Autobus

Zamysli se!

Kolektiv

Literatura faktu

(Kolektivní úvahy 1)

© 2006-2018 Sbírka textů k zamyšlení

Titul: Zamysli se!

Skupina: Kolektivní úvahy 1

Žánr: Literatura faktu

Autor: Kolektiv

Nakladatel: Autobus

Veškeré připomínky jsou vítané:

vsemerad@volny.cz

Generováno v http://sw.gurroa.cz 16.04.2020-12:07 pro SW.

Anotace:

Tyto texty nejsou mé [Odkaz: sw.gurroa.cz/uvah/uvahy.php ] Úvahy (moje - mají jiný obal:) ), ale po jejich přečtení jsem pokaždé zařičel. Od některých autorů mám vyjednáno svolení šířit je bez omezení, jiní dokonce to svolení dali obecně všem. Nepřebírám sem všechno. Zajímavé na tom je, že články, blogy a glosy chráněné copyrightem mi nikdy nesedly. Berte to tedy tak jak to tu je.

Rozcuchaná verze

Generováno v http://sw.gurroa.cz 16.04.2020-12:07 pro SW.

Biblické násilí

Jan Špaček 3.4.2016

Všichni víme, že Bůh je láska (1. Janův 4). Tady jsou další popisy toho, jaký je Bůh a čeho si od nás žádá:

Toto téma otvírám, protože jsem se setkal s lidmi, kteří zakládají svou xenofobii na biblických morálních hodnotách. Zde jsou tedy další příklady odkud čerpat »morální hodnoty«:

Zabití v Bibli

Bylo spočítáno, že bůh podle bible zabil přímo 371.186 lidí a přes 2 miliony nechal zabít Vyvolenými. Nezahrnuje to potopu světa, Sodomu a Gomoru, Egyptské prvorozené a další pohromy, u kterých se v bibli neuvádí přesné číslo počtu zabitých. Vypsal jsem pouze zajímavější z nich.

Bůh zabil všechny prvorozené syny v Egyptě za to, že předtím sám zatvrdil faraonovo srdce, aby nepropustil Židy (!).

Exodus 12:29: Když nastala půlnoc, pobil Hospodin v egyptské zemi všechno prvorozené, od prvorozeného syna faraónova, který seděl na jeho trůnu, až po prvorozeného syna zajatce v žalářní kobce, i všechno prvorozené z dobytka.

Smrt za uhození rodiče

Exodus 21:15: Kdo uhodí svého otce nebo matku, musí zemřít.

Smrt čarodějnicím

Exodus 22:17: Čarodějnici nenecháš naživu.

Smrt jinověrcům

Exodus 22:19: Kdo by obětoval bohům a ne samotnému Hospodinu, propadne klatbě.

Zabij lidi, pracující o sabatu

Exodus 31:12-15: Hospodin řekl Mojžíšovi: Promluv k Izraelcům: Dbejte na mé dny odpočinku; to je znamení mezi mnou a vámi pro všechna vaše pokolení, abyste věděli, že já Hospodin vás posvěcuji. Budete dbát na den odpočinku; má být pro vás svatý. Kdo jej znesvětí, musí zemřít. Každý, kdo by v něm dělal nějakou práci, bude vyobcován ze společenství svého lidu. Šest dní se bude pracovat, ale sedmého dne bude slavnost odpočinutí, Hospodinův svatý den odpočinku. Každý, kdo by dělal nějakou práci v den odpočinku, musí zemřít.

Zabít nevěřící příbuzné a známé

Exodus 32:26-29: Tu se Mojžíš postavil do brány tábora a zvolal: „Kdo je Hospodinův, ke mně!“ Seběhli se k němu všichni Léviovci. Řekl jim: „Toto praví Hospodin, Bůh Izraele: Všichni si připněte k boku meč, projděte táborem tam i zpět od brány k bráně a zabijte každý svého bratra, každý svého přítele, každý svého nejbližšího.“ Léviovci vykonali, co jim Mojžíš rozkázal; toho dne padlo z lidu na tři tisíce mužů. Potom Mojžíš řekl: „Ujměte se dnes svého úřadu pro Hospodina každý, kdo povstal proti svému synovi či bratru, aby vám dnes dal požehnání.“

Smrt za zlořečení rodičům

Leviticus 20:9: Kdo by zlořečil svému otci nebo své matce, musí zemřít. Svému otci a matce zlořečil, jeho krev padni na něho.

Proverbs 20:20: Kdo zlořečí otci a matce, tomu zhasne jeho světlo v nejhlubší tmě.

Smrt cizoložníkům

Leviticus 20:10: Kdo se dopustí cizoložství s ženou někoho jiného, kdo cizoloží s ženou svého bližního, musí zemřít, cizoložník i cizoložnice.

Smrt homosexuálům

Leviticus 20:13: Kdyby muž spal s mužem jako s ženou, oba se dopustili ohavnosti; musejí zemřít, jejich krev padni na ně.

Věštci musí být ukamenováni

Leviticus 20:27: Muž či žena, v nichž by byl duch zemřelých nebo duch věštecký, musejí zemřít. Ukamenují je. Jejich krev padni na ně.

Upálit smilnou dceru kněze

Leviticus 21:9: Když se dcera některého kněze znesvětí smilstvem, znesvětila svého otce; bude upálena.

Bůh se mstí za hříchy rodičů zabitím jejich dětí

Leviticus 26:21-22: Bůh říká, co se stane těm, kdo nebudou poslouchat jeho přikázání Jestliže mi i pak budete odporovat a nebudete mě chtít poslouchat, přidám vám sedmkrát víc ran pro vaše hříchy. Pustím na vás polní zvěř. Ta vás připraví o děti, vyhubí váš dobytek a ztenčí vaše řady; vaše cesty zpustnou.

Zabij toho, kdo se přiblíží k příbytku svědectví co obsahuje archou úmluvy

Numbers 1:48-51: Hospodin totiž promluvil k Mojžíšovi: „Pokolení Léviho mezi Izraelce nezapočítáš ani nepořídíš jejich soupis. Lévijce přidělíš k příbytku svědectví, ke všemu jeho nářadí i ke všemu, co k němu patří. Budou nosit příbytek a všechno jeho nářadí a budou u něho přisluhovat; budou tábořit kolem příbytku. Než příbytek potáhne dál, lévijci jej složí; při táboření jej lévijci postaví. Přiblíží-li se někdo nepovolaný, zemře.“

K sčítání lidí se vztahuje zabití 70000 bohem lidí za to, že David přikázal sčítat lid:

1. paralipomenon 21:9-14: Hospodin promluvil ke Gádovi, Davidovu vidoucímu: „Jdi a promluv k Davidovi: Toto praví Hospodin: Chystám na tebe trojí. Jedno z toho si vyber a já tak s tebou naložím.“ Gád přišel k Davidovi a řekl mu: „Toto praví Hospodin: Zvol si: Tři roky hladu, nebo tři měsíce být ničen protivníky a stíhán mečem nepřátel, anebo po tři dny Hospodinův meč, totiž mor v zemi, a Hospodinův anděl bude šířit zkázu po celém izraelském území. Nuže tedy, co mám vyřídit tomu, který mě poslal?“ David Gádovi odvětil: „Je mi velmi úzko. Nechť prosím upadnu do rukou Hospodinu, neboť jeho slitování je přenesmírné, jen ať nepadnu do rukou lidských.“ Hospodin tedy dopustil na Izraele mor. I padlo z Izraele sedmdesát tisíc mužů.

Zabít následovníky Baala

Numeri 25:1-9: Když Izrael pobýval v Šitímu, začal lid smilnit s Moábkami. Zvaly totiž lid k obětním hodům svého božstva a lid hodoval a klaněl se jejich božstvu. Tak se Izrael spřáhl s Baal-peórem. Proto Hospodin vzplanul proti Izraeli hněvem. I řekl Hospodin Mojžíšovi: „Vezmi všechny představitele lidu a dej jim na slunci zpřerážet údy kvůli Hospodinu, ať se Hospodinův planoucí hněv odvrátí od Izraele.“ Mojžíš tedy izraelským soudcům řekl: „Pobijte každý ze svých mužů ty, kdo se spřáhli s Baal-peórem.“ I přišel jakýsi Izraelec a přivedl ke svým bratřím Midjánku před očima Mojžíše i celé pospolitosti Izraelců, právě když plakali u vchodu do stanu setkávání. Když to spatřil Pinchas, syn Eleazara, syna kněze Árona, vystoupil zprostředku pospolitosti, vzal do ruky oštěp, vešel za izraelským mužem do ženské části stanu a probodl je oba, izraelského muže i tu ženu až k jejím rodidlům. Tak byla mezi Izraelci pohroma zastavena. Ale mrtvých při té pohromě bylo čtyřiadvacet tisíc.

Zabít falešného proroka

Deuteronomium 13:1-6: Všechno, co vám přikazuji, budete bedlivě dodržovat. Nic k tomu nepřidáš a nic z toho neubereš. Kdyby povstal ve tvém středu prorok nebo někdo, kdo hádá ze snů, a nabídl ti znamení nebo zázrak, i kdyby se dostavilo to znamení nebo ten zázrak, o němž ti mluvil, když říkal: „Pojďme za jinými bohy,“ které jsi neznal, „a služme jim,“ neuposlechneš slov takového proroka nebo toho, kdo hádá ze snů. To vás zkouší Hospodin, váš Bůh, aby poznal, zda milujete Hospodina, svého Boha, celým svým srdcem a celou svou duší. Hospodina, svého Boha, budete následovat a jeho se budete bát, budete dbát na jeho přikázání a poslouchat ho, jemu budete sloužit a k němu se přimknete. Avšak takový prorok nebo ten, kdo hádá ze snů, bude usmrcen

Bůh nařizuje vybít celé města, pokud se v nich vyskytují jinověrci

Deuteronomium 13:13-19: Kdybys uslyšel o některém svém městě, které ti dává Hospodin, tvůj Bůh, aby ses v něm usadil, že z tvého středu vyšli muži ničemní a svádějí obyvatele města slovy: „Pojďme sloužit jiným bohům,“ které jste neznali, budeš pátrat a zkoumat a dobře se vyptávat; bude-li to jistá pravda, že se taková ohavnost ve tvém středu stala, úplně vybiješ obyvatele toho města ostřím meče, zničíš je ostřím meče jako klaté, i všechno, co je v něm, i jeho dobytek. Všechnu kořist z něho shromáždíš na jeho prostranství a město i všechnu kořist z něho spálíš jako celopal pro Hospodina, svého Boha. Zůstane navěky pahorkem sutin, nikdy nebude vystavěno. Ať ti neulpí na ruce nic z toho, co propadlo klatbě, aby se Hospodin od svého planoucího hněvu odvrátil a udělil ti slitování. Slituje se nad tebou a rozmnoží tě, jak přísahal tvým otcům, když budeš poslouchat Hospodina, svého Boha, dbát na všechny jeho příkazy, které ti dnes udílím, a dodržovat, co je správné v očích Hospodina, tvého Boha.

Ukamenuj své nejbližší, pokud tě budou nabádat k víře v jiného boha

Deuteronomium 13:7-11: Kdyby tě tvůj bratr, syn tvé matky, nebo tvůj syn nebo tvá dcera nebo tvá vlastní žena nebo tvůj nejmilejší přítel potají ponoukal: „Pojďme sloužit jiným bohům,“ které jsi neznal ty ani tvoji otcové, některým z bohů těch národů, které jsou kolem vás, ať blízko tebe nebo daleko od tebe, od jednoho konce země až k druhému konci země, nepřivolíš mu a neuposlechneš ho, nebudeš ho litovat ani s ním mít soucit ani ho krýt. Musíš ho zabít. Nejprve se proti němu pozdvihne tvoje ruka, aby ho usmrtila, potom ruce všeho lidu. Budeš ho kamenovat, dokud nezemře, protože tě usiloval odvést od Hospodina, tvého Boha, který tě vyvedl z egyptské země, z domu otroctví.

Ukamenuj jinověrce

Deuteronomium 17:1-5: Nebudeš obětovat Hospodinu, svému Bohu, dobytče ze skotu nebo bravu, na němž je vada, cokoli špatného, protože to má Hospodin, tvůj Bůh, za ohavnost. Vyskytne-li se u tebe v některé z tvých bran, které ti Hospodin, tvůj Bůh, dává, muž nebo žena, kteří by se dopustili toho, co je zlé v očích Hospodina, tvého Boha, přestoupili by jeho smlouvu a odešli sloužit jiným bohům a klanět se jim, slunci nebo měsíci anebo celému nebeskému zástupu, což jsem nepřikázal, a bude-li ti to oznámeno nebo o tom uslyšíš, dobře si to prošetříš. Bude-li to jistá pravda, že byla spáchána v Izraeli taková ohavnost, vyvedeš toho muže nebo tu ženu, kteří se dopustili té zlé věci, ke svým branám a toho muže nebo tu ženu budete kamenovat, dokud nezemřou.

