Autobus

Antologie amatérských autorů

Kolektiv

Beletrie

© 2016-2018 Kolektiv

Titul: Antologie amatérských autorů

Žánr: Beletrie

Autor: Kolektiv

Nakladatel: Autobus

Veškeré připomínky jsou vítané:

Generováno v http://sw.gurroa.cz 16.04.2020-12:07 pro SW.

Anotace:

Antologie Amatérských Autorů - aneb všehochuť povídek. Máte-li něco podobného, můžete se připojit...

Normální verze

Generováno v http://sw.gurroa.cz 16.04.2020-12:07 pro SW.

Neúplná podobnost

2016 Jaroslav Weiss

Všechno bylo stejný jako na Zemi. Obrovitánská hala, tak přeplněná, že se téměř nedaly odlišit fronty. Za stropu visící informační cedule, které spíše mátly. Chraptivé hlášení z přetížených amplionů:

„Osoba s číslem průkazu 8473551 se IHNED dostaví k přepážce 1547A/II!!!“

Postavil se do fronty, která se mu zdála ta správná. Po několika hodinách čekání se dostal k přepážce. Rozcuchaná úřednice na něj jen vyštěkla:

„Vaše číslo!“

„Ehm, já, chm, to bych snad měl dostat tady, ne?“

Úřednice unaveně sklopila hlavu.

„Co jsem komu udělala! Byl jste v Centrální Evidenci?“

Nebyl.

„Ach jo. Nevěšte hlavu, nejste sám, dnes už jich bylo... Podívejte se,“ podávala mu svazeček sesponkovaných papírů, „tohle vyplníte a půjdete k jakékoliv přepážce, jejíž číslo začíná třemi nulami. Tam dostanete průkaz a další instrukce. Mějte se. Další!“

Posadil se ke kývavému stolečku na nesmírně nepohodlnou židli. Takových stolečků bylo v hale plno. Začal studovat pokyny a postupně vyplňovat jednotlivé kolonky.

Všechno bylo stejný jako na Zemi, téměř i ten formulář. Oproti normálním přibylo několik kolonek: Datum, čas a místo úmrtí.

Mraveniště

1993 Pavla Semerádová

Jsou patrně nejznámějším druhem a patří mezi četné suchozemské živočichy. Živí se smíšenou potravou. Bydlí jich pospolu někdy jen několik tuctů jedinců, jindy pak až několik tisíc. Obývají nejrůznější prostředí od pouští až po dešťové pralesy a od Arktidy až po tropy. I když se liší velikostí, barvou a tvarem, vždy je snadno poznáte.

Svá obydlí si staví kde se dá a z různorodých materiálů. Podzemní stavby bývají rozsáhlé, propojené všemi směry. Bývá zde velmi rušno. V místech, kde jsou doslova našlapáni jeden na druhém a kde jde o život, se ozývá netečný hlas: „Ukončete výstup a nástup, dveře se zavírají!“

Mumie

1997 Pavla Semerádová

„Mumie, které zde vidíš ležet, byly přivezeny z nově objevených podzemních prostor. Jsou velmi staré. Svolali jsme naše nejlepší odborníky. Výzkumný projekt má začít co nejdřív. Hodně si od něj slibujeme.“

„Podívej, co se to děje?“

Jedna mumie začala praskat v místě švů na hlavě a podél hrudi. Nejdříve se objevilo podlouhlé tělo. Potom, když se podařilo dosud uvězněnému zcela se vyprostit, vyhledal vhodné místo k zavěšení, aby dosud malé, měkké a bezvládně visící části těla se vyrovnaly a ztuhly.

Ti dva dole byli úplně ticho. Nejlepší z jepičích vědců zírali na krásného neznámého motýla, který visel zavěšený u stropu a čekal, až mu zaschnou křídla.

Hra

1998 Pavla Semerádová

Od té doby, co si naši koupili počítač, nechodím už vůbec ven. Táta s bráškou programují, já ale hraji hry. Líbí se mi, že můžu být pilotem tryskového letadla, námořníkem, ale i pirátem, hledačem pokladů. Když začnu hrát, přestávám vnímat okolí, počítač mě úplně pohltí. Nejraději jsem pilotem Formule 1.

Start. Vyrážím v podobě modrého panáčka mezi ostatními na závodní dráhu. Vybral jsem si okruh Piccolo na Sicílii. A už se všichni řítíme do prudké zatáčky. Jak ostatní postupně předjíždím, zvyšuje se moje sebevědomí. Už jedu na 3. místě, kolem mě se všechno jen míhá. Prudký náraz. Auto hoří. Rudá barva přes celou obrazovku je to poslední, co jsem viděl.

Start. Musím se rychle soustředit, neboť červený panáček - můj druhý život - už vyráží mezi ostatními na závodní dráze. A už se všichni řítíme do prudké zatáčky. Zase předjíždím, kde to jde. Vypadá to, že zbytečně riskuji, ale to je právě kouzlo těchto her. Můžu jet naplno a když se vybourám, tak stačí zmáčknout tlačítko a hned dostanu další šanci. Než přijdu na to, co a jak řešit, stojí mě to vždy několik „životů“, ale napodruhé mi to jde vždycky líp. Na tachometru teď mám 400 km. Náraz, rudá obrazovka je to poslední co jsem viděl.

Start. Na okruh Piccolo vyrážím potřetí. Pomalu zvyšuji rychlost... Mám ještě dva životy.

„Martine, nech už ten počítač a běž se taky trochu proběhnout ven,“ napomíná mě mamka.

„No jo,“ říkám a ještě celý omámený z jízdy jej vypínám. „Půjdu si zajezdit na kole.“

„Běž, ale do parku, ať tě něco nezajede!“

Sraz spolužáků

2001 Pavla Semerádová

Tak se opět po roce scházíme... Jsme už všichni? Kdo se zdržel a kdo chybí? No jo, zase jako vloni, Pepík, Maruška a Lojza. Jenže Marušky se už nikdy nedočkáme, ta už je v nebi. Věnujme jí aspoň tichou vzpomínku, i když byla vždycky šprtkou třídy! Zato Lojza, expert na průšvihy, ten nám tu chybí! Ale kdo ví, možná ještě dorazí. Známe to přece už všichni, zdravíčko občas člověka parádně podrazí. To pak nikdo neví... Ale co, když ne letos, přivítáme ho nejspíš na příštím srazu, vždyť patří mezi nás. I když se, spolu s Pepíkem, pořád ne a ne odtrhnout od svých rodin. Ale až na ty tři je naše třída i tady v pekle pěkně kompletní...

Jatka (povídka, kterou nelze neotisknout)

Anonym

Jak jsem čekal, přišla mi odpověď v bílé, orazítkované obálce, na které byla má adresa vyvedena neumělým, jakoby dětským písmem. Nedočkavě jsem odhodil noviny, z jejichž titulní strany se na mě culil americký prezident, srdečně objímající jakousi skautku, a nervózně obálku roztrhnul. Na zem se vysypalo několik papírů. Kdesi vzadu v hlavě se mi začal klubat pocit, že něco není v pořádku. Začal jsem se papíry prohrabovat a ten nejasný pocit sílil. Konečně jsem našel, co jsem hledal. Na hlavičkovém papíře bylo ve dvou řádcích stručné, ale důrazné odmítnutí. Pod tím formální pozdrav a podpis napsaný stejnou roztřesenou rukou, jaká psala mou adresu. Zaskřípěl jsem zuby a ten list papíru zmačkal do malinkaté kuličky.

