. Ale ostatní jezinky by se mi jevily stejné… Tak jako by mi bylo zatěžko rozeznat třeba nějaké Asiaty… U jezinek jsou nejdůležitějším znakem rozpoznání vlasy. Jak jsou různě barevné. Ale když jsou všechny nabarvené stejně, tak je to problém. Rozeznat je - to je kumšt. Možná to dělají i schválně. Tak jako vojáci nosí uniformu. Není důležité, kdo je kdo. Ale jaké nosí šaty, to se počítá. A protože jezinky šaty nenosí, tož stejně nabarvené vlásky, to je jejich uniforma, to říká člověku: Není důležité, kdo přesně jsem, jak se jmenuju, co si myslím, o čem sním, co bych chtěla. Důležité je, ČÍM jsem. Jsem vojandou, nebo jsem vzduchoplavkyní… pestrobarevné vlásky mají osoby civilní, ty s trčícími prameny jsou docela určitě nějaké papalášky. Podle barvy vlásků jezinky rozeznám… teda většinou… no dobře… někdy… Tak jo: občas.

A teď se celá ta příchozí skupinka zajímá o Ludvíka. „Berte! POMOC! POMOC! Nechte mě být! UÁÁÁÁÁ! AÚÚÚ! Auvajs! POMÓÓÓC!!!“

Pár jezinek odstrkuje Berta, a zbytek se vrhl na mě. „Mrrkt! Nenechávej mě! Prosím tě, pomoz mi!“ „Auuu!“

Hulákání tentokrát nepomáhá. Jezinky jsou v jasné přesile. Prostě: Powerplay! Jedny mě drží na zemi, a ta „Foukalka“ ta mě nějakým trnem bodá. Bodne a trnem zavrtí. Bodne jinde, a buď zavrtí, nebo tam trn nechá a bodá zase jinde. Některá bodnutí nebolí, některá bolí málo, ale některá bolí jako sedm čertů. Dovedete si představit, jak bolí čert? A sedm? Hrozně!

Konečně je klid. Ale že to bylo! To bolelo!

„Mrkt, není ti hanba takhle mě nechat trápit? Berte, to si říkáš kamarád? To jsi mi nemohl pomoct? Nestydíš se?“

No a teď mi to damstvo velkomožné, vlasama načepýřené, obarvené a nahaté přistrkuje zase ty kotoučky, ta semínka dvoubarevná. Jo, jasně! Drápky! Vyhodit, chytit, damstvu předat. To Ludvíček zná, to už hrál. A pozor! Damstvo skládá semínka ne jen tak na zem, ale na jakýsi nepochopitelný hrací plán, na jakousi hrací desku… No počkejte, Ludvík vám zamotá šišky! Vyhazuju semínka schválně vysoko, aby se rozletěla… a jezinky udělají něco jako: „ffffff…“ A jde celá ta parta pryč. Konečně. No, celá parta… Mrkt zůstává, Oštěpářka taky i ta Lízalka… A samozřejmě zůstává i Bert.

„Berte, krucipísek, co to bylo? Proč jsi mi nepomohl, bývalý kamaráde! Víš, jak to bolelo? Hrozně!“

„No, pomoct jsem ti nemohl. Držela mě ta strašidla, ruce mi zkroutily, jezinky jedny! Čarodějnice!“

„No dobře, ale co ten tyátr měl asi tak znamenat? Co chtěly? Teda kromě toho, že mě chtěly trápit a mučit…?“

„Ludvo, už jsem ti říkal, že jsou to nevzdělaná a zaostalá stvoření. To jak tě bodaly, byl podle všeho barbarský a divošský způsob jejich léčení. Bodnou tu, bodnou tam a myslí si, že to pomůže. Mimochodem, Ludvíku, i u nás doma na Zemi jsou divoši, kteří ten způsob užívají. Bodají se, pálí se, tuhle a tamhle, na různá místa přikládají třeba včely, aby bodly… Prostě nevědecký, pověrčivý, šamanský způsob… Slyšel jsem, že to dělají v Číně, Indii a v jiných zaostalých zemích… A to druhé? Ta semínka? To mají asi taky ze Země… Podle všeho je to naučil nějaký bláznivý pendler… No zkrátka, věří na náhody. Znáš to asi sám, někoho náhodou vzpomeneš, a on náhodou zrovna přijde. Něco náhodou řekneš, a ono se něco náhodou stane. A když totéž řekneš podruhé, tak se náhodou stane podruhé i to druhé. Tahle pavědecká myšlenka je rozšířena i na Zemi, říkají tomu synchronicita… do úplných nesmyslných podrobností to dotáhli v Číně, „Kniha proměn“ se ta hloupost jmenuje. Házejí tyčkami a pak si určují, co se stane, a co se už stalo, a co mají dělat…. No, a tyhle divošky to dělají podobně. Akorát místo nějakých tyčinek házejí semínka… To bych rád věděl, jestli to Číňani mají od jezinek, nebo jezinky od Číňanů… Nemůžu jaksi uvěřit tomu, že by dvě úplně stejné hlouposti vznikly stejné ve dvou různých vesmírech.“

„No, máš pravdu, taky jsem o tom slyšel. Ale ten způsob už pronikl i k nám, do Evropy. Říká se tomu akupunktura, nebo presura, nebo tak nějak. A prý to opravdu pomáhá, ale nikdo neví proč. Dneska je na Zemi jiné uvažování. Když je o něco zájem, tak se to zavádí. Někdy je to evidentní nesmysl, to samozřejmě jako vzdělanec vím, ale prostě to tak je. Představ si, že kdosi vymyslel, že když je zemědělské nářadí, teda pluh, motyka, rýč hrabě a tak, vyrobeno z mědi, tak jsou dalece lepší pěstební výsledky. A to měděné nářadí se opravdu vyrábí a prodává. Říkali nám ve škole, že je to typicky psychologický efekt, že totiž když si někdo obstará měděný, hrozně drahý vercajk, tak s ním pracuje důkladně, pečlivě… že… taková drahá věc… No a pak i úroda je měřitelně lepší. No a lidi si prý potom myslí, že je to tím materiálem…Víš, kdyby někdo vymyslel, že na zálivku záhonů je nejlepší svěcená voda, tož buď si jistý, že by se někde začala vyrábět v průmyslovém měřítku, po vagónech. Taková je doba. Svěcené-nesvěcené, vrchním pánbíčkem teď na Zemi není Jáhve, nebo Zeus, ale ZISK…No a nekřižuj se, Berte, stejně seš katolík na ploché baterky“…

„No víš, ono je to asi tak. Někdo klepe na dřevo, někdo si pro ochranu docela pohansky uplivuje přes rameno, no a mě zůstalo to pokřižování… je to k ničemu, ale co už… neškodí… A víš, proč už nejsem katolík ani nic jiného? Tam u Přemyšlu, tam jsme byli docela blízko u Rusů. A když měli ruští vojáci polní bohoslužbu, tož jsme slyšeli toho jejich popa, jak se hlasitě modlí za vítězství ruských zbraní… A náš feldkurát se k tomu samému pánbíčkovi modlil, abychom co nejvíc Rusů pobili… Ten Bůh by se z toho musel zvencnout, kdyby měl ty panáky poslechnout! Ten chce to, ten chce tamto… hlavně co nejvíc lidiček ubezdušit! A slyšels někdy vojáka s roztrženým břichem, kterému střeva přimrzla k zemi? Ke komu se modlí? Volá Mama! Mutter! Nebo Mamočka! Mamočka!… Ať jdou všichni fráteři a ostatní černoprdelníci rovnou k tomu čertu nejčernějšímu!… Hele, Ludvíku, neplač… tu maminku jsem vzpomenul jen tak…“

„A vůbec, co jsou to ploché baterky? Má to něco společné s baterií kanónů? Nebo Haubitze batterie? Placatá?“

„Nebrečím, jenom se mi tak trošku potí oči.“

Ještě chvíli takhle klábosíme, a musím říct, že se mi ulevilo. Určitě je ta jezinko-čínská, nebo čínsko-jezinčí metoda účinná! Tož kdo ví, jak je to vlastně.

A pak jsem se přestěhoval.

Amundsen, Nobile, Ludvík a ostatní vzduchoplavci.

S celou parádou, s doprovodem těch mých »pokrevních jezinek«, za účasti naondulovaných papalášek a vůbec velkého krdélu, nás odvedly ne přes hory, přes doly jako v té pohádce, ale přes mostky a můstky, lávky a lavičky na úplně jiný vrchol. MUDr Herbert Birtek bohužel muset zůstat… Nové místo se ani zvlášť neliší od „Birtkovy hory“, ale má velmi zajímavé okolí. Tak, aby nevyčníval její hřbet nad vrchol skalní věže mého nového pobytu, je v údolí mezi špicemi zakotvená vzducholoď.

Panenkomarioquadelupská! Takové monstrum by ani sám hrabě Zeppelin nevymyslel. Ta věc je prostě ohromná! Vlastně jsou to tři vzducholodě spojené vedle sebe, a ta prostřední je největší. Tož tohle se tak hned nevidí! Gigamegahupersuper létadlo… Proboha proč takové monstrum? A co s tím má do činění moje maličkost? Jezinky jsou lehoučké, a vzduch je tu hustý až-až… jako bych se ponořil hodně hluboko do hodně teplé a hodně husté polévky… Pravda je, že u Špačkárny to bylo ještě horší… nebo jsem si zvyknul? K čemu, proboha svatého, takový velikánský nesmysl? No, co. Ludvíček na to přijde, to je jisté. A pak řekne něco jako: »jak prosté, milý doktore Birteku«… Ovšem můj jezi-doprovod, jezi-kamarádky, jsou úplně u vytržení. To je brebentění, to je všelijakého ukazování…

Zatímco už dva dny prohlížím tu obludu, mezitím se máme všichni jak pánbůh ve Frankrajchu. Zase si baštíme a dobrot užíváme jako kdysi na té daleké Špačkárně, zase mě mažou a natírají… prostě - libuju si. Tak by to mělo být pořád! Ludvíčka je třeba opatrovat, ofukovat a tak… Samozřejmě sleduju i cvrkot u té potvory zakotvené. Pořád se tam něco děje, pořád se tam jezinky jen hemží. Jenže bohužel přes ta vztlaková tělesa skoro nic nevidím a dolů mě pustit nechtějí. No jistě, nechtějí mě pustit bez parády! I ty modrovlasé tehdy dělaly oslavu. I tehdy hrála muzika. A tady je to stejné. Muzika i hostina. Jen kulturní vložka s mým »lukem mocného úderu« se nekoná… Ale už je konečně po všem. Už jsem usazen na té Gigavzducholodi. Uspořádána je stejně jako předchozí létací stroj, akorát že je všechno nesmyslně větší. Možná je to tím, že neseme mnohem víc nákladu. Hlavně to jsou taková vědra, nebo koše? Je to spletené nahusto z dlouhých listů… a vaky a košíky a vůbec… prostě jezinčí výbava.

Poznám akorát měchy s tím krmným blátem… fuj!.. Snad mě tím nechtějí krmit? No, a jsem trochu nesvůj i z toho, že na palubě je i ta zákeřná Foukalka, a pár nakadeřených náčelnic, a dva hoppeři a celé hejno světlušek. Jo, a ovšem jsem si nalodil i svou zlatou kamennou bulavu. Bez té ani ránu! A když už nějakou ránu po ránu, tož bulavou!

„Mrkt, prosím tě, ať tu ta Foukalka přijde, nebo je se mnou konec. Ludvíček docela zmrzne. To není normální… běž už!“

Takhle zoufale naříkám, kůži mám takovou, že by na ní šlo kobzole škrabat. Barvu mám takovou, že by si mohl hrát na taťku Šmoulu… Takovou zimu jsem ještě v životě nezažil. Na jednu stranu je mi těch ztuhlých holek líto, ale nic se nemá přehánět. Proboha, tam jsou dvě další! Ne, dost!

A přitom to začínalo tak pěkně. Ludvíček měl své krásné místečko na zádi letadla, výhled, mohl jsem, ale nemusel, podle chuti veslovat, masáže a „mazáže“, strava jak v Hiltonu, duffo dle libosti… A hlavně! Jak jsme cestovali, každým dnem se lepšil vzduch. Každé ráno, když jsem se probral, zjistil jsem, že je zase lepší vzduch. Už jsem se necítil jako kdysi u Špačkova hnízda, jako bych byl na dně hlubokého horkého rybníka…Zaprvé, určitě méně vlhkosti, za druhé, chladnější vzduch, za třetí, docela jistě lepší složení vzduchu, zkrátka víc kyslíku. Podle všeho krajina pod námi zvolna, ale pořád stoupá. Neletíme výše nad krajinou, ale určitě jsme celkově výše, teda ve vyšší nadmořské výšce… No jo, ale když tu žádné moře není, tak jak můžeme být v nějaké »nadmořské« výšce? A pořád dobře… pořád líp, každý den.

Teprve potom začalo jít do tuhého. Napřed zvolna. Jezinky začaly vysypávat některé své koše. Aha! To byla přítěž! Ony dobře věděly, kam se poletí, ony věděly, že je tady trošku řidší vzduch! Věděly, že se změnou objemu pomocí těch šněrovaček nevystačí…

No, a pak mi začalo být občas chladno, zejména když jsem zpozoroval, že se nemění jen krajina pod námi, ale i rostlinstvo, poznal jsem, oč jde. Cestujeme do polárních krajin! Do polárních krajin Rrssff… Proboha, ale proč? Co tu jezinky hledají? Nějakou novou zemi? Mají místa všude habakuk, nejenom kolem jejich města. Jídlem jejich domov taky oplývá, tak co je sem žene? Průzkum? Vědecký zájem? Asi…

Ááá, to bude Bert koukat, kde jsem byl. Taková výprava! Skoro jako Nobile a Amundsen. No a Ludvík! Polárník Ludvík…

Tehdy to bylo ještě pořád dobře. Dokonce mi jezinky postavily něco jako stan. Prostě takovou jakousi malinkou kulatou jurtu na horní palubě. Když jsem si do ní zalezl, velice rychle jsem si ji vyhřál. Neseděl jsem v ní celý den, to se ví, to bych se dozajista zase nechutně zpotil, a hlavně bych nic neviděl. Jezinkám zima není, ony si, zdá se, docela vystačí se svou teplo přečerpávací tělní soupravou… Krajina pod námi je tady skoro plochá, sem tam jakýsi keřík, ale jinak kamení a štěrk. Kopeček sem tam, spíš jakoby skála, která smutně trčí z nudné roviny. Voda nikde. Ale něco se děje s denním světlem. Ta placka na nebi, co si hraje na místní slunce, se odtud jeví, po většinu dne, jako po horizontu se táhnoucí zelenomodrá zářící čára. A v noci jsou v nadhlavníku vidět i hvězdy. No dobře, jenom čtyři hvězdy a navíc řádně rozmazané…Ale hvězdy.

Ještě pár dní letu a přistáli jsme. A pak mi to teprv začalo… Nesmím být ovšem škarohlíd, který vidí jen to špatné, jen to FUJ. I když toho FUJ, FUJ si Ludvíček užívá požehnaně. Dobrá věc naprosto jednoznačně je vzduch. Docela lehký vzdoušek, co se krásně dýchá. A taky vítr! Opravdový větřík! Žádné horké, parné dusno, kdy chudáček pozemský človíček se cítí, jakoby dýchal hodně teplý vazký olej. Ten vzduch tady, to je čistá radost. A to je tak z radostí asi tak všechno. Sedíme i s celou tou velikánskou vzducholodí v jakési prohlubni, v jakémsi údolí, brázdě. A vzducholoď je přivázaná tolika provazy, tolika šňůrami, že vypadá, jako ohromná, neforemná tlustá moucha chycená v síti zrůdného velepavouka. A samozřejmě, pokud zrovna nefouká, tak je tu dole docela chladno. Co tu jezinky propánajána pohledávají? Ono to ovšem vypadá docela legračně. Vypadá to legračně, když sedíte ve vyhřáté jurtě pěkně najedený, v puse duffo a pozorujete, co se děje venku. Jezinky se rozběhly po okolí a evidentně něco hledají. No, co, to žádné překvapení není. A je jasné, že jim je docela zima. Malé nahaté holky v chladnu a ve větru. Hmmm. Jo, to znám ze školy, to jsme se učili. Poměr mezi povrchem a objemem závisí na tvaru posuzovaného tělesa a jeho velikosti. Oblíbené téma našeho profesora Duruse. No chuděrky jezinky, ty mají i se svými „corporum birteci“ problém. Pozemští tvorové, když je jim zima, tak se nějak schoulí, skrčí. Zkrátka zaujmou tvar co nejbližší kouli, aby zmenšili povrch vystavený chladu a zlepšili tak poměr mezi objemem a ochlazovaným povrchem. A jezinky? Ty to ovšem musí dělat naopak. Postaví se, rozkročí se, roztáhnou paže a vystaví se větru tak, aby jejich povrch byl co největší, aby aspoň nějaké teplo do sebe mohly napumpovat, nasát. No, jde jim to jakž-takž. Někdy. Někdy jim to nevychází, přeženou to a pak končí s úplně prochlazeným povrchem těla, s kůží, která se orosí sraženou vlhkostí. No, pak se přestávají pohybovat, a pískají o pomoc. Někdy jim kůže tak ztuhne, že pokožka při pohybu popraská… A některé jezinky všeho nechají, takovou nešťastnou jezinky popadnou a nesou ji k vzducholodi. Buď ji zanesou do přední jurty, kde je, zdá se nějaké ohřívací zařízení, nebo - a to častěji - do té mojí, zadní jurty.

„Mrkt, prosím tě, ať tu ta Foukalka přijde, nebo je se mnou konec. Ludvíček docela zmrzne. Tohle není normální… běž už!“

Takhle zoufale naříkám, kůži mám takovou, že by na ní šlo kobzole škrabat. Barvu mám takovou, že bych si mohl hrát na taťku Šmoulu… Takovou zimu jsem ještě v životě nezažil. Na jednu stranu je mi těch ztuhlých holek líto, ale nic se nemá přehánět. Proboha, tam jsou dvě další! Ne, dost!

Zkrátka uhodli jste. Pan učitel, průzkumník cizích světů, historik a polární vzduchoplavec, Ludvík, tady funguje jako Thermofor. Jako ohřívací láhev, co mi moje maminka dávala pod peřinu, když bylo zima, nebo když jsem byl nemocný. Tolikrát jsem si v tomto nedůstojném postavení vzpomenul na pohádku: »Jenom dva prstečky si ohřejeme, hned zase půjdeme«… Je mi to jasné, k čemu měl Smolíček Pacholíček jezinkám posloužit… no zkrátka, není šprochu, aby nebylo na něm pravdy trochu. Lidi jezinky znali už dávno, toto si jen tak někdo nevymyslí… prostě lidovým vyprávěním zkreslená historie, pravé zážitky převedené to pohádkového vyprávění… „oral history“ se to jmenuje… to jsme se učili ve škole… Kde by staří pohádkáři přišli na tepelná čerpadélka a corpus birteci…

Víte, jaké to je, když vám do malého stanu strčí dvě dobře vychlazené jezinky, které už ani nepískají a jenom tak divně slabě syčí? Jak se to vyhřátí jurty rychle vytratí? A sotva se trošku zahřejete, tak šup! A máte tu další durchumdurch prochladlou osůbku. Jo, prý horký svět, tohle Zakejvalčí, Rrssff… Horký… jak kde, jak kdy a jak pro koho… pro Ludvíka určitě ne. Ten je trvale zmrzlý jak štolverk… Tak kde je Mrkt! Ať už tu je s tím nafoukaným foukacím strašidlem! … No konečně!

„Tak se podívej, ty nafoukaná jezule, jak vypadám. Už jsem jak modré struhadlo, u nosu cencúl a to mám zahřívat ještě ty dvě? Dělej, dělej, nebo se na to vykašlu a to teprve budou Mrazírny Opava! Umrznete tu všechny i s těmi naondulovanými krasavicemi, co nikam nechodí! Dělej! A Mrkt nechej na pokoji. Ani se na ni nedívej! Ta zůstane tady, tu tady potřebuju!… Áááá, to je ono. Jóóó… A víš co, nechej mi to rovnou tady, umím si to vzít sám, až mi bude zase zima… Jo tak, ty víc nemáš??!! Krucifix alejujá!!!“

Malinko mi ta nafoukaná šamanka foukací mázla pod nosem tím svým čarodějným práškem. Podle čichu bych řekl, že je to tentýž zázrak jezinčí chemie, co mne málem zabil. Ale tady a teď je dávka mírná, takže efekt není tak třeskutý. Zkrátka se zase rychle zahřeju. Jakoby pod kotlem přiložil. Tak, jako zahřeje horká a kořeněná polívka, když jste celí mokří a prochladlí z lyží… No jistě, je to droga… snad se nestanu narkomanem… ale je prima, když je člověku zase teplo. Jasně Mrkt, vlezeš se tu dovnitř. Pojď se taky ohřát…

Takhle to ovšem dál nepůjde. Takhle ne. Jednak tady mrznu čím dál tím víc. To víte, že když se v té mojí jurtečce vystřídá pár dobře vychlazených tělíček, že se vysráží dovnitř příbytku málem konev vody. No dobře, konev třeba ne, ale skoro… zima tu je a mokro. Jednak je moje postavení naprosto nedůstojné! Mladý muž s červeným vysokoškolským diplomem, učitel, průzkumník, historik a skoro vědec a má sloužit strašidlům jako thermofór? Toho bohdá nebude!

Ale hlavní věcí je, přiznávám, že mě přemohla má nejhorší slabost - zvědavost. Munga ve mně nebylo třeba povzbuzovat. Zkrátka, heslo »Běž se podívat!« zase slavně zvítězilo. Co ty jezinky vlastně hledají, co tahají do těch všech košíků? »Ludvíku, běž se mrknout!« Odchodem ovšem vzbuzuji velké vzrušení, pobíhání, brebentění a pískot! A ovšem pokus mě zastavit. Cha cha! Zastavit? Mě? Když jdu na průzkum? Na cestu si beru kus té své jurty, tedy díl střechy. Přehodím si ji přes ramena jako nějakou pelerínu, a jde se. Jde se mi lehce, toho kyslíku je tady na horách až až. A zima mi není. Ještě působí ta teplonosná droga! No vlastně bych měl říct teplonosná, když mi ji Foukalka namazala pod nosem… hmm a nálada IA. Jak vidíte, ani čerstvé duffo jsem nezapomenul… he, he.

Tak co tady ty jezinky vlastně hledají?

„Hele holka, co to vlečeš? Ukaž!“

Málem jsem padl na zadek! Panenkomarioquadelupská! Ta holka jezinčí nese kus železa! Prostě normální ozubené kolečko na šroubovici a ještě s něčím jiným. Těžké to je až až, rezaté příšerně, hloubková koroze se to jmenuje… Ale kde se to tu vzalo? Dobrá, a co má zase třeba tahle jezinka? Zase hroudu rzi, ale na ní je chumáč tenkých zelených vlásků… že by to bylo vinutí cívky? Co to tu je? Jak je možné, že to zdejší rostliny nespotřebovaly? Aha! Rostliny. A jaké rostliny, když tu dohromady nic neroste? Tady asi kovy vydrží. A kde se tu vzalo tolik šrotu? Běž to prozkoumat, Ludvíčku, běž. Tady vyhrabávají jezinky jakési kovonosné ložisko. Vlastně je to vykopávka! Jistě! Vykopávka… A co nám to vykopaly? Hmm, to vypadá na kus jakési složité vrtule. K čemu to může sloužit?

Co to, proboha, je?

Teda k čemu to kdysi sloužit mohlo? A co je toto? Vypadá to na zuhelnatělou větev? Nebo je to jenom válcovitý kousek řídkého dřevěného uhlí? K čemu to mohlo být dobré? Hmm… radiokarbonovou metodou by se dalo zjistit jak je to staré… no jo, ale na Zemi, tam víme, jak se isotopy rozpadají… ale tady? Tady jsem jenom nahatý opičák.

„Počkejte, holky. Dejte ty krámy sem na tu plachtu, ten kousek ke vzducholodi tu lehce vydržím i bez peleríny, taková hrozná zima mi tu není…odnesu vám to železářství najednou. No vidíte, už jsme tady. Přeberte si to, naskládejte, kam potřebujete, Ludvík si prohlídne tu vrtuli, či to co vlastně je.“

Krucipísek, tož to je věc. Tak tady na horách je prostě šrotiště. A jezinky tu lítají pro železo a vůbec pro kovy. Ta vrtule, ten disk rozhodně ale není ze železa. Na to je tuze lehký. Co to je? Když do toho trochu škrábnu tím zubatým kusem, tak by se mělo pod lakem, nebo co to nahoře je, jakési maso, ten materiál, z kterého je to vyrobeno ukázat… Panenkomarioquadelupská! TÝBRĎO! To teda bylo. Jiskra jak hrom. Takže to je jasné. Ta věc je asi z nějaké hořčíkové slitiny. Ale ta jiskra, ta teda byla. Á vida! Jiskra i v Zakejvalčí! A jaká! V Rrssff! Ha, Ludvík Prométheus! Ohněstrůjce! Panebože bacha! Ty si tu jiskříš zrovna pod vzducholodí! Co když je v ní hořlavý plyn? A tady je kyslíku habakuk! Udělá to jedno veliké bum, a jaký budeš Ludvíku? A co jezinky? Jaké budou? Ne, ne, ne… běž ty pokusníku a štěstí pokušiteli o kus dál.