Zabij toho, kdo neposlouchá kněze

Deuteronomium 17:12: Kdo bude jednat opovážlivě, že by neposlechl kněze, který tam stojí ve službě Hospodina, tvého Boha, nebo soudce, ten zemře. Tak odstraníš zlo z Izraele.

Zabití proroka, jehož proroctví se nevyplní (chytře vymyšlený systém, jak zařídit, aby měl bůh vždy pravdu)

Deuteronomium 18:20-22: „Avšak prorok, který by opovážlivě mluvil mým jménem něco, co jsem mu mluvit nepřikázal, nebo který by mluvil jménem jiných bohů, takový prorok zemře.“ V srdci si asi říkáš: „Jak poznáme slovo, které Hospodin nepromluvil?“ Nuže, promluví-li prorok jménem Hospodinovým a věc se nestane a nesplní, nepromluvil to slovo Hospodin. Opovážlivě je mluvil ten prorok sám; nelekej se toho.

Ukamenuj ženu, která není panna při svatební noci

Deuteronomium 22:20-21: Jestliže však byla ta řeč pravdivá a u té dívky nebylo shledáno, že je panna, tedy vyvedou dívku ke vchodu do domu jejího otce, mužové jejího města ji ukamenují a zemře, neboť tím, že smilnila v domě svého otce, dopustila se v Izraeli hanebnosti. Tak odstraníš zlo ze svého středu.

Bůh zabil ty, kteří chtěli zjistit, co je v Hospodinově schránce

1 Samuelova 6:19: Hospodin však ranil bétšemešské muže za to, že se podívali do Hospodinovy schrány. Sedmdesát mužů z lidu ranil, a bylo tu padesát tisíc mužů. Proto lid truchlil, že Hospodin postihl lid zdrcující ranou.

Zabití za snahu pomoci

2 Samuel 6:3-7: Vezli Boží schránu na novém povozu. Vyzvedli ji z Abínádabova domu na pahorku; Uza a Achjó, synové Abínádabovi, řídili ten nový povoz. Vyzvedli ji tedy z Abínádabova domu na pahorku, Uza šel při Boží schráně, Achjó před schránou. David a všechen izraelský dům křepčili před Hospodinem za doprovodu různých nástrojů z cypřišového dřeva, citer, harf, bubínků, chřestítek a cymbálů. Když přišli k Nákonovu humnu, vztáhl Uza ruku k Boží schráně a zachytil ji, protože spřežení vybočilo z cesty. Hospodin vzplanul proti Uzovi hněvem. Bůh ho tam pro neúctu zabil a on tam při Boží schráně zemřel.

Zabitý lvem za nezbití masochisty

1 Královská 20:35-36: Jeden muž z prorockých žáků řekl na Hospodinovo slovo svému druhovi: „Zbij mě!“ Ale ten muž ho odmítl zbít. I řekl mu: „Protože jsi neuposlechl Hospodinova hlasu, hle, až půjdeš ode mne, zadáví tě lev.“ Když od něho odešel, přepadl ho lev a zadávil ho.

Eliáš s boží pomocí zabije 42 dětí, protože se mu posmívaly

2 Královská 2:23-24: Odtud vystoupil do Bét-elu. Když byl na cestě, vyšli z města malí chlapci, pošklebovali se mu a pokřikovali na něj: „Táhni, ty s lysinou, táhni, ty s lysinou!“ On se obrátil, podíval se na ně a ve jménu Hospodinově jim zlořečil. Vtom vyběhly z křovin dvě medvědice a roztrhaly z nich čtyřicet dvě děti.

Zabij nevěřící

2 Paralipomenon 15:12-13: Zavázali se smlouvou, že se budou dotazovat na slovo Hospodina, Boha svých otců, celým svým srdcem a celou svou duší. A každý, kdo by se nedotazoval Hospodina, Boha Izraele, propadne smrti, ať malý nebo velký, ať muž nebo žena.

Zabij starce, děti i ženy

Ezechiel 9:5-7: A slyšel jsem, jak ostatním poručil: „Procházejte městem za ním a bijte bez lítosti a bez soucitu. Starce, mladíka, pannu, děti i ženy zabíjejte, šiřte zkázu. Nepřistupujte však k nikomu z těch, na nichž je znamení. Začněte od mé svatyně!“ I začali od starších, kteří byli před domem. Nařídil jim: „Poskvrňte dům, naplňte nádvoří skolenými; jděte!“ I vyšli do města a pobíjeli.

Zabít falešného proroka: rodiče zabijí syna

Zacharjáš 13:3: Bude-li pak ještě někdo prorokovat, řeknou mu vlastní rodiče, otec i matka: „Nezůstaneš naživu, protože jsi ve jménu Hospodinově klamal.“ A jeho vlastní rodiče, otec i matka, ho probodnou, že prorokoval.

Jatka dětí za nepravosti otců

Izajáš 14:21: „Připravte jeho synům jatky pro nepravost otců! Nepovstanou, nezmocní se země a svět nezaplní městy.“

Bůh zabíjí děti neposlušného národa

Ozeáš 9:11-16: Efrajimova sláva odlétne jako ptáče. Nebudou plodit ani rodit, ani neotěhotní. I kdyby své syny odchovali, připravím je o ně, žádný nezůstane. Běda i jim, běda, až od nich odstoupím. Efrajim, jak jsem viděl, tíhne k Týru ležícímu nad nivami; teď však Efrajim bude muset vyvést před toho vraha své syny. Dej jim, Hospodine! Co jim dáš? Neplodné lůno a vyschlé prsy jim dej! V Gilgálu je zdroj všech jejich zlořádů, proto jsem je tam začal nenávidět. Pro jejich zlé skutky je vypudím ze svého domu. Lásku jim už znovu neprokážu. Všichni jejich velmoži jsou umíněnci. Efrajim bude pobit, jejich kořen uschne, žádné ovoce neponesou. I kdyby něco zplodili, usmrtím to nejvzácnější, plody jejich lůna. - Můj Bůh je zavrhne; protože ho neposlouchali, stanou se psanci mezi pronárody.

Odporní a lstiví homosexuálové jsou hodní smrti (Nový Zákon)

Římanům 1:24-32: Proto je Bůh nechal na pospas nečistým vášním jejich srdcí, takže zneuctívají svá vlastní těla; vyměnili Boží pravdu za lež a klanějí se a slouží tvorstvu místo Stvořiteli - on budiž veleben na věky! Amen. Proto je Bůh vydal v moc hanebných vášní. Jejich ženy zaměnily přirozený styk za nepřirozený a stejně i muži zanechali přirozeného styku s ženami a vzplanuli žádostí jeden k druhému, muži s muži provádějí hanebnosti, a tak sami na sobě dostávají zaslouženou odplatu za svou scestnost. Protože si nedovedli vážit pravého poznání Boha, dal je Bůh na pospas jejich zvrácené mysli, aby dělali, co se nesluší. Jsou plni nepravosti, podlosti, lakoty, špatnosti, jsou samá závist, vražda, svár, lest, zlomyslnost, jsou donašeči, pomlouvači, Bohu odporní, zpupní, nadutí, chlubiví. Vymýšlejí zlé věci, neposlouchají rodiče, nemají rozum, nedovedou se s nikým snést, neznají lásku ani slitování. Vědí o spravedlivém rozhodnutí Božím, že ti, kteří tak jednají, jsou hodni smrti; a přece nejenže sami tak jednají, ale také jiným takové jednání schvalují.

Znásilnění v bibli

Jak nakládat s hebrejskou sexuální otrokyní?

Exodus 21:7-11: Když někdo prodá svou dceru za otrokyni, nebude s ní nakládáno jako s jinými otroky. Jestliže se znelíbí svému pánu, který si ji vzal za družku, dovolí ji vyplatit, ale nemá právo prodat ji cizímu lidu a naložit s ní věrolomně. Jestliže ji dal za družku svému synovi, bude s ní jednat podle práva dcer. Jestliže on si vezme ještě jinou, nesmí ji zkrátit na stravě, ošacení a manželském právu. Jestliže jí nezajistí tyto tři věci, smí ona odejít bez zaplacení výkupného.

Jak nakládat s ne-hebrejskou sexuální otrokyní?

Deuteronomium 21:10-15: Když vytáhneš do boje proti svým nepřátelům a Hospodin, tvůj Bůh, ti je vydá do rukou a ty zajmeš zajatce a spatříš mezi zajatci ženu krásné postavy, přilneš k ní a budeš si ji chtít vzít za ženu, přivedeš ji do svého domu. Ať si oholí hlavu a ostříhá nehty a odloží svůj plášť, v němž byla zajata, a zůstane v tvém domě. Po dobu jednoho měsíce bude oplakávat svého otce a svou matku. Potom k ní smíš vejít, budeš jejím manželem a ona bude tvou ženou. Jestliže se ti pak znelíbí, propustíš ji a bude volná. Nesmíš ji prodat za stříbro ani s ní hrubě zacházet, poté co jsi ji ponížil.

Hospodin přikázal Mojžíšovi pobít všechny Midjánské muže. Ženy a děti přivedli do tábora, kde zabili děti a ženy, které už nebyly panny. Panny pak podle Mojžíšova nařízení znásilnili.

Numeri 31:7-18: Vypravili se do boje proti Midjánu, jak přikázal Hospodin Mojžíšovi, a pobili všechny muže. Zabili také midjánské krále Evího, Rekema, Súra, Chúra a Rebaa, pět midjánských králů, mimo ostatní skolené. I Bileáma, syna Beórova, zabili mečem. Midjánské ženy a jejich děti však Izraelci zajali a všechen jejich dobytek, všechna stáda a veškeré bohatství uloupili. Všechna jejich města, ve kterých sídlili, i všechna jejich hradiště vypálili. Pak vzali všechnu kořist i všechen lup, lidi i dobytek, a přivedli zajatce i lup a kořist před Mojžíše a kněze Eleazara i před pospolitost Izraelců do tábora na Moábských pustinách u Jordánu naproti Jerichu. Mojžíš a kněz Eleazar i všichni předáci pospolitosti jim vyšli vstříc ven z tábora. Mojžíš se však rozlítil na vůdce vojska, na velitele nad tisíci a nad sty, přicházející z vojenské výpravy. Vytkl jim: „Cože jste nechali naživu všechny ženy? Právě ony daly Izraelcům podnět k věrolomnosti vůči Hospodinu ve věci Peórově podle slov Bileámových, takže na pospolitost Hospodinovu dolehla pohroma. Nyní zabijte z dětí všechny mužského pohlaví i každou ženu, která poznala muže a obcovala s ním. Všechny děti ženského pohlaví a ženy, jež nepoznaly muže a neobcovaly s ním, nechte naživu pro sebe.“

Bůh přikazuje vzít do otroctví lidi města, které se vzdá, nebo pobít muže a znásilnit ženy města, které se nevzdá:

Deuteronomium 20:10-14: Když přitáhneš k městu, abys proti němu bojoval, nabídneš mu mír. Jestliže ti odpoví mírem a otevře ti brány, tu všechen lid, který je v něm, podrobíš nuceným pracím a budou ti sloužit. Jestliže k míru s tebou nesvolí, ale povede s tebou boj, oblehneš je. Až ti je Hospodin, tvůj Bůh, vydá do rukou, pobiješ v něm ostřím meče všechny osoby mužského pohlaví. Ale ženy, děti a dobytek i vše, co bude v městě, všechnu kořist z něho si ponecháš jako lup. Budeš užívat kořisti po svých nepřátelích, kterou ti dal Hospodin, tvůj Bůh.

Když bude žena při znásilnění málo křičet, tak bude ukamenována, muž bude ukamenovaný ne za znásilnění, ale proto, že poškodil majetek jiného muže

Deuteronomium 22:23-24: Když dívku, pannu zasnoubenou muži, najde nějaký muž v městě a bude s ní ležet, vyvedete oba dva k bráně toho města, ukamenujete je a zemřou: dívka proto, že v městě nekřičela, a muž proto, že ponížil ženu svého bližního. Tak odstraníš zlo ze svého středu.

Za znásilnění panny je muž „odsouzen“ si ji vzít

Deuteronomium 22:28-29: Když najde muž dívku, pannu, která není zasnoubena, a chytí ji, bude s ní ležet a budou přistiženi, muž, který s ní ležel, dá otci té dívky padesát šekelů stříbra. Stane se jeho ženou, protože ji ponížil. Po celý svůj život ji nesmí propustit.

Vyvraždění města a odvlečení panen do tábora. Panen jim ale bůh dal málo, tak si unesli další.