Pomalu jsem se vydal od schránky směrem k mému malému domku, a přemýšlel co dál. Jak jsem si postupně uvědomoval obludnost jejich zločinu, sílil ve mně vztek. Obětoval jsem svému dílu dvanáct let života - dvanáct let jsem trénoval bojová umění, učil se střílet a přežívat i v těch nejhorších podmínkách. Píchal jsem si heroin, abych věděl, jaké jsou po něm abstinenční příznaky, schválně jsem se nakazil několika pohlavními chorobami, abych byl obeznámen s jejich průběhem. A ti hajzlové tohle všechno poslali do prdele. Vrátili mi mou krátkou, ale neuvěřitelně hutnou povídku, ve které jsem shrnul všechny své poznatky, se slovy „Děkujeme, nechceme“. Ještě než jsem vstoupil na verandu, uzrálo ve mně neuvěřitelně silné přesvědčení - za tohle zaplatí.

Vstoupil jsem do domu, našel velkou sportovní tašku a začal do ní skládat všechny potřebné věci. Věci, které jsem se naučil ovládat tak mistrně, jak je to jen možné. Jak se taška plnila, cítil jsem čím dál tím větší pocit uspokojení nad prací která mě čeká. Plánoval jsem různé alternativy a promýšlel krizové scénáře, hledal jsem ty nejlepší způsoby, jak dosáhnout svého. Pak sem zavřel zip tašky a odnesl ji do auta.

Cesta do Prahy proběhla bez potíží. Města, jimiž jsem projížděl, byla díky časné dopolední hodině víceméně prázdná a tak byl počet chodců, které jsem nabral na masivní trubkový rám mého Nissanu Agressor minimální. Dokonce jsem ani nemusel zastavovat, abych otřel krev z předního skla - na všechno stačily ostřikovače a stěrače. Jak se blížila Praha, blížila se i má noha na plynovém pedálu k podlaze, a protože směrem k hlavnímu městu provoz houstl, přibývalo pitomců, kteří mi neuhnuli z cesty a nechali se vymrštit z vozovky drsnými nárazy mého Agressoru. Titanová ostří, která jsem Agressoru nainstaloval místo gumových pásků obepínajících dveře, se zařezávala do měkkého plechu drahých západních aut, a ubožáci, kteří si ještě před chvílí vařili mozek pomocí svých mobilních telefonů, se zděšenými výrazy v tvářích zjišťovali, že ani hands-free výbava je nezachrání před nechtěnou katapultáží z vozovky. Přes řev osmiválcového motoru, kvůli kterému v Agressoru nebyla ani šachta pro instalaci autorádia, jsem je sice nemohl slyšet, ale velmi živě jsem si představoval zvuky páčeného plechu, tříštícího se skla a výbuchů palivových nádrží, které se musely ozývat za mnou.

Policisté se na mě pověsili až po mém vjezdu do hlavního města, pár minut po tom, co jsem nabral černé BMW sedmičkové řady, které jsem častokrát viděl při televizních zpravodajstvích před budovou vlády. Odklopil jsem víčko černého krytu, pod kterým se kdysi skrýval airbag a do malé klávesnice, která se objevila, jsem naťukal několik příkazů. Na displeji zasvítilo jejich potvrzení a vzápětí se zasunulo zadní okno Agressoru. Samočinně naváděný rotační kulomet začal v krátkých dávkách s kadencí 700 střel za minutu kropit policejní vozy za mnou.

Řev kulometu mě téměř ohlušil, ale cítil jsem obrovské vzrušení z toho, co se právě dělo. Cítil jsem se jako geniální režisér, který právě na jeden záběr vytváří svůj nejlepší film, který budou v pozdních večerních hodinách vysílat všechny televizní stanice světa. Teprve teď jsem si uvědomil, že všechno co jsem udělal, vedlo právě k tomuto okamžiku.

Konečně jsem hustým pražským provozem prokličkoval až do té ulice neřesti. Policisté se mě již nesnažili pronásledovat - zřejmě pochopili, že proti mému kulometu mnoho šancí nemají, a tak se raději stáhli a zřejmě čekali na vrtulník, který by mě mohl odprásknout z bezpečné vzdálenosti raketou. Možná přiletí, ale pozdě - nezájem. Zvolnil jsem proto, a sledoval čísla domů. A pak se objevilo to prokleté číslo - číslo, jenž znamená smrt a šílenství.

Zastavil jsem, a ještě než jsem si přes rameno hodil sportovní tašku, krátce jsme v ní zalovil. V ruce se mi objevila devítka Magnum. Pak jsem si prohlédnul budovu a připomenul si, že osud mi dopřál splnit povinnost vůči desítkám a stovkám autorů, kteří, stejně jako já, byli jakýmsi redaktorským zmetkem označeni za literární impotenty, za špínu lidské společnosti, když do literatury přinášeli nové a netradiční postupy, které bouraly stará paradigmata a snažila se lidského ducha - chápajícího lidského ducha - povznést až k nebesům. Natáhl jsem závěr a vychutnal si zvuk, se kterým se náboj zasunul do komory.

A pak jsem vyrazil.

Náboje, které byly v zásobníku naskládány po dvojicích: průrazný s titanovým jádrem - tříštivý dum-dum, prošly obličejem šmejda, který si myslel, že mi může zabránit ve vstupu do budovy. Po jeho modravé uniformě se štítkem „GROUP4“, se rozstříkla krev a mozek. Aniž bych zpomalil, minul jsem budku, ve které ten odpad lidské společnosti seděl, když zrovna nevykuřoval venku, a několika dobře mířenými ranami jsem vyčistil výtah, do kterého se snažili nacpat jacísi ubožáci, kteří zaslechli, či dokonce viděli, jak skončil ten panák, který měl strážit vchod do nakladatelství, jenž vydává ty nejhorší z nejhorších komerčních splašků, přičemž zavrhuje novátorská a provokativní díla mladých umělců. Mé těžké okované boty několika kopanci vymetly trosky, které zůstaly z těch kancelářských krys a já stiskl tlačítko nejvyššího patra. Byl jsem rozhodnut pročesat tu rouhačskou budovu od střechy až po sklep, jen abych ztrestal namyšlenost těch, kteří si mysleli, že mohou zavrhnout něco, co se vymyká jejich rozumu.

Když výtah konečně zastavil, otevřel jsem dveře, jejichž křídlem jsem okamžitě srazil jakousi okolojdoucí sekretářku. Úder dveří ji odnesl dva metry daleko, ale přesto měla dost drzosti chytit se za nos a začít mi nadávat.

„Ty kreténe,“ zaječela a mezi prsty se jí začala řinout krev.