„Dále od vzducholodi dále, ať vás nepotká neštěstí nenadálé!“

To mám taky z nějaké pohádky… nebo to byl hrad, co se mělo jít dále? No jo. Je to jasné. Ty ses Ludvíku proběhnul v té kyslíkové atmosféře, rozdýchal ses a navíc to duffo… no a teď jsi celý rozjařený, přiznej si to, trochu zfetovaný… hrad a pohádky, písničky… na to tě užije…

„Mrkt, pojď sem, prosím tě. Zaprvé mi dones něco dobrého, musíme to oslavit. Zadruhé potřebuju něco jako to tohle, jo, tohle černé, nebo zkrátka něco co hoří… hmm no jo, ty nevíš, co hoří… a co takhle kus nějaké šňůry, nebo tak něco…“

Ať mi nikdo nevykládá, že jezinky lidské řeči nerozumí. To se ví, že rozumí. Mrkt určitě. A kdyby ty holky tak třeskutě nedrmolily, asi bych jim časem taky aspoň něco porozuměl… A když si pomůžeme rukama a vůbec…

„Jo, tak je to dobře! Tady dáme kousek toho uhlí, tady rozcupujeme to lano… a teď… dívej Mrkt!… Ludvík zapálí první oheň na tom vašem Rrssff! Škrt! Jupíí! Už to hoří! Už to plápolá! Červená se line záře, ohéééň, ohééň… Cha chá! A toho světla! A toho tepla, co?“

Jsem tady ovšem nejlepším osvětářem. Oheň, že. Nebo jsem OsvětLářem? Jako že osvětluju? Ono už jsem si to místní příšeří zvyknul a teď takové světlo! No, co na to holky říkáte?

Jezinky se k ohni seběhly, to si dovedete představit. Jenomže se taky bojí. Řekl bych, že je ta záře ohně i oslňuje. Jsou prostě s těma svýma velikýma očima stavěny na šero. A co je moc, to je příliš. Rozestavěly se do velikého kruhu a většinou tak nějak bokem, nebo docela zády, do plamenů se nedívají… a sakra. Na to jsem nepomyslel. No tak ten oheň zacloním svou pelerínou. Jednak mi uschne, a jednak můžete jít trochu blíž. Jo. A teď mi oheň zhasnul. Bodejď by nezhasnul, když došlo palivo. Hmm, to je zajímavé. Zůstalo ze všeho jen trošku lehkého popela. A jak hezky to hořelo. Takovým jasným čistým plamenem, bez kouře. Asi to bude tím, že je tady na horách víc kyslíku. Hmm, u nás je na vysokých horách kyslíku míň… no jo, náš vzduch je jiný. V noci jsem měl divný sen. Napřed jsme šli s maminkou na nějakou slavnost, na jakýsi průvod. Bylo tam plno dětí, už byl večer a bylo to krásné, protože některé děti měly lampióny. Jo, krásné barevné lampióny, ty kulaté. A uvnitř byla svíčka a zlí kluci měli stříkačky s benzinem, a když na lampion nenápadně stříkli, tak lampion shořel a děcko se rozbrečelo. A pak jsme šli s maminkou do cukrárny, protože mi taky shořel můj krásný lampión a maminka mi koupila rakvičku a čaj. A míchal jsem a míchal a čaj mi vystříknul z šálku… divný sen. Probral jsem už nad ránem. No, ránem, víte, jak to tu chodí… modravé šero, akorát u obzoru ten žlutozelený světlý pruh. Ale jezinky už jsou vzhůru, už něco kutí. Ty jejich létající živé lampičky sice trochu svítí, ale jenom trošku. Houfek jezinek se někam nese, nad nimi poletuje světluška. A kruci, tohleto je zajímavé. Včera, no včera, než jsem šel spát, tak ten pruh světla byl tamhle. A teď je tam. Hmmm asi jsme opravdu kdesi blízko místní točny. A Jezikoule asi nemá tuze vychýlenou osu, jako naše milá Země… A proč je tu méně toho těžkého plynu? No přece proto, že se Jezikoule točí jako čamrda! No, to ti to Ludvíčku trvalo, než jsi na to přišel. Tak jak ten čaj v hrnku, co se ti o něm zdálo!… Ach jo. Takže nejsme na horách, jsme blízko točny. Proto ta zima… A ten těžký místní vzduch se tlačí k rovníku, protože se točí společně s celou planetou. Tak jako u nás doma se vody oceánů navršují kolem rovníku. Fysika, Ludvíku, fysika! Někdy sen může přinést vědci, vynálezci a Ludvíkovi nový poznatek, může ho přivést ku geniálnímu objevu. Třeba Kekuleho cyklické uhlovodíky, nebo ta jehla do šicího stroje… Docela jsem se zaradoval. Teď chci být užitečný. Podívám se, co tu máme, co se tu dělo a co se sbíralo, když jsem zavřený v jurtě „termofóřil“. Tak se holky pochlubte, co jste nasbíraly. Jasně, šrot. A co to máme tady v tom vaku? Vodu? No jo, voda tu nikde není, je tu docela sucho, kolem dokola… a tady? Co máte tady? Zase šrot.

He, he, he… to mi připomíná historku, co mi maminka kdysi vyprávěla: „Čím se krmí třeba králíci v zimě, Lukášku?“ „Prosím, paňčitelko, v zimě se králíci krmí senem, řepou a starým železem.“ ?????? „No, dědeček říkal, že jim dává seno, řepu a šrot.“

Když už jsi tady, Ludvíčku, hybaj na průzkum. Kdy se tu zase dostaneš. A koukej nějak využít ten tvůj nový vynález, oheň. Tak ale ještě se podívej tady… kruci to je ono, taková šikovná tenká blána. Asi to mají holky do rezervy, kdyby se jim do vzducholodi udělala díra… nebo kdo ví. Tak tenhle kousek privatizuji! Zkrátka beru si to. A co je toto? To se mi bude taky hodit. „Hele Mrkt, potřeboval bych, abys mi pomohla. Jo, tohle…“ Takže co z toho všeho bude? No přece lampion! Jistě. Problém vyřešen. Uvnitř bude oheň, ta blána bude okolo a bude to ostré světlo, co vadí jezinčím očkům, rozptylovat. A na té tyči si to ponesu, abych pořádně viděl na moji cestu průzkumníka, průkopníka, prospektora a polárního badatele. Jo a ještě nějak vyřešit ohřev promrzlých jezinek, když už je nechceš zahřívat vlastním tělem. Ono to fakt nebylo nic příjemného, nechat na sebe lepit namrzlá strašidla. Tady založím oheň. Ano, Mrkt, ještě trochu dřeva, nebo co to vlastně je… hoří to, takže je to dobré. A říkejme tomu třeba dřevo…No, a ty kameny necháme u ohně, ať se pořádně nahřejí. Výborně! A jurtu přenesu ze vzducholodi sem, blíž k ohni. Tak a máme to. Kameny cloní oheň, a zároveň se rozehřívají. Až budou horké, skulíme je do jurty a jezinky se můžou ohřívat dle libosti. Tak. Lízalka bude přikládat a vytápět jurtu, Oštěpářka nosit palivo a my dva, milá Mrkt, půjdeme na obhlídku. A hele! Tahle nakadeřená jezule chce dělat u naší ohřívárny šéfovou! Tož kazit jí tu funkci nebudeme. Ještě by mohla chtít zpátky tu blánu, nebo by chtěla odnést dokonce tu zázračnou vrtuli. A ty jiskry z toho kusu vrtule ještě budeme potřebovat.

Tenisáky a návštěva

Netroufám si odhadnout co tohle kdysi dávno a dávno bylo. Odhaduju, asi nějaká fabrika. Nebo to nebyla fabrika, kterou něco dokonale zničilo, ale prostě to bylo rovnou založeno jako šrotiště. Kusy kovu trčí tady a tady a tu a zde taky. Nemají to sběračky jednoduché. Veliké kusy neodtáhnou, malé díly od těch velkých neoddělí. Jednak nemají dost síly na takové demontáže, jednak nemají ani nářadí. Vidíte, a to je docela zajímavé, že i tady, na Rrssff, používají taky šrouby a matice. Jasně, ze závitů toho moc nezbylo, takže nepoznám, jestli byl závit doprava, nebo doleva. Ale! Žádná sedmihranná matice! Strugačtí by byli zklamáni. Taky nevidím nikde nějaké nýty. Buď už je sežral rez, nebo to dělaly ty starojezinky jinak. Hmmm…Ovšem otázka je, zda to byly vůbec jezinky, co to dělaly, že… Třeba to je z doby, kdy byli tu, na jejich světě, ještě i ti jejich kluci, teda jezi-chlapi… Jak by se vlastně jmenovali? „Jezichlap“? Nebo třeba jezinek? Jezín?… he, he, he… to už rovnou třeba Jožín! „Jožín z bážín, močálem se plíží…“ …z toho je vidět, že mám dobrou náladu, trochu pohybu, písnička, radost, že se můžu mrknout na opravdu zajímavé věci. No dobře, přiznávám se… i to duffo, mi dělá velice dobře…

Připadám si trochu jako v divadle. Všade dokola jen tmavé šero, v dálce buď tma, nebo ta světlá šmouha. Akorát kolem naší skupinky kruh světla z mého lampiónu, ve kterém se objevují ty trosky a kusy kovu. Vlastně je to podobné, jako ve zdejší krajině: Průchod mezi nějakými kusy, příchod na volné prostranství, rozhled dokola silně omezený.. Jako bychom chodili mezi nahodile a velice hustě rozmístěnými chalupami ze dvorku na dvorek. Nebo, a to lepší přirovnání, jako bychom cik-cak chodili mezi temnými světnicemi bez stropů a střechy.

Když říkám skupinka, tak je jasné, že se ke mně a k Mrkt připojilo ještě pár dalších jezinek. Jistě, náš doprovod je ozbrojen, nesou si své sudličky a dokonce i tu nepohodlnou vzduchovku…Dokonce i dvě naondulované se přidaly. Ty ovšem nenesou nic, ty se tváří, jakoby nesly to nejtěžší - odpovědnost… Jedna velitelka vzducholodi chodí s námi a kreslí i mapu! No jasně, musíme se umět vrátit. Ovšemže na ni nespoléhám. Je to tady mezi sutinami sice opravdové bludiště, ale dělám si na výraznějších místech značky, a když budeme navíc podle toho světla držet azimut, tož se neztratíme. Jsem přece zeměpisec a geograf. Pod mým vedením nemůže průzkumný oddíl zabloudit!

A je na co koukat! Když prolezeme na další dvoreček a světlo lampiónu ozáří okolí, snažím se odhadnout, co kde bylo, k čemu to mohlo sloužit. Vlastně tu nic, než trosky mašin asi není. Haly a budovy se asi vůbec nestavěly. Proč taky, že. Neprší tu, tuze nefouká, nač stavět zdi? Nebo možná měly nějaké stany? Hmm… a tady zase typická jezinčí technologie… do hlaďounka opracované kameny… k čemu tohle mohlo sloužit? A toto?… Jasně, tohle je nádrž. Tohle je zbytek potrubí… ale co asi může být toto? Nebo teda mohlo být… He, he, he… a tahle koulička! Vypadá úplně jako tenisák. K čemu může být ve fabrice tenisák? Je to nějaké kolečko na ventilu? Nebo něco jako páčka vypínače? A jaké je to chlupaté! Rez? Nebo ta věc něčím za staletí obrostla? Vypadá ta součástka skoro jako nějaký kaktus. „Aúúú! To bolí!, pálí! To je jak sahat na hodně pálivé kopřivy! Bacha holky, nesahejte na to! Stačí, že jsem se popálil o tu žahavku sám!“ No jasně, je to rostlina, vážně, takový místní kaktus, řekl bych. „Chlupatý kaktus, mám tak rááád, je to můj nejlepší kamarááád“… znáte tu písničku? Tož na ni jsem si vzpomenul, Z toho zpěvu je, doufám, jasné, že ta bolest, to pálení docela rychle přešlo. Ale tohle jsem nečekal. Opravdu. Jezinky jsou podle všeho i kaktusářky! Znají to! Šikovně chlupatý tenisák přidržují násadami sudliček a třetí sudličkou, tím ostřím, chudáka tenisáka z jedné strany dohladka oholily. A teď na té holé straně udělaly řez a dva malé otvory. Vypadá ten zmrzačený kaktus jako hlavička s pusou a očima.

„Ldff“ říká Mrkt a ukazuje na mě a na tu kaktuso-tenisákovou hlavičku.

„Cože? To má být moje podoba? Tos teda netrefila, Mrkt!“

Ale vše marno. Jezinky se pochechtávají, dělají „pche, pch, pch“ a nejenom Mrkt, ale i ty obyčejné jezinky, ty se sudličkami, košem a lampionem, ale velitelka s mapou a dokonce i jedna s těch naondulovaných… Překvapením ale není konec. Ta vážná naondulovaná si tenisák opatrně bere a dává mu vášnivý polibek! Cože?? Tak ony si z nějakého kaktustenisáku udělají mojí podobu a pak ji líbají? Co to je za nesmysl? A přitom se zrovna tahle nafintěná jezule dosud ke mně chovala nadutě? Koukám na to jak péro z divanu, jak bagr na tvrdou hlínu… Co to má znamenat?

Znamená to, že jsem zůstal ve tmě. Tma jako o půlnoci v tunelu. Mezi ty trosky, mezi to harampádí to ubohé světlo od obzoru neproniká, jezinka světlonoška se protáhla mezírkou na další dvoreček a chudáček Ludvíček tu zůstal. No a ovšem, zůstala i Mrkt. Ještěže je tu Mrkt. Asi bych se i bál. Nikam jít nemůžu, protože těch krámů a překážek je tady kolem habakuk, nechci se na něco nabodnout. Jestli mě tu ty holky nechají, tož je se mnou ámen, odsuď se potmě jen tak nevymotám!

„Íííí, to studí! Mrkt, ty jsi jak kus ledu! No jasně, svoje šestiprsté ručky mi strčíš do podpaží, máš je studené jak mrtvý bubeník! Hmmm, asi ti už bylo zima co? No, pod tou pelerínou se trochu zahřej.“

Aha, tak to je vlastně dobře! Jestli prochladla Mrkt, tak ty druhé už mrznou taky, však mi neutečou, taky se přijdou ohřát! No, a zase budu dělat Thermofóra…

He, he, he… mohl bych to těm naoundulovaným dát při ohřívání sežrat… tu jejich důležitost. Aha! Tady jsou! Už jsou zpátky i se světlem, s lampiónkem.

„Jó? To je pro mě? Oholený tenisák s pusinkou? A ukazuješ, že bych tu věc měl líbat? Takhle?“ Co bych neudělal, že. Viděl jsem kdysi hráče, jak olizovali šipky a vrhací nože, jiné hráče jak líbali trávník, sám Ámos prý líbal českou zem… papež líbal beton letiště, tož proč by Ludvík nemohl políbit tenisák? Navíc oholený, že…

Takže pusu Ludvíka na pusu kaktustenisáku!

„Ty brďóó! To je dobrota!! Mňňňamm!!“

Jak dostal tenisák pusinku, vytlačila se z něho dobroučká šťávička, něco jako olejíček, nebo velice řídký krém, šlehačka, nebo tak něco… Ale úúúžasně dobrý!! To jste nezkusili, taková lahoda!!! Asi je to trošku alkoholizované? Nebo čím to sakra voní? Taková exotická, kořeněná vůně… To se ví, ten tenisák dostal pusanec, francouzáka, vytlačuju ho jako citrón a už vylizuju vnitřek. Senzace! „A jak, holky, máte toho víc?“

Mají, mají jich docela dost, každá nese, kolik pobere, a do toho koše jich taky pár vzaly… Bude hostina. Nebyla hostina, nebyla. Jezinky vycucly tak po dvou kouscích a začaly se motat. Ludvíček vycucnul kousků asi tak pět a začal toho mít taky dost. Namazal jsem se! Měl bych být opatrnější. Jsem přece na docela jiném světě, mohl bych se otrávit. Že to jedí jezinky, ještě neznamená, že to neublíží lidem. Teda mě.

„Taky se chcete ohřát pod mojí pelerínou? Ále jó, pojďte… Ale takhle ne, tak ne! Po jedné! Postupně! Napřed jedna a pak druhá! Ne všechny najednou! Himlhergot, nechte toho! Ty sprosťule, kam mi to saháš? To se nedělá! Necháš toho! Přece nechcete, abych se s váma pral! A už toho mám dost! Že dostaneš na zadek!“

No a jak se rozjařené jezinky strkají, spadl jim lampion na zem. Blána shořela. Copak o to, čert vzal blánu, hlavně že nezhasl oheň! Tak, a to bylo! Kdepak zhasl! Naopak! Vyšlehl ohromný, jasný plamen. Lampion totiž z přiopilých jezinčích rukou spadl právě na zbytky kaktustenisáků. Zručné jezinky! Lampion jim z ruk padá! To náhlé světlo, ta záře, ten jas mě na chvíli docela oslepil. Znáte to, oko si zvykne na šero - a tady si zvykalo hezky dlouho - a najednou je oslněno prudkým světlem. Nejspíš v těch slupkách zůstal nějaký olej, hořlavá silice, nebo alkohol? Copak o to, už se zase trochu rozkoukávám, oko se přizpůsobí. Ale co jezinky? Jejich oči jsou stavěné na málo světla, na šero a taková záře jim dělá zle. No, je to na nich nejen vidět, drží se za oči, ale i slyšet! Naříkají. No, určitě naříkají tím drmolivo-brebtavým brebentěním! Tak a mám na starosti krdél osleplých jezinek! No, už začínám vidět jako předtím, ale s jezinkami je zle. Co teď? Povedu je domů jako ty Bulhary? Teda domů - k vzducholodi?

Ludvíku, ty jouzo, ty se tu s celou partou jezinek opíjíš… co kdyby to nebyl obyčejný alkohol, ale co kdyby to byl ten metyl? Pamatuješ? Do Slezska přišel Metyl a Etyl a přinesli nám Brailovo písmo. To si říkáš vzdělanec? I když… jezinky očividně kaktustenisáky znaly, věděly, že jim to neublíží. Ta jejich slepota je dozajista dočasná, to přejde, je to tím ostrým světlem, uvidíš… Takhle se utěšuju… No nic, jdeme pryč. Aha, tamhle ta už asi začíná zase trochu vidět… a co Mrkt? Kde je Mrkt? No, teda, tys dopadla! Mrkt nevidí. Tápe ručkou kolem sebe, divně smutně píská. Bolí? To se ví, že bolí…

„Pojď sem, Mrkt. Tu si sedni, neboj, neuteču…když jsme ti pokrevenci… trochu zjistím co a jak. Hlavně teda, kudy domů - teda k vzducholodi z tohohle bludiště… No na všem zlém je něco dobrého. Podívej, ta hromádka slupek ještě hoří a jak hřeje! Holky vidíte, aspoň se ohřejete…“

No jo, prý »vidíte«… Ony moc nevidí, jak jsou oslepeny… Už se všechny od toho ohně odvrátily, snad to bude lepší… Ale že to byla liša! Že to byla žaža! Když jsem byl klukem, tož jsme neříkali „velký oheň“, ale když byl jasný a vysoký plamen, tož to byla „liša“ a když byl hodně horký, tož to byla „žaža“… Žhavé věci byly tehdy „žižlavé“… když jsem byl kluk…

„A sakra, tak to je v…té… no, v bruseli…“

Zapomenul jsem na to, že ten pásek, co si hraje na místní slunéčko, běhá po obzoru jako šílený. Kde je můj azimut? Plánek trasy, co ho kreslila ta jediná rozumná jezinka, které jsem se škaredě posmíval, Ten jsem sice našel, neshořel. Akorát, že ty pečlivě nakreslené značky jsou pro mě »španělskou vesnicí«, jak se říká v Čechách, nebo »filmem czeskim«, jak říkají v Polsku…

Netrefím ke vzducholodi a to tam mám dovést ještě tyhle přisleplé jezinky…

A aby bylo veseleji, tož slyším jakýsi zvuk, jako by se tím bludištěm trosek, tím šrotištěm něco k nám blížilo. No a to nám ještě chybělo! Hopper? To by ještě šlo, s tím bych si i poradil, moje bulava mě ještě nezradila… Ale co když je to ta hrozná housenka? Kdybych ji máznul tou bulavou, tak by snad pomohlo, ale ne hned, ono to pekelné stvoření, ta obluda záhrobní hned nechcípne, to jsem vidět tam u toho místního Balatonu! A zpoza kterého kusu se ta zubatá tlama, ten otvor hrůzy vynoří? I když, kde by se tu vzala housenka? Co by tu žrala? Staré železo, jako ti králíci Lukáškova dědečka? Nebo by se živila těmi ožralými tenisáky? To asi ne, jednak mi připadá, že jsou ty kaktustenisáky docela vzácné, nedají se sbírat, ale musejí se hledat. No a jednak taková housenka nacpaná tím etylovým (doufejme) rostlinstvem by byla hodně rychle opilá jak mužik. Nebo by byla jako Dán. Tak. A je to tady! To místo tady, mezi kusy šrotu osvětlené, mi připomíná palouček. Kolem dokola odpadem, šrotem a troskami ohraničený palouček, osvětlený jasným ohněm z tenisákových šlupek. „Proboha svatého co to je!“ Ten hluk způsobili tvorové, co se k nám hrnou. Rychle bulavu! No, větší než jezinky nejsou, a když, tak jenom o trošku. Ale postavy mají mohutné, jak se jejich houf hrne ke světlu… Co to je? Nějaká zvířata? Nebo nějací jiní tvorové? Ne, zvířata to nejsou, protože něco nesou… koše? Jo a tamto je obligátní sudlička. Takže jezinky? Ale proč jsou tak mohutné? Ta ramena! Ony jsou oblečené! První oblečené jezinky! No, oblečené… koukám, mají na sobě něco jako volné pláště, peleríny, nebo ponča, řekl bych. A ta látka je nesená na nějaké kostře, na něčem co připomíná výztuhu těch velikánských sukní, co kdysi nosily velkomožné zámecké paní. A jsou v tom otvory, kterými mají vystrčené ruce. Teda ruce mají vystrčené jen jezinky, co něco nesou. Prohlížím si tu oblečenou společnost… proč to dělají, jak to, že jim není zima? Tyhlety jezinky nemají ta tělíska Corpora Birteci? Ta co pumpují teplo z venku dovnitř? Jezinky to určitě jsou, to už vidím bezpečně. Že mají vlásky na žluto? To nevadí, nevypadá to špatně. Tedy až na ty postavy… Jezinky, které jsem viděl až doposud, byly vždycky štíhlé až hubené. A tyhle jsou, jakoby byly oblečené soudkem. Mám sto chutí některé říct: „Fakt ti to tvoje oblečení sluší, jezule… na to, jak jsi tlustá.“…

Ne a ne, tohleto mi nedá. Jdu se mrknout zblízka. Přece musí ty blondýny vidět, že nejsem jezinka, přece musí pochopit, že nemusím znát jejich jezinčí etiketu… Navíc s tím mým pončem by mě mohly považovat za spřízněnou duši… něco jako… »my oblečenci«… Nevím, mám si brát na těch pár kroků ke skupince těch oblečených svou bulavu, nebo nemám? Ne, bulavu brát nebudu, udělám dojem neohroženého junáka! Takže pár kroků k houfu těch oblečených zlatovlásek… a hele! Ony přidřepávají! Ony vzdávají Ludvíkovi čest! Dobře, jezi-etiketu asi zvládneme… škoda, že už nemám žádné pralinky… nevadí, půjde to i bez nich… musí. Takže lehce, lehoulince přidřepnout, sklonit hlavu, ruce moc nenapřahovat… A je to! Oběma rukama jsem chytil tu celotělovou krinolínu a zvedl nad jezinku.

He, he… a stojí tu docela obyčejná, hubená, nahatá jezinka. Udiveně kouká, co se to stalo. A Ludvík kouká taky. Ona totiž má na bříšku zavěšenou lampičku. Malá hliněná lampička jí visí na krku, z lampičky proniká trošku světla, prostě v ní něco hoří takovým červenavým plamínkem, nebo jakýmsi žhavým oharkem… žižlavým.

A pak že jsou blondýnky hloupé! Ony si vlastně nesou kolem sebe něco jako maličký stan, wigwámek a topí si v něm. Hmm, prý to dělají někdy i obyvatelé Tibetu, učili jsme se to ve škole, tak to musí být pravda… Kdo se ale po kom opičí? Tibeťané jsou lidi, těm by mohlo stačit pořádně se obléct. Pro jezinky je ten ohříváček pod kabátek ve studených končinách nutnost… chytré jezinky, chytré blondýnky…

Hora vzhůru kopcem Tak a je to! Sice jsme v docela v teple, světla je tu mizerně, ale je tu. Ale jinak? Co si mám myslet a co hlavně dělat? Abyste rozuměli. Odvedly nás ty okrinolínované jezule pryč od naší party. Jak to provedly? Prostě náš doprovod, naše ozbrojená eskorta, včetně našich naondulovaných jezi-dam, se rozprchnul. Jo, a vzaly sebou i moji bulavu. Na tu nezapomněly ani při svém chvatném ústupu, tedy spíše úprku. Zůstala mi tady akorát moje přioslepená Mrkt. A Mrkt, tu si vedu sebou. Pokrevnici těžce oslněnou, bezmocnou a ztracenou tam nenechám.