Soudců 21:10-24: Pospolitost Izraele tam ihned vyslala dvanáct tisíc mužů, chrabrých bojovníků. A přikázali jim: „Jděte pobít obyvatele Jábeše v Gileádu ostřím meče, i ženy a děti. Toto je úkol, který máte splnit: Vyhubíte jako klaté všechny mužského pohlaví i každou ženu, která poznala muže a obcovala s ním.“ Mezi obyvateli Jábeše v Gileádu se našlo čtyři sta dívek, panen, které dosud muže nepoznaly a s mužem neobcovaly. Přivedli je do tábora v Šílu, jež je v kenaanské zemi. Celá pospolitost pak vyslala mluvčí k Benjamínovcům, kteří byli na skalisku Rimónu, aby jim vyhlásili pokoj. Tak se toho času Benjamín vrátil. Dali jim ženy, které ponechali naživu z žen z Jábeše v Gileádu, ale nebylo jich pro ně dost. Lid Benjamína litoval, neboť Hospodin způsobil mezi izraelskými kmeny trhlinu. Stařešinové pospolitosti se tázali: „Co uděláme se zbývajícími, aby dostali ženy, když ženy benjamínské byly vyhubeny?“ Řekli: „Vlastnictví získané uprchlíky bude Benjamínovo, aby nebyl vyhlazen kmen z Izraele. My však jim nemůžeme dát za ženy své dcery.“ Izraelci se totiž zapřísahali: „Buď proklet, kdo by dal ženu Benjamínovi!“ Pak řekli: „Hle, rok co rok bývá Hospodinova slavnost v Šílu, které je severně od Bét-elu, východně od silnice vystupující z Bét-elu do Šekemu a jižně od Lebóny.“ Benjamínovcům přikázali: „Skryjte se ve vinicích jako zálohy. Jak uvidíte, že šíloské dcery vycházejí v průvodu k tanečním rejům, vyrazte z vinic a uchvaťte si každý ženu ze šíloských dcer. Pak odejděte do benjamínské země. Kdyby přišli jejich otcové nebo bratři a chtěli před námi vést spor, řekneme jim: Smilujte se nad nimi kvůli nám. Nevzali jsme v boji ženu pro každého. Vy jste jim je přece nedali, abyste se teď provinili.“ Benjamínovci to tak udělali a unesli si ženy podle svého počtu z tančících dívek , které uloupili. Pak odešli a vrátili se do svého dědictví, vystavěli města a usadili se v nich.

Bůh dá nevinné ženy k znásilnění, aby potrestal Davida

2 Samuel 12:11-14: Toto praví Hospodin: „Hle, já způsobím, aby proti tobě povstalo zlo z tvého domu. Před tvýma očima vezmu tvé ženy a dám je tomu, kdo je ti blízký; ten bude s tvými ženami spát za bílého dne. A ačkoli tys to spáchal tajně, já tuto věc učiním před celým Izraelem, a to za dne.“ David Nátanovi řekl: „Zhřešil jsem proti Hospodinu.“ Nátan Davidovi pravil: „Týž Hospodin tvůj hřích sňal. Nezemřeš. Poněvadž jsi však touto věcí zavinil, aby nepřátelé Hospodina znevažovali, syn, který se ti narodí, musí zemřít.“

Otroctví

Jak otroka pořídit kromě válečných tažení? Zotročíme hosty!

Leviticus 25:44-46: Otrok a otrokyně, které budeš mít, ať jsou z pronárodů okolo vás; z nich si budete kupovat otroka a otrokyni. Také si je můžete koupit z dětí přistěhovalců, kteří u vás pobývají jako hosté, a z čeledi těch, kteří jsou u vás, z dětí, které zplodí ve vaší zemi; ti budou vaším vlastnictvím. Po sobě je odkážete svým synům, aby je zdědili jako své vlastnictví; trvale jim budou sloužit. Pokud jde o vaše bratry Izraelce, nikdo nebude nad svým bratrem surově panovat.

Jak podle božích nařízení nakládat s hebrejskými otroky v kapitole hned po Desateru - morálnímu základu celé západní civilizace

Exodus 21:2-6: Když koupíš hebrejského otroka, bude sloužit šest let; sedmého roku odejde jako propuštěnec bez výkupného. Jestliže přišel sám, odejde sám, měl-li ženu, odejde jeho žena s ním. Jestliže mu dal jeho pán ženu, která mu porodila syny nebo dcery, zůstane žena a její děti u svého pána, a on odejde sám. Prohlásí-li otrok výslovně: „Zamiloval jsem si svého pána, svou ženu a syny, nechci odejít jako propuštěnec,“ přivede ho jeho pán před Boha, totiž přivede ho ke dveřím nebo k veřejím, probodne mu ucho šídlem a on zůstane provždy jeho otrokem.

Boží nařízení, když se rozhodně člověk prodat svou dceru jako sexuální otrokyni

Exodus 21:7-11: Když někdo prodá svou dceru za otrokyni, nebude s ní nakládáno jako s jinými otroky. Jestliže se znelíbí svému pánu, který si ji vzal za družku, dovolí ji vyplatit, ale nemá právo prodat ji cizímu lidu a naložit s ní věrolomně. Jestliže ji dal za družku svému synovi, bude s ní jednat podle práva dcer. Jestliže on si vezme ještě jinou, nesmí ji zkrátit na stravě, ošacení a manželském právu. Jestliže jí nezajistí tyto tři věci, smí ona odejít bez zaplacení výkupného.

A jak správně zmlátit svého otroka?

Exodus 21:20-21: Jestliže někdo uhodí svého otroka nebo otrokyni holí, takže mu zemřou pod rukou, musí být usmrcený pomstěn. Jestliže však vydrží den či dva, nebude pomstěn, neboť byl jeho majetkem.

A Pavel říká k otroctví v Novém Zákonu:

Efezským 6:5: Otroci, poslouchejte své pozemské pány s uctivou pokorou a z upřímného přesvědčení jako Krista. Pro zajímavost o kousek dříve známá pasáž Efezským 6:2-3 ‚Cti otce svého i matku svou‘ je přece jediné přikázání, které má zaslíbení: ‚aby se ti dobře vedlo a abys byl dlouho živ na zemi.‘

A taky:

1 Timoteovi 6:1-2: Všichni, kdo nesou jho otroctví, ať mají své pány v náležité úctě, aby Boží jméno ani naše učení neupadly do špatné pověsti. Ti, kdo mají věřící pány, ať k nim nemají menší úctu proto, že jsou jejich bratří, nýbrž ať jsou jim poddáni o to raději, že mohou sloužit věřícím a milovaným. Tomu všemu uč a to přikazuj.

I Ježíš říká, že otroci mají být bití i když neví co udělali špatně

Lukáš 12:47-48: Ten služebník, který zná vůli svého pána, a přece není hotov podle jeho vůle jednat, bude velmi bit. Ten, kdo ji nezná a udělá něco, zač si zaslouží bití, bude bit méně. Komu bylo mnoho dáno, od toho se mnoho očekává, a komu mnoho svěřili, od toho budou žádat tím více.

Nejznámější zápalná oběť se nakonec nekonala. Zkuste se vžít ale do Izáka - pak se téhle příhodě s taťkou Abrahámem jistě od plic zasmáli!

Genesis 22:1-2...9-12: Po těch událostech chtěl Bůh Abrahama vyzkoušet. Řekl mu: „Abrahame!“ Ten odvětil: „Tu jsem.“ A Bůh řekl: „Vezmi svého jediného syna Izáka, kterého miluješ, odejdi do země Mórija a tam ho obětuj jako oběť zápalnou na jedné hoře, o níž ti povím!“ ...Když přišli na místo, o němž mu Bůh pověděl, vybudoval tam Abraham oltář, narovnal dříví, svázal svého syna Izáka do kozelce a položil ho na oltář, nahoru na dříví. I vztáhl Abraham ruku po obětním noži, aby svého syna zabil jako obětního beránka. Vtom na něho z nebe volá Hospodinův posel: „Abrahame, Abrahame!“ Ten odvětil: „Tu jsem.“ A posel řekl: „Nevztahuj na chlapce ruku, nic mu nedělej! Právě teď jsem poznal, že jsi bohabojný, neboť jsi mi neodepřel svého jediného syna.“

Jiftách, na kterém spočinul duch Hospodinův, obětoval svou dceru jako zápalnou oběť

Soudců 11:29-40: Tu spočinul na Jiftáchovi duch Hospodinův a on táhl Gileádem a Manasesem do Mispy gileádské a z Mispy gileádské táhl proti Amónovcům. Jiftách složil Hospodinu slib: „Vydáš-li mi Amónovce opravdu do rukou, ten, kdo mi vyjde naproti z vrat mého domu, až se budu vracet v pokoji od Amónovců, bude patřit Hospodinu a toho obětuji v zápalnou oběť.“ Nato táhl Jiftách do boje proti Amónovcům a Hospodin mu je vydal do rukou. Připravil jim zdrcující porážku mezi Aróerem a cestou do Minítu a až po Ábel-keramím, totiž dvaceti městům. Tak byli Amónovci před syny Izraele pokořeni. Když přicházel Jiftách do Mispy ke svému domu, hle, vychází mu naproti s bubínky a s tancem jeho dcera. Měl jenom tu jedinou, kromě ní neměl syna ani dceru. Jak ji uviděl, roztrhl své roucho a zvolal: „Ach, má dcero, srazilas mě do prachu, uvrhla jsi mě do zkázy! Zavázal jsem se svými ústy Hospodinu a nemohu to vzít zpět.“ Ona mu odpověděla: „Můj otče, když ses svými ústy zavázal Hospodinu, učiň se mnou, co jsi vyřkl, za to, co Hospodin pro tebe učinil, abys mohl vykonat pomstu nad svými nepřáteli, nad Amónovci.“ Požádala pak svého otce: „Nechť je mi dovoleno toto: Ponech mi dva měsíce. Ráda bych odešla do hor a oplakávala se svými družkami své panenství.“ On jí řekl: „Jdi.“ Propustil ji na dva měsíce a ona odešla se svými družkami, aby na horách oplakávala své panenství. Po uplynutí dvou měsíců se vrátila k otci a on splnil slib, který o ní učinil. Muže nepoznala. V Izraeli se pak stalo zvykem, že izraelské dívky vycházívají rok co rok po čtyři dny v roce opěvovat dceru Jiftácha Gileádského.

Vylosovali člověka, který má být upálen pro usmíření Hospodina

Jozua 7:15-26: „Ten, kdo bude označen, že si přisvojil věc propadlou klatbě, bude spálen se vším, co mu patří, protože přestoupil Hospodinovu smlouvu a dopustil se v Izraeli hanebnosti.“ Za časného jitra rozkázal Jozue Izraeli přistupovat po kmenech. Losem byl označen kmen Judův. Rozkázal, aby přistupovala judská čeleď. Označena byla čeleď Zerachejců. Rozkázal, aby přistupovala zerašská čeleď po mužích. Označen byl Zabdí. Pak rozkázal, aby přistupoval jeho dům po mužích. Označen byl Akán, syn Karmího, syna Zabdího, syna Zerachova z pokolení Judova. Tu vyzval Jozue Akána: „Synu, přiznej slávu Hospodinu, Bohu Izraele, a vzdej mu chválu. Doznej se mi, co jsi učinil; nic přede mnou nezapírej!“ Akán odpověděl Jozuovi: „Ano, zhřešil jsem proti Hospodinu, Bohu Izraele; učinil jsem toto: Viděl jsem mezi kořistí jeden pěkný šineárský plášť, dvě stě šekelů stříbra a jeden zlatý jazyk o váze padesáti šekelů. Vzplanul jsem žádostí a vzal jsem si to. Je to ukryto v zemi uvnitř mého stanu a stříbro je vespod.“ Jozue poslal posly, ti běželi do stanu, a hle, bylo to ukryto v jeho stanu a stříbro bylo vespod. Vzali ty věci ze stanu, přinesli k Jozuovi a všem Izraelcům a položili je před Hospodina. Za účasti všeho Izraele vzal Jozue Akána, syna Zerachova, i stříbro, plášť a zlatý jazyk, i jeho syny a dcery, býky a osly, jeho brav i stan a všechno, co mu patřilo, a ubírali se s tím vzhůru do doliny Akóru. Jozue řekl: „Zkázu, kterou jsi uvalil na nás, nechť uvalí Hospodin v tento den na tebe.“ Všechen Izrael jej kamenoval; spálili je a zaházeli je kamením. Navršili nad ním velkou hromadu kamení; je tam až dodnes. A Hospodin upustil od svého planoucího hněvu. Proto se to místo jmenuje Emek Akór to je Dolina zkázy až dodnes.