„Jak teď budu vypadat, ty vylízaná hlavo?“ tázala se a její pištivý hlas mi připomněl zvuky, které se v mých uších ozývaly, když jsem se zbavoval návyku na heroin. Doktor, který za mými zády tvrdil, že jsem během odvykací kůry docela zmagořil, měl mobilní telefon, který se jednou ozval se stejně nepříjemnými zvuky během našeho společného sezení. On tehdy vyvázl jen s přeraženýma rukama a roztříštěnou čelistí. Ale tahle namyšlená kráva mě opravdu rozčílila. A jako by toho nebylo dost, pokračovala ve své litanii:

„Tohle mi zaplatíš, ty debile. Tohle mi zaplatíš,“opakovala.

Já své dluhy platím, nezůstávám nikomu nic dlužen. Ani teď jsem neudělal výjimku a její zmalovaný ksicht jsem pomocí tří kulek, které zbyly v zásobníku, rozmetal po celé chodbě.

Z kanceláří, které byly umístěny za umakartovými přepážkami, se vyhrnuli lidé. Hodil jsem Magnum do tašky a vylovil ohmatané Uzi. Ještě než si čumilové stačili uvědomit co se děje, několik z nich se zhroutilo k zemi. Všude se najednou objevilo neuvěřitelné množství krve. Pomalu jsem tím tratolištěm procházel a zvolna kosil ty, kteří se snažili nacpat do svých zatuchlých kanceláří. Kulky vysekávaly do umakartu díry a šířily smrt po celém patře. Než jsem došel ke konci chodby, bylo všude slyšet už jen sténání a nářek. Nasadil jsem do Uzi další zásobník a začal hledat někoho, kdo by mi mohl říct, kde bych našel ty zparchantělé hnusáky, kteří měli tolik drzosti, že mi vrátili mou tvrdě vykoupenou povídku. Nakonec jsem objevil jakéhosi obtloustlého mužíka s pleší. Přidřepnul jsem k němu a za zkrvavenou košili jsem si ho přitáhnul k sobě.

„Ach,“ mumlal tiše. „Co s tebou teď bude, ty můj pejsku?“

Znechuceně jsem odvrátil tvář. Místo aby se snažil smířit s Universem, přemýšlel o jakémsi čoklovi. Trochu jsem ho propleskl, aby se probral. Zabralo to a jeho kalící se zrak se upřel do mých očí. Položil jsem mu otázku, na kterou jsem tak palčivě potřeboval znát odpověď. Chvíli na mně zmateně zíral, pak ale odpověděl:

„Ve druhém patře.“

Ani jsem nezaváhal a napálil mu jednu do nosu.

„Nelži, ty ksindle,“zavrčel jsem na něj a pro jistotu mu ještě právě přeraženým nosem zakroutil. Zařval, ale má taktika zabrala:

„Ve třetím,“ křičel. „Ve třetím! Ve druhém jsou bezpečáci! Prosím vás, neubližujte mi,“ kňoural.

Znechuceně jsem jej pustil a vydal se k výtahu.

Ve třetím patře zřejmě už něco tušili. Místo rouhačského šumění počítačů a zatuchlého pachu hniloby, která prorůstala celou touto budovou, mě totiž uvítala salva z pistolí, které v rukách drželi šašci ve stejných modrých oblecích, jaký měl ten kripl dole. Před jistou smrtí mě zachránil jedině můj výcvik. Hned jak jsem proti sobě uviděl namířené zbraně, jsem ve zlomku sekundy zalehl a bleskovým pohybem z tašky vylovil hrozen čtyř granátů. Jediným trhnutím jsem je zbavil pojistek, které byly pomocí speciálního držáku propojeny, a odhodil. V okamžiku, kdy má pravice opisovala ladný oblouk, aby vymrštila ta smrtonosná vejce do přivírajících se dveří výtahu, ozvala se salva. Tři kulky mi prošly předloktím, ale neměl jsem čas se těmi ranami nějak zabývat, protože jsem se musel odsunout co nejdále do výtahu, aby mě nezasáhly střepiny odletující z granátů. Výbuch mnou otřásl. Kabina výtahu se povážlivě zahoupala, a já měl co dělat, abych si stačil taškou zakrýt obličej, ke kterému mířila skleněná smršť roztříštěné výplně dveří výtahu. Když se situace trochu zklidnila, prohlédl jsem si postřelenou ruku. Tři díry po čistých průstřelích krvácely, ale s vypětím vůle se mi podařilo provést starý jogínský trik, který umožňuje stáhnout okraje rány tak, aby nekrvácela. Pro jistotu jsem ruku ovázal kusem bílého trička, které jsem si z těla strhnul levou rukou. Postavil jsem se a poněkud potácivě - stále ještě otřesen výbuchem - jsem se vydal dokonat své dílo spravedlnosti.

Patro, ve kterém před výbuchem snad bývaly stejné umakartové přepážky jako nahoře, bylo dokonale zničené. Po výbuchu se proměnilo v jedinou velkou místnost, kde se krev, mozky, vnitřnosti a kusy končetin mísily s úlomky umakartu, psacími stoly a krátkými anténami mobilních telefonů. Kráčel jsem tou spouští a rozhlížel se, jestli nenajdu tu část, kde býval ten stánek obscénní blbosti - redakce časopisu, jehož redaktoři denně odmítají práce, jež si zaslouží nejhlubší obdiv. Konečně jsem uviděl několik scifistických kalendářů v různém stádiu destrukce a zpod umakartu vyčnívající ruku. Odkopl jsem umakart a objevil toho, jenž byl vším vinen. Vlasatec s knírem se se zkroucenou tváří snažil ucpat si díru v břiše, kterou mu způsobila klávesnice počítače, stále ještě trčící z rozšklebeného otvoru ven. Zachechtal jsem se jeho utrpení a klávesnicí zakroutil. Vlasatec strašlivě zaječel. Ušklíbl jsem se a jal se prohledávat okolí, zda nenajdu ještě někoho zodpovědného za tu strašlivou potupu, jíž se dostává nám múzami políbeným. Po chvíli jsem našel drobnou postavu - kdybych nevěděl o koho jde, řekl bych, že jsem právě potkal mladého brýlatého inťoše, který se ještě stále nerozhodnul, zda někdy opravdu dospěje. Jako zázrakem zůstal téměř nezraněn - jediné zranění které utrpěl, bylo několik šrámů na obličeji, připomínajících velké písmeno Q. Rozhodl jsem se být velkorysý a nechal toho ubožáka, který sice sešel z pravé cesty, ale nikomu neškodil, běžet. Podměrečné ryby se taky mají pouštět. Inťoš chvíli zmateně hleděl na vlasatce, kterému by snad chtěl i pomoci, ale když jsem mu poodhalil největší z tajemství mé tašky, rychle se sebral a rozběhl se směrem, ve kterém jsem předpokládal požární schodiště. Zatímco jsem se zabýval inťošem, podařilo se poněkud vyhrabat mému úhlavnímu nepříteli - předtím, než jeho vizáž pošramotily střepiny umakartu, mohl vypadat jako úspěšný podnikatel se zlatými obroučkami brýlí a sebevědomým výrazem. Vzpomněl jsem si na všechny nepravosti, které napáchal jako člen porot literárních soutěží, v nichž vítězí nikoliv ti nejlepší, ale ti nejpoplatnější jeho primitivnímu vkusu. Ocelová špička mé boty zasáhla podnikatelovo rameno a spolu s cárem košile z něj odtrhla kus masa. Podnikatel zaječel a upadl do bezvědomí.