Ach jo… Lehce nás opustily naše spolucestovatelky, lehce. Teď se budou ohřívat mým vynálezem, svého thermofóra už asi nepotřebují… Jezinčí láska po hopperech skáče… No, a ty okrinolínované jezinky nás dva, tedy Mrkt a Ldff odvedly až sem, do hory. Asi bych měl říkat: „Hory.“ Nebo ještě líp: „Hory vzhůru kopcem“, protože „hora vzhůru nohama“ by se nehodila, když žádná hora nemá nohy. Tohle je opravdu dost ošklivé a fuj místo. Vlastně Fuj-fuj-fuj. Teplo a smrádek. Vlastně docela teplo, skoro horko a k tomu hodně veliký smrad, škaredý, lepkavý a jaksi odporně sladký smrad. Nejen ten těžký, snad přebytkem argonu znehodnocený vzduch, ale vzduch jakoby tisíckrát předýchaný, sto let nevětrané nonstop kino. Vzduch šaten, kde suší propocené kabáty dělníků kafilérie. Tak nějak. No, a pak jsou tu Dveře. Možná si řeknete dveře, ale tady na Rssff, nebo v Zakejvalčí, žádné dveře nejsou. Teda kromě těch, které jsou přímo ve zdejší věžičce, v tom odrazu Kejvalky… Tak tady v Hoře jsou první dveře, které v tomto podivném světě vidím. Víte, když chtějí tam na Zemi ukázat třeba ve filmu dveře z jiných světů, dveře kosmických letadel, nebo dveře v nějakých ufounských obydlích, vždycky jsou to dveře nějak podivné. Třeba dvoukřídlé, rozšupovací, s podivně, úplně technicky nesmyslně zalomeným stykem, nebo tak něco. Ne a ne. Tyhle dveře jsou docela pozemské rozumné fazony. Akorát, že jsou zbytečně veliké. Jsou veliké nejen pro jezinky, ale jsou přerostlé i pro mě, pro Ludvíka. Vlastně na mojí „Alma Mater“, na Pedagogické fakultě, tam jsou taky veliké vysoké vstupní dveře. Ale to je Vysoká škola, tak to dá rozum, že i dveře tam musí vysoké. Proč ale tady?

Co jsem komu udělal? Proč zrovna já? No jo, proč já… nikdo jiný tady není, že. Tož Ludvík. Jak jinak. Nemůžou za to, jak se narodili. Ale hnusní jsou třeskutě. A kdyby aspoň tak nesmrděli! To od nich jde ten puch celou horou. Třeba nepoznali, jak se mi natahuje… teda doufám. Nevím, má mi jich být líto? Jsou vlastně chudáci. Velcí chudáci. Hodně velcí. Určitě aspoň půl třetího metru. A škaredí až až. Fuj. Jestli jsou jezinky strašidla, co jsou oni? Jsou to »skřeti«? Takový »skřítek«, to je milý malý tvoreček, ale skřet není přerostlý skřítek, to je škaredý a obyčejně zlý a zákeřný tvor. Hmm a není to vlastně něco jako rasismus? Předpokládat předem, že někdo je škaredý, tak musí být i zlý, zákeřný…

Ta hora, která je nahoře vlastně jenom kopečkem je vůbec něco extra. Jen tak mezi řečí, co tady v Zakejvalčí není extra? Ten kopec je nízký, ale o to širší. A právě v něm jsou osazeny ty dveře. Ty vysoké dveře. A pak dál, tam jsou už bubliny. Celá hora vrcholem dolů, a plná bublin. Možná bych to mohl nazvat komolým kuželem, nebo tak nějak… ale v tom případě to není útvar »komolý«, ale prostě »zkomolený«. A podle všeho dosti veliký. Tady je všechno veliké. I hora - nebo mám říkat »dola«? Křivá a všelijak šišatá Giga nálevka vyplněná mega bublinami. Jejich stěny, teda stěny bublin, jsou taky pořádné. Stěny jsou z nějakého kamene, tlusté v těch tenčích místech dobře půl metru. A bubliny? Různě. Ty malinké třeba jenom půldruhého metru, ty větší osmimetrové a ty největší jsou veliké jak kostel, nebo jako hokejová hala. Někde se bubliny dotýkají a vzniká průchod, nebo prostě otvor. Někde se bubliny nespojily a tak je tam průchod proražen. A někde je vytvořena, jasně uměle, chodba. Všechno je natřené svítící barvou a k tomu občas proletí i místní světluška… Tohleto mají místní promyšleno a vymazleno. Ale ten puch! Větrání zkrátka jaksi opomenuli. A kdo je tu vůbec doma? Jezinky, které nás vedou dokonalým bludištěm čím dál tím níž, nebo ti odporní skřeti? K těm nás přivedla naše eskorta až nakonec. Celá skřetí parta něco kutila v pořádně veliké bublině hodně hluboko. Opravdu šerední tvorové, potvorové. Představte si bytosti velice zhruba člověčí postavy a tvaru. Zhruba! Jenomže každý z nich je nějak jinak zkřiven, zkomolen. Quasimodo by tady, mezi nimi, byl možná za fešáka. A ta jejich kůže! Flekatá, plná výrůstků, boláků, vřídků… fuj.

„Ave!“

Cože? Ta zrůda z pekla mluví? A dokonce latinsky?

A zdraví mě, Ludvíka?

Proč?

Proč utíkám? Protože mě Mrkt navedla? Protože to Mrkt vymyslela? Protože to Mrkt chce? No jo, Mrkt. Ale proč utíká Ludvík? Proč jsem to Oberónovi udělal? A nejenom jemu, ale i ostatním skřetům? Copak mohou za to, že jsou tak hrozně zkomolení? Hnusní? Zmrzačení, chronicky nemocní, hrozným puchem obalení a až do nepodoby zoškliveni? Mohou za to? Přísně řečeno, jsou to ubozí tvorové, kteří se prostě snaží přežít jak to jen jde. Možností moc nemají. A už vůbec nemají nějakou možnost čestnou, hezky vypadající, prostě řečeno tak nějak ušlechtilou. Ovládaní svými chorobnými zvyky, svým zvráceným nutkáním…Jsou ale sami ušlechtilí, když se vlastně z donucení okolnostmi chovají neušlechtile? Příživnicky? Žít se chce všem. I zrůdám se chce žít. A navíc zrůdám vlastně docela moudrým, zrůdám, které chtějí nést znalosti padlé civilizace…Zrůdám, které cítí svůj úkol, své poslání… Zrůdám, které za svou zrůdnost dozajista nemohou… Proč jim Ludvík nechce pomoci? Protože má na to slabý žaludek? Možná někdy pochopím, proč jsem utekl, možná se někdy srovnám se svou zbabělostí… No ale co. Nejsem skřet. Nejsem jezinka. Tady v tomto světě jsem cizincem. Jsem opravdu zbabělcem, když se poddám svojí slabosti? Vlastně mi nic do tohohle světa není, nejsem povinen ho zachraňovat… Přišel jsem jako vetřelec, to ano, ale chtěl jsem pomoci svému světu, vlastně svému městu, a ovšem pořád chci neubližovat světu Rrssff… nechci ubližovat nikomu, ani Rrssff, ani Mrkt, ani Ludvíkovi… Takové úkoly, jako zachraňovat cizí světy nenáleží Ludvíkovi. Takové úkoly náleží hrdinům. Ludvík není hrdina světového formátu. Viděl jsem tam pod Horou vzhůru kopcem tak hrozné věci. Setkal jsem se tam s úžasnými tvory a dozvěděl jsem se úžasné věci. Ale co je moc, to je příliš. Jsem až nezdravě zvědavý člověk, to ano. Ale když to všechno je spojeno s ošklivostí, zápachem, nechutnostmi… Fuj!

Nechce se mi to o tom ani mluvit, ani na to vzpomínat. Ne a ne! Možná někdy později, až ty vzpomínky trochu vyvanou, až vyblednou … Ne. Teď ne.

Teď prcháme.

Nečekejte, že budu vyprávět, jak jsme oklamali stráže, jak jsme se plížili pod zátarasy, jak nás strážkyně honily a tak. Nic takového. Ony vlastně nic takového jako stráže a zátarasy ani nemají. Jenom ty dveře a ty nejsou ani zamknuté. Jenom jsme si zašli do bubliny, kde mají obyvatelky Hory vzhůru kopcem uloženy zbraně. No, a tak jsem si vzal pořádnou sudlici, nebo chcete-li naginatu, aby to znělo líp. Stejně ji ty jezinky z převrácené hory nemají k ničemu. Zbraň, která je velká i pro mě. K čemu by byla jezince? Ta by ji možná unesla na svém ramínku, a nesla by ji tak, jako nosíme kládu. Ohánět se s ní pro žádnou jezinku nepřipadá do úvahy. Na co je jim taková věc? Tož jsem si ji zabral pro sebe. A ještě jsem si dřevec o kus zkrátil. Ne, ne. Ludvík vzal věc jezinkám nepotřebnou. Nu, pro mne a pro moje průvodkyně, věc dokonale potřebnou. A co navíc. Mají toho zbrojního harampádí plný sklad, plnou bublinu. Mohl jsem si vybrat. Sice všechno kousky technicky dosti nemoderní, ale o co zaostalejší, o to větší. Sekery, sudlice, nějaký příšerný meč zkřížený s pilou, atlatl, dokonce bumerang, všechno velikosti XXXL málem jako pro obra Hromburáce. Bohužel něco, co by aspoň připomínalo nějakou moderní věc se nevyskytuje ani náznakem. No nebudu si stěžovat: »Když je hlad a žízeň, postačí i kaviár se šampaňským!«

Ostří ovšem má moje sudlice jedovatě ostré. Nemusím říkat, že všechny uskladněné zbraně, včetně oné privatizované sudlice, mají ostří kamenná. Kovu na nich ani kousek. Ludvíčku, to se ti zdá. To je sen. Prostě Mrkt natáhne ručičku dozadu, ty jdeš jednoduše za ní, ona tě zavede do bubli-zbrojnice a pak se prostě jen tak propasírujete bláznivým bludištěm až ke dveřím ven. A to není všechno, cestou se k vám přidá pár místních, těch oblečených jezinek i se svými ranečky a košíky a vůbec. To není jen tak samosebou. Jasně, ti »Berouni« nejsou žádní zlouni, ti Ludvíčkovi, v cestě za štěstím stát nebudou. Ale Mrkt to musela s nima nějak domluvit. Teda asi se domluvila s Oberonem a ten to nějak vyřešil s ostatníma. Jinak to není možné. Takhle uvažuju, a přitom pochodujeme pěkně zástupem za Mrkt. Kam nás vede? Pár těch světlušek lítá nad náma, no hlavně vepředu, před Mrkt. Ty jezinky vzadu šlapou docela potmě, pod nohy si nevidí. Chuděrky. Jsem hrozně rád, že už jsme venku. Ten puch uvnitř, ten byl strašný. Někdy si člověk na zápach tak nějak zvykne, ale na tu hrůzu v Hoře kopcem vzhůru, to prostě nejde. No, už je to za mnou, vlastně za náma, abych Mrkt neopomenul. Nechápu, co musí být za požitek, že místní jezinky tu partu Berounů obsluhují. A vůbec to jejich jméno, ty »Berouny« jsem dozajista zkomolil. Možná bych měl o nich uvažovat jako o »Baronech«? No znělo to tak nějak… Prostě o nich uvažuju jako o »Berounech«… nebo Oberon, Vyberon, Zaberon, Poberon?… Takhle si neříkají, to dá rozum, ale tak nějak to znělo… A vlastně smrdělo… Hlavně smrdělo… Cítím ten puch, jen si na ně vzpomenu… Ubohá stvoření… Ještě i teď musím být tím smradem, tou rychnou šílenou prosmrazený skrz-naskrz, zkrátka durchum durch… a to jsem se už dneska dvakrát drhnul. To se ví, že ne vodou, kde by se tu vzala, ale jemným pískem. Prý to tak dělají beduíni na poušti. A asi se ten písek na čištění používal dřív i u nás. Jo, znám to. Přece ta pohádka o pískaři, jak chodil pořád pozdě… A taky maminka říkala, že když byla malá, tož pískaře viděla, pamatuje si ho… Hmmm, asi museli prodávat nějaký ostrohranný a tvrdý písek a přitom jemně zrnitý… Hned jak jsme ztratili z očí ten vstup, za prvním kopečkem už jsem se drhnul. No jezinky jsou na tom líp, že… ta jejich kůže je taková jakási hustější, nebo co… nemají ty potní žlázy, na omak jsou takové suché… To se do nich ani ten zápach tak nevstřebává, nezažere…

Tak uvažuju, přemítám, ale hlavně šlapu. Ale teď bude zase přestávka, jezinky se krmí, taky si vezmu. I když se mi zdá, že i jídlo je nasáklé puchem Hory, toho Berouního, nebo Baroního? hnízda…Fuj! Fuj! Fuj! A ještě třikrát velikánské FUJ!

„Cože? Co s tím? Jo, tak fouknout do toho mám? No jak chcete…“

Tak to je Titanik! Tahle asi nějak řvávali brontosauři, nebo tyranosaurus rex! Beztak jste tu troubu jerišskou ukradly těm Berounům! Na co by ji měli, že… Vuvuzela říkají takovému nesmyslu černoši v Africe… Hrát se na to nedá, ale řev z toho jde náramný… Mlhová siréna na majáku, to by tak mohlo být ono… A na co ale je nám?

„Hele Mrkt, tamhleta jezinka se z toho řevu zhroutila… A padají z ní dokonce bobky! Chuděrka…“

„Mrkt, muselo to být? K čemu je to dobré, takový kravál?“

Jo! Muselo! Muselo to být! Už to vidím taky! HURÁ!

Ohňostroj, tam je vidět ohňostroj! Vyletují tam kdesi daleko jiskřičky, ohýnky k obloze… a dokonce balónek se světýlkem… balónek štěstí… Jo, už vím co to je, už vím kdo to odpovídá na ten nelidský zvukový signál, na ten kravál neopísaný! HURÁ!! Jasně, neraduju se sám, radujeme se všichni! „Pche, pch, pche!“… A hned se nám šlape líp, i ty světlušky, zdá se, svítí veseleji a víc… Ještě dvakrát se spustil ohňostroj, ještě dvakrát jsem troubil na ten pekelný nástroj, takový řev ani ze suzafonu nevydolujete… to abychom třeba ještě nešťastnou náhodou nezabloudili. Ale nezabloudili jsme už jsme tady! Hip,hip, hurá… No neříkejte, že nevíte, kdo nás světlem, balónky a ohňostrojem přivolal, kdo nám cestu ukázal! Jistě, moje pokrevnice! A nastalo veliké vítání, přidřepávání a když jsem od samé radosti Mrkt pusu vlepil, tož jsem jich i od svých pokrevnic pár schytal. Učí se holky příkladem a učí se rychle. Ve škole jsme se správně učili: „exempla trahunt“. A je to pravda, která platí i tady na Rssffr, teda v Zakejvalčí… příklady táhnou.

Teda musela to být i odvaha od mých zlatých zpokrevených jezinek, že neodletěly vzducholodí, že se tu utábořily. Čím se celou dobu živily je mi jasné, to se stačí trochu rozhlédnout. Těch šlupek! Ale kde braly vodu? No ony ty jezinky moc nepijí, to je pravda, ale přesto… A to jejich ležení ten tábor jezinčí! Hrůza! Chánov hadra. Tomu se nedá říct nepořádek, to je něco jako smetiště ožralých Cikánů… jak v tom můžou žít? No, můžou. Jurtu mají v pořádku, tam se chodí ohřívat, i ten malý ohníček v ní mají, a hele, tady stojí dokonce i ty lokální kroje, ty oblečky. Když vidím to oblečení stát, tož mi to připomíná ten návod na výrobu plechových ponožek:

Kup si dva páry ponožek. Jeden si obleč a nos ho tak dlouho, dokud nejsou ponožky špinavé. Pak si obleč ten druhý pár a nos ho tak dlouho, dokud nebude špinavější, než pár první. Nu, přece nebudeš nosit tak hrozně špinavé ponožky! Oblečeš si teda ten první pár. Když to tahle párkrát vyměníš, získáš hned dva páry plechových ponožek. Plechové ponožky je dobré opřít o stěnu, když je zrovna nemáš na sobě.

No, a tyhle oblečky, které lze vytápět, tady prázdné smutně a opuštěně stojí, jako ty plechové ponožky. Hmm, kde k nim tady pokrevnice, „na-mě-čekatelky“, vlastně přišly? Ale těch krámů všude kolem dokola! Toho smetí! Sběratelky! I když… Podívej se, Ludvíčku, kolik je tady kovových věcí. Ono to haraburdí vypadá v mých očích na první pohled jako bezcenné smetí. Vzpomeň si ale, co ses dozvěděl od Oberona, jak to tady chodí… Pro jezinky je to přece poklad jak z Alibabovy jeskyně! No jo! Ale co s ním tady v pustině budeme dělat? K čemu nám je to bohatství? To jsme se učili ve škole: „peníze získávají svou hodnotu až v okamžiku směny“… tak to musí být pravda i tady: „harampádí se mění na alibabův poklad až ho někomu dáš“… Peníze tu nemají, tož aspoň mají harampádí, které získá svou hodnotu… Ech, Ludvíčku, už zase blbneš… jaké budeme dělat!? K čemu by nám mělo být bohatsví… Jaké budeme, jaké nám!! Copak jsi jezinka? Copak ses na sbírání smetí nesmírné hodnoty podílel? Styď se, pane učiteli!, styď se!

Ach jo, stydím se. Stydím.

Podle všeho to vypadá, že se někam budeme stěhovat. Jezinky se přehrabují v kolekci odpadků, vybírají nejlepší kousky, skládají z toho vybraného hromadu. Vyhrabaly jámu a do té schovávají zbytek. To se ví, nepomáhám. Jen tak odpočívám, drhnu se pískem, užívám si. Jezinky mi podstrojují… sem tam primissima duffo, kaktustenisáků podle chuti… Měl bych se jak Pánbůh ve Frankrajchu, kdy bylo víc vody… Prostě odpočívám, nechávám se obsluhovat jak ten Oberón. Doufám jen, že nezačnu tak děsně smrdět. Jo a ještě jedna změna, vlastně dvě. Všichni jsme teď úplně blond. Zářivě žlutozlaté vlasy a v mém případě i vousy. No vousy, na bradě chlupů pár a pod nosem takový jakýsi nesmělý knírek. Ozdobné ochlupení horního rtu dalo by se třeba lichotnicky říci. No, bradu jsem si oholil, i když jezinky docela kvílely, ale ten knírek, ten zachránily… No, co, chtějí mě mít neoholeného, tož za tu péči o mě si to zaslouží. A druhá změna? Mrkt udělaly tu „velkou hlavu“. Prameny vlasů provlekly skrze kroužky, hlavu načesaly. Mrkt vypadá docela jinak, když je teď jezi-velitelkou, jezi-náčelnicí… A je legrační, jak se trochu stydí a na druhé straně je na povýšení pyšná. To se ví, že jsem důkladně přidřepl, když jsem ji s tou novou úpravou účesu uviděl poprvé. Přeju jí povýšení, zasloužila si ho. I když mi to přineslo trochu nepohodlí. Zvykly si totiž jezinky lehat si na spaní až ke mně. Ručičky položit na toho velikého teplého tvora, no a Mrkt si navíc vydržela právo položit si na mě i hlavu. A ty kroužky mě teď docela tlačí…

Veliký Vynálezce a Stratég

Jak se říká, všeho do času. I lenošení do času, i Frankrajchu do času, pohodlí a tak. Do času. Všeho do času!

Vidím, že ta kupice kovošrotu a jiných krámů (i ty zubaté pilo-meče sebraly) leží na něčem co nepříjemně připomíná nosítka. No, je mi jasné. Vpředu silák Ludvík uchopí tady ty dvě tyče a vzadu se o levé i pravé madlo podělí aspoň po třech jezinkách. A budou se střídat, že.

Co vám mám povídat. Šlo se, šlo, ale nést ten poklad bylo po docela krátkém čase nejen nad síly Ludvíka, ale dokonce i nad síly šesti jezinek. Takže to dopadlo tak, že jezinky oba své konce položily na zem a Ludvíček má tahat tenhle smyk, tyhle saně pozemní sám. No, nejsem žádné ořezávátko, ale po pár hodinách jsem toho měl i já plné kecky. Prostě dost. Co všechno už jsem nedělal tady v tomhle světě! Sirénu z Titaniku, mocného berserka, veslaře, vědce a výzkumníka, vynálezce a ohnětvůrce, termofóra, velikého lovce a masadárce, objekt zkoumání těch všech Beronů, a teď? Teď jsem lidským potahem, jsem nosičem, jsem kuli… Učitel a smýká temnou stepí kovové harampání a jiné krámy, které jakási strašidla nahromadila. Jo, nahromadila, na hromadu. Takhle to ovšem dál jít nemůže. Zkusím prohlídnout co za šrot a nesmysly vlastně tahám. Hmm pěkné. Tak tady třeba ty dva pilomeče… Na co to těm chuderkám bude? Těžké to je tak, že s tím jednou rukou ani sám silák ukrutný, sokol jasný, bohatýr místní a jedinečný, vládnout nemůže. Kovu na tom podle všeho není ani deko, co s tím chtějí dělat, proboha… A tohle třeba, to taky není kov. Snad to byly kdysi dávno nějaké superhrubé filtry? Nebo síta? Vypadá to jako docela velké kotle s provrtanými děrami ve svých dnech… no tak to je jakési kolečko, aspoň že kovové, tady kovové tyče a tady trubky, pěkně rezaté… tohle železo není, ale kov je to určitě… Prohlížím přebírám… No a jezinek kolem mě moc, no moc, řekněme rovnou a po pravdě, že všechny. A jak ty krámy beru do ruky, ony zase berou všechno z mých rukou a zase to pěkně na svou hromadu hromadí. Tož takhle se k ničemu nedostaneme, takhle nic nevyhodíme. Ne, že se nedostaneme k ničemu, my se sami taky nikam nedostaneme, jestli tohle všechno budeme smýkat! Ano, doslova smýkat, když teď mám tahat ten váš smyk. A mám toho už dost! Podle mých hodinek jsme na cestě už pár dní. A usmýkaný jsem až až… Už teď jsem usmýkaný.

Smyk, to je takové hezké slovo z našeho kraje. Kdo se smýká? No přece ten, kdo je pořád někde jinde, než tam, kde má nějakou práci. A maminka na něho volá: „Kaj se zas smykaš, ty smyku jeden! Či neviš, že robota čeka?“ A kdo je „usmykany“? Tož třeba havíř, co se na šichtě fest urobil a pak ještě doma se stará o hospodarku a roba jeho na něho ještě s pyskem vyjede… Ale teď je usmýkaný Ludvík. Už mám toho dost! „Jsem jak Švéd, mám všeho dost!“ Takhle to vážně dál nejde. „Pozor, Ludvíčku, pozor! Takhle to tak nejde? A proč by to vlastně mělo jít? Teda chodit? Proč by to nemohlo jet!??“ Terén je tady jakž-takž, štěrk, hrubý písek, křoví jenom sem-tam, velké balvany taky jen občas, veliká stoupání ani prudká klesání tu nejsou… co nám chybí? Vůz! A co je hlavní na voze? Kola! Ovšem kde nějaká kola vzít a nekrást? Udělat! Z čeho? Nebudu vás napínat. Neudělal jsem nic, žádná kola. Na takovou práci my vzdělanci nejsme, to by nemuselo dopadnout podle našich krásných, dokonalých představ. Udělaly to - hádejte - správně, jezinky. Sám jsem ovšem kolo vymyslel, do písku nakreslil. A navrhl jsem i materiál! Takový jsem inteligent! No prostě jsme ty dva děravé kotle svázali dohromady, Takže to nebylo tak úplně kolo, je to takové široké kolo, něco mezi kolem a válcem. Jako byste dva kastroly na sebe překlopili a ucha pryč, aby se to kutálelo. No a takové kolo jsme vyrobili, jezinky těch děr použily ke svázání kotlů a do otvorů co jsou uprostřed se nasadila osa. Vůz s jedním kolem se jmenuje v Čechách trakař, a u nás trakač. Ten náš, myslím zdejší, tady v Zakejvalčí, v Rrssff, má své jediné kolo hodně pod nákladem, ne vepředu jako obdobné pozemské stroje. A jede můj vynález senzačně! Jezinky brebentí, samé to jejich pche, pche… Ludvík vynalezl trakač. Ony jezinky kolo znají a používají. Všelijaké kladky třeba. Ale pro pozemní dopravu kolo neznají. Prý podobně v jižní Americe, taky kolo znali, ale vozíky nedělali. No taky, takový terén, jaký je třeba okolo těch jejich měst v Zakejvalčí, nebo vlastně krajina, jaká je na většině povrchu, který jsem viděl, příkladně kolem zdejší Kejvalky, tam byste s trakačem neuspěli. Ovšem tady, tady na subpolární stepi je můj vynález a stroj naprosto jedinečný.

Že jsem zde avatarem Promethea je snad jasné. To je ten, co přinesl lidem oheň. A Ludvík přinesl oheň jezinkám. Ovšem jak se jmenoval ten, co vynalezl pro lidi kolo? Pro jezinky to byl zcela nenahraditelný a neopakovatelný Ludvík. Ale pro lidi? Jak se jmenoval vynálezce kola v našem lidském světě? Akorát vím, že se o něm zpívá v jedné písničce: …vypsali soutěž na vynález kola, netušíce co to kolo vyvolá, každý kolo chtěl, dal za ně co měl, ten co kolo vymyslel čím dále více chtěl… No, ale jak se jmenoval, ten co kolo vymyslel, to se v písničce neříká, teda nezpívá. Prý chtěl zlato… Takhle si v duchu mudruju už hezkých pár dnů, co mašírujeme i s tím mým vozíkem. A musím se pochválit, jde nám to náramně. Když kolo tam dole pod vozíkem začne vrzat, tož ten krám vepředu pozvednu, nějaká jezinka vleze pod vůz a kolo namaže.