Předpověď obětování kněží jiných bohů

1 Kings 13:1-2: Když Jarobeám stanul u oltáře, aby pálil kadidlo, přišel do Bét-elu z Judska muž Boží s Hospodinovým slovem. Volal proti oltáři na Hospodinův pokyn: „Oltáři, oltáři, toto praví Hospodin: ‚Hle, Davidovu domu se narodí syn jménem Jóšijáš. Ten bude na tobě obětovat kněze posvátných návrší, kteří na tobě pálí kadidlo. Budou se na tobě spalovat i lidské kosti.‘“

...a naplnění předchozí předpovědi

2 Kings 23:20-25: Všechny kněze posvátných návrší, kteří tam byli, obětoval na oltářích, na nichž spaloval lidské kosti. Potom se vrátil do Jeruzaléma. Král vydal rozkaz veškerému lidu: „Slavte hod beránka Hospodinu, svému Bohu, jak je psáno v této Knize smlouvy.“ Takový hod beránka nebyl slaven ode dnů soudců, kteří soudili Izraele, ba ani po všechny dny králů izraelských a králů judských. Až v osmnáctém roce vlády krále Jóšijáše se v Jeruzalémě slavil takový Hospodinův hod beránka. Jóšijáš také vymýtil vyvolavače duchů zemřelých, jasnovidce, domácí bůžky, hnusné modly i všelijaké ohyzdné bůžky, které bylo možno vidět v zemi judské a v Jeruzalémě. Tak se naplnila slova zákona napsaná v knize, kterou nalezl kněz Chilkijáš v Hospodinově domě. Nebyl mu podoben žádný král před ním, který by se obrátil k Hospodinu celým svým srdcem a celou svou duší a celou svou silou a činil vše podle zákona Mojžíšova. A ani po něm nepovstal žádný jemu podobný.

Nebojte se upálit nevinné - smrt se jich nedotkne a půjdou rovnou do nebe

Kniha moudrosti 3:1-7: Duše spravedlivých jsou však v Boží ruce a trýzeň smrti se jich nedotkne. V očích nemoudrých vypadali jako mrtví, v jejich skonu se spatřovala záhuba, v jejich odchodu od nás jejich zánik. Oni však jsou v pokoji. I kdyby se lidem zdálo, že jsou trestáni, mají plnou naději na nesmrtelnost. Po malém utrpení dojdou velikého dobrodiní, neboť Bůh je vyzkoušel a shledal je hodnými sebe. Protříbil je jako zlato v tavicí peci a přijal je jako zápalnou oběť. V čas Božího navštívení zazáří a rozletí se jako jiskry po strnisku.

Hospodin vzkazuje, že Amónovci mají být pokrmem ohně

Ezechiel 21:33-37: „Ty, lidský synu, slyš. Prorokuj a řekni: Toto praví Panovník Hospodin o Amónovcích a o jejich utrhání. Řekni: Meč, ano, meč je tasen, aby porážel, je vyleštěn, aby požíral, ať se blýská. Mají pro tebe šalebné vidění, lživě ti věští, aby tě připojili k svévolníkům s proťatými hrdly. Jejich den nadchází v čase, kdy nepravost spěje ke konci. Vrať meč do pochvy. Budu tě soudit v místě, kde jsi byla stvořena, dcero amónská, v zemi tvého původu. Vyleji na tebe svůj hrozný hněv, budu na tebe soptit oheň své prchlivosti, vydám tě do rukou surovců, kteří chystají zkázu. Staneš se pokrmem ohně, tvá krev bude prolita v zemi, už nebudeš připomínána, neboť já, Hospodin, jsem promluvil.“

Po tomhle výčtu jsem rád, že se bůh od těch dob už změnil... (nebo je neměnný?!)

Kdyby se našel teologicky vzdělaný člověk, který by chtěl přidat komentář, týkající se toho, jestli je Bůh stále stejně krvežíznivý jako v bibli, tak ho pod článek rád připojím (ten komentář, ne toho vzdělaného člověka).

Zdroje:

www.biblenet.cz

skepticsannotatedbible.com

youtube.com/user/NonStampCollector

youtube.com/user/DarkMatter2525

youtube.com/user/QualiaSoup

Publikováno na webu autora.

Komentář od Davida:

Tady jsou další popisy toho, jaký je bůh a čeho si od nás žádá

Proč ale chybí třeba toto?

Mt 5:6: Blahoslavení ti, kdo hladovějí a žízní po spravedlnosti, neboť oni budou nasyceni.

Mt 5:7: Blahoslavení milosrdní, neboť oni dojdou milosrdenství.

Mt 5:8: Blahoslavení čistého srdce, neboť oni uvidí Boha.

Mt 5:9: Blahoslavení ti, kdo působí pokoj, neboť oni budou nazváni Božími syny.

Mt 5:10: Blahoslavení ti, kdo jsou pronásledováni pro spravedlnost, neboť jejich je království Nebes.

Nebo toto:

Mt 5:21: „Slyšeli jste, že bylo řečeno předkům: ‚Nezavraždíš.‘ Kdo by zavraždil, propadne soudu.“

Mt 5:22: Já vám však pravím, že soudu propadne každý, kdo se bez příčiny hněvá na svého bratra. Kdo by svému bratru řekl: ‚Raka ‘, propadne veleradě. Kdo by mu řekl: ‚Blázne‘, propadne ohnivé Gehenně.

Mt 5:38: „Slyšeli jste, že bylo řečeno: ‚Oko za oko a zub za zub.‘“

Mt 5:39: Já však vám pravím, abyste neodporovali zlému člověku, ale když tě někdo udeří do tvé pravé tváře, nastav mu i druhou tvář.

Mt 5:40: A tomu, kdo se s tebou chce soudit a vzít ti košili, nech i plášť.

Mt 5:41: A když tě někdo bude nutit k službě na jednu míli, jdi s ním dvě.

Mt 5:42: „Tomu, kdo tě žádá, dej a od toho, kdo si od tebe chce vypůjčit, se neodvrať.“

Mt 5:43: „Slyšeli jste, že bylo řečeno: ‚Budeš milovat svého bližního‘ a nenávidět svého nepřítele.“

Mt 5:44: Já však vám pravím: Milujte své nepřátele, žehnejte těm, kdo vás proklínají, dobře čiňte těm, kdo vás nenávidí, a modlete se za ty, kteří vás urážejí a pronásledují,

Mt 5:45: abyste byli syny svého Otce, který je v nebesích; neboť on nechává své slunce vycházet nad zlými i dobrými a déšť posílá na spravedlivé i nespravedlivé.

Po tomhle výčtu jsem rád, že se bůh od těch dob už změnil... (nebo je neměnný?!)

Bůh je pořád stejný hrozný a mocný, spravedlivý, i milosrdný (2Mak 1,24)!

Da 4:32: Všichni obyvatelé země se počítají za nic, vždyť jak se mu zlíbí, nakládá s vojskem nebeským i s obyvateli země. Není, kdo by mu mohl dát přes ruku a říci mu: Cos to provedl?!

Můj komentář (SW):

Spojením článku Jana Špačka a Davidova komentáře vznikla krásná, obdivuhodně košatá přehlídka pokrytectví. Tohle má být Bůh „spravedlivý a milosrdný“? Připomíná mi to ty, co se pokrytecky modlí k „Alláhovi slitovnému“ a přitom řežou hlavy dětem! Dovolte mi ale nepřidat se ani na stranu pana Špačka, ani na stranu pana Davida. Já totiž tvrdím, že Bible není ani »dopis od Boha«, jak nám sveřepě podstrkují Svědkové Jehovovi, ani jinak »vedená jeho rukou« (inspirovaná atd.). Spíš bych věřil, že ji psala konkurence - ďáblové. Nebo aspoň lidé navedení ke Zlu.

Proč to tvrdím?

Nezapomeňte, že Bible byla po celá tisíciletí majetkem (nebo aspoň v rukou) nejprolhanějšího antického národa, který se v Egyptě naučil falšovat všechno včetně dějin (pokud to naopak on nenaučil Egypťany, možné je totiž oboje!). Už Egypťané znali odškrabávání hieroglyfů se jmény vladařů hned po jejich pádu. Římané tomu říkali odtesávání, neboť jejich písmo bylo zatesáno hlouběji. Jak se říká, věda zvaná »historie« odjakživa byla a je největší děvka!

Výčet nespravedlností, které jsou v Bibli krásně popsané (pan Špaček si jistě dal pěknou práci s jejich soupisem) dokazuje prakticky jen jedno: kdo to sepisoval, kladl »nadřazenost národa Izraele nad všemi okolními národy«, nad zákony, morálku a dokonce i nad elementární slušnost. Stručně: dokud národ Izraelský »plnil vůli Hospodina«, byl podle Bible jeho oblíbencem a Hospodin mu nejenže promíjel zvěrstva, jaká jiným zakazoval (a u jiných národů i tvrdě trestal), ale sám je k tomu nejen vybízel, ba dokonce jim to nařizoval! Porušovat Desatero, zabíjet, znásilňovat, zotročovat, loupit... (Neukořistili jsme dost panen? Vezmeme si je tedy u spřáteleného kmene! Bůh nám je přece dal!)

Může být tohle Bůh? Podle mě - ne! Tohle jednání se spíš hodí konkurenci - Satanovi. Nepovažuji se za typického ateistu, ale za Českého Heretika, neboli kacíře! Nechci Boha krutého, nespravedlivého a prolhaného! Nechci Boha, který vydá celkem slušná pravidla k soužití (Desatero) a pak sám vyzývá k jejich porušování! Co je to za spravedlnost vydat příkaz »Nezabiješ«, ale pak proklínat všechny, kdo »zdržují meče svého« a na příkaz nezabíjejí? Vydat příkaz »Nepokradeš«, ale vést »Vyvolený národ« do vysloveně loupežných válek?

Já vycházím z opačného hlediska. Chci Boha takového, aby byl nejprve sám hoden uctívání! Kdo by uctíval monstrum, které nedrží vlastní slovo a chová se nespravedlivě? Takového mohou uctívat jen stejná monstra - beze cti, prolhaná, krutá. Anebo ustrašená, bázlivá, podlézavá... Zvykl jsem si takové nectnosti připisovat spíš ďáblům, k těm to sedí! Nechci uctívat Satana! I když se i to dnes vykládá jako »náboženská svoboda«! Pryč s takovou »svobodou«! Nazvěme to pravým jménem - nedovolujme uctívat kdejaké zlo! Aspoň se k tomu nepřipojujme (víme-li, že ďábel spolu s Vyvoleným národem světu vládne).

Bůh přece musí být pravdomluvný, spravedlivý a nejspíš i trochu laskavý, aby byl hoden uctívání! Bůh by měl být takový, aby bylo možné mít ho opravdu rád! Ne příšera, před kterou se všichni plazí z děsu a strachu před nespravedlivými tresty! To pak není uctívání, to není čistá láska, ale nízká, špinavá podlézavost, vypočítavost a pokrytectví!

Tvrdím, že Bible Boha, jakého já chci (pravdomluvného, spravedlivého a laskavého) jen příšerně a trestuhodně pomlouvá!

Spravedlivý Bůh přece nemůže páchat megalitické zločiny, jako je Potopa! Neberu jako omluvu, že »tehdejší lidstvo bylo tak zkažené, že jen pár Vyvolených mělo naději na záchranu«. Přitom přece muselo zahynout nespočetné množství prokazatelně nevinných - nemluvňat! Ba ne! Tak se přece milující Otec nechová! No a pokud chci věřit i jeho pravdomluvnosti, vychází mi, že Bůh nemá nic společného ani s autorstvím Bible. Nanejvýš s pasážemi, kde nevystupuje jako vzteklý démon. A těch je tam, bohužel, poměrně málo... Spíš uvěřím tomu, že popisované zločiny nadšeně páchali ďáblové a Bohu je pak velice škodolibě připisovali. Bible je takových lží až neskutečně plná!

Projděte si celý článek, jestli by lépe neseděly všechny zde popsané zlotřilosti Satanovi! Nebo celou Bibli, ať uvidíte, jak málo důvěryhodného z ní zbude!

To by ovšem znamenalo, že tvůrci Bible jsou spíš ti, kdo spravedlivého a láskyplného Boha rádi nemají. A že spíš oni ponoukali Vyvolený národ k páchání genocid, lupičství, zotročování a vraždám!

Oblehli město a pokud se obyvatelé vzdali bez boje, pak je »jenom« zotročili - úchvatná milost! Když se obyvatelé bránili, pobili všechno živé. Muže, ženy, děti i nemluvňata, dokonce i dobytek. Dnes se říká genocida i mnohem menším jatkám! (Masakr ve Srebrenici se vůbec netýkal žen a dětí, jen bojovníků, kteří terorizovali okolí! Nazývat to »genocida« je fakticky urážka obětí skutečných genocid, například Turky vytrvale popírané genocidy Arménů.) Vychází mi z toho (celkem logicky!), že Vyvolený národ byl nejspíš Vyvolený Satanem! To je ovšem pěkný důvod k chloubě!

Teď mi ale do toho nepasuje, proč ten spravedlivý Bůh nechává ve světě řádit ďábly jako Černou ruku? Proč je nezlikviduje? (Nevěřím, že by byli silnější než On!)