S pocitem uspokojení jsem ty dva sledoval. Pak jsem Uzim pokropil místnost, ve které se začínali zvedat i další přeživší kancelářští švábi a z tašky vytáhl to, co inťoše přesvědčilo o nepochybné správnosti jeho zaječích úmyslů - nablýskanou a dokonale promazanou motorovou pilu Husquarna...

Dále je tento příběh již dostatečně znám z bulvárního tisku. Tento dopis vám posílám zejména proto, abyste si uvědomili, že ačkoliv jsem byl na úprku několikrát zraněn, jsem stále v dobré formě. Proto vás vyzývám, vážená redakce, - je to především ve vašem (!) životním zájmu, - abyste váš odmítavý postoj k mé povídce znovu a jistě pečlivěji zvážili...

Báseň stařenky

Poslyšte, sestro, když na mě hledíte,

řekněte, koho to před sebou vidíte?

Ach ano, je to jen ubohá stařena

s divnýma očima a napůl šílená.

Odpověď nedá vám, jídlo jí padá,

nevnímá, když po ní něco se žádá,

o světě neví, jen přidělává práci,

boty a punčochy napořád ztrácí.

Někdy je svéhlavá, jindy se umí chovat,

už potřebuje však krmit a přebalovat.

Tohleto vidíte? Tohle si myslíte?

Sestřičko, vždyť o mně vůbec nic nevíte!

Budu vám vyprávět, kým vším jsem bývala,

než jsem se bezmocná až sem k vám dostala.

Miláčkem rodičů, děvčátkem, tak sotva deset let

s bratry a sestrami slád život jako med.

Šestnáctiletou kráskou, plující v oblacích,

dychtivou prvních lásek a pořád samý smích.

V dvaceti nevěstou se srdcem bušícím,

co skládala svůj slib za bílou kyticí.

A když mi bylo pár let po dvaceti,

já chtěla šťastný domov pro své děti,

Pak přešla třicítka a pouta lásky dětí,

jak rostly, už mohli jsme uzlovat popaměti.

A je mi čtyřicet, synové odchází,

jenom můj věrný muž pořád mě provází.

Padesátka přišla, ale s ní další malí,

co u mě na klíně si jak ti první hráli.

Však začala doba zlá, můj manžel zesnul v Pánu,

mám z budoucnosti strach, někdo mi zavřel bránu.

Život jde dál, mé děti mají vrásky

a já jen vzpomínám na ně a na dny lásky.

Příroda krutá je, i když byl život krásný,

na stará kolena nadělá z nás všech blázny.

Tělo mi neslouží, s grácií už je ámen,

kde srdce tlouklo dřív, dnes cítím jenom kámen.

Však vprostřed zkázy té mladičká dívka žije

a srdce jí, byť hořce, tam uvnitř pořád bije.

Vzpomíná na radost, na žal, co rozechvívá,

vždyť pořád miluje a nepřestala být živá.

Málo bylo těch let a netáhla se líně,

já smířila se s tím, že všechno jednou mine.

Otevřete oči, sestřičko, teď, když to všechno víte,

neuvidíte seschlou stařenu...

Teď už - MĚ uvidíte!

Tuto báseň napsala žena, která zemřela v oddělení pro dlouhodobě nemocné. Personál nemocnice ji nalezl mezi jejími věcmi, a tak se jim líbila, že ji opsali a báseň pak putovala po celé nemocnici a dál.

Tento text by se měl stát povinným studijním materiálem pro veškerý zdravotnicky personál !!!

I pro rodiny !!!

Dráček

Anonym

V kupé vlaku nás sedělo pět a na další zastávce k nám přistoupila mladistvě vypadající dáma s chlapcem, který jak se později ukázalo - nebyl syn, ale vnouček. Spořádaně jsme oba dva pustili na místa, která i navzdory špinavým oknům umožňovala hezký výhled na ubíhající, takřka jarní krajinu. Chlapec chvíli pozoroval okolní svět. Ten ho ale omrzel, a tak začal očima těkat po kupé, až ho na stěně zaujala sprejem vyvedená kresba, které jsme si my dospělí ani nevšímali. Na umakartovém podkladu se tam skvěl červený kosočtverec na špici s čárkou uprostřed. K dokonalému provedení měl daleko, ale malba svůj účel splnila, neboť každý bezpečně poznal, oč se jedná. Až na malého chlapce.

„Babí, co je to tam namalovaný?“ Neznámý druh „smailika“ ho zřejmě zaujal.

„Kde myslíš Kubíku?“

„No přece naproti nám, na stěně,“ ukázal chlapec na nestydatou malůvku. Na čele jí vyskočila ustaraná vráska. I my ostatní jsme zpozorněli a se špatně skrývanou škodolibostí vyčkávali, jak se ta dobrá žena se zapeklitou situací popere. Prala se ale statečně.

„To je... to je...“ přemýšlela usilovně, čím ukojit vnoučkovu zvědavost, až ji osvítil duch svatý.

„To je přece dráček!“ zašvitořila s líbezným úsměvem a nás, škodolibce, obdařila vítězoslavným pohledem.

Zdálo se, že trapas je zažehnán, atmosféra v kupé se opět uvolnila a všichni přítomní se vrátili ke svým myšlenkám. Ne však chlapec.

„Jakej dráček, babi? Myslíš jako ten na pouštění?“

Babička, čelíc další zvídavé otázce, nešťastně vzdychla a očima k nám vyslala signál SOS. Nikdo jí však záchranné lano nehodil.

„No ano, Kubíku, takovej co ti udělal táta na podzim, pamatuješ?“ improvizovala statečně. Chlapec se zamyslel. Tak dráček, hmmm.

„Hele babi a nepotřebuje ten dráček vocas?“

Dvěma spolucestujícím už cukaly koutky úst a paní začala rudnout.

„Tenhle dráček asi ne,“ hlesla babička.

„To je divný, každej správnej dráček by si vocas zasloužil,“ mudroval vnouček.

„Tak tenhle ho nemá!“ odsekla mu babička. Očividně jí docházela trpělivost i fantazie. Mladý se ale nedal a bezděčně utahoval šrouby.

„Babi a ty máš dráčka?“

Babi polil pot a polovina kupé se odebrala na chodbu, odkud se ozývaly salvy dosud zadržovaného smíchu.

„Já už přece dráčky nepouštím,“ odpověděla ta dobrá žena žalostně.

„Takže už dráčka nepotřebuješ!“ triumfoval chlapeček a zbylé osazenstvo propuklo v řehot. Babička se blížila infarktu a vnouček dál bezelstně rozvíjel svou ďábelskou teorii:

„Ale když jsi ještě dráčka mívala, tak jsi vocas chtěla, ne?“

To už smíchy slzelo celé kupé i chodba před ním. Na nebohou ženu to ale bylo příliš a bouchly saze.

„Chováte se jako primitivové!“ rozječela se na nás. „Čemu se smějete? Jak asi před tím klukem vypadám?!“

Nenápadná studentka v brýlích, která seděla naproti, poprvé zvedla hlavu od své učebnice, a do nastalého ticha ke všeobecnému zděšení pravila: „Jako dráček?“

Ženě sklapla čelist a chvíli na dívku konsternovaně hleděla. Pak ale pochopila význam sdělení i trapnost svého výstupu a začala se smát. Postupně se k ní přidali i ostatní cestující i s kloučkem, který sice nevěděl, čemu se směje, ale smál se o to upřímněji.