…jede Kudrnáá okolo Brnáá, veze kolomáz do Kojetínáá…

Kolomaz nemáme, tož ani nevím, čím to holky mažou. Ale mažou. A kdo maže, ten jede! Jedeme docela zvesela. Občas si nějaké jezinky vylezou na fůru a vezou se jako ten Kanimůra. „Z Port Artůra jede fůra, na ní sedí Kanimůra, za ním sedí Kuroki a kadí mu do ruky.“

Opravdu jedeme zvesela! A jedeme už pěkných pár dní. Pěkných pár nejen podle mých automatických hodinek, ale ještě víc podle toho místního ubohého slunce. Prostě občas zapadne rozmáznutá placka za obzor, občas se vyškrabe kousek výš. Ano, míříme docela určitě pryč od toho místního pólu. Dokonce se dá pozorovat nejen jakési oteplení, ale i změna krajiny. Že tu rostou ty kaktustenisáky jste jistě poznali podle mého zpěvu… Jezinkám můj zpěv nevadí… hodné holky. Hned zkraje jsem přišel na to, že je mnohem pohodlnější můj „ludvamobil“ táhnout, než tlačit. Za prvé, když používám zadní náhon, tož přes tu fůru nevidím na cestu. A s předním náhonem jede „ludvamobil“ rovněji. A taky jsem si pověsil přes madla takový pruh, a opřu se do toho prsama a ramenem. Vlastně pak rukama stačí ta madla a tím celé vozidlo vyvažovat. Jo, my vynálezci, my si umíme život usnadnit. Jezinky mašírují většinou přede mnou. Vedou výpravu, hledají cestu. Teda pokud se zrovna nevezou nahoře na voze jako ten Kanimůra. Kromě těch chlupatých dobrůtek se začínají objevovat i jiné rostliny, jiné ovoce… no a kromě celkem příjemného oteplení se bohužel zhoršuje i vzduch. No, ale na konec se jsme došli až na kraj světa.

Modrý okraj světa…

Jasně, že tady není opravdový okraj světa. Tady je hluboká strž. Hrana, kde docela zhurta končí ta polární náhorní planina a začíná tam dole zase obvyklý místní prales i s těmi věžemi a všelijak kroucenými a zatočenými jezírky, beztak plnými bahna, tak jak jsem to už zkusil. A začíná tam i ten hustý, těžký a mokrý vzduch. Teď už toho vím od Beronů, teda hlavně od Oberona o hodně víc o tomto světě, mohl bych napsat i učebnici, nebo nějaké jednoduché a základní Vademecum o Světě za Kejvalkou, teda vlastně o Rrssff. Jo. Jsou to znalosti náramné. Dneska vím o Rrssff skoro všechno. No, všechno ne, ale hodně. Když si na to školení, na ty debaty tam dole uvnitř, vzpomenu, tak ten puch znova cítím, tak znova vidím nechutnosti, co prováděli Beroni a lokální jezule…no, nechejme připomínání, nebo se zase začneme smrdět. Fuj! Dost!

Takže vím, že tady a právě tady končí jeden typ krajiny a začíná druhý. No, ať už chceme nebo ne, musíme se nějak dostat dolů. Ptáte se proč? No přece kvůli vodě. Recyklovat vodu pořád dokola, až do nesnesitelného puchu, tak jak to dělají v té bublinové hoře, to nechceme a ani nemůžeme, protože nemáme jak. A bez vody to nejde. A taky kvůli jídlu. Tady na planině se občas k jídlu něco najde, ale zásoby jsou skoro fuč. Kde je bývalý blahobyt? Kde je potravinový luxus toho ležení, kde jsem si žil jak Pánbůh ve Frankrajchu? Nebo, když si vzpomenu na ten nepořádek, jako Pánbůh v Chánově?

Bordel jako v Chánově..?

Jak jsem se dozvěděl a jak jsem pochopil z obrázků Mrkt, tož tehdy, když jsme byli v té smradlavé bublinové hoře, zastavila u ležení mých pokrevnic cizí vzducholoď. A holky vyměnily pár hezkých kousků kovu za hezkou hromadu potravin a čerstvé vody a vůbec. Zkrátka měly štěstí. No a Ludva taky. Taky měl štěstí. Ale všeho do času. Trpělivost šťastné náhody se nesmí přepínat. Teď se hlavně musíme postarat, abychom se dostali všichni v pořádku a vcelku dolů.

Takový sestup z okraje dolů se nejlépe hledá tak, že se postupuje podél okraje a čeká se, jestli někde není rozumný průchod dolů. Dole je mlha a občas cítíme nahoře u nás závan zdola. Dýchnou na mě staré časy. Jdeme podle hrany propasti, nebo strže chcete-li, jako podél vysokého plotu.

Vzpomínám si, jak jsme se spolužákem, kdysi na výletě, taky takhle šli podél plotu. Krásný vysoký drátěný plot a za plotem krásný veliký pes. Kamarád se psů ohromně, až panicky bál, ale když to zvíře bylo za plotem… no, dráždil ho. Psisko běsnilo a postupovalo s námi. A plot z ničeho nic skončil. Zvíře bylo u nás a zvíře se probudilo i v mém kamarádovi. Přestože postavy řekněme více než baculaté, pádil, prchal, uháněl tak střelhbitě, že za ním málem zůstávala žižlavá čára jak za meteorem. Hnal se chudák vyděšeně přes pole k jakémusi osamělému sloupu - asi poslední mohykán ze zrušené telegrafní aleje. Tam se z tryskového hrocha bleskurychle proměnil na medvěda míšu a právě tím medvědím stylem vylezl na sloup. Takovou atletiku od tohoto studenta nemohl náš učitel tělocviku v žádném případě očekávat! On to neočekával ani ten pes. Drápal se sice za zuřivého štěkotu za ním, na ten dřevěný sloup, ale kamarád vylezl vysoko, až nahoru. Nevím ovšem, zda osamělý sloup v poli sloužil psovi za pisoir, ale dá se to předpokládat. Nu a když v patě sloupu zpráchnivělé dřevo pod vahou hrochovitého medvěda zapraskalo a psisko vidělo, jak se jeho nepochybně stabilně trčící hodnoty hroutí, když zvíře vidělo, co ten podivný tvor s psími životními jistotami dělá, vyděsila se šelma ukrutně. Ocas mezi nohy, zakňučení a davaj zpátky domů. Sloup se snesl kupodivu docela pomalu, nekřupnul najednou…My jsme taky šli domů. Kamarád byl z celé příhody perplex, na břiše, rukách i na stehnech děsně špinavý od dehtu nebo čím to dřevo napatlali, dlaně a dokonce krk plný třísek. No a já? Kamaráda jsem litoval.

Ale dovedete si představit, jak šíleně jsem se chechtal?

A hele! Skupina cizích jezinek! Kde jste se tu holky vzaly? Kam jdete? Co to nesete? Je vidět, že se docela bojí: přidřepávají, tak-tak-všelijak, ruce u těla, hlavičky dolů, koše a ranečky k noze… žádné sudličky, ani tyče… hmm, co to znamená, co chtějí, kam jdou?

Tuším, tuším. Byl jsem přece na tom přesmrdutém školení u Berounů… No jestli jsem jim ovšem dobře rozuměl… řeč to byla jako rozprávka. Podle mě znají základy pozemských jazyků. Hodně jazyků. A mají hlasivky. Ale: jsou to základy. Jenom základy. A jazyků ze starých a prastarých časů. A aby bylo veseleji, tož ty jazyky střídají a míchají dohromady. Vznikla u nich taková makarónština, mantáčtina jakási. Významy slov jsou u nich dost posunuty… domluvit se - hrůza! Na druhé straně ovšem: moje zvědavost i ten jejich puch zahání. No dobře, nezahání, ale zmírňuje. Popletené jazyky, popletené významy… jak říkám, řeč jak rozprávka. No učili jsme se o tom i ve škole: Jak se komolí jazyk. Tak třeba kdysi vedli faráři matriky a vůbec záznamy. No, chtěli to psát latinsky, ale když oni latinsky uměli jen tak-tak. Tak do toho míchali i češtinu a hlavně němčinu. Dneska je to kumšt, přesně to rozluštit, co vlastně chtěli zapsat. Nebo evropské jazyky na kterémsi tichomořském ostrově. Domorodci se jazyk naučili od člověka, který byl žákem učitele, jehož učitel nikdy žádného rodilého mluvčího a vůbec Evropana neviděl, protože se to naučil od dědy, který kdysi chodil do misijní školy. Nebo třeba jak se pozmění třeba zrovna čeština v cizím prostředí. Už děti přistěhovalců do Ameriky řeknou: „Lenti mi nějaký tůly, jdu fixovat svýho bajka“ nebo „Mami, ten berdík má šůr fajn pinkový pírka!“ a myslí si, že mluví česky… A Beroni přece navíc nejsou ani lidi. A kdovíjak dlouho se s lidmi nepotkali. Je vlastně obdivuhodné, že mají zájem si aspoň jakousi znalost uchovat. I když: co by jiného dělali, když nic nedělají… ech, zamotal jsem se do toho.

Takže ty pocestné jezinky.

No, ono je to prostě tak, že svět Rrssff je o hodně složitější, než jsem si myslel, ale složitější než si myslí pan Špaček, nebo i Herbi. Ta místní Kejvalka, Špačkovo hnízdo a vůbec, stojí v takovém extra požehnaném místě, řeklo by se „pánubohu za pecí“. Je to prostě tím, že tam je pramen kovů, právě zásluhou toho tajného průchodu. Kovu, který odtamtud proudí, sem do Rrssff, sice maličko, ale za prvé je prvotřídní kvality, a za druhé a to hlavně, se místním jezinkám to místečko podařilo utajit. Špačkárna vlastně stojí v místních „tropech“, díky železu a ostatním prošmlugleným kovům tam v okolí roste všechno jak divé, lokální jezinky navíc mají kovu na výměnu habakuk a prostě si tedy tam žijí jak v sedmém nebi… Ve městech už je to horší, musí se tam o hodně víc pracovat. To jsem viděl, že. Na druhé straně tam zůstala jakás-takás civilizace. Stavějí a řídí třeba vzducholodě. Tím se dostanou i ke zdrojům dosti vzdáleným. Tím, že mají dost všelijakých zdrojů, mohou produkovat různé tovary, které mají na výměnu s ostatními. V okolí té smradlavé „Hory hore kopcem“ je pro obecné jezinky zima. Jenže místní obyvatelky zvládly ten trik s vyhřívaným obalem. Ale tu fintu si samozřejmě chrání jak to jde, právě proto, aby si zachovaly exkluzivní přístup ke kovu, kterého je tam přímo skládka-šrotiště. Potravy tam moc není a o vodu je bída, ale jezinky mnoho vody nepotřebují a to, co najdou, jim stačí. A tak dokonce i když se občas najde nějaká vzducholodní výprava, která by měla zálusk na rezavé železo, tož tam nahoře, na polární polaně, nevydrží, nebo stejně budou nakonec nakvap obchodovat s těmi místními, oblečenými jezinkami, aby byly co nejdřív pryč. No, a navíc mají ty polárnice přístup k Beronům. Je to sice fuj, fuj hnus, ale asi to blaho, ta rozkoš co jim smraďoši odporní působí stojí zato. Brr.

No a úplně nejhůř jsou na tom jezinky, které nemají přístup k něčemu extra, nebo si svůj zdroj nemůžou uhájit, nebo aspoň utajit. Ještěže vlastně potřebují hlavně jen to živobytí, jen nějaký ten žvanec! A ta tlupa, co jsme je našli, to jsou takové ty odvážné jezinky, které na vzducholoď nemají, které nemají ani vyhřívané oblečky, které ale mají dost odvahy vypravit se pro kovy pěšky. Takoví místní zlatokopové. Teda zlatokopky. Rozumu, znalostí a síly podle všeho moc nemají, ani ty sudličky ne, zato mají odvahu. No, odvahu. Jak se to vezme. Podle toho jak pokorně přidřepávají, podle toho jak se tváří, vůbec jak se chovají, tož kdoví, jak to s tou odvahou vlastně je. No, ale kdo z lidí by se dokázal vypravit docela nahatý, neozbrojený, jen tak s ranečkem do cizích krajů, o kterých toho ví jen něco málo asi jen z vyprávění… Jsou odvážné, nebo hloupé? Nebo zoufalé?

Podle toho jejich docela nezvykle tichého brebentění to nepoznám.

„Jo! Holky moje! Dobrá zpráva! Je to jasné! Někde tady musí být cesta dolů! Tyhle chuděrky sem nahoru ani nevyletěly, ani nevyskočily! Hurá! Tak se jich zeptejte, kudy se jde dolů…“ A už se sháním po tom svém vynálezu. Jsem tady velikým vynálezcem, to jste už pochopili, doufám. A tak jsem vynalezl, ani jsem se ze skromnosti ještě nijak zvlášť nechlubil, kreslicí blánu. Když se potřebuji se svými jezinkami domluvit, tož si pomáhám kresbičkami na blánu. A když už obrázek nepotřebuju, tož blánu setřu. A je to. No tak dobře, není to až tak velký vynález… je to taková malá, blanitá školní tabule. No a co, jsem přece učitel, tak můžu používat školní pomůcku… A tady to neměli, tak jsem to zavedl a basta. Vynález.

Mrkt dělá na ty nové veliký dojem, s tou svou velikou hlavou. A hned kreslí na tabulku. Nové jezinky jsou z toho celé bez sebe. Před Mrkt se pohybují málem v dřepu, obhlížejí náš velikolepý trakač, vyděšeně hledí na mě. Ale podle všeho rozumí, co chceme. Ukazují a brebentí o dušu. A když je Mrkt důrazně pobídne, tož i na blánu cosi čmárají, kreslí. Taková školní tabule je ohromná věc na vysvětlovaní. Pochopili jsme všichni, že celkem nedaleko je hrana náhorní plošiny hluboko prolomena jakýmsi úvozem. A vede tudy docela slušná cesta dolů. Ale! V hlubokém úvoze je jakési nebezpečí, jakási překážka. Jezinky? Ne, zdá se, že ne… tož nevím. Ale jestli tu překážku překonaly tyhle chuděrky, tož pro nás to bude brnkačka. Cha. Myslím, že z toho mého prozpěvování o Kanimůrovi, Kurokim a o Kudrnovi a vůbec dobré náladě, jakož i z právě projevené odvahy a čilého zájmu jste poznali, že jsem zase »pod vlivem«… No jistě, pár kaktustenisáků a nějaké duffo… Někdy se pochlubím, že už asi vím, jak to s těmi duffo je. Ale teď vzhůru dolů do úvozu! Jenom ho musíme ještě najít.

Úvoz nebyl daleko, a odvedly nás tam docela ochotně ty chudobné zlatokopky. V ústí vypadá jako úzké písmeno U. Strmé stěny a dole cestička. No a co je zajímavé, nalezené zlatokopky nechtějí dolů. Hmm, přece tudy přišly, jiná cesta dolů tady není…

„Aha, co ta překážka? Mrkt, pojď sem, prosím tě, zkus něco vyzvědět o té překážce. Když prošly ony, projdeme taky, ale ony ty holky vypadají stejně nějak otřeseně, nebo co… podívej, tady jsem nakreslil úvoz, tady jsme my… a co ta překážka? Co to je, jak to vypadá? Vyptej se jich! Kterýsi vojevůdce přece řekl: »Kdo je připraven, není překvapen!« Tož do toho Mrkt, stejně vím, že mi rozumíš!“

Jasně, že to nevím. Ale někdy to tak vypadá, že mi přece jen aspoň něco jezinky rozumí. Hlavně teda Mrkt. No jasně, nejvíc jsme spolu a už dost dlouho, a řeč těla, a ty obrázky na bláně… no a hlavně jsem přece vystudovaný učitel a intuitivní empatik! To jsem už říkal, že. No a fakt. Mrkt se snaží, brebentí, na blánu ukazuje, potom kreslí dokonce postavičky… No, jenže výsledek žádný, nic jsem se nedozvěděl. Mrkt mi předvádí mimicky, že se bojí, že tam je něco hrozného. Kreslí nějaké zmatené čáry… nevyznám se, nerozumím, nechápu. No, pozitivní je, že očividně aspoň Mrkt pochopila, že nechápu… Co teď? Nepovedu své jezinky někam do nebezpečí, k něčemu strašnému. To nejde. Jsem přece něco jako vůdce tohoto houfečku. Co udělám? Strategický plán je jasný: dostat se dolů a překonat to nebezpečí.

Taktika překonání nebezpečí se zvolí podle druhu ohrožení.

Abychom zjistili druh ohrožení, je třeba udělat průzkum. Vidíte tady, že jsem své vzdělání neflákal a dával jsem v dějepise pozor? Ta výborná byla zasloužená, že? A kdo musí být tady průzkumníkem? Přece sám velký stratég, taktik a vojevůdce, tedy Ludvík! Mrkt půjde se mnou, ať vidí, jak se takový průzkum dělá. No vidí… ona, jako jezinka, totiž vidí svýma černočernýma velikýma očima v šeru o hodně víc než člověk… a že v tom úvoze, v hlubokém úzkém údolí bude šero a tma, to je mi jasné. No dobře, může mi to to být ale jasné, když uvažuju o tmě? Světlušku si s sebou vzít nemůžeme, ta by nás prozradila, vlastně musím říct „demaskovala“, když jsem tím vojevůdcem. Špatné je, že musíme do toho úzkého údolí, protože shora, na dno klesajícího úvozu, už po pár desítkách kroků po té horní hraně, není vidět. Je tam temno a začíná tam už i ta obvyklá mlha… Ach jo. Tak jo, jdeme na to! Sudlici držím až u té sekery a dřevec trčí dopředu. Jednak se mi to líp nese, jednak by mi ta tyč mohla v šeru sloužit jako slepecká hůl. Lepší když do toho neznámého nebezpečí narazím tyčí, než čelem, že.

Nebudu to zdržovat. Skoro bez potíží jdeme dolů. Dřevcem ani moc šmátrat nemusím, protože světla ubývá s klesáním docela pomalu a oči se postupně přizpůsobují. Učili jsme se, že se tomu říká „pupilární reflex“, asi se mi oči tomu temnému světu docela přizpůsobily… úzké údolí se začíná náhle rozšiřovat, trošku se tím rozjasnilo, nebo aspoň už se dál neztemnělo… Potichu, hlavně potichu… a kruci! Už to vidím. Soutěska je přehrazená plotem. Řekl bych plaňkový plot. No, tak nějak jako plaňkový, trochu přerostlý, snad tři, nebo čtyři metry vysoký. Nemyslete zrovna na nějakou palisádu, ta se dělá z tlustých kmenů, nahoře špičatých, jeden vedle druhého. Tohle je plaňkový plot jako u nás, tyčky z pláňat, proto plaňkový… no a tady taky tak. Dokonce je tenhle jezinčí plot samá mezera, prostrčil bych třeba ruku, kdybych se odvážil.

„Panenkomarioguadelupská, tohle možná není ani tak plaňkový plot, jako klec!“

Ještě že jsem se neodvážil ruce tam prostrkovat! Za tou dřevěnou mříží hledí na mne celý hoppeří houf!

„Ježišikriste, ty potvory jsou po hmyzím způsobu docela nehybné, tož zpozorovaly nás nebo ne? Mrkt, hlavně potichu!“

No jasně, Mrkt rozumí. Svými prsty si sevře rtíky, možná, aby se sama upamatovala, že se musí mlčet, možná aby naznačila, že rozumí. My rozvědčíci a průzkumníci musíme ovšem zjistit o protivníkovi co nejvíc. Že je v plotě díl, který se očividně dá odstranit, to mě nepřekvapí. Houf hopperů je ovšem fakt děsivý. Rozestavili se přes celou soutěsku, někteří dokonce stojí i na docela strmých svazích. A jak jsou velicí! Ti dole, na cestičce, jsou, zdá se, takové běžné hoppeří velikosti, ale ti na svazích jsou asi jiný druh, o pořádný kus větší… no, stojí, pravda, na svahu výš, ale stejně. V tom šeru není pořádně vidět, ve tmě je všechno větší… a strach má velké oči, že… Teď zrovna nejsem obzvlášť velký hrdina. Hmmm… Radši zpátky, opatrně a potichu. Snad by šlo místo k sestupu vynechat, možná by bylo rozumnější, hledat jinou cestu… ale je tu ještě jedna věc, kterou musí vzít Stratég v úvahu. Za tou mříží, totiž určitě teče voda! Nu, vodu jsem neviděl, to je pravda, ale slyšel jsem ji! Zvuk tekoucí vody! Na plošině, tady nahoře, je voda vzácností, ale přece jen se vyskytuje. No a, to dá rozum, voda ráda teče dolů. A kde je jinde dole, než právě v té soutěsce. A kdo ví, možná ta soutěska vznikla kdysi pradávno zrovna jako řečiště… Jak vznikají koryta potoků a kaňony řek jsme se učili ve škole, tož to musí být pravda! I tady to musí být pravda - a basta. Moc rád bych se umyl… Co takový generál Nobile… celou posádku ztroskotané vzducholodi nechal napospas, dal se zachránit jako první, i když měl být poslední… a proč? Prý aby se mohl konečně vykoupat. Teda, oni ho z té kry ledové vzali prvního kvůli přelámané noze, aby mu nezčernala, ale zásadní - nebo zásaditý? - kapitán počkat mohl. Voda je ale argument jak hrom. A tekoucí vodu jsem tady na Rrssff vlastně ještě neviděl. Ludvíčku, to bude žůžo!

„Mrkt, viděla jsi někdy někde tekoucí vodu? Opravdovou, opravdu tekoucí vodu? Třeba něco jako vodopád? Neviděla, co… Tak uvidíš. Jenom co se tam dostaneme!“

Lehko se to řekne, ale jak se tam dostaneme? No, jezinky bych tam dostal lehce. Zvednu je nahoru na plot a dolů seskočí. Jo, a skočí rovnou před kusadla hopperů. Tož to ne… to určitě ne. Tu ohradu si hoppeři sami neudělali, to je dílo jezinek. A hoppeři jim slouží jako strážcové. No jasně. Tam dole, to jsou loupežnice, zbojničky…postavily zátaras, přepadávají poutnice a zlatokopky a obírají je. Proto byly ty jezinky, co jsme posledně potkali, tak ubohé. Protože jsou okradené! Proto dohromady nic nemají, bojí se jít dolů…

A tak to zas né! Tak to nebude! Spravedlivost musí být, Ludvík to tak nenechá! To by hrálo, aby nějaká strašidla obírala i tak dost chudobné pocestné! Tak to prostě nebude a basta!

„Mrkt, uděláme si bojový plán, dej sem blánu, nakreslíme si to. Aha. Tak tady jsme my. A tady je ten klesající kaňon, ta soutěska. A tady je hoppeří klec. Ty loupeživé jezinky mají to své stádo hopperů asi vycvičené, co asi… určitě! Pocestné jezinky přijdou, loupežnice jim otevřou bránu, postraší je hopperama, oberou o všechno a druhou bránou propustí… tady někde na druhém konci musí být taky brána… to je jasné. Rozumíš, Mrkt? A někde tam musí být taky ta voda, vodička…slyšel jsem ji…“

Ono se řekne plán. Třeba bojový… Ale jaký… Učili jsme se to ve škole. Klamný útok. Nebo třeba klamný ústup. Obchvat a částečný obchvat. Obléhání. Opotřebovávací boj… no, jo. Ale co s tím, když žádný obchvat není v úzké dolině se strmými břehy možný? Jaké obléhaní, když my se potřebujeme dostat skrz. A navíc bych se chtěl vykoupat… moc bych chtěl. Ještě pořád dost smrdím, z té hrozné beronské žumpy… Jakým trikem se dostat přes tu mřížovou hradbu, jakým trikem přemoci tlupu loupežnic a stádo hopperů? Ludvíčku, vzdělanče, historiku… Kde vezmeš inspiraci k sestavení plánu bitvy, Stratégu a Taktiku? Vzpomeneš si na nějaký historický případ, který by ti a tvému jezinčímu vojšti vyhovoval? Co by se hodilo?

„Co to máš, Lízalko? Jasně, to už znám, to je ta vaše místní vuvuzela. Ty bys chtěla, abych troubil? Ne, to nemá smysl. Jo… a tohle? To je co? Jo tak, to patří k té trubce, tady se to nadstaví, tu patří ještě ta dutá bambule…“

Keltská válečná trouba Carnyx

„Tý brďo! Tohleto vypadá jako starý keltský carnyx! Učili jsme se tom… Válečná trumpeta nějakého galského Obelixe, kterou rozháněl římské legie… Vyzkoušíme? Jasně! Vyzkoušíme! Tak chvěním rtů… a nátisk… a mocný dech… Dobrý!!… To je dost dobrý!! To teda zní! K čemu to jezinky mají? Žádná nemá takový fuk a takové pysky, aby to rozezvučela… Ludvík jo. Obelix Ludvík Armstrong na tu troubu zahraje.“

No, a teď jsem zrovna vymyslel, jak na ty loupežnice! Ano, že jim Stratég Ludvík zahraje je jisté, ale vzpomněl jsem si na bitvu, která nám bude předlohou a inspirací! Já vám dám, strašidla jedna loupeživá! Hin se hukáže!