Mohlo by se to ale stát i tak, jak je popsáno: Například kdyby se Satan pohádal o to, že on, Satan, by Zemi ukočíroval lépe. Načež Bůh řekl: „Dokaž to!“ a Satan si vymínil nějakou lhůtu... Od ďábla by to byla velice inteligentní past a Bůh teď musí plnit slovo...

Tisíc let, popsaných v Bibli, je ale málo, ta lhůta mohla (ba musela!) být mnohem delší, trvá to už přece podstatně déle! Ale v Bibli se na takové nepřesnosti nekouká...

Skoro bych měl s Bohem soucit. Drží slovo, i když vidí, jak tu ta cháska pekelná řádí! (Jen doufám, že jim to po uplynutí té lhůty spravedlivě osladí!)

Na závěr jsem si nechal největší problém mé teorie: Krista.

Zdá se, že šlo o pokus zmírnit totální zkaženost tehdejšího světa, nastolenou vládou ďáblů. Ježíš Kristus se skutečně choval, jak by odpovídalo ideálům laskavosti a spravedlnosti. Nenaváděl Vyvolené k lumpárnám, krotil i ty, kdo automaticky ze zvyku sahali po meči... kázal pravý opak toho co Satan...

Že se to odehrálo v době vlády Římanů, proslulých svými orgiemi? Proč ne, tím víc vynikly ideály! To, že Kristus nepřišel Zákon zbořit, ale naplnit? Ptám se: jaký Zákon? »Starý Zákon«? A celý? Ten prohnilý? Nepřišel přece obhajovat zločiny páchané Izraelci pod taktovkou Satana, ty lumpárny, vraždy, loupeže... to snad ne! Jen to, co skutečně pocházelo od jeho „Otce“ - Hospodina.

Nevidím nic špatného na pokusu naplňovat Desatero!

Pak by se ale »Zákon« v jeho pojetí smrskl na Desatero. To beru! Zrušil nesmyslné eurohujerské zákazy a příkazy (například »čisté« a »nečisté« pokrmy... všimněte si, jak na nich ďáblovi služebníci pořád bazírují, ať jim říkají »košer« nebo »halal«!) Místo toho zavedl příkazy, omezující dosavadní libovůli a zlovůli! A ty už těm darebákům nevoní, že?

Je to vidět i na jeho postoji k majetku (Mamonu): spíš projde velbloud uchem jehly než bohatec do Království nebeského...! No to muselo tehdejším (a vlastně i dnešním!) Židům znít jako skřípot víka rakve! Však také víme, co s ním udělali! A on se nebránil... zřejmě si byl jistý, že může přijít jen o tělo... ale dal tím úžasnou sílu jiným... Sílu vzdorovat těm démonům i s jejich Vyvoleným národem!

Ale pozor! Kdo je Satanův Vyvolený národ? Židé? Nezjednodušujme si to! To byl přece i Kristus! Uvažujme! Pasuje to spíš na ty, kdo si dobrovolně (a spíš nadšeně!) sami vyvolili Mamon! Všimněte si, kdo dnes vede světové finančnictví! A nejsou všichni Židé mamonáři! (Znám pár jedinců, kteří zaručeně do této sebranky nepatří! Stejně jako znám celou partu velice pracovitých a poctivých Cikánů!) Nic na tom nemění, že drtivá většina je ...zkrátka taková, jaká je...

Trochu mi tam nesedělo, že by Kristus nabádal otroky, aby »sloužili věrně svým pánům« (a to i nevěřícím!)? Ale po delším přemýšlení mi to došlo, ba doskočilo! Vždyť je to prosté, milý Watsone! Kristova učení se přece zmocnili Židé! Nejprolhanější národ antiky! To se rozumí, že ne ti prostí prvotní křesťané, kteří ochotně pro Kristovo učení trpěli, nechávali se v cirku trhat lvy a zabíjet pro zábavu Římské vrchnosti!

Kdo to ale zfalšoval? Nejspíš ti, kdo otroky zotročovali, ne? Kdo byl vlastně Lukáš, který Ježíši přiřkl pasáž o správném bití otroků, i když za nic nemohou? Kdoví? Nějaký patricij? Nějak málo se toho o něm zachovalo! Ale když si vzpomenu na pátera Koniáše... tihle přece dovedli zametat stopy odedávna!

Řadím sem i všechny nekonzistentní vmetky, které kolidují s hlavním obrazem. Uznávám jeho »kdo mečem zachází, mečem schází« (to je přece s jeho názory konzistentní), naopak neberu, že Kristus přišel »kázat meč« a »rozdělovat lidi« (všimněme si, jak to »rozdělování lidí« dnešní Vyvolenci rádi podsouvají těm, kdo jsou jim samotným nepohodlní!).

A je toho víc! Krajně podezřelá je mi i scéna, když Ježíš nechá uschnout fík, který mu nedal plod, protože »nebyl jeho čas«. Že by byl Ježíš takový pitomec? Řekl bych, že i to tam někdo vložil. Otázkou je proč? Žeby nějaký zaříkávač potřeboval obhájit »sílu slova«?

Naopak zcela chápu, proč Pavel (později nazvaný »svatý«) nabádá otroky: „Otroci, poslouchejte své pozemské pány s uctivou pokorou a z upřímného přesvědčení jako Krista.“

Pavel byl přece předtím Šavel, velmož jak se patří, jistě měl své otroky, ne? Tyhle národy uměly jen perfektně válčit a zabíjet, bez otroků naprosto nic nedokázaly! (Nepřipomíná vám to něco?) Tomu otrokáři se přece velice hodilo kázat otrokům o poslušnosti k otrokářům! Přidal se ke křesťanům až po nějakém pádu s koně... jo - to ale tvrdil on! Jinak to byl přece klasický překabátěný otrokář! (Neznáme takových dost i dnes?) A právě tohle se přece tehdejšímu (i dnešnímu!) panstvu otrokářskému děsně hodilo!

Kristus je pryč, teď vládneme my!

Projděte ale s touto optikou i Nový Zákon! Zjistíte, že i v něm je jedovatého býlí dost, ale podstatně méně než ve Starém Zákoně. Holt už to nefalšovali profíci, ale pár pičičmundů... ačkoliv i ti nadělali dost neplechy! Nechat Krista schvalovat otroctví! Cožpak je to spravedlivé? Ale hodilo se jim to, že! Jaké krásné návody jsou v Bibli! Zabíjejte všechny, Bůh si ty své jistě přebere!

Jenže Židé už v té době nebyli jednotní. Někteří se ještě pokoušeli zmocnit učení Krista pro sebe (viz spory, zda může být křesťanem i »neobřezaný«), jenže když ten spor prohráli, většina se rozhodla raději zalhat všechno, i nos mezi očima! Velbloud uchem jehly byl pro ně příliš nestravitelný! Prostě ho neuznat a basta! Raději dál čekají na Mesiáše, který jim »vydá do otroctví všechny národy světa, jak jim to slíbil...«

Nezlobte se, ale tohle jim mohl slíbit jedině Satan!

To je ten Satanův Vyvolený národ i dnes! Prolhaný, vraždící, zotročující! Když to nejde postaru (zejména v Americe udržovali otroctví hanebně dlouho!), zotročují lidi finančně! Zabíjejí je ve velkém, dnes už po milionech! Hlavně že dovedou krásně bečet, jak jim kdekdo ubližuje! Kdo ale financoval plynové komory? Nebyli to sami Vyvolení?

Podle činů poznáte je! Napovím: ve velitelství pověstných ruských vyhlazovacích gulagů nebyl ani jeden jediný Rus! A jak Stalin těm chudáčkům Židům ubližoval! Čistky mezi nimi dělal! No jo, ale když zjistil, že značná část jeho spolupracovníků fandí Němcům, kamarádíčkuje se s nimi a jeho samotného se chystají prodat za dobrý bakšiš Hitlerovi? Je pravda, udělal mezi nimi pořádnou čistku! Je to ale náhoda, že to odnesli právě jen Židé? Nebylo to »náhodou« tím, že mezi nimi žádní skuteční Rusové prostě nebyli?

A to, že se i Krista zmocnili ti nejbohatší, je sice smutné, nicméně je tomu tak. Zatímco Kristus při pokušení Satanově (»To všechno ti dám, když se mi budeš klanět!«) odolal, církev tomu pokušení podlehla ve chvíli, kdy přijala Satanovu nabídku stát se státní institucionalizovanou církví, tedy necelých cca 300 let po Kristovi. Kázala ho dál, ale »z pozice síly«, neboli »ohněm a mečem« a neopomněla dávat jako hlavní ctnosti »pokoru před vrchností« a jak se zdá, vpašovala i do Nového Zákona pasáže, ze kterých by se Kristovi asi zvedal žaludek.

Nedivte se proto církevním restitucím! Ďábel Mamon jim přece vládne dodnes! Co byste od něho (a od nich!) čekali?

Horší je, kdy to skončí? Má být ještě Armageddon, ale kdyby měl být nukleární, dalo by i Hospodinovi hodně práce zachovat svět obyvatelný! Můžeme se utěšovat tím, že to zmákne, i když zatím pořád drží slovo, dané ve slabé chvilce Satanovi! Ale až uplyne ta lhůta, vymete ďábly i s jejich národem Vyvolených Voldemortů! To tedy bude fofr!

Pevně věřím, vlastně chci věřit, že se Hospodin na tu chvíli jaksepatří těší!

© Český Heretik Václav Semerád

Luciferův efekt: Proč se z dobrých lidí stávají lidé zlí?

David Lacko dne: 12.10.2014

Zlo vídáme všude, kde se podíváme. Lidská historie je ho plná. A dějiny minulého století zvláště - a upřímně, ani 21. století nemá nakročeno nejlépe. Nemá proto asi cenu rozepisovat zlo, kterému jsme jako lidstvo úspěšně i neúspěšně čelili. Kdo však toto zlo páchal? Statisticky přeci není možné, aby se ve světě dělo tolik zla, když většina lidí zlých není. Dovolím si proto hned ze začátku citovat znepokojivá slova Arendtové (1995, str. 346), která ve svém díle zabývající se banalitou zla píše:

Na Eichmannově [vysoce postavený nacistický zločinec, jediný k smrti odsouzený v Jeruzalémě] osobě přece nejvíce znepokojovalo to, že většina lidí byla jako on, a lidé ve své většině nejsou sadističtí ani perverzní, ale byli a dosud jsou strašně, ba úděsně normální. Z pohledu našich právních institucí a podle našich morálních měřítek byla tato normálnost mnohem úděsnější než všechny ty brutality dohromady. Neboť to znamenalo, jak jsme se dozvídali znovu a znovu z výpovědí obžalovaných a jejich obhájců v Norimberku, že tento nový typ zločince - který je opravdovým hostis generis humani - páchá své zločiny za okolností, které mu prakticky znemožňují vědět nebo cítit, že to, co dělá, je špatné.

Co když zlo opravdu neviděli nejenom patologičtí jedinci, ale i obyčejní lidé? Jak je možné, že normální lidé konají zlo? Proč se z dobrých lidí stávají lidé špatní? Co je to vlastně zlo? Jak se mu postavit a stát se tak hrdinou? To jsou otázky, na které bych rád odpověděl v následující práci.

Luciferův efekt

Escher: Angels and daemons

Jedna z nejstarších a nejznámějších kosmických proměn se týká Lucifera. Lucifer, »světlonoš«, byl nejoblíbenější anděl Boží. Jednoho dne se mu však vzepřel, byl vyhnán a stal se z něj Satan, tvůrce všeho zla. Pohádkové vidění světa se nám často snaží naznačit, že věci jsou buďto černé nebo bílé. Že existuje jen dobro a zlo. Že jsou jen dobří a zlí lidé. Není tomu tak. Dobro i zlo je v každém z nás. Stejně jako Lucifer byl původně dobrý a postupně začal páchat zlo, i lidé jsou schopni činů, které jsou v rozporu s jejich přesvědčením. Jedna známá a často citovaná parafráze Alexandra Solženicyna zní: »Kdyby to všechno bylo tak jednoduché! Kdyby existovali zlí lidé, kteří by někde záludně páchali zlé činy, bylo by nutné je jen oddělit od nás ostatních a zničit. Ale hranice rozdělující dobro a zlo prochází srdcem každé lidské bytosti. A kdo je ochoten zničit kus vlastního srdce?«

Teď se zkuste podívat na obrázek vedle. Co vidíte? Podívejte se ještě jednou, důkladněji. Vidíte anděly, které střídají ďáblové? Vidíte, jak jeden bez druhého nemohou existovat? Je to trochu jako čínský Jin-Jang. V každém z nás je potenciál zla i dobra. Dříve, než si odpovíte na provokativní otázku, jak byste se zachovali Vy, kdybyste se setkali se zlem, si přečtěte o následujícím experimentu, který za tím vším stojí.