„Máte pravdu, chovala jsem se jako dráček,“ soukala ze sebe ta žena, co jí bránice dovolila.

Vlak zabrzdil v konečné stanici a lidé začali vystupovat.

Loučili se slovy, tak se mějte paní a ty taky draku...

Polednice

Anonym

Řehoní se dítko drze, učitelce v bledou líc,

ať se jenom úča vzteká, ví, že vlastně nesmí nic!

Učitelce v hlavě hučí, chvějí se jí kolena,

když tu v umučené lebce bleskne veršík Erbena.

„Pojď si proň, ty Polednice, pojď, vem si ho, upíra!“

Když tu dveře ztichlé třídy kostlivý hnát otvírá...

Pod plachetkou - však to známe - příšera se zjeví tu,

dříve rozjívené děti náhle stojí v zákrytu.

„Dej sem dítě!“ zaburácí, „volala jsi, tady jsem!“

„Volala jsem. Pročpak dítě? Víš co? Radši mě si vem!“

Ty si sbalíš děsné dítko - horší přijdou do školy -

„a mne za zmizení žáka odbor školství osolí!“

„Mě si vezmi, Polednice, konečně tak najdu klid!“

Kolegyně potvrdí ti, jak je těžké takhle žít.

Ať se kde chce co chce šustne, kdo je vinen ze všech zel?

„Kdo je volán jako pucflek? Zcela jistě učitel!

Když si páťák místo džusu

dá pořádný rumu lok,

na koho se ukazuje?

Zanedbal to PEDAGOG!

Když se dívka zfetovaná

vrhá z okna jako cvok,

v ruce láhev od čikuli...

kdo je vinen? PEDAGOG!

Když mládenci skotačiví

vhodí chodce v říční tok,

kdopak za to zvěrstvo může?

Jen a pouze PEDAGOG!

Že děťátko v třetí třídě

pohačá si druhý rok,

kdopak mu měl IQ zvýšit?

Kdo to nezvlád? PEDAGOG!

Tak to vidíš, Polednice,

škoda mluvit, hanba klít,

proto radši mě si vezmi,

ať mám jednou pro vždy klid.“

Polednice hlavu skloní,

slza z oka skane jí.

Šeptá: „Nejsem kompetentní,

zanech marných nadějí.“

Na pozdrav svým strašným hnátem

učitelce zakývá,

chápe už, proč pro tu ženu

není příliš děsivá...

Bacha na napomínání dětí! Pamatují si to!

Anonym

Trapasy s dětmi ve veřejné dopravě jsou jedny z nejhorších situací, které se rodičům mohou přihodit. Protože není kam utéct. Vždycky si vzpomenu na toho prcka, co viděl starou babičku natřenou jak plakát a na celý vagón zaječel:

„Tátí, proč je ta paní taková zmalovaná?“

Tatík jej odtáhl na druhou stranu tramvaje, něco do něj chvíli hučel, kluk zmlkl, ale po chvíli zase zakřičel:

„A tatí, co je to ta stará rašple?“

My bychom rádi, aby se nám stalo jenom tohle...

Tramvaj přijela skoro prázdná, Viki se nám vytrhla, prosmykla se návalem a vylezla na volnou sedačku. Snažili jsme se k ní postupně prodrat, ale šlo to těžce, raději jsme čekali, až si lidé označí lístky.

Nad Viki se postavila slečna, usmívala se na ní a Viki se hned začala culit. To je stádium seznamování. Pokud Viki uzná, že se s danou bytostí dá mluvit, naváže občas konverzaci sama. Svým způsobem.

Její první seznamovací větu bych označil za jednu z nejhorších, co se snad dá ve veřejné dopravě zvolit:

„Máte holej ZADEK!“ vyprskla na celou tramvaj s důrazem na poslední slovo a začala se děsně hihňat.

Slečna měla prostě nějaké kalhoty se sníženým pasem, nebo jak se jim říká, a ano, část pozadí byla vidět. Do jisté míry to bylo tím, že se držela stropních madel, takže se jí bunda vysunula nahoru a tím se »holost« zvýraznila. I v této zimě. Ne, že bych si toho všímal, ale když už na to dcera upozornila...

Slečna zrudla. Všichni v tramvaji se začali uculovat a několik puberťáků u dveří se svalilo na schůdky. Kéž by to skončilo jen tímhle...!

Zatímco si slečna snažila stáhnout bundu, Viki svým hláskem, co dokáže překonat jakýkoli hluk veřejné dopravy zase vyprskla:

„Nastydne a bude vám kejchat!“

Manželka na mne vrhla vražedný pohled. Jako kdybych za to mohl!

„To jí říkáš vždycky ty!“ sykl jsem nenápadně. To musela uznat a hned zrudla.

Maminka vždycky dbá na to, aby bylo dítě zakasané a nikde mu nic nečouhalo, tak jí přesně tohle vždycky říká: „Nastydne ti zadek a bude ti kejchat!“ Jsem z obliga. Super. To se mi často nestává. Vlastně vůbec.

Pár lidí v tramvaji vyprsklo taky, slečna byla celá červená a nervózně se smála. My už se k Viki ani nesnažili dostat. Jen jsme tak stáli v tlačenici a vezli jsme se, jako bychom k nikomu nepatřili. Viki se pak dívala z okýnka a byla ticho.

Slečna několikrát málem spadla, protože se už neodvážila držet nahoře. Potom Viki s pohledem ven a poučně vztyčeným prstíkem hlasitě zadeklamovala, jako by si vzpomínala na nějakou poučku:

„Hlavní problém zítřka: nastydnou ti střívka!“

Dva vysokoškoláci kousek od ní se začali nepokrytě řehtat, jeden mlátil hlavou do tyče. Puberťáci u dveří se na schůdkách už jen klepali jako hromada rosolu.

Manželka znovu vrhla vražedný pohled. Ok, tak za to jsem již mohl já. Kdo by čekal, že si na to zrovna vzpomene, zas tak často jí to neříkám, já jsem otec, mně je fuk, jestli je zakasaná. Já to hlídám, jen když mi řekne maminka. Pak ji upravím a občas to doprovodím nějakou replikou na varování ministerstva zdravotnictví.

Viki se otočila ke slečně a potřetí vyprskla:

„Budete KADIT sněhuláky!“

Slečna i my měli jedinou touhu: být úplně někde jinde. Byla tak červená, jako by jí prosakovala krev. Jeden pán naproti začal proti své vůli chrochtat, nějak to nemohl udržet. Jeden vysokoškolák si to začal psát do mobilu. Puberťáci na schůdkách měli smrtelné křeče.

Slečna se otočila po chrochtajícím pánovi, což neměla dělat, neboť ukázala Viki svůj lehce odhalený zadeček, ta to ovšem chápala jako hru, ukázala na její pozadí a s hysterickým chechotem zavýskla:

„BUTTCOIN!“

V angličtině se ten výraz používá pro půlky zadku, protože připomínají otvor na vhazování mincí. No ano, teď už vím, že jsem jí to neměl učit. Stále v tramvaji bylo několik cizinců, kteří netušili, o co jde. Teď se začali řezat všichni. Vysokoškolákovi z toho vypadl mobil. S manželkou jsme se začali přesouvat na druhou stranu vagónu.