Kníže Alexander Vasilijevič Suvorov hlásal, že: „Těžko na cvičišti, lehko na bojišti“. To jsme se učili ve škole, tož to musí být pravda. To ale ten ruský feudál cvičil poslušné mužiky. Nemyslím, že by byli mužikové až tak moc slušní, že byli až po-slušní, teda „meta-slušní“… možná, že i vyhověli přání jejich knížecího komandýra, anebo se naučili dělat, to co po nich chtěl. Ale zkusil někdy Alexander Vasilijevič cvičit jezinky? Aby vyhověly jeho přání a dělaly to, co si knížepán přeje? Co je třeba? Když jezinky neposlechnou? Protože veliteli nerozumí? Takové ty pořadové piškuntálie, dril z „buzerplacu“ po jezinkách nechci, to je v bitvě k ničemu. Abychom prošli, musíme postupovat rozumně, i když si nerozumíme… Hmm… Takže? Blanitá tabule, mimika, obrázky, divadelní scénky co kdo, jak a kdy… Největší potíž je vysvětlit, že teď je to jenom „jako“, ale pak, pak to bude doopravdy. Myslím, že Mrkt mi rozumí, snad, když ty ostatní rozumí Mrkt, chápou taky, co mají dělat. Snad. Odhaduju, že ty jezinky v soutěsce nás chtějí co nejvíc zastrašit. Proto jsou ty mezery v plotě. Aby bylo na to jejich hoppeří bojové družstvo vidět. Proto mají vystavené lebky jezinek. Jasně, na Špačkárně trčí taky jedna. Ale tady je jich nastrkáno na celou alej. Nemá to jiný účel, než vyděsit procházející. Ty, Ludvíčku, ovšem strašení nějakých strašidel nepodlehneš!

Technické přípravy jsme udělali už před večerem. V noci nastala chvíle pro psychopřípravu. No jistě, psychopříprava spočívala - v podání armádního psychologa Ludvíka - v podání několika kaktustenisáků pro jezinstvo (když mužstvo říct nemůžu) a čerstvého duffo navíc pro vojevůdce. Takže nad ránem jsme už na cestě a za chvíli už i před loupežnickou uzávěrou. Až sem jsme šli co nejvíc potichu.

No, a jdeme na to! Z kola bojového vozidla, tedy válečného vozu, no dobře, trakače, sundaly jezinky obal. Takovou tlumicí obruč, vyrobenou ještě nahoře na planině ze šňůr a blány. A taky vyndaly vycpávky mezi vezeným harampádím. No a sám vojevůdce otočil trakač. Teď ho budu tlačit. Ale napřed…

Carnyx vzhůru! „A duj, Ludvo duj!“

Trouba se rozeřvala naprosto neskutečně. „Řvi, ty troubo, řvi víc!!!“ Víc už to nejde! Víc to jít nemůže!! Moje vycvičené vojsko ví, že když trubač Ludvík vezme carnyx do ruky a nátrubek na pusu, je třeba sednou na bobek, dlaněmi si zakrýt uši a na hřbet rukou ještě i kolénka přitlačit. Moje „task force“ to ví. Ale neví to ty loupežnice a nevědí to ani jejich hoppeři. Tady v úzkém a hlubokém kaňonu se zvuk ještě násobí ozvěnami, odrazy… Hromy, co „divo bijú“ ve slovenské hymně jsou ševelením ranního vánku, oproti té hrůze co jsem vypustil z ozvučníku carnyxu. Řev!! A alikvotní „šlajer“… zní to opravdu děsivě!

A to není ovšem konec! Teď nastává chvíle Stratégova! Bitva u Malešova! Pod velením a samozřejmě i tlačením Ludvíka z Trocnova se těžký válečný trakač rozjíždí z kopce! Kolo poskakuje po kamení, harampání na fůře rachotí. Škoda, že u toho randálu nemůžu ještě troubit… to by teprve bylo! Jezinky běží za trakačem a už se připravují… Těžký válečný vůz, rozjetý a mocně roztlačený z kopce si jednoduše poradil s plaňkovým plotem. A harampádí se s rachotem kutálí a sype do hoppeří klece, do peleše loupežnické… Chááá! A teď velké finále frontálního útoku! Moje chrabré jezinky vrhají hořící slupky kaktustenisáků! Jasné světlo! Jasné světlo v temném a úzkém údolí! Moje bojovnice vědí co je třeba dělat. Oči zavřené, rukou překryté a hlavičky otočené. Tak jak jsme to cvičili. Těžko na cvičišti, lehko na bojišti, jak řekl ten carský feudál. Chviličku je ticho. Jen loupežnice se bolestí válí po zemi, kvílivě pískají. Ale pak zařvu: Huráá!!! a moje jezinky zapískají bojově… to je zajímavé, že i pískáním se dá všelicos vyjádřit, že? Jdeme na to! Sudlici do ruky… a prásk! Prásk! Fysikální útok ohlušujícím řevem trouby a překvapivě jasným světlem nejenom že jezinky paralysoval, on docela ochromil i hoppery. To do nich sudlicí biju. No, v jejich případě to nebyla ani tak bitva, jako jateční porážka. Stáli ti hmyzouni jak zařezaní, jak ten „svatý, ze dřeva vyřezaný, za dědinou“. No, tihleti ze dřeva nebyli, krev z nich crčí. Mrkt velí a moje holky svazují poražené loupežnice. „Co to je?! Nechejte toho, včil toho necháte, bo se neznám! rozervu vás jak žabu chrastavů“… ty jezule, co byly loupežnicemi okradeny, ty co jsme potkali tam nahoře, místo svazování začaly poražené jezinky prostě podřezávat…

„Fuj! To se nedělá!“… pak jsem si vzpomenul, jak jsem chuderku oštěpářku, svoji pokrevnici, košeroval… Hmmm. Boj ještě neskončil! Ze svahů začali slézat ti velicí hoppeři.

„Panenkomarioquadelupská, stůj při nás!“, jak říkáme my ateisti… Jezinky utíkají zpátky, nahoru k průlomu v plotě, zakopávají o své vlastní harampádí… Ještě jsem pod vlivem, ještě se držím hesla, že svou hrdou páteř obratlovce před členovcem neohnu… Sudlici napřáhnu… a nic. Potvora sice ze svahu slezla, ale zastavila se. A druhá taky. A třetí totéž…. Všechny!

„Když nepůjde hopper na Ludvíka, musí Ludvík na hoppera! Banzaiii!“

Jejda, už ležím! Tož hopper to nebyl. Jak jsem tou sudlicí mávnul, do hnáty hoppera třísknul, tož ta jenom tak nasucho křápla. Sudlice proletěla jak kdybych jsem jenom klacek jakýsi přerazil. To jsem nečekal. Sudlice se mnou smýknula, spadla a protože jsem se jí nepustil, tož ležím taky… A zespodu na to teprve jaksepatří vidím. To není opravdický hopper. To je jenom pohyblivá loutka. V břiše má buben a na něm byla namotaná šňůra. A šňůra je uvázaná nahoře na skále. Stačí loutku uvolnit, ta začne klesat, buben se otáčí jak se lano odvíjí a tím otáčením pohybuje končetinami té velikánské loutky. Umělý hopper kráčí, mává předníma nohama, hýbe kusadly a vůbec pouští hrůzu… No jasně. Čím by tady loupežnice tolik hopperů živily, že…

Zpoza probouraného plotu veliké brebentění a jezinky se vracejí… No, jsou to sice strašidla, ale dokáží se stydět docela jako lidi. Vidím to na nich.

Jeskyně Alibabova

Loupežnice jsou sice svázané, ale stejně by nebyly vůbec k ničemu. Ohlušené, oslepené, dezorientované. No a nejméně dvě bohužel mrtvé. Loutky hopperů znehybněné, z hoppeřích živáčků jsem udělal dva mrtváčky. „Takže teď, Ludvíčku, ty kluku jeden špinavá, kde je ta voda?“ To mě zajímá nejvíc. Mé jezinky dělají takový virvál, takový hluk, že hledat vodu po jejím hlase prostě nejde. Všude se brebentí, píská a popiskuje, mlátí a různě hrncují s rozsypaným harampádím.

Ááá, tady to bude. V jeskyni. No, v jeskyni, v takové menší jeskyni. Spíše teda v jeskyňce. No jistě! Odtuď pramínek vody vytéká a uvnitř šplouchá! První tekoucí voda za Kejvalkou. Zatleskat, a přivolat světlušku! Aha! Tak to není jen tak jeskyňka, to je tunýlek, něco jako přírodní chodba. Jo, ano, to znám ze školy. Voda vyplavila zeminu, narušila kámen a vytvořila chodbu. V jeskyni jezírko, takového něco jako máme v Punkevních jeskyních. Ovšem tady v provedení MINI. V jezírku je vodička čistá, průhledná určitě pitná. No, co budu vyprávět, napil jsem se.

„Napij se synečku nááápííj, napij se z hlubokáá“…

Dobrá voda, jenom není studená, to by teprve bylo… A Ludvíček se i vykoupe, ten puch Beroního hnízda ze sebe důkladně umyje… to je bašta… Fixalelujá! Tam vzadu se něco hnulo! Tam v té tmě! Aby to tak byla nějaká jeskynní potvora! V jeskyních přece vždycky žijí ti nejhorší a největší potvorové! Jeskynní medvěd! Nebo lev… I draci žijí ve slujích!

Vzpamatuj se, jsi přece učitel, vzdělanec! Draci nejsou!… No, třeba né drak, ale nějaký ten Hromosaurus jeskynní?…

To bych asi nebyl ani já, kdybych se nešel mrknout. Na tu zvědavost jednou docela zajdu, to je jisté. Takže světluška, sudlice a jdeme se podívat. Ta voda, to napití a hlavně ta koupel mě postavila na nohy. Překvapení! Podél stěny se krčí půl tuctu jezinčích kluků… Tolik „jezinků“ na jednom místě jsem ještě neviděl. Co tu propanajána dělají? Proč tu jsou? No a za nimi pořádná kupa toho jezinčího harampádí, něco kovu, něco už docela zrezivělého, něco železného šrotu v těch blanitých vacích, nějaké pytle, košíky, nůše… A krásný balík úplně novoučkých duffo! Ááá to si Ludvíček dá! No a pak mi oko padlo na jeden skromný sáček a v něm jsem uviděl naše pozemské věci. Šroubky a matičky, podložky… ještě i značky, že jde o vysokopevnostní materiál… Oči se mi zapotily… Vzpomněl jsem si na domov, a na maminku moji… no a když jsem tady sám a nikdo známý mě nevidí, tož jsem se normálně rozbrečel…

Opravdu nevím, co si mám o jezinkách myslet. Opravdu nevím, co si myslet třeba o Mrkt. No, našla mě ubrečeného, s pytlíkem pozemského spojovacího materiálu v ruce. Sedím na zemi a brečím. Kousky kovu, které dozajista pocházejí z našeho města. Z mého města. Z mého světa… Tu malou jeskyňku světluška prosvětlila důkladně. Asi to bylo tak, že do temné soutěsky světélkoval otvor do té díry. Mrkt překvapeně zahvízdala. No, nejspíš kvůli té hromadě harampádí, nebo protože tolik kluků jezinčích v jedné řadě ještě neviděla. Sedí si tu jak na bidýlku, jak děti před školou, co se tak rády usazují na zábradlí.

„Mrkt, co to děláš, jejda… Ty Ludvíka lituješ?, tys poznala, že je Ludvíkovi smutno?“

Jezinky nepláčou, když je něco bolí, jen tak divně pískají, oči se jim nepotí… Určitě je jim někdy smutno, jsou to tvorové jako my, lidi… Ale Mrkt poznala, že smutním. Mrkt se dokonce postavila vedle mě a chytila mě kolem krku. Jednou šestiprstou rukou mi utírá slzy. Dozajista mě lituje… Opravdu nevím, co si mám o jezinkách myslet, nevím co si mám myslet o Mrkt… jsou to vůbec strašidla? Něžná strašidla? Mohou být strašidla něžná?

Do té díry, do jeskyňky se hrnou další jezinky. Napřed se zarazí u vchodu, pak udělají takové to překvapené a obdivné „chááá“ a chtějí dovnitř. Tak to né, Ludvík chce jít ven, tady se všichni nevejdeme, tolik místa tu není. Řekl bych, že už tuším, jak to tady v soutěsce chodí. Teda jak to chodilo, než jsme se do toho vložili my, moje parta. Tyhle loupežnice obsadily výhodné místo. Místo, které se nedá obejít, místo které se dá zablokovat a teda místo, kde se putující skupinky snadno olupují. K tomu jim slouží nejen ploty s vrátky, dřevěné strašidelné veleloutky hopperů, ale taky hoppeři opravdoví, živí! No prostě místečko pro loupežníky i s nějakým tím Alibabou jak stvořené. Bohaté jezinky, ty si letí vzducholodí, mohou se zastavit snad jen pro tu krásnou, čistou a tady velevzácnou vodu, ale ty chudobné, ty co jdou po svých… No, ty byly okradeny, sebraly jim loupežnice nejen cennosti, ale zadržely i ty ubožáky, ty kluky, „jezínky“, jestli je poutnice měly s sebou… Co s nimi chtěly loupežnice dělat? Měl to být harém? Nebo trh? No, a ty vzduchoplavkyně se zastavovaly pro vodu… Ale kdepak! Tady byl taky, kromě vody, i velkoobchod s naloupeným zbožím! No jistě! Určitě! Proboha, Ludvo, a co ta alej s lebkami? Kde k tomu lebkořadí přišly?

Panenkomariáquadelupská, a čím propánaboha živily ty dva hoppery? Nechci to vědět! Ne a ne!

To, že to nechci vědět, neznamená že jsem se to obratem nedozvěděl. Fuj, fuj, fuj… veliké a největší FUJ!… Jezinky nejsou něžná strašidla, jezinky jsou fujtajblová strašidla. „Né, tohle né!..“ Blinkám. Nejenže se cpou bílým, překvapivě jemným masem hopperů. Ony se pustily i do obou podřezaných jezinek. Jsou to sprosté jezižroutky! Kdyby mě hoppeři, nebo něco jiného ubezdušilo, tož by mě moje jezinky sežraly! Fuj! Fuj!

„Blééé!!“

„No dobře, ale co teď, kam se, Ludvíčku, kam se vrtneš? Chtěl bych zpátky ke Kejvalce, nejlépe ovšem skrz kanál až domů, copak o to, plán by byl…No, a teď mi řekni, chytráku, jak se tam dostaneš? Kde ta tvoje Kejvalka asi tak je?“…

„Mariápannoquadelupská, Ludvo, ty už normálně blbneš, ty mluvíš sám se sebou! Ty jsi jak ten Glum z Pána prstenů… Vzpamatuj se!“

Copak o to, na jezinky normálně mluvím… a odpovídají mi tím jejich brebentěním… ale normální lidskou řeč slyším, jenom když na sebe mluvím sám… už mi to všechno leze z krku…

No ne, kde je ta věž, kde je to Špačkovo hnízdo? Kde je třeba to město, co v něm bydlí Herbert… Jak najít cestu domů? Ano vím, že jsem byl někde blízko pólu, ale jak najít cestu zpět? Drobečky ani kamínky jsem netrousil… mapu jsem nekreslil, kompas nemám a ani tu nefunguje, hodinky jsou mi taky k ničemu… Místní Slunce vlastně nevidíme, navigovat se podle něho ani podle hvězd naprosto nedá… To místečko, odkud vede pěšinka do mého světa, jen tak nenajdu. Není jak.

No, co se dá dělat. Zůstanu tady. Nic jiného mi ani nezbývá. Navíc, tady je velice výhodné místo. Je tu voda, není tu tak hrozné horko ani veliká zima, pro člověka akorát. A vůbec! Přece tady ten magazín, ten jezinčí hypermarket můžu provozovat sám! Zůstanu prozatím tady a basta. A pak se uvidí…

Tak vidíte, žijeme tady už spoustu dnů a můžu říct docela pohodlně. Místním pánbíčkem požehnané místečko. Čím se živíme? No přece obchodem!… Funguje to nějak takhle: přichází výprava prospektorek z pralesa. Nesou něco hodnotného pro nás? Ano? Tak je pustíme po zaplacení »mýtného« nahoru. Nenesou? Nesou málo? Nic nebude! Marš zpátky do pralesa! Nechcete? Tož hoppery na vás, neposluchy! Že tu žádní hoppeři nejsou? Že jsme je snědli? Opravdoví nejsou, ale ti hrozní velicí loutkoví tu jsou pořád! A pořád umí spouštět hrůzu! Efektivně! Kdyby to pro efekt nestačilo, prostě zatroubím. No a kdyby ani ten kravál syrinxu nezabral, tož ještě máme v záloze záblesky. Ale můžu se pochlubit, ani ty loutkové hoppery jsme ještě spouštět nemuseli… Ony ty jezinky se vždycky zalekly už toho lebkořadí… od našeho příchodu je o dvě hlavičky delší… A co děláme, když jdou jezinky dolů? No, když nic nemají, tož je nakrmíme a pošleme beze všeho dál. Jíst je tady nikdo nebude. Dřevění hoppeři jíst nepotřebují, živí tu už nejsou, Ludvík jezinky nejí a jezinkám jejich jezižroutsví nedovolím! Žádná konzumace jezinek! A když něco nesou? A co myslíte? Vybereme si mýtné. Když toho mají málo, tož pár hezkých kousků. Když víc, tož polovinu. A když mají zboží hodně, tak je mýtné taky hodně vysoké… Možná je divné, že jednoduše nepouštím chudé výpravy nahoru na plošinu jen tak, na dluh… jezinky nešidí, ani tady na druhém konci Rrssff, daleko od Špačkárny nešidí. Z obchodního hlediska bychom mohli klidně pouštět nahoru všechno. Ale to právě vůbec, ale vůbec nechci. Sice to vypadá, že jsem se stal Alibabou, náčelníkem čtyřiceti loupežníků. Ale to nejsem, tuhle živnost si po všech ostatních, které jsem si tu vyzkoušel, nechci. Aspoň ne napořád. Musím říct, že těch výprav nahoru, na planinu, moc není. A vzducholoď, tak ta tu byla jen jedna. Ryze za obchodem. Pozor, za obchodem s námi! Tedy s námi… očividně přiletěly obchodovat s původní posádkou. Evidentně se vzduchoplavkyně převelice udivily ze setkání se zlatovlasou Mrkt. Dokonce bych řekl, že přítomnost nové náčelnice zdejšího hokynářství, neboli Smíšeného zboží, jak ho znám ještě z domova, příchozí jezinky překvapila víc, než přítomnost moje. A je mi to trošku líto… Směna proběhla v naturáliích, jistě, naturální směna, to jsme se učili ve škole. Ale pak přišlo překvapení! Naše jezinky, ta moje parta, tedy pokrevnice a původní „celnice“, nabízely za jakési zboží duffo. Koukám na to jako vyoraný myšák, jako Mickey Mouse z hrnce kysaného zelí… Jezinky přece neduffní?… Ale pak jsem si vzpomenul na Oberona, na jeho poučky a vysvětlení… a bohužel i na ten jeho děsný puch. No ano, duffo se stává jakousi měnou, prostředníkem universální směny. Taky jsme to měli ve škole. Proč mají v Chorvatsku měnu nazývanou Kuna? No protože staří Chorvati obchodovali s kuními kožkami. Oni Chorvati ty kožky třeba ani nepoužili, prostě je považovali za platidlo. A jméno zůstalo. A tady obchodují skrzevá duffo… Jezinky původně věděly, jak exotičtí, velevzácní, kryptotvorové, bytosti tajemného původu, teda lidi, baží po duffo. A protože vyrobit duffo není jen tak, začali ten trvanlivý, nevelký a vzácný výrobek používat jako platidlo… I když zase třeba už ani nevědí, k čemu původně duffo bylo, k čemu komu může být.

To jsme se učili ve škole, že se na archeologických nalezištích vyskytují ve velkém množství železné předměty, které svým tvarem nejvíce ze všeho připomínají zákolníky.

Součást nápravy nebo platidlo?

K čemu ale mohli mít naši předkové tolik zákolníčků? Možná, že to bylo podobné. No a ovšem, obchod běžel i podle jezinčího způsobu, tedy obchod s placením „na důvěru“. No, aspoň si to myslím, podle toho co jsem vypozoroval. Pozorovat chování jezinek, když nevíte co a jak, je dosti ošemetné. Jako malý chlapec jsem byl na nějaké bohoslužbě v katolickém kostele. Asi to byl pohřeb vzdáleného příbuzného, nebo už nevím co, nepamatuju se. Kněz chodil tam a zpátky, chvíli svou zvláštní čepičku měl, chvíli ne. Připadalo mi jako by ji hledal. A ti kluci převlečení za holky mu podávali knihu a on jim něco říkal… no nepochopil jsem to vůbec. V hlavě mi zůstala jen ta čtyřhraná čepička. Kněz měl vyholené kolečko na hlavě a ta hezká čepička mu tu plešku zakrývala. Určitě ta krásná pohlavní pokrývka nebyla v kostele to nejdůležitější. Ale co chcete po chlapci, který o věci nic neví, řečem nerozumí, účel nechápe… jen ta čepička…

A tady je to totéž. Podstatu nechápu, okolnosti, které pozoruji, nemusí být vlastně to důležité. Ach jo…

Pokud mohu soudit, největší zájem měly vzduchoplavkyně o těch šest jezínků. Zdálo se, že kdyby je chtěly místní prodat, mohly za ně žádat asi celou vzducholoď. No, nechtěly, nechtěly prodat ani jednoho. Nevím, jak bych se měl k takovému obchodu postavit. Je to něco jako prodej otroků? S lidmi se obchodovat nesmí! No, ale není to spíše jako obchod se sportovci? S těmi se kšeftuje docela běžně. FC Baník prodal přece do pražské Sparty své hráče za veliké peníze… Aspoň tak jsem to slyšel. Kopaná mě nebere… Ale prodej to je. A jezínci? Jsem si skoro jist, že jim samotným je to asi jedno. Jsou to dozajista stvořeníčka celkem netečná, zdá se i smutná a asi i dosti duševně omezená. Aspoň tak vypadají. Nemyslím, že by je ty cestovatelky chtěly časem zkonzumovat. Vlastně kdo ví, třeba to, co jsem viděl nebyl v pravém slova smyslu kanibalismus… třeba to byl druh pohřbu.

Fuj! Velké FUJ!

Ale dostal Ludvíček nápad! Vzduchoplavkyně by mohly vědět něco o místním světě, třeba znají místní Kejvalku!

„Tak se podívejte milé obchodnice. Tady mám hezounký vysokopevnostní spojovací materiálek. Tady v tom plastikovém pytlíku! Vidíte? Jestlipak víte, odkud pochází?“

A na tom jsem ztroskotal. Nastalo brebentění, nabízení kde čeho, o šroubky byl zájem, to ano, ale na tom jsem skončil… tak nevím. Šroubky jsem neprodal, vyměnil jsem nějaká duffo za krásné ovoce, některé jsem znal, některé mi postrčila pod ruku Oštěpářka… Vlastně jsem duffo nevyměnil za ovoce. Ovoce jsem si koupil a zaplatil za ně v místní měně. Jenže ten drobek železářství může být spojnicí k domovu, k mamince a třeba i té Ulrice, co jsem se s ní tak škaredě pohádal…

Je to tady nuda. Nežiju si špatně, to teda ne, to bych lhal jak Česká te-lže-vize. Ale na živobytíčko u Špačkárny to rozhodně nemá. Člověk nemůže mít všechno, že. A to mi řekněte co je tohle? Z nudy prohrabávám jezinčí haraburdí, harampádí, prostě ty jejich poklady. No, přiznávám se, že opravdu většinou netuším co by tohle a támhleto, to a to mohlo být za bazmek. Zdá se, že většinou jde o kusy z té zaniklé polární továrny, z toho skladu kovu… Hmm, vlastně to jezinky mají dobře vymyšlené, kovové stroje jen v oblastech, kde kovy nestráví vegetace… i když, kdo ví, jak to tady měly kdysi… hmm… vlastně je jedno, co jsou to za díly, stejně to nakonec prodají dolů, do džungle, jako hnojivo pro kovožravé rostliny… tady v tom úvoze, tady to ještě tak šíleně nerezne, navíc mají kovové střepy balené v té jejich bláně… a sakra, zase to krmné bláto, toho tu mají teda forotu… a co je toto? To není kov… jé, to je ozvučný bubínek… no ano… »Tón který se chvěje, chvíli plný naděje a pak se ztrácí…« …a tady ten jezinčí xylofon… a dvou-pozounek… tohle neznám… to taky ne… ty místní původní zbojnice jistě oloupily nějakou potulnou jezikapelu, jinak to není možné!…

Hra na hudební nástroj rozhodně není moje hobby. I když troubení na syrinx mi šlo, to nemůžete popřít! Ale! Na druhé straně, co tady asi mohu dělat? Budu kapelníkem! Kapelníkem jsem na Rrssff ještě nebyl. A vůbec, mají tady kapelníky? Nebo jsem to řemeslo právě vynalezl? A co víc! Dostal jsem nápad, jak by možná šlo se odsud dostat zase ke Špačkárně… Jestli pánbu dá… trocha štěstí… znáte to: chodí štěstí dokola, občas sedne na… Ludvíka přece! A navíc! Lidové pohádky odrážejí lidovou moudrost a zrovna jsem si vzpomněl na jednu, která by mi mohla pomoci! Nejdřív ale potřebuju kapelu. Bude v ní tolik jezinek, kolik máme instrumentů. Tak. Rozhodně budeme zřejmě docela originální, protože spojíme všecky nástroje do jednoho hudebního tělesa. Jasně, vím, že se to nedělá, myslím doma, na Zemi… Prostě foukací harmonika se nespřahuje s varhanami a tahací se smyčcovým orchestrem. A suzafón nedoprovází třeba čembalo. Ale kdyby to někdo na Zemi dělal, tož to by byl rozruch, to by bylo haló!… Velcí hudebníci občas dělají neobvyklé experimenty s instrumentací svých skladeb, tak proč by to nemohl zkusit třeba Amadeus Ludvík. A ten rozruch je přesně to, co publicista Ludvík teď pro svůj plán potřebuje.