Standforský vězeňský experiment

Za tímto experimentem stojí dodnes činný a velice oblíbený popularizátor psychologie - Philip G. Zimbardo, který byl se zlem konfrontován celý život. Vyrůstal v neblaze proslulé čtvrti New Yorku- Bronxu. Byl kamarádem jiného kontroverzního experimentátora Stanleyho Milgrama (Zimbardo, 2009). Teď však k jednomu z nejznámějších experimentů psychologie vůbec.

Pravděpodobně neexistuje student psychologie, který by tento experiment neznal. A i mezi širokou veřejností se těší neuvěřitelné oblibě. Je proto až zarážející, jak málo o tomto experimentu vlastně víme. Detailní popis nebyl nikdy publikován v odborném psychologickém časopise (Haslam, 2003). Některé původní Zimbardovy publikace si v malých detailech dokonce odporují (Fromm, 1997). Celý experiment byl dlouho dobu zahalen tajemnem. Nikdo vlastně netušil, co se tam pořádně stalo. Dodnes nebyly veřejně publikovány všechny vizuální i zvukové záznamy. A i když ve své nejnovější knize Zimbardo rozebírá průběh experimentu podrobně, stále je zde místo pro otázky. Pokusím se však pro Vás zrekonstruovat celý příběh nejvěrohodněji, jak jen mi to zdroje dovolí. V následujících kapitolách týkajících se experimentu proto budu vycházet především z primárních studií (Zimbardo, 1971, 1973a, 1973b, 1973c, 1998, 2000, 2008), nejnovější Zimbardovy knihy (Zimbardo, 2014) a oficiálních internetových stránek experimentu (viz »Doporučené webové stránky a další materiál«).

Experiment, jenž financoval US Office of Naval Research, který se snažil zjistit, proč mají dozorci tendenci chovat se krutě vůči vězňům, probíhal v srpnu 1971 v suterénu katedry psychologie na Standfordské univerzitě v poklidném městečku Palo Alto. Na inzerát nabízející 15 dolarů (přibližně 85 dolarů dnes) za den strávený v experimentu se přihlásilo 75 respondentů, ze kterých Zimbardo s kolegy vybral 24 nejvhodnějších kandidátů. Byli to muži, studenti vysoké školy, bez předchozí kriminální činnosti. Nevykazovali sebemenší známky patologie, všechny psychologické testy (F- scale měřící autoritářství, MACH-IV - škála machiavelismu a Comrey Personality Scale - CPS) je považovaly za »normální« lidi. Byli fyzicky zdraví, psychicky stabilní, bez známek asociálního a anti-sociálního chování. Byli to lidé jako my.

Hod mince pak rozhodl o tom, kdo bude dozorce a kdo vězeň. Z každé skupiny byli vybráni tři náhradníci. Experimentu se aktivně zúčastnilo 9 vězňů (později i jeden informátor a náhradník), 9 dozorců a hlavní dozorce David Jaffe (jeho vysokoškolská práce »psychologie uvěznění« se stala hlavním impulzem celého experimentu), další dva postgraduální studenti - William Curtis Banks a Craig Haney - se experimentu přímo neúčastnili. S experimentem také vypomáhal bývalý vězeň (17 let ve vězení) Andrew Carlo Prescott, který se v závěru experimentu stal »vedoucím výboru rozhodujícího o podmínečném propuštění«. A konečně, post ředitele věznice zastával Phillip George Zimbardo. Menší role pak obsadil ještě kněz, právník a kupodivu i rodiče.

Vězení bylo vystaveno v suterénu katedry psychologie. Chodba byla rozdělena provizorně vybudovanými stěnami. V tomhle malém vězení byly 3 cely (každá pro tři vězně) o velikosti 6×9 stop. Dveře byly nahrazeny mřížemi, cely byly nabarveny načerno a byly vybaveny jen nepohodlnými postelemi a tajnými systémy, které nahrávaly zvuk. Kromě cel byla zřízena i samotka, která byla neosvětlená a extrémně malá (2 části pro 2 vězně o 2x2x7 stop). Ve vězení byla vybudována také centrála pro dozorce, kde si mohli odpočinout, místnost, kde byly umístěny kamery a vězeňský dvůr - tedy prostor před celami. Na záchod museli vězni chodit mimo vybudované vězení. (Aby však nebyla narušena autentičnost, budou chodit s pytli na hlavách.)

Dozorci nosili uniformy, obušek jako symbol moci, píšťalky a zrcadlové slunečné brýle (brýlemi se Zimbardo inspiroval v povedeném filmu Frajer Luke.), které vytvářely pocit anonymity. Vězni byli naopak oděni jen nepadnoucím pláštěm, pod kterým neměli ani spodní prádlo, na hlavě měli punčochu zakrývající vlasy (Zimbardo se obával, že ostříhání dohola by mohlo být neetické.) a na nohách řetěz se zamčeným zámkem a gumové sandály. Vězni si navíc museli říkat jen číslicemi, které dostali přidělené, a dozorce mohli oslovovat pouze »pane dozorce«. Vězni byli ve vězení nonstop, zatímco dozorci se střídali po osmihodinových směnách (na každé směně byli tři dozorci). Vězni podepsali smlouvu, že budou neustále pod dohledem, ztratí své soukromé a dočasně přijdou o některá svá práva. Nesmí být však fyzicky zneužívání. Ani vězňům, ani dozorcům nebylo více upřesněno, jak se vlastně mají chovat - až na explicitní zdůraznění zákazu fyzického násilí si museli svou roli vytvořit sami. Zimbardo usiloval o vytvoření kompozici moci a bezmoci, aby vysvětlil, proč se lidé vlastně chovají špatně. A věřte nebo ne, povedlo se mu to. Experiment, který měl trvat celých 14 dní, musel být již šestý den ukončen, protože se neuvěřitelně vymkl kontrole. Pojďme se podívat, proč:

1.den

Je neděle 14. srpna 1971. Zimbardo se domluvil s místní policií, která provádí na nic netušících vězních realistické zatčení. Před zraky vlastních rodin i sousedů jsou prohledáváni, spoutáni a odvezeni policejním vozem na stanici, kde je s nimi sepsán protokol. Pak jim policisté sejmou otisky prstů a s pytlem na hlavě jsou převáženi do vybudovaného vězení, kde jsou vysvlečeni donaha a postříkáni přídavkem proti vším jako v opravdovém vězení. Ačkoliv vězni celou situaci neberou vážně, dozorci se je snaží zpacifikovat. Na počítání, které se brzo stává aktem šikany, je učí pravidla a jejich čísla tak dlouho, dokud se je nenaučí nazpaměť. Trestem se stávají kliky. Vězni také musí zpívat. V závěru sčítání se dozorci ptají, zdali se jim zpívaní líbí. Jeden vězeň odpovídá, že ne. To je pro dozorce dostačující důvod k tomu, aby ho poslali na samotku. Přesto se první den nese v dobrém duchu a bez konfliktu.

2.den

Druhý den začíná přepočítáváním při střídání stráží o půl třetí ráno. Vězni stále nepřijímají své role, a proto vtipkují a smějí se. Dozorci si také stále nejsou jisti svou rolí. Ranní sčítání je však už poněkud krutější. Vězni jsou unaveni, časově dezorientováni a projevují první náznaky vzpoury. Dozorci je nutí klikovat, znovu a znovu stlát postele. Někteří vězni jsou posláni na samotku (kde se baví a smějí). Jeden vězeň dostane přezdívku »Serža«, protože je velice poslušný, ochotně plní všechny příkazy a dokonce se ptá, zdali může klikovat až do úplného vyčerpání. Vězni stále porušují pravidlo mluvení. Dozorci začínají být zoufalí. Přišly na řadu první velké tresty - drhnutí podlahy a záchodu, a kreativní dozorci jim ještě navíc protáhli peřiny v bodlácích, takže je musí vězni minimálně hodinu čistit.

Nastává první velká vzpoura. Navrátivší se vězni ze samotky slovně uráží dozorce. Další vězni si strhávají nášivky s číslicemi. A vězni v cele č. 1 se zabarikádovávají postelemi. Dozorci tedy za trest seberou postele i oblečení cele č. 2. Pak jdou do třetí cely, kterou cela č. 2 varuje a vyzývá je ke vzpouře. Cela č. 3 (ve které je Serža) se však bez boje vzdává. Dozorci pak ještě vezmou hasicí přístroj (který tam paradoxně musel být na požadavek etické komise) a stříkají s ním na vězně v cele č. 2. Tahle rebelská cela cítí zradu a apeluje alespoň na celu č. 1, ať se nevzdává. Tato cela je proto rozdělena (vězni jsou stále nazí), jeden jde na samotku, druhý na vězeňský dvůr a třetí zůstává v cele sám. Objevuje se první volání po ukončení („hele, Zimbardo, koukej pohnout prdelí a ať už jsi tady!“), které Zimbardo ignoruje. Jídlo je za odměnu nabídnuto jen cele č. 3, která jej odmítá a rozhoduje se držet protest s ostatními vězni. Vězni ze samotky odmítají odejít a zůstávají tam o hodinu déle. Vězni v cele č. 1 plánují útěk, podaří se jim uvolnit šrouby a rozbít zámek. Dozorci si toho všimnou, barikádu se jim ale podaří prolomit až později. Taktéž posléze rozdělí vězně - poslušné dají k rebelům a naopak, čímž nalomí jejich morálku a důvěru - vězni neví, jestli si můžou věřit.

Zimbardo si uvědomuje vážnost situace a nabízí vězňům, aby vybrali tři své zástupce, kterým bude umožněno vytvořit „Výbor pro stížnosti vězňů“. Reprezentanti se setkají s ředitelem, který jim řekne, že sice udělá, co může, ale že si za to můžou vězni sami. Vězeň, který už dříve volal Zimbarda, jej volá urputněji („Posranej Zimbardo!“). Tentokrát mu Zimbardo vyhoví. Při diskuzi je však s nimi i poradce a bývalý vězeň Carlo, který vězňovy námitky, že nedostal najíst, zesměšní a seřve ho, že v opravdovém vězení by neměl šanci přežít. Zimbardo mu pak nabízí funkci donašeče, to však zklamaný vězeň odmítá. Situace ale nabírá na obrátkách, protože tento vězeň roznáší klamavou informaci mezi ostatní o tom, že ho Zimbardo z experimentu nepustil, a že tohle vězení nemůžou opustit, protože to zamítl i právník. Nikdo neví, co vězně motivovalo k této lži, která ihned demotivuje ostatní vězně. Ti svůj boj vzdávají. Vůdce rebelů, vězeň číslo 8162, se však vzdát nehodlá. Zkouší utéct. Je lapen a čeká ho samotka, do které dozorci třískají obušky a dělají tak nesnesitelný rachot. Večerní sčítání je poklidnější. Vězni se do svých rolí vžívají naplno. Šikana v podobě kliků a zpívání se stupňuje. Když se vůdce rebelů vrátí ze samotky, psychicky se zhroutí. Křičí, že si podřeže žíly a dovolává se právníka. Ačkoliv není jisté, zda nesimuluje, je z experimentu propuštěn. Dozorce v noci uslyší, jak se vězni baví o plánu. 8126 to prý jen hrál, aby se tam mohl vrátit i s kamarády a vězení jim rozbít. Tuhle teorii podpoří i fakt, že jej Zimbardo další den zahlídne poblíž katedry. Zimbarda, který nevědomě přijímá roli ředitele, přepadá paranoia a nejenom, že na něj vydává zatykač, ale dokonce se pokusí další den přestěhovat vězení.

3.den

Vězňové v USA

Chození na záchod se stává privilegiem. Vězni močí do kýblů. Vězení páchne. Nejmohutnější dozorci se stávají nepsanými veliteli směn, drobnější dozorci zase více používají obušky. Noční přepočítání probíhá v 6 dozorcích, protože si dozorci z noční směny bezdůvodně protahují službu. Buzerace, která se na počítání už dávno stala klasikou, trvá čtyřicet minut. Pak dozorci nechávají vězně spát až do rána.

Mezitím Zimbardo uvažuje, jak zabránit blížícímu se ataku věznice. Místní policie však zamítá návrh přemístit vězně do opravdové věznice, a tak se rozhodl, že mezi vězně alespoň umístí jako náhradu za 8126 informátora - svého žáka. Ten však téměř okamžitě přijímá svou novou roli a odmítá vynášet informace. Vězni se mezitím zmocní zámku od cely a někam jej ukryjí. I když to informátor ví, odmítá informaci vyzradit.