Zase pohled ven a zamyšlené deklamování se vztyčeným ukazováčkem:

„K nemoci nás přivádí - odhalené pozadí.“

Budu muset navrhnout mamince, aby s nezakasaným dítětem nedělala takové cavyky, sám jsem netušil, kolik průpovídek se k tomu pojí. A že si je Viki všechny pamatuje. Najednou Viki začala poskakovat na sedadle a vůbec nedbala na slečnu, která jí zuřivě naznačovala, ať už nic neříká nebo jen potichu. Zřejmě si vzpomněla na nějakou obzvlášť dobrou věc. A opravdu:

„VE TMĚ SVÍTÍ - HOLOU ŘITÍ!“

Tramvaj se rozeřvala tak, že řidič začal brzdit. Vysokoškolák myslím svůj mobil spolkl. Puberťáci se drželi dveří a klepali se, jako kdyby probíjely. Chrochtající pán několik lidí poprskal. Slečna se již smála taky, ovšem celá její pokožka vykazovala známky, že jí brzo vyrazí ještě srp a kladivo.

Z toho plyne poučení tzv. Miranda warning: všechno, cokoli řeknete, může být - a také bude - použito proti vám!

Život píše román

2016 Jerry Worker

(Podle skutečné události)

Probuzení

Měla to být naprosto banální kontrola. Minulý týden jsem zkolaboval z horka. Nebyl jsem první ani poslední. Starší doktorka na pohotovosti mi změřila tlak, zkontrolovala, jestli je to skutečně kolaps z horka a ne opilost - přejděte tady po té čáře... Pak zavolala sanitku, saniťák mi udělal zběžné EKG, zakroutil hlavou a už jsme jeli. Příjem do nemocnice o půl jedné, nikdo nikde, jen sestra a pro změnu mladá doktorka, pořádný EKG a ... My si vás tady na chvilku necháme, jen pro jistotu... Tak jo. Odběry krve o půl šesté ráno, kontrola moči, stolice, tlaku, tepu a podobně. V deset vizita. Další doktorka, ale pro změnu několik sestřičáků. Za dva dny mě propouštěli, prý mají málo lůžek a takový, jako jsem já, tam vozí tři denně. Kontrola za týden.

Měla to být naprosto banální kontrola. Zase jiná doktorka, ta zírala do papírů a ptá se, kde jsem se toulal, prý jsem se nedostavil na následné vyšetření. Naštěstí jsem měl sebou propouštěcí zprávu a ukazoval jsem, že nic takového tam nemám. Tak tedy prý se to vyšetření provede hned, a už volala sanitku. A prý mě píchne premedikaci, abych tam někde zbytečně netvrdl na chodbě. Pokud se vám bude chtít spát, v klidu můžete.

V sanitce jsem klimbal, pak mě posadili na kolečkové křeslo (pacient nesmí po nemocnici chodit sám!). Ani jsem moc nevnímal, kam mě veze, nějaká ordinace a přesun na oddělení, do postele a zatmívačka.

Ráno jsem jen zíral. Tady to znám, tady jsem kdysi dávno ležel, když jsem přestal kouřit a tělo se zbláznilo. Ale proč jsem tady?

Doktorská konzultace

Vše vyšlo najevo o půl desáté při vizitě. Doktor si mě dokonce ještě pamatoval:

„Pane X., co vy tady? Prý jste se nedostavil na následné vyšetření a museli vás přivézt včera, skoro násilím!“

„Jakým násilím, nadopovali mě nějakým svinstvem, ze kterého se mi ještě teď motá hlava! Navíc, v propouštěcí zprávě jsem nic o nějakém dalším vyšetření nic neměl.“

Doktor se chvilku přehraboval v průvodní dokumentaci.

„Já tady žádnou vaši propouštěcí zprávu nemám.“

„Musíte ji tam mít. Na vlastní oči jsem viděl, jak ji doktorka dává do složky!“

„Nemám, no. Nedá se nic dělat, musíme si vás tady nechat, dokud se věc nevyjasní!“

Tak jsem mu poradil, ať kontaktuje mou doktorku, ta mu to pošle mailem. Po odchodu vizity jsem si polohlasně povzdechl: Bože, do čeho jsi duši vložil... Pán z vedlejší postele prohlásil, že on za nic nemůže, že zaspala výstupní kontrola...

Rozuzlení

O půl třetí přišla staniční sestra, vztekle zavrčela, že se mám sbalit a počkat na chodbě před ordinací pana doktora. Milerád jsem uposlechl, opustil jsem pohodlnou postel, kterou houf sester a sestřičáků bleskově převlékl a pohodil na ni dalšího pacienta. Ten ležel jako kus dřeva a jen sténal: Bože... Bože... Pán z vedlejší postele chvíli odpovídal větami Ano, synu, v klidu se svěř, ale potom mávl rukou a odebral se k televizi.

Od sezení na tvrdé lavici mě už chytaly křeče do sedacího svalu - fakt, nekecám! - až do půl páté. Pak přišel doktor, zapadl do dveří. Za několik sekund se dveře opět otevřely, a doktor mě zval dále.

„Vydržíte ještě chviličku? Já si musím udělat kafe, od jedenácti jsem se nezastavil. Chcete taky?“

Chtěl jsem, doktoři mívají dobré kafe. A když mi ho nabízí přímo zástupce primáře, bude v tom nějaká omluva. Taky, že jo.

Totiž, doktorka na pohotovosti napsala dvě diagnózy. Jedna byla na nespecifikované kolapsové problémy, zato ta druhá byla brutální: Neurologické problémy projevující se panickými ataky a nerozpoznáváním daných skutečností.

Doktorka na příjmu tu druhou opomněla uvést do chorobopisu, takže když mi nic nezjistili, normálně mě propustili. Došla na to až nějaká další, velmi všetečná doktorka. Ztropila virvál, tak aby měla dušička pokoj, dopsali to další diagnózu dodatečně s tím, že by se mělo někdy udělat následné vyšetření. Bohužel, doktorka na kontrole se právě vrátila z dovolené a nikdo ji na toto řešení neupozornil. Takže našla v chorobopise neurologické problémy, vyšetření nebylo provedeno a už to jelo. Tedy já jel na psychiatrické oddělení. Naprosto nedobrovolně, nadopovaný nějakým absolutně nevhodným svinstvem, které se normálně dává agresivním pacientům.

Takže vše dobře dopadlo. Doktor se omluvil za všechny zúčastněné, doktorky dostaly tytyty od primáře, já řekl, že tohle se může stát každému a že to nebudu dále rozmazávat, takže mě nakonec odvezla domů luxusní sanita.

A to kafe bylo fakt výborné!

Jak dát kočce tabletku

Harry Potter - Filchova Kočka ve třetím patře

1. Pevně kočku chyťte. Její hlavu si položte na loket, jako když dáváte miminku pít z láhve. Potichu říkejte: „Hodná čičinka!“ Strčte tabletku do kočičí tlamičky.