Úplně se život rozjasňuje! Ještě jsem tady, ale už se vidím někde jinde, už se vidím na Špačkárně, už se vidím skoro doma. Ještě musím říct, proč jsem se dal na celničení, nebo na silniční loupení. Nu, chci v zájmu zachování stavu omezit cestování do subpolárních krajů. Proč? No protože je mi líto zničit živobytí těm jezinkám nahoře, těm co bydlí ve smrduté beroní jámě, v té hoře hore kopcem. Bylo by škoda, kdyby ti smradlaví Beroni vymřeli. Smrdí sice nejvíc ze všech obyvatel Zakejvalčí, ale taky jsou nejvíc chytří, mají prastaré znalosti a hlasivky a tedy mohou mluvit… Když necítím jejich dalekonosný velkorážný mrtvolný puch, tož mám pro ně víc pochopení. Kdyby začaly tam do toho skladiště kovu chodit celé výpravy sběraček kovů, tož by naleziště rychle vybraly. Takhle tam sice občas pro kovy nějaká vzducholoď zaletí, ale protože tam těžko vydrží, tož si asi vymění svůj náklad s těmi oblečenými zlatovláskami… A ty mohou žít a krmit Berony… No a tahle naše »Celnice v úvoze« jednak pracuje jako obchodní stanice, jednak chrání naleziště před rychlým vypleněním a svou pověstí odrazuje od zbytečného courání. A vůbec, jsme tady něco jako pohraničníci a hranice není korzo! Takže i když tu nebude ani Ludvík, ani jeho pokrevnice, »Stráž v úvoze« by měla zůstat.

Jezinčí kapela

„Holky, pojďte sem. Vytvoříme orchestr, teda aspoň kapelu. Ludvík bude kapelníkem, Mrkt bude dělat koncertního mistra, nebo něco jako náš děda Poles, co hrál první hlas na křídlovku.“

To se ví, nejde to samo. Vidím, že některé jezinky, teda vlastně ty původní loupežnice, co ještě nemají vlásky obarveny „na zlato“, jsou proti. Vytahuje z úkrytu ten velikánský vetřelec jejich naloupený majetek a chová se k němu jako k vlastnímu! Nu, ale co můžou dělat? A když ty zlatovlasé jsou navíc samé „pche, pche, pche“… Kvůli inštrumentům beznadějná vzpoura nevypukne, to vidím. Ono se vůbec snažím - co to jde - nějak ty jezinky propojit. Ať se na to dívám jak chci, pořád tu jsou aspoň tři party. V první řadě moje pokrevnice, v čele s Mrkt. Pak ty chuděrky, co jsme je našli ucmrndané, ušlé a hladové nahoře na planině, a nakonec ty místní, ty původní loupežnice. Učili jsme se o tom ve škole, v sociologii, dělali jsme sociogramy, kdo má koho rád, a kdo je komu šuma-fuk, kdo koho nenávidí a kdo se koho obává…

Je to tady celkem jasné: Ty »poutnice z planiny« nenávidí partu původních »loupežnic«. Jsem si jistý, že cestou vzhůru na planinu je »loupežnice« okradly a je možné, že některou jejich kamarádku nechaly sežrat hlídacím hopperům. No, a zdá se, že by se »poutnice« docela rády připojily k mé partě »pokrevnic«, které obdivují a kterým závidí. »Pokrevnice« - zdá se mi - pohrdají oběma skupinami, ale s tím, že tu partu »poutnic« trošku litují. A »loupežnice« se zlobí na »poutnice«, protože z pomsty zařízly a snědly jejich dvě kamarádky a zlatovlasých »pokrevnic« i samotného Ludvíka se prostě bojí…

To koukáte, co jsem vypozoroval z jejich chování, co? Tomu jejich brebentění opravdu nejde rozumět, ale když jsem tím intuitivním empatikem? …

To skupinkaření mi pod fousy nejde, to by se nemělo trpět, učili jsme se to ve škole. Ale jak to mám zvládnout, když doopravdy domluvit jim nemůžu, protože „domluvit se“ jaksi pořád nedokážu… Ještěže mi může pomoci moje nakadeřená Mrkt! Jednou jsi velitelka, holky tě načesaly, holky tě uznávají, smíš mi ležet hlavou na břichu, když se spí, tož se snaž! Možná, že i ta společná orchestrální hra společnost jezinek poslepuje dohromady… Nemusíte mi věřit, to se ví, ale jde to. Jde to čím dál tím líp! Nástroje jsem vytahal z jeskyňky, hezky rozestavil, přivedl Mrkt za ruku: „Tož co, Mrkt, na co budeš hrát?“ No a pak jsem vodil k nástrojům po jedné další jezinky, aby si vybraly… To se ví, že jsem na »loupežnice« nezapomněl, chci aby se cítily vítány… Asi se zeptáte, který instrument si vybral Ludvík… Správně: Syrinx! Jezinky na to hrát nemohou… vlastně hrát… dovedete si představit aspoň nějakou hru na syrinx? To není nástroj hudby, v mém podání je to nástroj zkázy, zhouby, trouba jerišská je proti syrinxu v Ludvičích rukou nedomrlý chcípáček! Trouba jerišská je jen něžnou tichoučkou okarinou proti mému syrinxu! A zvláště tady, v hlubokém úvoze, který sám působí jako přírodní ozvučník. A s ohledem na to, že už zde začíná být znát hustý a těžký vzduch z dolejšího pralesa… no efekt syrinxu je neopakovatelný, jedinečný…

Jestli jsem opravdu tím intuitivním empatikem, pak Mrkt, je buď empatičkou fenomenální, nebo mi čte myšlenky, nebo mi prostě rozumí… nevím a nepoznám, co a jak to je. Ale fakticky to očividně a evidentně funguje. Prostě a jasně a zkrátka! Máme kapelu! Řekl bych bez vychloubání, že každá jednotka jezinky má asi desetkrát víc hudebního nadání, než má jedna desítka Ludvíků. Jde jim to senzačně. Jistě je to muzika jezinčí, taková se doma neslyší. Táhlé tóny s nepravděpodobnou intonací, rytmus jako… no, docela jiný než pozemský… Harmonie zvláštní… tedy znám ta slova víceméně jenom teoreticky, ze školy, nerozumím tomu vůbec, neslyším to…

Ale! Jezinky se od Mrkt naučily onen pracovní nápěv: „ééj úúchněm, ééj úúchněm, ííšťo ráázy, ííšťo rááz…“ Prostě Rěpin by měl radost… No a pan učitel se snažil jezinky naučit melodii: „kočka leze dírou, pes oknem…“ s ohledem na mé pěvecké kvality a s ohledem na jezinčí interpretaci podle jejich, pro nás cizího světa, není tak úplně jasné, zda hrají tu „kočku přes díru“, nebo prvních pár taktů Smetanovy Vltavy, nebo dokonce pár taktů Ha-tikvy, teda židovské hymny. Nikdy jsem ty melodie od sebe nedokázal rozlišit. Tož nevím co to vlastně můj jezinčí orchestr vyhrává. Jako kapelník bych to ale měl poznat, že? „No, tak jak bych vám to holky moje vysvětlil, objasnil, nebo aspoň nastínil? Pohádku o Budulínkovi asi neznáte, že? Jde o to, že hudba má velikou sílu. Nejenže rozehnala křižáky u Domažlic, ale dokonce vylákala i liščata z nory a…no prostě teď budeme muzicírovat! A hlavně kdybychom viděli na nebi nějakou vzducholoď. Je vám to jasné?“

No věřit mi nemusíte, ale za pár dní - teda těch zdejších - se moje kapela za převelikého brebentění sama od sebe sbíhá, jezinky samy berou instrumenty a už to jede! Něco jako moje „Ééj úchněm“, chvílemi jako „kočka co leze dírou“, ale většinou typicky jezinčí kvílivá a táhlá muzika s podivnou harmonií a tím jejich rytmem-nerytmem. Ovšem hodně hlasitá muzika, opravdu hodně, hodně hlasitá!

„Jo! A tamhle je vzducholoď! Jo! A otáčí se k nám! Výborně! Hurá! To je to, co jsem vymyslel. Prostě: nemáme sice housličky a bubínek, ale přesto leťte k nám, milé jezinky cestovatelky a obchodnice! Tady, tady jsme!“

Takže napřed, hned po přistání, obvyklé brebentění, obvyklé hemžení, potom ukázka zboží a zlatý hřeb nakonec. Šest jezínků! Holky na ně hledí vytřeštěně, jak hladový na řeznický krám, jak žíznivý cestovatel na Sahaře na metr vychlazených, orosených radegastů…

Napřed ticho… pak takové to užaslé „ch-ch-ch-ch“… a pak výbuch brebentění, výbuch nabídek… No a v té chvíli, v tom hlučném okamžiku, vstupuje do té mely sám Ludvík. Vytasím se s překvapením: „Milé jezinky, všichni tito jezinkové mohou být vaši. Vyřešte jenom tenhleten problémeček, tuhle hádanku…“

Jasně, že jsme si už prve tuhle situaci s Mrkt přehrávali, zkoušeli, tohle je ovšem premiéra… jasně, že na Mrkt spoléhám. Snad to vyjde… Zatím to začíná dobře: Mrkt přináší diorámu. Vlastně ani nevím jestli je to opravdová „dioráma“, ale myslím, že se tomu tak říká… Zkrátka je to model, plastická mapa, nebo jak to nazvat. Dal mi velikou práci. A k tomu ještě nějaké figurky, model vzducholodi… Vlastně celá výprava pro loutkoherecký divadelní kus.

Jsem si docela jistý, že Mrkt mi rozumí, to není možné, aby v této chvíli, rozhodující chvíli zklamala… předváděl jsem jí to mockrát, ten její part… Ona ta jezinka mi dozajista rozumí už drahnou dobu… jo, věřím tomu… no, řekl bych, že to dělá moc dobře…

A začíná představení.

Dioráma představuje kus krajiny Rrssff. Dílko ukázáno a odloženo bokem. Pak následuje model vzducholodi, loutky představující zlatovlasou velkohlavou Mrkt, zlatovlasého Ludvíka a figurky všech šesti našich jezínků. Pak na diorámu položí Mrkt sadu barevných kousků té místní modelíny. A pak ji odstraní. A položí znova… No a nakonec naloží na vzducholoď figurku Mrkt a Ludvíka a šesti jezínků a přenese je vzducholodí na diorámu. Maličkatá Mrkt a Ludvíček vysedají, kdežto model vzducholodě odlétá se všemi panáčky jezínků. A celé představení doprovází usilovné brebentění Mrkt.

Obchodnice ze vzducholodi evidentně přemýšlejí, modelínu mačkají, ale očividně nevědí jak dál. Rozuměly, co mají udělat? Vědí, na co se ptáme? Vysvětlila to Mrkt dobře? Pochopily otázku? Nalákala je nabídka? Co když vzduchoplavkyně brebentí jiným jezinčím jazykem? Na modelu jsem si dal tak záležet!

„No, když teda nevite, tak nic!“

To teda říkám a odnáším plató s krajinkou pryč. A Mrkt zase bere loutky a model vzducholodi a taky ho odnáší. Zklamání těch cestovatelek je naprosto viditelné. Jakoby říkaly: „My to nevíme, my to neznáme!“ Kéž by to tak bylo, kéž by to jejich zklamání neříkalo: „My tomu nerozumíme, co vlastně po nás chcete?“ To by bylo po všech mých nadějích…

Ale co, tentokrát to bylo poprvé, určitě ne naposled. Třeba se to mezi jezinkami rozlehne, třeba tyhle jezinky řeknou těm ostatním, které někde potkají něco jako: „Jeden nesmírně bohatý Člověk nabízí šest, představte si ŠEST! krásných mladých jezínků za hádanku: co chybí na té mapě?“ Je to jako v pohádce, co mi moje maminka kdysi čítala. „A ten král nechal rozhlásit, že kdo správně odpoví na otázku, dostane království a půl princezny k tomu.“ No, ale Ludvík nabízí daleko víc. Nabízí šest celých jezínků! A to v době, kdy se podle všeho blíží jezinčí říje!

Asi bych měl říct, jak jsem došel k tomu, že se říje blíží. No jak, pozorováním. Teď vlastně nemáme co dělat. Žijeme si jako pánbu ve Frankrajchu, náš všeobecný universální jezi-orchestr vyhrává tak často, že už mě to ani nijak nebere. Jasně, jezinky to očividně či vlastně „uchoslyšně“ baví. Kdyby naši muzikanti byli do zkoušek tak žhaví, to by se děda Poles radoval… Vlastně ty zkoušky kapely přeruší jenom sem-tam nějaká ta naše „celnická činnost“, častěji ovšem nějaký obchod se vzduchoplavkyněmi. A samozřejmě, u té příležitosti vždycky přehráváme obchodnicím tu scénku s plató, s plastickou mapou, s tou diorámou, a ovšem se super lákavou nabídkou jezínků.

Doufám, že jsem pochopil jezinčí mapování: obrázek toho, co vidí pod nízko letící vzducholodí a označení toho, kde při pozorování krajinky viděly přibližně východ a západ. Ze všeho nejvíc ten jejich jezinčí způsob připomíná itinerář, co ho u nás čtou spolujezdci v automobilových závodech, v těch rally. Zatím se zdá, že všechny jezinky, které nás navštívily, pochopily co se po nich žádá, na co se ptáme. Ale zpátky k té říji. Jak jsem řekl, dohromady nemám teď co dělat, tož jednak pozoruju okolí, teda jezinky, jednak se snažím porozumět jejich brebentění. No a jak jinak, pozoruju taky jezinky.

Samozřejmě nevím jestli ty změny jsou doopravdy příznaky blížící se říje, nebo si to jen namlouvám. Pravda, ten smraďoch Beron mi to vysvětloval, ale dorozumění s ním… kapitola sama pro sebe.

Zkrátka nejenom chování, ale i vzhled jezinek se malinko pozměňuje. Třeba že se jim mění vlasy. Barva ne, ty vlasy si barví nějak jinak než u nás v kadeřnictví co má paní Fijáková. Kdepak. Jak je jednou zbarví, tak v té samé barvě vlasy i rostou. A třeba každý pramen v jiné barvě. To by tady každé kadeřnictví zkrachovalo. No a teď mají ty jezinky vlasy o hodně delší. Nějak víc jim rostou. A taky mi připadají pevnější, hustější, nebo jich mají víc, nevím. A znatelně se jim prodloužily bradavky. No nemyslete, že je mají jako nýty na Titanik, to ne. Ale trčí jim hezky dopředu. No a taky se jim nějak zvýrazňuje to… však víte co… takové to… u lesní zvěře se tomu říká svírka… to prostě tam to. A taky se zajímají víc o jezínky. Co chvilka některého zapojují do svých zábaviček, lechtají je, přenášejí je, hladí… Ale nevypadá to, že by jezínci byli nějak nadšení ze zájmu a projevované náklonnosti… Nu a co je nepříjemné, jezinky začínají tak trochu dotírat i na mě.

„Holky, okamžitě toho nechejte! Ludvík není žádný jezínek a s ním nic mít nebudete. Mějte rozum! Za prvé jsme docela jiný živočišný druh, za druhé s vámi obcovat nemůžu. Podívejte na ten rozdíl. Chcete, abych některou potrhal? Tož neprovokovat a nedráždit! Nebo se rozčílím a budou chlupy lítat!“

Aha, jaké chlupy? To se mi zase plete nějaká pohádka, ach jo. No a tak se rozčiluju že, docela se stydím, jsem určitě červený jak tomátko a jezinky ze mne mají bžundu.

„Pche, pch, pch!“

Rozjívené holky.

Poplááách!

Tak, konec kočkování! Lízalka je dneska nahoře, na naší pozorovatelně. A zrovna teď píská „Poplach“. To musím říct, tady dole, v té klesajíci průrvě ještě není ten hustý a mokrý a těžký vzduch jako dole v džungli. Není tu ani tak chladno, jako nahoře na planině. Je tu vlastně tak akorát. Jenže tu z toho úvozu nemáme pořádný rozhled. No rozhled. Na Rrssff není rozhled nikde, že. Snad trochu nahoře, na té polární planině. Trochu. Ale tady, v zanoření v té trhlině? Tu není vidět lautr, ale lautr nic. A při našem celnicko-loupežnicko-strážném řemesle, při našem hraničářském povolání, rozhled potřebujeme. To je jasné. No a tak některá z jezinek drží hlídku a když přichází narušitel, nebo přilétá obchodní vzducholoď, tož zapíská. Ale dneska ten signál zní jinak. To není obyčejné varování. Lízalka píská a píská. Toto je něco jiného, tohle není obchodní výprava, nebo pár zdrchaných chudobných zlatokopek, které chtějí nahoru po svých… Takže:

„Aláárm!“

Tý brďo, co to zase je? Viděli jste někdy něco takového? Ludvíček teda ne… co to je? Je to antigravitační letadlo? Nebo je to nějaké kouzlo? Magie? Jak ta věc může letět? Křídla to nemá, vztlakové těleso taky ne… to není možné… Co to má znamenat? Ludvíčku, chlapečku, to se ti jen zdá… Docela se bojím… bohužel to vypadá, jako hodně, ale hodně zlý sen.

„Do zbraněěééé!“

Už se ženu pro svůj syrinx, už se jezinky chápou svých sudliček. „Nééé, holky neutíkejte, nééé!“

Tak zrovna moje pokrevnice se zdají být nejvyplašenější, zrovna ty, na které nejvíc spoléhám. Ty které mají vrhat ty světelné granáty… ty prchají. No, ono vlastně bych nejradši taky zdrhnul. Ovšem kam? Do svahů naší soutěsky se sice vyškrabat můžu, ale až na planinu nahoře ani náhodou. Zespoda, nad stezkou do té místní džungle, letí na nás…

Aha, ještě jsem neřekl co, nebo kdo. Nu, samozřejmě to nevím přesně, ale vypadá to jako nějaký létající vor, nebo prostě plošinka. Ovšem vybavená děsivým klounem. Takovým něčím, jako bývaly na přídích korábů sochy mořských panen. Nebo jako měli staří Vikingové na svých lodích ty dračí hlavy. Ale tady zastupují dřevěné vikinské dračí hlavy hlavy pravé, živé! Hlavy hopperů. Dvě hlavy, jako v té pohádce o drakovi Melichárkovi. Ale zubaté, nebo kusadlové, jak už tady hoppeři bývají… Celá ta věc se pohybuje vzduchem bez vesel, jen tak… Naši dva dřevění hoppeři proti dvěma živým hopperům nepomohou.

„Panenkomarioquadelupská, to bude masakr, to bude Világoš, to budou zas Lipany…“

Některé jezinky utíkají k horní brance. Kdybych se pokusil zastavit je, tož bych je musel předběhnout a postavit se mezi ně a branku… kdybych to udělal, tož bych určitě strhl k útěku i ty ostatní, ty které mají zatím trochu odvahy. Musím s hanbou přiznat, že statečnější jsou ty původní loupežnice a zlatokopky… Srdce mám v kalhotách, kdybych teda aspoň nějaké gatě měl… fuj! Fuj, fuj, fuj… Co dělat?

No, co. Zatroubím. Třeba je to zastaví. Třeba ten neférový nálet očarovaným letadlem zarazím….

„Húúúú, Břřřááá, Trrrúúúú….“ Dávám do toho všechno. Očiska mám určitě vyvalené, a sám jsem z toho řevu syrinxu dočista hluchý. Ale nic! Docela nic. Ta věc letí beze změny dál…

„Néé… Oni nás chtějí bombardovat!… už ty bomby svrhli! Bachááá“…

Bum! Bum! Na zem spadly dvě - věřte nebo nevěřte - dvě jezinky. Načerněné vlásky se rozložily kolem dvou krvavých, docela puklých hlaviček. To nás chtěly bombardovat jezinkami? No těm dvěma není pomoci, to je jasné, ty chuděrky už jsou na cestě do jejich „nebeskýho báru“…

Jakýsi efekt to bombardování má. Pokrevnice se vrací! A už se starají, kde jsou ty světelné bomby…

„Holky, hlavně ty kaktustenisáky nevycucávejte!… Nebo se tu budete jenom motat a bude s náma všema ámen!“

Pozor! Plošina s hopper-klouny přistává. Pochopitelně až za spodní brankou, nedaleko vstupu do jeskyňky Alibabovy.

„Hrrr na ně!“ Tož ovšem na mě jsou ti hoppeři. Sice slézají z toho jejich vzdušného voru, ale tak nějak nešikovně, hrabou se dolů jakoby byli měchem praštění… a nějaké černovlasé jezule taky slézají, ale nějaké zůstávají docela otřeseně sedět na plošině, která se celkem nečekaně zvedá do vzduchu!

A helemese! Tudy na to! Žádná magie, žádné čárymáry! Celá ta plošina je prostě zavěšená! Zavěšená na vzducholodi, která se vznáší dost vysoko nahoře! No jo! To znáš Ludvíčku, To jste se učili ve škole, profesor Durus, milovník vzducholodí, vám to říkal. Spustili ze Zeppelinu dlouhatánské lano, na kterém byla malá gondolka. V ní seděl, nebo vlastně na břiše ležel pozorovatel, který hlásil, co vidí, telefonem na vzducholoď. A zeppelin se schovával nad mraky, té malé tiché věcičky na nebi si nikdo nevšiml. A tady to vzdušné pirátky použily taky. Vzduch je kalný, viditelnost do dálky tím pádem taky ne, tož co. Akorát že k navigaci vzducholodi z výsadkové plošiny nemají telefon, ale nějaký jiný systém. Sakra jsou ty jezule ale hlavičky, co?

Jasně, že si mohutně ulevilo! Na ty čáry moc nejsem. A teď, když už vidím, že moje válečná syrinxová píseň má spolehlivý devastující účinek… cha chááá! „Holky! Zacpat ouška a znova“: Húúúúú, Břřřááá, Trrrúúúúú…

To je efekt! To jsou teprve Lipany! Jak sedláci u Chlumce jste dopadly pirátky jedny! Ty které z neuvěřitelného kraválu přímo neomdlely, jako ty dvě z nebe spadlé nešťastnice, tak jen tak ochromeně sedí, nebo se beze smyslu motají jak studenti po oslavě složených státnic. S hoppery mám lehkou práci. Taky oni sedí jak svatí za dědinou z lipového dřeva vyřezaní. Tohle byla prostě porážka dvou kusů dobytka, velehmyzounů. Tak, ale co dál? Pirátský zeppelin je pořád nad námi, nálet, zdá se, neskončil. Prostě jsme první úder odrazili, nebo vlastně ho svým hudebním výkonem a několika ráznými ranami odrazil Cassius Ludvík Clay. Jak jinak, že. Vlastně ty hudební výkony byly dva, nenechám se ošidit o trochu té slávy. Tam u nás doma, když jsem studoval, jsem chodil ke kapelníkovi, dědovi Polesovi, na hodiny hudby, abych měl aspoň cosi, co bych mohl ukázat ve škole. Děda Poles měl se mnou opravdu svatou trpělivost. Abych se mu odvděčil, tož jsem párkrát šel s naší obecní kapelou na hřbitov. Pozor! Jako muzikant! S velkým bubnem. Ona ta hra na velký buben není obzvláště těžká. Těžký je ten buben. A když je hřbitov na kopci… S mým hudebním sluchem je to poslabší, to už jsem říkal, ale oči mám naprosto v pořádku. Tož jsem bedlivě sledoval dědu Polesa a jak kývnul, tož jsem do toho bubnu řachnul. Těch bouchnutí do velkého bubnu není ve funusmarši moc. A protože jsem dostal za hraní na pohřbu zaplaceno, připadlo za jedno bouchnutí 7 korun. Nošení hudebního nástroje je ovšem podle kapelníka zdarma. Ale i za krátký hudební výkon, jako je třeba bouchnutí do bubnu, náleží odměna. A tak i za krátké hudební vystoupení tady v Zakejvalčí náleží Amádeu Ludvíkovi díl slávy. Co se děje tam nahoře, co kutí ty nájezdnice (nebo bych měl říci „náletnice“?) netuším. Ale tady dole propukly zjevně bojové přípravy. Vidím, že původní obyvatelky téhleté „Stanice v půli cesty“ si prostě vědí rady. Je jisté, že se něčím takovým, co mě a moje holky tak překvapilo, už dozajista potkaly. No neměly asi zrovna ve stavu Amádea a Cassia, ale nějak si musely poradit, protože by tu jinak už nebyly. Nebo by tu byly ty vzdušné pirátky… I když… kdo ví, možná zrovna ty dnešní obránkyně „Stanice v půli cesty“, naše spojenkyně, se sem dostaly jako vítězné pirátky. A ty předešlé obyvatelky jsou součástí našeho „lebkořadí“… kdo ví. V téhle chvíli je pro mě nejdůležitější, aby má veliká hlava a lebky mých pokrevnic nerozšířily tu hnusnou ozdobu Stanice. To si buďte jistí, že jezínkové ze své díry nevystrčili ani nos, naši lidští kluci to prostě nejsou. Ti by nevydrželi, ty by zvědavost vyhnala ven. Ale jezinky, které jsou tady jaksi déle doma, vytahují z jeskyňky jakési krámy. A roztahují je po dvorku. Všude plno brebentění, drmolení, jezinčího popískávání a pomlaskávání… A sestavování nějakých aparátů, rozmísťování takových tlustých černých tyček vsazených do křížů, nebo podstavců či co, vypadá to trochu jako by rozsazovaly hubeňoučké vánoční stromky, nebo tlusté násady, nebo co. A taky pečlivě ukládají pyramidku kamenných válečků. Zacházejí s tím opravdu dosti opatrně… je to tak těžké? A ten aparát? Ten stroj co sestavují?