Tento den také proběhnou návštěvy (Předtím se posílaly dopisy, které byly cenzurované.). Vězni uklízejí celé vězení, musí si sundat punčochy z hlav, jsou jim zamaskovávány šrámy a je jim řečeno, že pokud si budou stěžovat, příště jim návštěvy zakážou. Dozorci z denní směny jsou požádáni o přesčas. Vězni dostávají najíst - dostanou i dezert. Celým vězením hraje poklidná hudba. Každá návštěva může trvat max. 10 minut. Rodiče a ostatní návštěvníci velmi nečekaně v podstatě ihned přijímají své role. Drží si od vězňů odstup (žádné vřelé přivítání, ptají se, jestli vězni mohou podat ruku - všimněte si, že se ptají na vězně, ne na své syny). Jen jedna matka si stěžuje Zimbardovi, že svého syna v takhle špatném stavu ještě neviděla. Zimbardo však zahraje na city a mužskou hrdost jejího manžela („syn je chlap, určitě to zvládne“) - a společně s manželem přesvědčí matku, že je to v pohodě. Po skončení návštěv se Zimbardo rozhodl vězně přemístit pro případ napadení. Svázané vězně s pytli na hlavách přesouvá do skladu a sám simuluje ukončení experimentu (trochu jej rozebírá a čeká ve vězení sám), aby mohli 8127 říct, že je už po všem. Rebelant však do vězení nedojde, namísto něj tam přichází jeho akademičtí kolegové, kteří zaznamenali přepravu vězňů. Jsou trochu vyděšeni a je jim jich líto. Ptají se Zimbarda, co je v tomto experimentu vůbec proměnná. Zimbardo však neodpovídá, jen se naštve, protože má přeci větší starosti, jako je vězeňská vzpoura a plánované napadení věznice, a vyhání je. Večer mu dochází, že to byla jen fáma a vrací vězně zpátky do cel. Stále mu však nedochází, jak iracionálně se zachoval.

4.den

Do vězení přichází kněz, který v reálném životě pracuje jako vězeňský kněz. I on ihned přijímá svou roli. Zpovídá vězně, ptá se jich na právníky, na průběh soudů, za co tady jsou. Velká část vězňů se sama označuje číslem, upřímně odpovídají, že jsou tady např. za krádež, jiní si stěžují, že tady jsou neprávem, že jsou nevinní. Jen jeden poznamenává, že je tady jako dobrovolník v experimentu, a že má pocit, že se experiment vymyká kontrole. Kněze vůbec nevyvádí z míry, že si někteří stěžují na špatné zacházení. Radí jim, že se mají chovat slušně, protože mají šanci na podmínečné propuštění (většina vězňů to přijme), dá jim požehnání a poradí jim, že si mají sehnat právníka (cena právníka však všechny nemile překvapí). Poté jen konstatuje Zimbardovi, že je to sice věrná imitace vězení, nicméně že vězení je mnohem horší, a že příznaky, které vězni mají, jsou u prvních dnů běžné (tzv. syndrom prvního pobytu ve vězení).

Ten den však není ve své kůži vězeň č. 819. Ráno v amoku rozhází celou celu. Na samotce je nejdéle ze všech a teď, když jej ze samotky pustili, se emocionálně zhroutil. Brečí. Zimbardo jej vezme do ložnice pro dozorce. 819 ale odmítá skončit. Mezitím se stává šílená věc. Vězni spontánně a dobrovolně začínají jednohlasně skandovat, že „819 udělal špatnou věc“. Využívají toho dozorci a nutí je to opakovat stále dokola. 819 ležící ve vedlejší místnosti vše slyší.

Zimbardo jej z experimentu propouští a namísto něj povolává náhradníka Claye, který dostane číslo 416. Ten je zděšen situací ve vězení a i když celý den nejedl, rozhodne se na protest držet hladovku. Poruší pravidlo o jídle a naštve dozorce. Ti si na něj ihned zasednou. Je šikanován a poslán na samotku. Dozorce nutí ostatní vězně, aby 416 uráželi. Ti to, až na Seržu, dělají. Serža, doteď poslušný vězeň, ukazuje morální tvář. Odmítá urážet druhou osobu a vztek dozorců se na chvíli přenese ze 416 na něj. On však všechny tresty bez odporu vykonává. Tím vzniká další odpor v podobě zásadového Serži. Najednou někdo vykřikne, že v cele č. 2 je zbraň. Nastane poplach. Opět se používá hasičák. Navíc kvůli Clayovi hladovce ostatní vězni, kteří ho začínají nenávidět, nedostávají oběd. Večer dostávají na výběr. Buď jim vezmou peřiny, nebo zůstane 416 na samotce celou noc. Vězni si radši nechávají peřiny...

Jelikož si jeden z vězňů na popud kněze zařídil právníka, vzniká »Výbor pro podmínečná propuštění«, který vede poradce a bývalý vězeň Carlo. Během tohoto a příštího dne budou vyslechnuti vězni. Mají sepsat důvody, proč si myslí, že jsou už napraveni. Své posudky dodají i dozorci. První vězeň tvrdí, že je nevinný, ačkoliv přiznal, že důkazy hrají proti němu. Další vězeň bere rozhovor na lehkou válku a neubrání se sarkasmu - jeho žádost je zamítnuta ihned. Třetí vězeň (bývalý rebel, tentýž vězeň, o jehož stav se starala matka) předkládá inteligentní a věrohodnou žádost. Jeho důvod je však slabý - chce být na narozeniny doma. Rychle se stává submisivním a přiznává věci, které neudělal. Chválí vězení a brání se, že modřiny si udělal on sám, nikoliv dozorci. Je dokonce ochoten vzdát se svého podílu (Aspekt vzdání se peněz se stane později klíčovou otázkou.). Další vězeň, dle slov jednoho bachaře - »rebelský mudrlant« - tvrdí, že nic neudělal, jen se přihlásil do experimentu. Pátý v řadě je 416 držící hladovku, který se dožaduje právníka. Další vězeň je bývalý vůdce rebelů, který ve svém dopise navíc psal, že chce odhalit tento tajný pokus podporovaný vládou a zveřejnit jej v jednom místním alternativním časopise. Na rozhovoru působí velmi konformně. Veškerá rebelie zmizla. Předposlední vězeň je taktéž zamítnut v podstatě hned. Poslední na řadě byl Serža. Ten chce svůj čas využít produktivněji, i když přiznává, že tady má lepší podmínky, než za studií, protože nemá kde bydlet, žije v autě a často nemá ani jídlo. Závěrem opět ukazuje svou morální tvář, když říká, že se přihlásil až na druhý den proto, aby dal šanci ostatním vězňům, na které prostředí věznice působí hůře. Všem žádajícím také byla položena otázka, jestli jsou ochotni vzdát se platu. Až na dva (z toho jeden byl ve finanční tísni) s tím souhlasí, nikdo však nepožaduje ukončení experimentu či vlastní odchod. Všichni jsou spokojeni s tím, že počkají na rozsudek.

5.den

Pátý den začíná další dlouhou buzerací o půl třetí ráno. Na tomto přepočítání se však neděje nic, co bychom už neznali. Ranní sčítání však překvapí, protože dojde k první fyzické potyčce. Vězeň odmítá dělat sedolehy - je to bývalý vůdce vzpoury, který znovu nabral sil, je to také jediný vězeň, který bojoval i za práva ostatních - je proto bez snídaně a musí být na samotce. Když jej pustí, napadá dozorce. Je proto svázán k posteli. Ostatní dělají skupinový trest - 70 kliků najednou neudělá jen tak někdo. Oni to však zvládnou, i když jsou hladoví a nevyspalí. Na dalším sčítání je tento vězeň vulgární a dokonce rozbíjí samotku. Když jej podruhé svážou v cele, podaří se mu uvolnit a dokáže odemknout zámek a zamyká se zevnitř (pravděpodobně použil ukradený klíč). Směje se dozorcům.

Situace se vyostřuje. 416 stále drží hladovku, čímž ohrožuje vězeňský systém více než agresivní rebel zavřený v cele. Mezitím zkolabuje další vězeň a je propuštěn. To velmi emočně zasáhne jeho kolegu z cely, který se taktéž emočně zhroutí. Je proto také propuštěn. Ten den je propuštěn i pátý vězeň, u kterého propukla psychosomatická vyrážka.

Jelikož musel Carlo odjet, poprosil Zimbardo o pomoc svou přítelkyni a budoucí ženu Christinu Maslachovou. Ta je překvapená změnou jednoho z nejpřísnějších dozorců Hellmanna přezdívaného John Wayne. Když s ním mluvila mimo vězení, byl to sympatický mladík. Ve vězení se však mění v krutého bachaře (dokonce mění i přízvuk). A to z minuty na minutu. Christina je zděšená celou situací a stavem vězňů. Pohádá se proto se Zimbardem. Prvně ji Zimbardo argumentuje, že nikdy nebude dobrá vědkyně, dokud do toho bude plést tolik emocí. Když na něj však vykřikuje, že ho nepoznává, a že to, co dělá těm klukům je příšerné, uvědomuje si svou chybu a rozhodl se další den experiment ukončit. Zimbardo později napsal, že „síla situace zasáhla rychle a hluboko většinu z těch, kteří se nacházeli na této průzkumné lodi studující lidskou povahu. Jen někteří byli schopni odolávat situačnímu pokušení podlehnout moci a dominanci a zachovat si jakési zdání morálky a slušnosti. Je zřejmé, že jsem nepatřil k tomuto ušlechtilému druhu.“

Večer však ještě neskončil. Večerní směna nutí vězně k homofobním a sexuálním hrám, se kterými začala předešlý večer (tehdy měli jen nazí dělat kliky a otírat se o zem). Teď však musí část vězňů simulovat anální sex, zatímco zbytek klečí s odhalenou zadnicí na zemi.

6.den

Jelikož má vězení navštívit ještě právní obhájce, plánuje se ukončení experimentu až na odpoledne (Zatím o tom nikdo kromě Zimbarda neví.). Dozorci mají přikázáno nechat spát vězně celou noc. Ranní sčítání trvá jen pár minut. Snídani však 416 odmítá jíst a dozorci i přes příkaz Zimbarda nutí vězně klikovat. Další vězeň na příkaz dozorce cpe násilím jídlo do úst 416. 416 má nařízeno hladit a líbat párky z minulého dne, které nesnědl (před tím s nimi musel dokonce spát). Poté přichází právník Tim B., bratranec jednoho vězně. I když je s bratrancem o samotě, baví se zcela formálně - jako právník s klientem. I on tedy okamžitě přijímá svou roli. Po vyslechnutí zbytku vězňů je zděšen situací. Nijak však nejedná, protože se domnívá, že na to nemá pravomoc. Nikoho z vězení neodvádí pryč a tím zmaří poslední naděje vězňů. Po jeho odchodu Zimabardo experiment ukončuje. Musí to však několikrát opakovat než vězni uvěří. Nastupuje euforie.

V tu chvíli si Zimbardo slíbil, že použije jakoukoli moc, kterou má, pro konání dobra a potírání zla, aby podporoval to, co je v lidech nejlepší. Sám sebe popsal jako ledového muže v nelítostném domě nelidskosti. Stal se tím autoritářem, které po celý život nenáviděl. Byl vinen, jeho slovy, hříchem opomenutí, zlem nečinnosti. Zlem, které jsme všichni v životě bohužel někdy podpořili.

Zajímavé informace

Ačkoliv neexistovaly statistické rozdíly (souzeno dle testů, které jsme zmínili na začátku) mezi dozorci a vězni, určití jedinci se přece jenom v mnohém lišili. Dva nejvíc nenávidění a špatní dozorci se od sebe navzájem lišili v maskulinitě. Zatímco jeden z nich měl největší maskulinitu ze všech zúčastněných, což se dalo očekávat, druhý měl naopak maskulinitu nejmenší.

Vězni, kteří vydrželi experiment do konce, vykazovali dvakrát větší hodnoty přizpůsobení se autoritě, rigiditě, lpění na konvenčních hodnotách, konformitě, extroverzi a empatii než ti, kteří z experimentu odešli.

Několikrát během experimentu vyplňovali probandi dotazníky o vlastních pocitech. Téměř všichni vykazovali více negativních pocitů než pozitivních. Vězni pak dokonce třikrát více. Jeden dozorce, který byl označen za hodného, měl však nejvíce negativních pocitů ze všech zúčastněných!

Vězni se navzdory očekávání nebavili o svých koníčcích, osobních životech, sportu, přítelkyních či škole. Bavili se o jídle, buzerování, výboru pro stížnosti, plánech na útěk a o chování ostatních vězňů. V podstatě za celou dobu nepoznali své kolegy důkladně. Možná i proto 85 % hodnocení okolních vězňů bylo negativní. V podstatě zde došlo k identifikaci s agresorem. Tento pojem prvně užila Anna Freudová, proslavil ho však psycholog Bruno Bettelheim. Je to stejná situace, jako když se vězni v nacistických koncentračních táborech začali chovat jako dozorci - vyrobili si uniformy a šikanovali ostatní vězně.

Vězni si mysleli, že dozorci jsou fyzicky větší a zdatnější, ačkoliv mezi nimi nebyl statisticky významný rozdíl.

Poslední zajímavost, kterou zmíním, je zvýšena agresivita dozorců při doprovázení vězňů na záchod. Ačkoliv zde dozorce vystoupil z davové anonymity a opustil prostory vězení, právě zde vězně čekaly ty nejkrutější tresty.