2. Sundejte kočku z lustru a vyšťárejte tabletku zpod gauče.

3. Zopakujte bod 1, ale přidržujte levou rukou přední packy a pravým loktem zadní. Zastrčte tabletku do tlamky ukazováčkem.

4. Vyšťárejte kočku zpod postele. Vyndejte z tuby novou tabletku. (Zapuďte myšlenku na pořízení nové kočky.)

5. Znovu postupujte podle bodu 1. Tentokrát jakmile máte kočku v pozici pijícího dítěte, sedněte si na kraj křesla, nakloňte se co nejvíc nad kočku, přesuňte pravou ruku nad levý loket, zvedněte kočce horní čelist a rychle vhoďte tabletku. Protože vaše hlava spočívá prakticky na kolenou, nevidíte, co přesně děláte - na tom však nezáleží.

6. Nechte kočku viset na záclonách. Nechte tabletku ve svých vlasech.

7. Jste-li žena, poplačte si. Jste-li muž, poplačte si.

8. Seberte se. »Tak kdo tady poroučí!?« Vezměte kočku a tabletku. V poloze 1 proneste pevným hlasem: „Tak kdo tady poroučí?!?“ Otevřte kočce pusu, vezměte tabletku a... zatraceně!

9. Tak takhle to nejde. Poddejte se zhroucení a po chvíli se zamyslete. Aha! Chaos způsobují drápy.

10. Připlazte se ke skříni s prádlem. Vytáhněte velkou osušku a rozprostřete ji na zem.

11. Vytáhněte kočku z kuchyňské linky a tabletu z květináče.

12. Natáhněte kočku na osušku hlavou u delšího okraje.

13. Připlácněte kočce nohy k tělu. (Odolejte pokušení rozplácnout celou kočku.)

14. Zabalte kočku do osušky. Spěchejte - čas a tabletka na nikoho nečeká.

15. Opět zaujměte polohu 1. Obtočte ruku kolem osušky s kočkou, aby dosáhla k hlavě. Stiskněte kočce čelistní klouby, jako když otvíráte okvětní plátky „zaječí hubičky“.

16. Pusťte tabletku do tlamky a zastrčte ji prstem dál. Konečně!!!

17. Vyluxujte chlupy (kočičí). Ošetřete si šrámy (vlastní).

18. Vezměte si dva aspiríny a lehněte si.

Koupání kočky jako bojové umění:

(Bud Herron)

Kočka na PC

Někteří lidé říkají, že se kočky nemusejí nikdy koupat. Že se samy olížou do čista. Že mají ve slinách jakýsi speciální enzym, který na kočku působí jako nový Cillit - rozpustí špínu a odstraní ji z kožíšku. Po většinu svého života jsem tomuto folklóru věřil. Stejně jako ostatní lidé, kteří něčemu slepě věří, jsem byl ochoten ignorovat všechna fakta, která svědčila o opaku - pach kočičiny v koutech garáže a špinavé skvrny lpící na koberci u krbu. Přijde však čas, kdy se člověk musí podívat skutečnosti tváří v tvář a přiznat si: „Tahle kočka smrdí jako latrína v cikánském táboře za parného letního odpoledne.“ Nastane-li takový čas u vás doma, mám pro vás několik dobře míněných rad. Vezměte je v úvahu než chytíte kočku pod paži a zamíříte k vaně:

1. Mějte na paměti, že ačkoli pro kočku mluví rychlost a naprostá neúcta k lidskému životu, vaší výhodou je síla. Znásobte tuto sílu vhodným výběrem bojiště.

2. Nepokoušejte se ji koupat na otevřeném prostranství, kde vás snadno donutí, abyste ji pronásledoval. To je předem prohraná bitva. Zvolte si naopak velmi malou koupelnu. Měří-li vaše koupelna více než půl metru čtverečního, je nejlepší vlézt do vany i s kočkou a zavřít posouvací přepážku, jako byste se chtěl sprchovat. (Obyčejná igelitová plenta nestačí. Průměrná kočka nadělá i ze tří vrstev pogumovaného plátna cáry rychleji, než politik změní svou stranickou příslušnost.)

3. Vězte, že kočka má drápy a nebude váhat odstranit vám z těla všechnu kůži. Vaší výhodou zde je chytrost, díky které víte, jak se obléci tak, abyste byl maximálně chráněn. Doporučuji kombinézu z plachtoviny zastrčenou do montérských holínek nad kolena, rukavice z ocelového pletiva, vojenskou helmu, hokejovou masku a neprůstřelnou vestu s dlouhými rukávy. Majitelé středověké výzbroje, nejlépe brnění a drátěných košil, mají nepopiratelnou výhodu. (Proto se doporučuje, jste-li majitelem kočky, přibrat jako hobby historický šerm.)

4. Připravte si všechno předem. Až vám kočka začne prokutávat díru do neprůstřelné vesty, nebudete mít čas zaskočit si pro osušku. Napusťte předem vodu. Ujistěte se, že láhev s kočičím šamponem se nalézá za přepážkou uvnitř prostoru vany. Vyzkoušejte si, že dosáhnete na osušku, i když ležíte na zádech ve vaně.

5. Využijte moment překvapení. Pochovejte nenuceně kočku, jako byste ji chtěl odnést k misce s večeří. (Vašeho podivného vzezření si kočka obvykle nevšimne, zpravidla se o módu vůbec nezajímá. Pokud by to přece jenom zaregistrovala, klidně ji vysvětlete, že jste se nechal najmout na laické testování výrobků firmy Adidas, případně že jste na odchodu do bitvy.)

6. Jakmile jste jednou v koupelně, je pro přežití klíčovou otázkou rychlost. Jediným pohybem zabouchněte koupelnové dveře, vnikněte do vany, zavřete přepážku, ponořte kočku do vany a postříkejte ji sprejem. Tím začalo nejdivočejších 45 sekund ve vašem životě. Poznámka: Kočka nemá držadlo.

7. Přistupuje skutečnost, že kočičí kožich je teď plný pěny, což problém zásadně zkomplikovalo. Nepředpokládejte, že kočku udržíte na jeden zátah déle než dvě nebo tři vteřiny. Když se vám to na chvilku podaří, nezapomeňte použít další dávku šamponu a splašeně ji drhnout. Po chvilce se vám vyškubne a spadne zpátky do vody, čímž se opláchne. (Národní rekord v koupání kočky jsou tři dávky pěny, neočekávejte proto příliš mnoho.)

8. Potom je nutno kočku usušit. Začátečníci v koupání koček vždy předpokládají, že tato fáze bude nejobtížnější, protože na tomto místě jsou lidé již unaveni a kočky dospěly k pevnému odhodlání nedat se. Ve skutečnosti je proti tomu, co jste již absolvovali, osušení jednoduché. V tomto stadiu totiž kočka pevně visí na vaší pravé noze. Vytáhnete prostě špunt z vany, sáhnete po ručníku a čekáte. (Výjimečně se ovšem kočka může vyšplhat na vaši helmu. V takovém případě je nejlepší setřást ji a přesvědčit ji, aby zase zaťala drápky v oblasti vaší nohy.) Až voda z vany odteče, sáhnete prostě s osuškou dolů a kočku vysušíte. Po několika dnech se kočka uklidní natolik, že ji budete moci z nohy sundat.