„Jo ták! Už vím co to asi je! No určitě! To přece znám…!“

Učili jsme se to ve škole: Ten stroj se jmenuje tam u nás na Zemi přece Ballista! Taková přerostlá kuše to je. Tahleta jezinčí se liší jen docela maličko.

Římská ballista

Ovšem v „zenitním“ provedení, v provedení protivzdušné obrany. A válečky jsou munice, to je jasné.

„Co bys ráda? Kam mě táhneš? Ahá, budu dělat nabíječe, no jasně, chápu, ještě mi ukaž, jak se to dělá… ale né, tím pomlým kolečkem točit nebudu, tady se zapřu… a koukej, už to mám. Nabito! Aha, vlastně ne, ještě střelu… tak tady položím… no dobře… ale je těžká, to se musí nechat… nějaká specialita? Nediv se, jsem člověk z docela jiného světa, a tady jsem žil jenom v divočině. Ve vašem městě jsem byl jenom chvilku, tady jsem venkovanem… Takže teď hlásím: Nabito!“

Jestli mi jezinka rozumí, nevím, asi ne, Mrkt to není a vlastně ji zrovna teď nevidím. Ale co vidím, je vzducholoď. Už ne jen ta pozorovací gondola, ale celá ohromná vzducholoď. Ohromná! No není se co divit, dolů hledí spousta a spousta černých jezinčích hlaviček. Proti takovému komandu nemáme šanci. Co mám dělat? Mám zase troubit? Mávat bulavou? Nebo tou zubaticí, sudlicí? Panenkomarioguadelupská! Co teď? Už-už jsem se chtěl rozběhnout pro syrinx, ale ta jezinka, co mě školila na nabíječe, vystřelila. To víte, žádná velká rána, ta mechanická artilerie střílí bez světelných a velkých zvukových efektů. A navíc se střelkyně netrefila. Střela zafičela, hvízdla a byla ta tam.

Nezapomínejte na to prostředí, na okolnosti. Vzducholoď klesá pomaličku, ta nemůže jen tak doskočit na zem, nebe je kalné, zamlžené… zkrátka střela zmizela. „Nabito!“ Zrovna to jsem chtěl říct. Ale nedořekl. Ten váleček, ta střela, kterou jsem už-už kladl do ballisty mi nějak z rukou vyklouzla a spadla na zem. To si ještě pamatuju. A pak jenom jasné světlo před očima, záblesk a podlomené nohy… „Aúúúúú. To je bolest!! Křeč v celém těle, vyražený dech… to bolí!! Moc to bolí… maminko!“

Chválapánubohu na výsostech, jak říkáme my ateisti, přešlo to. Asi jsem by zrovna nějakou chvíli bez sebe. Co to bylo? Co se mi to stalo? To byla HRŮZA! Ještě se třesu, rozhlížím se kolem sebe jako zrovna vykulené štěně. Co se to stalo? Výbuch to nebyl, není nic rozházeného… jen ten nabíječ Ludvík se válí po zemi… no a navíc se jaksi počural bolestí. A nohy, šlapky mám popálené. Střelkyně je rozhodně ve větším pořádku než kanonýr co má ládo, ládo ládovat, Jabůrek Ludvík… Dobrá, když ládo, tož ládo! A hlásím: „Nabito!“ Možná měla moje střelkyně víc štěstí, možná byla vzducholoď už blíž, těžko říct. No prostě: trefila se! Střela hvízdla vzduchem a zasáhla ten rošt, tu plošinu, nebo jak to nazvat. A celá ta věc se jakoby rozsvítila! Modravé plamínky oběhly konstrukci a z nebe začaly pršet drobné kousky místního bambusu, kousky šňůr, kousky kdoví čeho a taky pár jezinek. No jo, to dává smysl, dělají se přece takové zapalovače, »piezo«, se tomu říká. Maminka takovým zapaluje plynové hořáky na sporáku. Kamínek v zapalovači se prudce stlačí a uvolní se elektrický náboj. Jiskra. No, doma jiskra zapálí plyn. A tady to není kamínek, ale pořádný kámen a potom taky pořádná elektrická rána. Sákryš, to je Fyzika! To by měl Durus radost! Hmmm:… jak to asi jezinky vyrábějí, to by mě zajímalo… nebo mají munici zdejší holky ze starých zásob, odněkud z vykopávek? Z jezinčího musea? A že to mou střelkyni neskolilo, jak mi, zručnému chlapci, z rukou střela spadla na zem? Asi stála holka dál, anebo je to tím, že jezinky mají suchou kůži, když se nepotí… a taky ta rána nebyla až moc velká, když mi ta střela jen tak vyklouzla… nespadla naštěstí tuze z vysoka, moc sebou netřískla… Kdo ví. „Nabito!“

Ale zase překvapení. Střelkyně zmizela. „Holka, kde jsi? Mám střílet sám? Na to nemám kvalifikaci, aprobaci, atest! Zkrátka to neumím! Jak se míří?“

Aspoň, že ta vzducholoď už neklesá, výsadek se odkládá, to je jasné. Takže co bude? Zatímco hledím k pirátskému zeppelinu. jezinky se rozprchly. A co to zase je? Připadám si jako čerstvě vyoraný myšák. A žádný světem protřelý myšák Mickey, ale venkovský, hloupý myšák polní. Ony jezinky mají takové veliké oči, že, to už jsem říkal. No a mají je proto, aby tady v tom modravém šeru lépe viděly. A vidí lépe než Ludvík. Mnohem lépe. A ty zdejší původní jezinky, ta původní posádka „Stanice na půlce cesty“ zná i místní triky a nebezpečenství lépe než Ludvík. Mnohem lépe. A tak zatímco Ludvík a jeho zpokrevené jezinky stojí jak tvrdé »Y«, tak místní si udělaly ze dvorku Stanice pláž. No prostě ty konstrukce, co si rozestavily, to nebyly ani nějaké zátarasy proti vylodění, ani vánoční stromky, tohle je něco docela jiného. Jsou to vlastně deštníky, nebo slunečníky. Ale proboha živého, proč? Slunečník je ochrana před nežádoucím opálením. A o to právě jde! Totiž ty pirátky shazují ze svého zepelínu kusy nějaké hubky, takové cancoury hadrovité, smrdutou močkou napuštěné. A pálí jak sedm čertů. Nehoří, to víte, že ne… ale pálí jako by byly ty kusy napuštěné nějakou kyselinou, nebo páleným vápnem, nebo jakýmsi svinstvem chemickým. Původní místní posádka se s takovou věcí už sichrovně potkala! Proto si vytáhla ta paraplata proti nežádoucímu opálení. Byly jezinky na to připraveny, předvídaly to. Ovšem jen místní jezinky, ty původní. Ty ostatní se schovávají až když dostanou zásah, až na ně kus toho pálivého spadne… Krucipísek, musím uznat, že válečnice jsou jezule prvotřídní. Když to všechno uvážím… A to jsem ještě neřekl, že ty černé hlavičky, které jsem viděl nad sebou tam na vzducholodi, že to nejsou účesy z černých vlasů. Ony ty pirátky se na svůj útok vybavily kuklami. Něco jako kukly tankistů, vyfutrované klapky na uši. Ony se pečlivě připravily na možnost, že budou čelit akustickému útoku! Neměly tuhle výbavu všechny, ale se syrinxem se v taktickém plánu pirátek očividně počítalo. Jak na to ale přišly? Truhlík Ludvík dlouho do světa ukazoval co má, chlubil jsem se… vytahoval… Vždyť jsem si o ten útok, o to přepadení, prostě říkal!! Hanba mi, hanba…

Na druhé straně se musí uznat, že místní protřelé válečnice taky nejsou žádná ořezávátka. Taky umí předvídat. Za prvé to, že mě odehnaly od už neškodného syrinxu a udělaly ze mne nabíječe kanonýra Jabůrka, svědčí o tom, že si těch zvukotěsných čepic pirátek všimly, správně vyhodnotily, jak by to dopadlo, kdybych jako trouba troubil dál. Pirátský zepelín by se snesl a výsadek těch černovlasých by nás zmasakroval. Proč? No protože dokud syrinx řve, tak mé jezinky sedí na bobku, ouška přikrytá dlaněmi a kolénky. A mezi nimi by klíďo procházely pirátky v čepičkách chraňušankách a mordovaly by. Jenže obránkyně Stanice i ten útok chemickou zbraní předvídaly… proto deštníky jako ochrana před pálivým deštěm. „Auvajs, to pálí!“ Zásah mého ramena! Pryč s tím neřádstvem. Dlaní to smetu… a už mě pálí i ta dlaň!

Himlhergotdonerveterkrucajselement! Co je tohle? Tam se na zemi svíjí moje Lízalka! Domácí jezinky stáhly střechy protichemických slunečníků až dolů, Lízalka se chtěla pod ochranu paraplete dostat po kolénkách. A schytala zásah tím cancourem přes záda. A další jezinky… né…! Právě moje parta zůstala venku, právě moje jezinky dostávají co proto… Nééé! Tak to nebude!! Kde je Mrkt? „Mrkt! Kde jsi!“ Bože! Leží tamhle! Hlavička moje zlatovlasá! Mrkt! Mrkt do náruče a do jeskyňky! Proč se vlastně obránkyně neschovaly před tím chemickým nadělením do jeskyňky? Proč ty protichemické slunečníky? Hele, tam v jeskyňce je voda, třeba ta chemická hrůza půjde umýt vodou… Tohle je teda… Co jsme komu udělali, že se na nás sesypala taková hrůza. No co. Co jsme udělali… Cos TY, Ludvo hloupý udělal! Děláš vlny a pak se divíš. To je jasné, že se někdo chtěl mít taky dobře… pirátky přepadly Alibabu. Ale jak k tomu přijdou tvoje jezinky? Zlaté vlasy visí dolů stejně tak jako hlavička Mrkt. Do jeskyňky je už jen pár kroků…

„Mrkt vydrž, už tam budeme! Vydrž prosím tě…“

Nebudeme! Nebudeme tam jen tak šup, šup… Hrdinní jezínkové totiž vstup docela zatarasili. Krucifix! Ta banda klučičí nejenom že nepomůže… oni se tam pro jistotu ještě zašprajcují a ostatní se do bezpečí nedostanou! Zbabělci křiví! Co teď? Než tu barikádu rozeberu, tož mi Mrkt umře a ty pirátky ovládnou celou Stanici. Tož jak dál? Rychle něco vymysli, Ludvo! Rychle!

Tož tady na tebe Mrkt už ta hrůza padat nebude, tady před zataraseným otvorem jeskyně jsme pod převisem… tady tě položím… Ukaž jak tě ten chemický útok popálil… aj jaj jaj, máš to skoro do černa spálené… hmmm a jak to vypadá u mě? Taky jsem dostal zásah… hmm, to je divné, ty to máš až do černa, a mě naskákaly plyskýře… a celkem drobné… hmm, takže elektrickou ránu se svou suchou pokožkou snášíte líp, ale chemický úraz je pro vás, jezinky, horší… jestli to není tím, že lidi jsou jaksi vlhčí, prostě ten náš kyselý pot sice elektriku vede skvěle, ale proti téhle sviňské chemikálii kyselina v potu chrání… nebo to dělá ta naše lidská vlhkost… aspoň trochu pomáhá… ten jed se asi trochu u nás rozředí… teda voda by pomohla… ta je ale za barikádou… Tohle jsem si pomyslel bleskem, to mi proletělo hlavou mnohem rychleji, než autorádio hlavou princezny Diany.

A tak jsem to udělal. Prostě jsem tu chemickou spáleninu na rameni, zádíčkách a hrudi Mrkt počural.

„Kluci! Rozeberte fofrem tu barikádu, musíme dovnitř!“

Tahám harampádí ven a slyším, jezínkové uvnitř odklízejí zátaras taky. Ono to má vlastně logiku, ti kluci určitě dostali takový příkaz, sami od sebe by se v té své jeskyni neopevňovali. Proč taky. Jim je jedno, která parta jezinek je odvede, všechny jim budou dělat pomyšlení. Cizím jezinkám by se nebránili… a taky jak, že? A žádná útočnice by takové cennosti, jako jsou jezínkové, neublížila. To tak! Takže jestli se za tím harampádím schovali, tož protože to měli nařízeno. Možná nejsou zbabělci… Jsou prostě poslušní. Možná jsem byl zbytečně příkrý ve svém prvním rozčilení.

„Tak a jdeme dovnitř, už se protáhneme… jejda, Mrkt, co to je? Tak nějak divně jsi cítit… no moje čuránky to nejsou… přece vím jak jsou cítit čuránky a tohle… Aha! Ono se to nějak srazilo s jejich bojovou chemikálií… vlastně je to dobře… jestli to reaguje, znamená to, že se bojová látka mění, rozkládá se… jo! Dobré to bude. Teď to umyjeme, všechno se to odplaví… počkej, Mrkt, podržím tě pod vodou, neboj se, nepustím… Jo, kluci, díky za tu dobrotu, to je prima, že mi to strkáte až do pusy, jo, to mi pomůže, už toho mám taky dost…Mrkt to nepolyká, tak jí to radši už do pusy nelejte, ať se ještě nezalkne… jo a hlavičku nepotopím, ne, tam naštěstí popálená nejsi… Mrkt, prober se! Prober se! Mrkt!…“

No, a pak už nevím… no, vlastně vím… nechci na to myslet. Nechci si to připomínat… nechci! Co jsem udělal, to jsem udělal! Změnit to nemůžu… ani nechci… prostě stalo se! Možná se to stát nemělo, nevím… Asi za to může i to napití, co mi jezínkové podali, zatímco jsem zkoušel křísit Mrkt. Anebo ne, vymlouvat bych se neměl, že. I teď, když nad tím přemýšlím, nevím vlastně, co jsem měl udělat. Ale když jsem viděl, jak ta chuderka leží bez sebe, sotva dýchá, nevnímá…

Taky jsem byl celý bez sebe, taky jsem nic dobrého necítil. Ani kapku slitování, ani kapku soucitu. Jenom zuřivost mě chytla. Veliká zuřivost. Amok. Řítím se z jeskyně jako smyslů zbavený. Zepelín těch Černých sedí na zemi a útočnice se mydlí s našima. Už ani žádný zvuk nevnímám, mám červeno před očima. To co jsem popadnul z hromady harampádí je právě ten zubatý meč, asi mi sám od sebe skočil do ruky… A řvu… ÁÁÁÁÁÁÁ… a biju to… nebiju »hlava-nehlava«! Biju to »hlava-hlava«! Zvukotěsné chraňušanky jim nepomáhají. Řvu a biju. Tahle vypadá jako velitelka černohlavých… No, vypadala…. Teď vypadá zrovna jako velitelka bezhlavých… a vy byste chtěly odletět? Zachránit se? Utéct! Uletět? To víte že nepoletíte! Teď jste šláply běsnícímu tygrovi na ocas!… JAJAJAJÍÍÍÍ!… A ta ballista je pořád ještě nabitá… že se netrefím? Chachá, do obludně velikého zepelínu ještě pořád na zemi abych se netrefil? Takhle tu zenitku nakloním… Ty tam, chceš to šněrování povolit a uletět? Myslíš si že to stihneš? No vidíš, žes to nestihla… Aha, ty už asi nevidíš…

JAJAJAJÍÍÍÍ….!!!!

Tak to nějak bylo. Nezbývá mi, než se stydět, protože to, co jsem udělal bylo trochu moc. A nedopadlo to dobře. Lízalka i Oštěpářka mrtvé. Z původní posádky Stanice na půli cesty jich zůstalo jen pár a výsadkové komando těch Černých jsem porubal úplně. Zůstalo pár jezinek z posádky zepelínu, dvě ze zlatokopek, co jsme je potkali nahoře na planině, a dvě z těch, které na nás čekaly, než jsme se vrátili od Beronů. A Mrkt? Popálená chuděrka zůstala na živu. To rameno má hodně poznamenané, zčernalé a ne a ne se pořádně probrat. Občas divně píská, občas se z ničeho nic rozpálí a pak se zase zchladí… její termoregulace se zbláznila… a tak ji někdy chladím, někdy zase zahřívám… Neviděl jsem to naštěstí, ale vím, že jezinky sbíraly krev těch pobitých a nalívaly ji Mrkt do pusy…

Hnusný kraj to Zakejvalčí, tohle Rrssff. A hnusný Ludvík, který to všechno způsobil a zmasakroval všechno kolem sebe.

Ale co teď?

A víte co? Je mi to skoro fuk. Děj se vůle boží, jak říkáme my ateisti. Mohamedáni prý říkají »inšaláh«, ale znamená to totéž. Jsem hnusný vrahoun, jsem bestie a vlastně nechci ani žít. Co jsem to udělal? Nejradši bych se neviděl. Svojí mamince se už nikdy do očí podívat nemůžu. Co jsem to udělal? Co to do mě vjelo? Vždyť jsem nikdy takový nebyl! No a teď bych měl třeba někdy jít zase do školy, postavit se před děti a něco jim vykládat? Jak bych se cítil? A jak se cítím teď? Ani se neptejte… Myslel jsem si o sobě kdovíco… A teď se to ukázalo! Ludvíku, jsi ty ještě vůbec člověk? Po tom, co jsi tady předvedl? Je v tobě aspoň kapka člověčiny? Už ses taky docela proměnil na strašidlo z téhle hnusné končiny!

Sedím v jeskyňce a brečím. To se mi »oči nepotí«, to prostě hlasitě brečím. Tečou mi slzy a teče mi z nosu… Žádný hrdina… už ani slušným člověkem nejsem. Jakým »slušným«… ???

Ne! Ludvo, ty do téhle země patříš, jsi strašidlo nejhorší, nikdy se neodvažuj na nějakého člověka promluvit, nikdy se domů nevracej, protože doma, tam bydlí lidi a ty jsi jen hnusný strašidlák, jsi obluda záhrobní a seď tady a nejraději tady umři! A nejlíp co nejrychleji, abys nemusel strašit tady, ani jinde! A na zemi už vůbec ne! Fuj, fuj, a největší FŮŮŮJ! …A co kdyby ses prostě oběsil? Za to, co jsi udělal, by sis to zasloužil, ty vrahoune! Vím, že peklo není, ale mělo by být, abys dostal, co si zasloužíš!

Nikdy nemůžu napravit co jsem udělal. Nikdy. I kdyby se nikdo z lidí nedozvěděl…? Jak nikdo z lidí, přece to víš ty! Ty, ty jedna nelidská bestie, co ses kdysi jmenovala »Ludvík«… Jsem jako ve snu. Kéž bych se probudil a bylo všechno jako dřív… kéž bych zůstal doma u maminky, kéž bych se nikdy nestal učitelem, kéž bych se nikdy nestal zabijákem! Teď sám nad sebou nahlas brečím, teď lituju všechny ty jezinky, které jsem pomordoval. Už nikdy nevylezu odsud z jeskyňky už se nikdy nepodívám nějaké jezince do očí. Musela by tam vidět hrůzu, co jsem udělal…

Moje maminka a lidová moudrost říká, že „ráno moudřejší večera“. Tož nevím jestli jsem moudřejší… ale jsem klidnější. Už tak zoufale nebrečím. Co už. Z jeskyňky nevylézám, jezínkové mě hladí a očividně se snaží mne uspokojit. Hladí, mažou a krmí a napájejí…

Mrkt sice ještě leží, ale ta rána se tak nějak stabilisuje, nebo co. Kůži na zasažených místech má takovou scvrklou, krabatou, a už jí ani netrápí ty záchvaty pálení a mrazení postiženého místa, jak se zdá. A ani už tak zoufale nepíská a nesyčí. Snad to bude lepší. Ludvíku, co jsi vlastně zač? Copak jsi nějaký Ludvík Chelčický? Nebo že bys byl Lvem Ludvíkovičem Tolstým? Neodporovat zlu násilím? Jsi snad nějakým jehovistou, který sice nebrání zlu, protože násilí je hřích, ale hbitě povolá policistu, aby ten hřích vzal na sebe, až bude jehovistu bránit? Nebo jsi ten policajt, co nastaví krk, aby chránil slabšího? Kdo tu byl ten slabší? Ty černé útočnice, které přiletěly připravené dokonce i na tvůj syrinx, se spuštěnou pozorovatelnou, živými hoppery, tou chemickou zbraní a vůbec s velkou přesilou? Chtěl jsi ty černé jezinky pomordovat, hned jak přiletěly? Nechtěl! Musel jsi bránit ty své? Například své pokrevnice? Musel! Tak nebreč, vychutnej si tohle duffo, ještě si lokni, vypni prsa a běž ven!

Co mám říkat, kromě trochy odvahy, kterou mi vyztužily nápoje, „mazáž“ a duffo, kromě rozumového rozkladu, mne ven vyhnala ta moje nešťastná zvědavost.

Oj,oj, oj…Kde bych mohl být, kdybych tak zvědavý nebyl! Asi bych zůstal doma u maminky, na inzerát o práci učitele někde v temné pohraniční bruseli bych neodpovídal… a vůbec.

No, první co vidím je vrak toho zepelínu. Nejméně dva balonety jsou prázdné a velice schlíple visí a leží na konstrukci letadla. Potrhané, pomotané šňůry visí jak pomíchaná střeva, když řezník vyvrhne pašíka. A ovšem vzducholoď sedí na zemi. Nakřivo, protože tu rovina není nikde žádná. Paluby zepelínu leží na zemi, jeden díl se opírá o naši hradbu…

A tady ještě leží zohavené mrtvolky Lízalky a Oštěpářky. Ta kyselina, nebo co to bylo za svinstvo, jim tělíčka rozežrala. Popálené a samozřejmě mrtvé jsou ještě i dvě černovlasé jezinky. Ale ostatní mrtvolky nevidím… kde jsou? Že by…? Ne, to ne!!!… Ale ano, ano. Tady byly prostě hody. Zatímco jsem v depresi smutnil v jeskyni, ošetřoval Mrkt a přemýšlel o sebevraždě, tady byly hody! U nás se hodům říká „krmáš“… a jezinky tady měly pohřební hostinu… krmily se… FUJ! Fuj, fuj, veliké fujfuj!! Jezinky jsou tak nacpané, že jim docela trčí bříška. Ty černovlasé i ty naše jsou nacpané. Zdá se mi, že se nějak usmířily, že se dohodly… Nebo ne? Vypadá to, že se čeká na mne! Aha, opravdu se něco chystá. Snad nechtějí abych taky ochutnal? Blééé! Aha, to je něco jiného. Ty černovlasé stojí v zástupu a na něco čekají… co to zase je? Budou se jedna po druhé omlouvat? Nebo co? No nic hezkého to nebude, protože žalostně pískají… No toto! Ony jsou v oficíně! Tak tohle by měla vidět paní Fijáková, naše holička! Tehdy, když v naší druhé třídě vypukly vši. Všichni kluci jsme se postavili do řady a paní holička nás ještě před školou, ještě na dvoře, vzala na dva milimetry… no, měli jsme z toho bžundu, léto beztak na krku, prázdniny za rohem… tož půl dne školy odpadlo, komu by to vadilo? Tyhle jezinky to mají ale horší. Neberou jim vlásky strojkem, ale nějakým nožem, kudlí to určitě moc, má ten nový účes do ježka daleko, zubaté a schodaté je až hrůza. Tohle asi nová móda nebude… tohle vypadá jako trest. A navíc barva… barvení na šedé a bílé prameny… no… při těch kratičkých vlasech jsou to spíše skvrny. Bílé a šedé… Asi je to nějaký druh potupy, nebo tak… A asi hrozné rituelní potupy, podle toho jako ostříhané a obarvené kvílí…

Popálené jezinky jsme pochovali do země. Co jsem měl dělat? Na oba hrobečky těch mých jsem naskládal na sebe ploché kameny… No a ještě jsem si trochu zabrečel.

Našel jsem jeden z cancourů, co po nás metaly útočnice. Byl už docela poslední, ostatní už byly uklizeny. Do rukou jsem ho nebral, to se ví. Kyselina? Ale kdepak. Tohle není chemická zbraň, ale biologická! Je to vlastně jenom kus nějaké tkáně, snad kůže, nebo masa jakési místní potvory. A ta je plná malinkých červíčků, červíčičků… Aha, a ti potvůrkové zákeřní se pustili do jezinek. Něco jako naše pozemská zákožka svrabová. Ale turbo zákožka! A že se Mrkt uzdravuje? To neudělala ta voda, omývání by na zakousnuté červíky nezabralo. Tu desinsekci určitě zajistily moje čuránky. Prostě mocné močné lidské tělní tekutině ti parasiti nezemští nemohli odolat. Ono jim asi nedělá dobře ani lidský pot. Sice mě popálili, teda vlastně pokousali, ale dál se nedostali a potupně v těch malinkých puchýřcích co mi naskákaly zahynuli. Jó, na nás, na lidi, na to je třeba jiný kalibr holenkové! Teda „holenky“…

Mrkt se uzdravuje. No uzdravuje… ta kůže pokousaná od červíků už nikdy nebude jako před tím… to vidím. Zdá se, že ji to místo ani nijak zvlášť nebolí, ale není stejně teplé, jako zbytek jejího těla. A ten rozdíl cítí, protože si klade na ta místa svou ruku, nebo i ruku mou. Asi jí to pohlazení dává nějakou úlevu, nebo co… nevím. Ale když mi maminka položila ruku na čelo, když jsem byl nemocný, nebo mi nějaké bebi pofoukala, úlevu mi to přineslo. To se ví, že nesedím u Mrkt celé dny v jeskyni, to by nešlo. A co se děje? To byste neuhodli!