9. Asi tři týdny s vámi potom nebude mluvit a většinu času stráví otočena k vám zády. Může se u ní vyvinout i psychóza a její pohled bude připomínat pohled sádrové sošky. Budete asi předpokládat, že se na vás zlobí. Obvykle tomu tak není. Zpravidla jenom přemýšlí, jak příště prolomit vaši obranu a přivodit vám smrtelné zranění, až se rozhodnete ji zase vykoupat. Přinejmenším však teď smrdí podstatně méně.

Automatická myčka kočky

Odlišný způsob, ukazující, že to jde i bez bojového umění

Kočka - potápěč

1. Otevřete víko WC a nalijte dovnitř asi půl šálku speciálního šamponu pro zvířata.

2. Vezměte kočku do náručí a hlaďte ji, zatímco se opatrně pohybujete směrem k WC.

3. V příhodném okamžiku vhoďte kočku do záchodové mísy a okamžitě přiklopte víko. Víko je nutné držet silou, nejlépe když se na ně postavíte.

4. Kočka nyní zahájí automatický čistící program, přičemž bude produkovat velké množství pěny.

5. Vyčkejte zastavení kočky a použijte několikrát splachovadlo, abyste dokonale spláchli uvolněné nečistoty. O kočku se obávat nemusíte, je nespláchnutelná.

6. Zůstaňte stát na víku WC a poproste někoho, aby otevřel domovní dveře. Ujistěte se, aby se mezi WC a domovními dveřmi nenacházela žádná osoba, jinak hrozí nebezpečí úrazu!

7. S dostatečným odstupem a co možná nejrychleji odklopte víko WC.

8. Kožich kočky bude proudem vzduchu na základě její značné rychlosti vyfénován do sucha.

9. Záchod i kočka jsou tímto opět zářivě čisté.

Dá se tedy tvrdit, že s fištrónem to jde i jinak a poměrně snadno.

Zemanova pohádka o Jezinkách a realita

2018 Radim Valenčík

Jezinky přemlouvají Smolíčka (Wiklipedie)

Zeman zase připomněl v souvislosti s imigranty pohádku o Jezinkách-Bezinkách (na TV Barrandov, kam Drahoš nedorazil a umožnil tak Zemanovi snadnou exhibici). Úplně ale překroutil, co se ve skutečnosti stalo. Bylo to takto:

Jezídky tmavé pleti (přezdívané Jezinky-Bezinky) sloužily Islámskému státu jako sexuální otrokyně.

(http://www.info.cz/svet/islamiste-si-ji-prodavali-jako-sexualni-otrokyni-ted-je-z-mlade-jezidky-obavana-mstitelka-obeti-13242.html)

Kdo jsou vlastně Jezídky? Jedná se o etnicko-náboženskou komunitu, jejímiž příslušníky jsou především Kurdové ze severního Iráku, často považováni za tajnou islámskou sektu, ale ve skutečnosti se zde mísí řada prvků hinduismu, mazdaismu (zoroastrismus), manicheismu, šamanismu, judaismu, křesťanství (nestorianismu - např. lámání chleba, křest) a již zmíněného islámu, viz: https://cs.wikipedia.org/wiki/Jezídové

Imigrovali do České republiky, kde se bohužel či naštěstí setkali s xenofobními a fašizoidními náladami českého etnika.

Proto uprchli z velkých měst a dostali se i k samotě u lesa, kde žil Jelínek zvaný vzhledem k robustní postavě Jelen (potomek rodiny vlastnící slavnou palírnu a vzdáleně příbuzný poslušnému politickému komentátoru vyznačujícímu se tím, že je bez náznaku vtipu a vlastní myšlenky), stěžující si na to, že již potřetí vyhrál krajský přebor zvaný „zlaté parohy“ (tj. v počtu nevěr ze strany jeho manželky, se kterou nežil ve společné domácnosti „mé zlaté parohy“, jak si neustále stěžuje... atd.).

Svého předpubertálního synka (patrně ne vlastního, navíc vzešlého z genů jeho notoricky nevěrné manželky) nechával často doma, když odcházel zapíjet žal do hospody U Jelínků vzdálené 4, 865 km (necelá hodinka chůze tam, o něco déle, podle stavu, zpět).

Když Jezídky, tedy Jezinky-Bezinky zaťukaly na jeho dveře, teenager je v předtuše dobré zábavy vpustil dovnitř. Plaše se dožadoval toho, aby mohl jen »své dva prstíčky...«. Snad by mu to i vyšlo. Jezídky byly už od Islámského státu zvyklé na ledacos. V tu chvíli se však vrátil rozkurážený otec povzbuzený alkoholem, nezbedného syna zahnal do postele a převzal jeho aktivity s mnohem větší důrazností.

Výsledkem bylo několik potomků s každou ze čtyř povolených i se dvěma islámem nepovolenými Jezídkami. Rodina se rozrostla. Smolíček se naučil perfektně anglicky a kurdsky. Jezinky a jejich potomci i česky. Všichni žili šťastně. Po smrti svého otce (který přecenil své síly a přežil příchod Jezídek jen o dvacet let) převzal Smolíček dědictví v podobě macech a posléze i jejích dcer. Rod se ještě rozmnožil, k mixu všech možných zdrojů jezídského náboženství se přidalo deset dalších, z toho jen šest křesťanských, což vyústilo v pochopení filozofie Al-Farábího, viz: https://cs.wikipedia.org/wiki/Al-Fárábí

Pokračovalo to příklonem rodiny k osvícenectví, později racionalismu, kritické filozofii Kanta, Hegelovi a dál už vám tu pohádku raději nebudu vyprávět, mohli byste mít neklidné spaní.

Tak raději věřte Zemanově xenofobní verzi o tom, kam se čí prstíčky strkaly...

Jazykový koutek

Znáte všech 17 českých pádů?

Pravděpodobně znáte jen ty, co se učí ve škole. Jenže ty nejsou všechny. Doplňte si znalosti!

Nejprve ty známé:

1. pád = kdo, co = nominativ

2. pád = koho, čeho = genitiv

3. pád = komu, čemu = dativ

4. pád = koho, co = akuzativ

5. pád = oslovujeme, voláme = vokativ

6. pád = o kom, o čem = lokál

7. pád = s kým, čím = instrumentál

Doplnění na současných 17 pádů :

8. pád = kdo z koho = korytativ

9. pád = koho jak = buzerativ

10. pád = koho kam = delimitativ

11. pád = kdo koho = likvidativ

12. pád = jak na koho = intrikativ

13. pád = komu co = podmazativ

14. pád = co za co = korupcionál

15. pád = jak komu = protekcionál

16. pád = kdo s kým = kopulativ

17. pád = co na co = prezervativ

Přátelům rodného jazyka čest. Moc se nesmějte, je to zatraceně pravda!

(Pokračování příště!)

© 2016-2018 Kolektiv

KONEC

Table of Contents

Neúplná podobnost

Mraveniště

Mumie

Hra

Sraz spolužáků

Jatka (povídka, kterou nelze neotisknout)

Báseň stařenky

Dráček

Polednice

Bacha na napomínání dětí! Pamatují si to!

Život píše román

Jak dát kočce tabletku

Zemanova pohádka o Jezinkách a realita

Jazykový koutek