„Tak ty bys chtěla kreslit? Proč ne. Když jsem někdy stonal, taky jsem si rád kreslil. V posteli, nebo třeba u stolu v kuchyni. Proč ne, klidně si kresli. Tady máš tu blánu, Mrkt a kresli si. Nakresli mi něco hezkého, než se vrátím. Půjdu s tou oškubanou Škubandou a její kamarádkou dolů, za bránu, do lesa, podívat se co tam roste. Tady jsi teď šéfová, Mrkt, tak tady buď hodná, máš to tady na povel, nikomu neotvírejte, počkejte až se vrátíme.“

Takhle si povídám s Mrkt, doufám, že mi rozumí. A co dělá Ludvík? Světe, div se! Dal jsem se na botaniku! Správně, na botaniku! Jo, jo… maminka říkala: „Odpíraného chleba největší krajíc“. A je to tady. Ludvík chodí po lese a sbírá místní květenu. A ta teda je! Je docela jiná, než to, co jsem před tím viděl tady v Zakejvalčí. No, některé rostliny mi něco připomínají, některých jsem si asi nevšimnul, ale většinou je to naprostá exotika. Vypadá to třeba trochu jako tahle přepodivná květinka.

Příklad flory z Rrssff. Ani sám Paganel by nevěděl co je to zač.

Nebo tahleta! Škubanda, zdá se, byla nějaký vědátor té černé výpravy, nějaký specialista. Když jsem si tak prohlížel sestřelenou vzducholoď a hlavně její výbavu, napadlo mne, že to asi jen tak nějací piráti nebudou… O pirátech si myslím, že jsou to tvorové nepoddajní, takoví divocí, kdovíjakým pořádkem neoplývající. Žádný řád a kázeň. Prostě divocí loupežníci, kteří jsou schopni porvat se i sami mezi sebou, vybavení tím, co kde komu ukradli, uloupili… Tady takové náznaky nevidím. Všechno jednotné, už od těch stejně načerněných hlaviček a vůbec celé vzducholodi. Ono je to v podstatě kamufláž, ta černá barva ve zdejším tmavém světě, že… no a ta výbava! Všechno urovnané upevněné, žádné giglající se vaky a pytlíčky uvázané jen tak halabala… všecko jednotné v zákrytu… a vůbec ta výstroj, co ty jezinky sebou měly! Spoustu jejich věcí jsem viděl poprvé, a vůbec netuším, k čemu je mohli mít. Jo, a každá šňůra v lankoví letadla má v sobě oranžovou nitku… ano, tak se i u nás, na Zemi značila lana patřící námořnictvu…..tohle nebyla výprava pirátská, tohle byla regulérní výprava vojenská. A úkolem nebylo, podle mého mínění, jen tak oloupit, vydrancovat, vyplenit naši »Stanici na půl cesty«, ale místo vojensky obsadit. Proto bylo jezinek na vzducholodi tolik. Kromě vzduchoplavkyň nesla vzducholoď vojenský oddíl, který se měl debarkovat, zneškodnit a zlikvidovat osazenstvo Stanice, teda nás, a ustavit tady vlastní posádku CSL (Certifikovaných silničních lupičů), čili celníků. Určitě byla jednou z těch mnou dekapitovaných i vojenská velitelka, velitelka výsadku. No, ale vzduchoplavkyně zůstaly, podle všeho, většinou na své vzducholodi, která po proražení balonetu teď už nemá dost vztlaku k dalšímu letu… jo, je mi to jasné. Ty co nebojovaly, ty co nepadly prve v boji, padly do našeho zajetí, byly potrestány oškubáním, nabarvením a ponížením dle jezinčího mravu.

A s jednou z nich, co jsem si pro sebe nazval „Škubanda“, teď chodím na několikadenní botanické výpravy do pralesa.

Jezinka je to šikovná, chytrá, pochopila, že jsem Ldff, sebe bez rozpaků jmenuje „Šškbbňdff“… A říkám skoro s jistotou, že Škubanda je nějaká šéfová, tedy bývalá, ale to se pozná. Svou doprovázející jezinku rázně komanduje a ta dělá co jí řekne. Teda to co Škubanda brbtne.

Pralesní rostliny-botanikovo delirium, že?

„Košík udělej! Ale né takový, takový plochý a delší, copak to nevidíš, jaký má ta rostlina dlouhý stvol? No, proto! A teď polož zavazadla, vylez nahoru pro tamten květ. A dělej, nemáme na to celý den!“

To se ví, že Škubandě nerozumím, ale podle toho, jak se ta druhá jezinka snaží a jak mlčky poslouchá štěkavé brebentění Škubandy, je jasné, kdo je tady šéfovou. Docela si představuju, že Škubanda byla nějakým externím vědeckým specialistou výpravy a ta druhá byla jejím asistentkou, pomocnicí, nebo tak něco…

Nevypadají ty holky, že by byly extra zdrcené vynuceným usazením vzducholodě. Prostě si jedou po své linii, věda je věda, no a když už jsme tady, bude aspoň pořádný herbář! Když ji tak pozoruju, vzpomněl jsem si na Vernův román. „Děti kapitána Granta“ se to jmenovalo. A byl tam jakýsi nadšený profesor, který ať byli kde byli, ať se dělo co se dělo, pořád nadšeně pozoroval a studoval místní přírodu. Jo, Škubanda by mohla být od zítřka tím profesorem.

„A ten Ldff nám tady v pralese dělá ochranku a když je třeba, tak nám případně utne jakýsi kmínek, abychom se dostaly k tomu květu… no a za odměnu mu zkusím plasticky a mimicky vysvětlit, k čemu může která ta bylina být. Jo, a vůbec je to zajímavý tvor, ten Ldff, už jsem o nich slyšela, ale nikdy jsem je sama neviděla, tož mám prima příležitost se s tímto exemplářem seznámit…“

Jak říkám, nemůžu jí rozumět, jak si tak brebentí, ale fakt to vypadá, že říká právě toto…

Sbíráme toho moc. Hafo, habakuk, jak by řekla školní mládež. Kytky jako z deliria botanikova. Z něčeho jenom lupení, z něčeho jenom prášek a kořínky, něco bereme vcelku. Názvy těch rostlinek si vymýšlím podle sebe, takže tohle třeba určitě není pampe-liška, ale aspoň pampe-vlk. A toto není koníklec, tohle je oslístáj… Někde musí být nějaký opylovací hmyz, když tu jsou takové květy, ale neviděl jsem zatím nic. Vlastně i zvířat je tu v Zakejvačí málo. Zatím jsem se setkal jenom s hoppery, housenkami, těmi krásnými podivnými motýly a se světluškami. Jestli byly ti bílí červíci v housence nějakými symbionty, parazity nebo mláďaty, jsem se nedozvěděl. Tak rychle je jezinky spořádaly…jo, vlastně, ještě ti svraboví malilinkatí ďáblíci…

A už mi to trampování pralesem lezlo krkem. Konečně zpátky na stanici, konečně se pohodlně okoupu v teplé tekoucí vodě. V pralese je co jíst, zvláště když je s vámi botanička Škubanda. Je dost překvapivé, že některá místní zelinka chutná podobně jako jako ta naše, pozemská. Třeba kopr tady vypadá úplně jinak, ale chutná stejně jako náš. Nemám kopr rád. Ani doma, ani tady. Ale ta zeleninová dieta je za mnou, tady na »Stanici« je pro Ludvíka i onačejší bašta. Změnila se pro mě nejen strava, ale hlavně se změnila vzducholoď. No a tím vším se Ludvíčkovi změnila i nálada. K lepšímu! Zatímco jsme botaničili, (a bosky se bota ničí špatně) Jezinky vzducholoď přestavěly. O ty dva prostřelené balonety ji zkrálily, jeden rošt nebo snad podlaží odstranily, všechny šňůry navázaly, a vůbec, vzducholoď jako nová. A hlavně! Už není černá. Takže tady se chystá záchrana! Hurá! Vzducholoď se zabavuje! Privatizuje! Znárodňuje! Prostě je moje! Maminka říkávala: „Ludvíčku, kdo lže a krade, do pekla se hrabe!“ Hmm, vlastně má pravdu, tady opravdu kradu. Ale možná už v pekle jsem. Horko je tu jako v pekle, strašidel okolo mě moc, tož co. Do pekla se nehrabu, v pekle už jsem! A chci se vyhrabat. A co k tomu potřebuju? Zeppelin! Nutně!

Jen co najdu tu místní Kejvalku tak vzducholoď vrátím. Čestné slovo. Na holý pupek přísahám! Na co by mi taky doma vzducholoď byla, že…

Letíme si už pěkných pár dní. Pro černé jezinky možná ta výprava neskončila takovým katastrofálním neúspěchem. Podívej se na to z hlediska jejich vzdáleného velitelství, Ludvo. Pravda, expedice měla velké ztráty na výsadkářkách. Velitelství zde přišlo o vzducholoď. Ale! Vzducholoď jim vrátím, slibuju. A o veslařky velitelství nepřišlo, většinou letí s námi, a zbytek obsadil Stanici. Takže hlavního úkolu jejich výpravy dosáhly! Navíc šest jezínků! To je přece kořist! A i nějaké harampání čili haraburdí ztrofejčily! Profesorka Škubanda si veze obsáhlou sbírku květeny a těch poznatků o člověku, teda o mě! Do vědy zvané Ludvíkologie se pustila opravdu zgruntu. Jak studijní exemplář prohlíží, zkoumá, jak se snaží o dorozumění! A musím uznat, že jí to jde! Opravdu. Tahle jezinka je vzdělanec s badatelským nadáním. Její zájem je tak veliký, že Mrkt žárlí. Uzdravila se, až na tu zkrabatělou jizvu bezvadně, ale žárlí. A jak! Je jí chuděrce, divoké jezince odněkud z pralesa jasné, že ji Škubanda rozumem převyšuje, ale místečko na spaní na mém břichu Mrkt samozřejmě jako jediné dopřávám. Asi není úplně jasné, co mám za lubem. Jak chci místní Kejvalku najít. Jednu malou tlustou věžičku v ohromném, pralesem zarostlém světě. Ale plán mám. Vyjde mi, vyjde! Určitě vyjde! Prý není zoufalých situací, prý jsou jen zoufalí lidé.

„Toho bohdá nebude, aby Ludvík zoufalství podlehl!“

Z toho sebepovzbuzujícího optimistického zvolání je vidět, že za mojí náladou 1A stojí nejen lepší okolnosti, lepší vzduch, duffo, ale i zásoba šťáviček, kterou si kdysi černé, ale dneska flekatě ožužlané vojsko vezlo a které jsem ovšem ztrofejčil. Ani nemrkly!

Opravdu domů? Domů!

„Škubando, Škubando… kdybys věděla! Pomohla jsi mi! Děti kapitána Granta jsi nečetla, ale přesto jsi mi pomohla.“

Škubanda na mě hledí ze zájmem, když kývám metrovou tyčkou, nahlas počítám kmity a namáhám oči, abych přes už dost odřenou blánu sledoval hodinky. Dokonce mám pocit, že aspoň tuší o co jde, protože drmo-mlaská v rytmu kyvů… no ano! Asi počítá se mnou.

„Ech…škoda, že nezvládáš vokály a stokrát větší škoda, že nezvládám vaše mlasky. Asi bychom se i na něčem domluvili…

Ani s našimi, pozemskými tvory, kteří nepochybně mluví, tedy s delfíny, se naši vědcové neumí domluvit a se strašidlem s úplně cizího světa by ses, zrovna ty, Ludvíčku, domluvit chtěl? Nefandíš si tak trochu? Na »mlasky« se nevymlouvej!… Tak co, chtěla bys vypočíst místní gravitační zrychlení, Škubando? Uměla bys to? A víš na co mi ten údaj bude?“

Jasně, že výpočet dělám písemně, na bláně a jezinky hledí vyjeveně, co to tam ten Ldff vyvádí. Krucipísek, je to dost pracné počítání, bez kalkulačky, bez tabulek. Navíc je nejisté, zda ta tyčka je tak dlouhá, jako ta, co jsem s ní kdysi, při své druhé cestě, kýval někde u té lokální »Zakejvalky.« Kolegové ze Země mi tvrdili, že je to k ničemu! A ono to k něčemu bude!

„Takže je ti to jasné, ty vědátorko. Tady ještě se to moje kyvadélko mrská jako živé. Proč? Protože jsme ještě blízko pólu! Tahle planeta se točí jako čamrda, takže rozdíl mezi gravitačním zrychlením polárním a rovníkovým je dost veliký, že.“

To by měl ze mne profesor Durus radost! Jak jeho student přednáší, i když jen strašidlu. I když strašidlu vzdělanému.

„My se musíme dostat do míst, kde se tohle kyvadlo bude kývat nějak takhle!“

A když jsem začal kývání zpomalovat, když jsem kyvadlo přidržoval a hlasitě počítal pomaleji, tak ta jezikopie Paganelova po malé chvilce váhání mávla ručkou, druhou napřáhla za sebe a dala tak najevo, že ví, kterým směrem jít za menším „gé“…

„Jo, ale to nevíš, jezinko vzdělaná, že to hlavní, co Vernův profesor Paganel vymyslel, je držet se rovnoběžky. Ono nejsou jen předměty Zeměpis a Fysika, ale i Literatura. A Verne Jules je klasika, abys věděla. A zrovna ty jsi mě svým „paganelováním“, tam v pralese, na tu myšlenku přivedla. Prostě se musím nějak dostat na rovnoběžku, kde je za minutu stejný počet kyvů jako u té Kejvalky. A pak se držet rovnoběžky! Když budu mít štěstí, nebudeme vzduchem veslovat kolem dokola celého Rrssff.“

Na cestě jsme už pěkně dlouho. Pořád neveslujeme, to by jezinky omrzelo. Děláme i hodně zábavy, hlavně hudbu, občas střelbu z mého protipancéřového dalekonosného luku šípem hvízdákem. Každou chvíli zastavujeme a oškubaná Škubanda prolézá prales a „paganelisuje“. A krmíme se a jsme samé „pch, pchchh, pche, pche…“. Při těch zábavičkách jsem si nemohl nevšimnout, že oškubané chuděrky nemají zájem o jezínky. „Aha, tak ono to ožižlání vlásků jezinek má vliv i na jejich říji…“

A Ludvík na každé zastávce kyvadlem kývá, aby se právě tím kejváním ujistil, že se ke Kejvalce přibližuje. Dá rozum, že všechna ta paráda, muzika, hvízdání šípem do daleka, a noční osvětlení není jen tak, proniczanic. Noční osvětlení jsem zavedl, protože mi jednak bylo líto těch vojenských světlušek pořád v klecích zavřených, jednak jsem prosadil i noční hostiny - tedy vlastně krmení, ale hlavně mi jde o to, aby nás bylo vidět i v noci. Jasně! Jasně, že nás kdovíjak jasně vidět nebude. Ale i v té stálé, i noční zdejší mlze a oparu, je osvětlené těleso patrnější než tmavé. Právě proto jsou na tělesu namalovány zlatou barvou veliké hvězdice. Těžko říct, co si jezinky o pomalované vzducholodi myslí, ale snažil jsem se naznačit, že to chci proto, že moje a Mrkt vlasy jsou zlaté… něco jako kmenová barva, nebo tak něco. Sežraly mi to, uznaly a nabarvily. Zajímavé. Temný až tmavomodrý svět je to Rrssff, ale o jasná barviva tady nouze opravdu není.

No a pak to přišlo. Konečně, konečně! Námaha marná nebyla! Hvizd a hvizd! No jo, ty vojandy se svých reflexů ještě nezbavily, ještě se pořád cítí vzduchoplavkyněmi a hlásí cizí těleso! Bát se nemusíme ničeho. Jen si to vezměte: náš zeppelin je dokonalejší konstrukce a výbavy, než všecko co jsem tu viděl. Posádkou jsou vycvičené jezinky. Na přídi je instalována ballista s piezoelektrickou municí a hlavně: na palubě je přítomen bohatýr neohrožený, lukostřelec přímo fenomenální, syrinxem a bulavou ozbrojený, sám veliký Ludvík Frištenský-Kocourek! No a kromě toho všeho si Ludvík loknul takové té šťávičky a do pusy strčil novoučké duffo. To uznávám, a říkám taky proto, aby bylo jasné, kde se to nadšení ve mně bere…

Tož co! Nebojíme se ani kominíka, ani čerta, a už vůbec ne nějakých jezinek! „Hrrr na ně!“

„Nééé! Nééé! Žádné hrr, žádné »na ně«! Poslouchejte holky! To je přece muzika, tam ty vzduchoplavkyně nám hrají! Ludvíku, tuhle muziku znáš! Ano! To je ta teskná, kvílivá muzika, tón, který se ztrácí, chvíli plný naděje… ano! Je to ono! Ludvo, ty kluku ušatá, to přece znáš! A ten zepelin je už tady.“

„Tak holky, žádná válka nebude! Podívejte, ta vzducholoď má na sobě to znamení, ty modré pruhy! To je ona! To není ona jen ta vzducholoď. To je ona i ta jezinka s vlásky jako z modrého staniolu! Jo! Ludvíku, máš štěstí! Veliké veliké štěstí…“

A už jsem na té druhé vzducholodi, už objímám trochu vystrašenou velitelku, ano tu, co jsem jí daroval kompas. No dobře, jen tak pro pořádek přináší Mrkt moji diorámu. Ale napřed samá »tak-tak-všelijak«, přidřepávání a vůbec. A nakonec dárek největší: poslední, ale úplně poslední pralinka. Už je chuděrka pralinka celá olezlá, hezká není vůbec, ale modrovlasé velitelce udělala radost náramnou. Oči rozkoší chuťovou přivírá…

No, ale úplnou bombu a výbuch nadšení vyvolalo půl tuctu jezínků. To je pískání a brebentění… A holky jsou mi schopny jezínky docela rychle sebrat. To vidím.

„A tak to né! Tak to nebude! Mrkt, podej, prosím, diorámu, ten model, ten kousek plastické mapy.“

„ANO! ANO! Modrovlásko, to je ono! Šikovná holka! Už posledně jsi ukázala, jak ti to modelování a loutkaření jde! Správně! Tak to patří!“

Co mám povídat. Jezinka bez velkého vysvětlování a bez pantomimy pochopila co se žádá. Hádanku vyluštila ajnc-cvaj! Prostě tu malou tlustou věžičku, po které Ludvík tak baží vymodelovala a na správné místo naší diorámy postavila. A Ludvík vzal maketku vzducholodi a postavit ji na tu malinkou Špačkárničku! Jo, jo, to je ono!

Tak tomu se říká Happy end.

Epilog

A proč nejsem znova učitelem? No dopadlo to všechno, jak to dopadlo. Špaček byl samozřejmě radostí bez sebe, že jsem se na modrém zeppelinu vrátil zpátky. Vypůjčenou vzducholoď jsem poslal domů hned, jak jsme si přelezli k modrovlasé velitelce. Kdo my? No přece Mrkt, Paganelka, pět jezínků a ovšem i sám Ludvík. Oškubané jezinky z poražené armády se konečně mohly vrátit domů. Na cestu domů jsem jim daroval jednoho jezínka. Snad je to pro jejich šéfové cena útěchy…

Špačkovo hnízdo přetékalo zbožím, ale další nepřicházelo, protože Špaček dlouho neměl co nabídnout a jezinky přinášely a pomalu vracely jen nějaké staré dloužky. Tři jezínky jsem poslal s modrovlasýma, jednak z radosti nad setkáním, ale hlavně jako odměnu za dopravu k Špačkovi. Podle radosti obdarovaných je to odměna náramná! A dva nejhezčí jezínci zůstanou zatím tady. Prodám je, jako Baník prodal Spartě své nejlepší hráče! Ať žije obchod, musím se do toho vpravit.

Protože učitelem už nebudu. Nemůžu.

Jen si to představte! Ludvík se vrátil do města s ohromnou dávkou prvotřídního materiálku! A se Špačkem! A taky se dvěma třeskutě zvědavými jezinkami! No, vlastně s jednou zvědavostí se třesoucí Paganelkou a s jednou žárlivou Mrkt. Když Mrkt viděla, jak Paganelka leze do vaku, vnutila se k ní.

„Toho bohdá nebude, abych ti, ty Paganelko jedna, svého Ludvíka přenechala! Ani ti ho nepůjčím!“ nějak tak si holky asi povídaly. Požďuchovaly se a hádavě brebentily ještě na schodech Kejvalky v jejich »pytlovitém pullmanu«.

Krásné uvítání nás čekalo v museu. Maminka, Schubertovi, Vrchní Matriarchální Velitelství …a taky trochu rozpačitá Ulrika. Proč rozpačitá? No protože je už vdaná a evidentně taky těhotná. Čekala prý na mě, ale dlouho to nevydržela. Ale chlapeček se prý bude jmenovat Ludvík. To je útěcha, že?

Jezinky se vypravily na noční prohlídku města v půjčených košilkách a velikých tmavých brýlích. Doktor jim dal na pusy takové ty lékařské masky a já jsem nesl za návštěvnicemi láhev s kyslíkem. Obě se totiž začaly v našem světě dusit, nejsou zvyklé na náš nízký tlak vzduchu, dostaly horskou nemoc, jako by byly někde v Himalájích, nebo aspoň Visalájích… A za malou chvilku ze sebe strhaly košile, jak byly celé promrzlé. Košilky i jezinky… No, ještě že to bylo v noci. Bylo znát, že je jim náš svět ještě více nepřátelský než nám Zakejvalčí. Ale spokojené byly nakonec obě. Paganelka nadšením, že se podívala do úplně cizího světa, Mrkt, když se zase vrátila. Jistě si říkala »Všude dobře, doma nejlíp!«

V pokračování pedagogické kariéry mi ovšem brání ještě jedna věc, bohužel důležitá. Může být učitelem člověk, jehož vlasy, obočí, řasy, knírek a vůbec všechny drobné »broskvičkové« chloupky po celém těle září staniolově jasnou zlatou barvou? S touhle parádou po světě chodit nemůžu… A abych si hlavu, vousy a obočí břitvou holil? To po mně nemůže nikdo žádat. To by vypadalo ještě hůř! Ať si radši město zvyká! Všichni tu o tom vědí, všichni to chápou, ale za hranicemi města bych byl exot.

A navíc, to naše město pendlera potřebuje. A když se něco udělat musí a jsem jediný, kdo to dělat může, pak to prostě udělat musím! Nikdo to za mě neudělá!

Zkrátka jsem pendlerem. Velkým pendlerem. Žiju takovým životem, jakým žijí třeba námořníci, nebo tiráci. Nějaký čas tady, nějaký čas tam, na druhé straně, na Špačkárně. Dobré je, že si mě na obou stranách Kejvalky považují. Ludvík je Pan Někdo! Tam i tady. A naopak.

Už jsem do obchodů docela proniknul. Velice mi pomáhá Paganelka i oddaná Mrkt. Myslím, že jsou všichni spokojeni. Obchod mezi světy běží jak má, podle potřeby tiše a nenápadně… Ve městě jsou spokojeni. Pagenelka je pochopitelně celá bez sebe badatelským nadšením, při každé cestě jí dovezu pozemské ovoce nebo zeleninu. A Paganelka bádá… Nechápu to.

Jak může někdo žít v pralese, přetékajícím úžasnými plody, a nadšeně vzdychat nad ubohou zeleninou naší chudé Evropy!

Ale když obě ochutnaly obyčejné zahradní jahody, musím jim pokaždé, když to jde, přivézt aspoň košíček. Pochopitelně každé jeden, aby se holky nepopraly.

Z Mrkt je teď naprosto dokonalá hokynářka, vyjednavačka a provozovatelka koloniálu, zbožíznalkyně a tak… Očividně si to užívá. Špaček je taky spokojen, myslím, že si zasluhuje trochu klidu a něčeho, co bych nazval důchodem. Má se docela dobře tam i tady, ale raději pobývá v Zakejvalčí.

Já se naopak vracím do města rád. Na faře jsem si nechal namontovat úžasnou vanu, vířivku. Po každém návratu, hned jak předám materiál Vrchnímu Matriarchálnímu Velitelství, se aspoň na půl hodiny naložím do vany a pustím si víření! Paráda!

A samozřejmě chodím dál plavat do Štěrkovny. Je tam voda krásně čistá a plave se tam báječně. Koupaliště mi v Zakejvalčí hodně chybělo! A lidi si už zvykli, že zářím do dálky… škoda, že i tady není léto po celý rok!

A Hedvice moje zlatá paráda ani tak moc nevadí…

Uvidím…

Konec

KONEC

© 2016-2018 Vlastimil Čech, ves u Frýdku-Místku

KONEC

Obsah

Spustit

Prolog

1.část - Kejvalka

Kustod a historik

Slavnost a tušení

Ulrika a Markétka

Králičí díra

Špačkovo hnízdo

Jezinky

Dolfi a třešně

Vyhnanec

Filosof

2.část - Soumrak

Zpátky a tam

Krysařka

Krátká kapitola o jazyku jezinek

3.část - Bloudění

Na Tři krále o krok dále!

Slavobrána?

Ludvíčka pacholíčka jezinky pryč nesou

Na bahenném jezeře

Let a přílet

Město

Krátká kapitola o jezinkách

Uzdravení

Amundsen, Nobile, Ludvík a ostatní vzduchoplavci.

Tenisáky a návštěva

Hora vzhůru kopcem

Proč?

Veliký Vynálezce a Stratég

Jeskyně Alibabova

Jezinčí kapela

Poplááách!

Ale co teď?

Opravdu domů? Domů!

Epilog