Po několika týdnech proběhl sraz »třídy 1971«, na kterém se většina dozorců omluvila za své chování. Samotný Zimbardo se však veřejně a oficiálně omluvil nejspíše až ve své poslední knize (Zimbardo, 2014).

Proč se to stalo?

Pravděpodobně jste teď trochu v šoku a honí se Vám v hlavě otázky typu: Jak je možné, že se tohle stalo? Proč to Zimbardo dopustil? A jak bych se zachoval já?

Zimbardo se snažil dokázat, že samotná situace může motivovat jinak dobré lidi k páchání zla. To se mu bezesporu podařilo. Během několika málo dní se z vězňů stali bezmocní a pasivní lidé. Dozorci se naopak začali chovat negativně, hostilně a nehumánně. Proč?

Pomohl tomu hodně aspekt hraní role a jejich následná internalizace. Svou roli nehráli jen dozorci a vězni, ale všichni, kteří se do experimentu zapojili - tedy i postgraduální studenti, poradce Carlo, kněz, právník, rodiče i Zimbardo. Možná jste slyšeli o experimentu, ve kterém zdraví lidé hráli blázny. Řekli, že slyší hlasy a byli proto hospitalizováni v psychiatrii. Ačkoliv se pak chovali zcela normálně a příjemně, psychologové svou diagnózu nezměnili. Ven z vězení je dostali až právníci a osoby navíc dostali posudek „schizofrenie v remisi.“ (Zimbardo, 2014) Jednou jim přiřadili roli a neuměli se od ní odpoutat. Role ale navíc nabádá k zbavení se vlastní odpovědnosti. Je to maska, která nám poskytuje alibi. Vzpomeňme si na obhajobu nacistických zločinců, kteří jen plnili rozkazy. Obdobně odpovídali i tito dozorci - „jen hráli své role, aby se zavděčili Zimbardovi.“

S přenesením odpovědnosti taktéž souvisí pojem poslušnost vůči autoritě, který jsem rozebíral v jiném článku. Stručně řečeno, je to tendence zbavit sám sebe zodpovědnosti za páchané zlo směrem na autoritu - v našem případě na Zimbarda.

Dalším aspektem je bezesporu skupinové myšlení. Skupinové myšlení je pojem vytvořený Irvingem Janisem (1971), který tvrdí, že když jsme v uzavřené skupině, rozhodujeme se často iracionálně, protože nám chybí feedback zvenku. Sociální schválení toto rozhodnutí jen umocňuje.

Skupinové myšlení jde ruku v ruce s infrahumanizačním zkreslením, které vysvětluje chování, kdy se jedna skupina cítí nadřazeně nad ostatní. Jeden příklad z historie, když bylo v USA proti své vůli sterilizováno 65 tisíc občanu ve jménu vyššího dobra - eugeniky. A neodpustím si ani známý »experiment« učitele Rona Jonese (1978) nazvaný Třetí vlna (na jehož motiv byl zfilmován zajímavý film Náš vůdce) - řekl své třídě, že jsou výjimeční a oni se tak začali také rychle chovat. Během jednoho dne začali opovrhovat ostatními.

Se skupinou taktéž souvisí pojem konformita. Konformitu zkoumal Soloman Asch (1951), který udělal experiment, ve kterém předkládal různé délky přímek jednomu probandovi a šesti hercům. Ti zprvu odpovídali správně, pak ale najednou odpovídali všichni špatně. Jen jedna čtvrtina lidí dokázala odolat tlaku okolí, nepřizpůsobila se a odpověděla správně. Stejně jako naši dozorci. Aktivní zlo sice nepáchali všichni, ale nikdo mu nezabránil. Nikdo neprotestoval. To mě přivádí k dalšímu bodu, a sice k zlu nečinnosti.

Zlo nečinnosti neboli efekt přihlížejícího (Bystander Effect) je inspirován slavným případem Kitty Genovese, která byla napadena. Napadení údajně (dnes je tento počet často kritizován) přihlíželo 38 svědků. Vrah se několikrát vrátil, ženu okradl, znásilnil a nakonec i zabil. Nikdo nezasáhl. Nikdo nezavolal policii. Jednoduše řečeno, čím více lidí zlu přihlíží, tím je menší pravděpodobnost, že někdo zasáhne. (Darley a Latané, 1968) Dochází zde k tzv. difuzi odpovědnosti.

Agresivní chování vysvětlují i pojmy anonymita, deindividualizace dozorců a dehumanizace vězňů. Anonymita podporuje agresi, protože zlo nepáchám já osobně, ale někdo neurčitý. Kulturní antropolog R. J. Watson (1973) analyzoval chování vojáků a zjistil, že anonymní vojáci (v maskách) jsou mnohem krutější a zabíjí více nevinných. Dehumanizace aneb zbavení lidství ulehčuje vykonávání zla. I naši dozorci přiznali, že vězně občas považovali jen za dobytek. Vězni se stali méněcenní.

Dehumanizaci umožňují obranné mechanismy intelektualizace, popření a izolace emocí. Dehumanizované vztahy jsou objektivní, analytické a bez emocí a empatie. Zmíním známý experiment s intelektualizací (Speisman et al., 1964), ve kterém bylo lidem pouštěno brutální video rituální obřízky. Jedna skupina jej viděla s dramatizovaným doprovodem zdůrazňující bolest, další jen s hudebním doprovodem, kontrolní skupina viděla video bez zvuku a poslední skupina s intelektuálním komentářem zdůrazňující důležitost rituálu. Poslední skupina, na rozdíl od ostatních, pociťovala minimum negativních emocí.

Kognitivní disonance, pojem, který proslavil Leon Festinger (1957), nám pak ještě ke všemu napomůže racionalizovat zlo. Kognitivní disonance vzniká rozporem, mezi chováním a myšlením. Pokud se tedy chováme v rozporu s naším přesvědčením, můžeme buďto změnit své chování, nebo naopak myšlení. Asi tušíte, která změna je lehčí...

Pravděpodobně teď kroutíte hlavou a říkáte si, že Vy byste se zachovali jinak. Že vy byste proti zlu bojovali, nebo byste mu alespoň nečinně nepřihlíželi. Speciálně pro Vás mám pak další psychologický fenomén. Tzv. Self-serving bias (neboli zkreslení sloužící sobě) (Např. Larson, 1977). 90% řidičů si myslí, že je nadprůměrných. Tohle číslo lze převést v podstatě na cokoliv. Většina lidí si myslí, že je nadprůměrně inteligentní, i když statisticky víme, že to není možné. Většina lidí si totiž myslí, že by nepodlehla tlaku v okolí ani v tomto případě, a že by proti zlu bojovala. Většina se však bohužel mýlí.

Kritika experimentu

Nejvýraznější kritika se pochopitelně nesla ve jménu etiky. A tento experiment opravdu etický nebyl. Pět lidí se psychicky zhroutilo a z experimentu muselo odstoupit. Zbytek na tom nebyl o moc lépe. Samozřejmě se můžeme odkazovat na vyšší dobro a na snahu vědy prozkoumat tajemné zákoutí lidské psychiky. Jedinci, kteří se experimentu účastnili, však nefalšovaně trpěli. Etická stránka věci je tedy právem kritizována (např. Savin, 1973; O’Toole, 1997).

Další oprávněná kritika padla na ekologickou validitu experimentu, tedy na jeho výpovědní hodnotu. Vězení totiž nebylo věrnou replikou opravdového vězení. Spousta aspektů nejenom chyběla, ale spousta věcí byla i navíc přidána (např. Fromm, 1997).

Vyhodnocení experimentu bylo silně subjektivní - i přes snahu Zimbarda o nestrannost. Erich Fromm (1997) kritizoval Zimardovy závěry, že na osobnost jedince má rozhodující vliv prostředí, ve kterém se zrovna nachází - to bylo v rozporu s jeho teorií - a vysvětloval si to Zimbardovou špatnou interpretací výsledků. Subjektivní interpretaci výsledků kritizovalo více odborníků (např. Somers, 2009) a metodologie tohoto experimentu je značně děravá.

McFarland a Carnahan (2007) kritizovali tzv. selection bias (česky výběrové zkreslení). V jejich experimentu vytvořili stejný leták, jako měl Zimbardo (tedy byl tam pojem „vězeňské prostředí“) a druhý kontrolní, ve kterém toto zmíněno nebylo (namísto toho tam bylo jen „psychologický experiment“). Do prvního se hlásilo statisticky více lidí dominantních, agresivních a autoritářských a méně lidí empatických a altruistických než do kontrolní skupiny. Je tedy dost pravděpodobné, že již samotný výběr respondentů provedl Zimbardo špatně.

Pak se kritizovala i snaha vyhovět Zimbardovi. Resp. Zimbardovy pokyny, které ve svém důsledku nejenom schvalovaly krutost, ale často k ní i vybízely (Gray, 2013). Většina lidí totiž očekává, že se má v roli dozorce chovat agresivně (Griggs, 2014). Navíc, když Zimbardo mlčel při zneužívání vězňů, v podstatě nelidské chování povolil (Gray, 2013). Jeden ze strážců se později vyjádřil, že měl pocit, že Zimbardo napětí schválně vyvolával (Ratnesar, 2011). Podobnou kritiku vznesl i vězeňský poradce Carlo (Prescott, 2005).

Dunning (2008) kritizoval např. zobecnitelnost výroků. Tedy příliš malý počet respondentů. Nehledě na fakt, že většinu zla vykonávali a organizovali stále stejní jedinci.

Ribkoff (2013) celý experiment označil za absurdní pseudoexperiment. A i samotná metodologie se nevyhnula kritice (např. Banuazizi a Movahedi z 1975).

Opakování experimentu

Určitá část kritiky se nese i v podobě srovnání s nejslavnějším zaznamenaným opakováním experimentu, které provedli pro BBC v prosinci 2002 psychologové Haslam a Reicher (2003, 2006a, 2006b, 2012), a který předkládá poněkud jiné výsledky než Zimbardova studie. Experiment se nesnažil o přesnou repliku původního experimentu, nýbrž se snažil odpovědět na otázky, které původní experiment vyvolal.

Tento experiment vstoupil do historie znám jako BBC Prison Study. Během deseti dnů mělo být zkoumáno 15 mužů (5 dozorců, 10 vězňů). Experiment však nakonec trval jen 8 dní. Podobně jako u Zimbarda byli ve smyšleném vězení. Vězni však byli vědomě celou dobu kamerováni. V podstatě se účastnili televizní reality show. Dozorci se plně neztotožnili se svými rolemi, systematicky nespolupracovali a k žádnému závažnému konfliktu nakonec nedošlo. Paradoxně to byli vězni, kdo ovládl vězení (po třech dnech spolu začali spolupracovat, protože jim bylo řečeno, že se mohou stát dozorci, šestý den v podstatě svrhli dozorce) a dozorci, kteří trpěli.

Autoři tohoto experimentu přicházejí s vlastním vysvětlením - aplikují SIT (Social Identity Theory - teorie sociální identity, dnes se nejčastěji užívá její modifikace - self-categorization theory), kterou poprvé zformulovali psychologové Henri Tajfel a John Turner (1979). Teorie tvrdí, že lidé přirozeně kategorizují druhé i sebe do skupin proto, aby získali vlastní sociální identitu. Většina lidí však vyžaduje pozitivní sociální identitu a vyhledává proto skupiny, které jsou pozitivní. V opačném případě, tedy pokud je člověk členem negativní skupiny, zafunguje obranný mechanismus individuální mobility, kdy se jedinec se skupinou jednoduše neidentifikuje. Což je logicky v rozporu se Zimbardovým výzkumem, resp. s jeho interpretací.

Zimbardo (2006) s těmito závěry nesouhlasí a na svou obhajuje argumentuje některými dalšími replikami experimentu, které naopak jeho závěry spíše potvrzují. Jeden takový experiment byl proveden v Austrálii (Lovibond et al., 1979) a druhý simuloval situaci v psychiatrické léčebně v Americkém státě Illinois (Orlando, 1973). Těžko se v tomto sporu postavit na jednu či druhou stranu. Obé je totiž přínosné a neméně zajímavé. A obé je metodologicky velmi chabé, leckdo by řekl nevědecké.

Kdo nese vinu?

Ostuda USA!

Zimbardo (2014, str. 522) napsal, že „osoba je herec na jevišti života, jehož svoboda chování je formována jeho založením - genetickým, biologickým, fyzickým a psychickým. Situace je kontext chování, který má moc dávat smysl a identitu hercově roli a statusu, a to prostřednictvím svého odměňování, a normativní funkce. Systém se skládá z činitelů a organizací, jejichž ideologie, hodnoty a moc vytvářejí situace a předurčují role a očekávání pro schválené chování aktérů v rámci jeho sfér vlivu.“ Ve své přednášce pro TED (Zimbardo, 2009) svou metaforu zestručňuje na jablka a sud. Tvrdí, že jablka (tedy lidské dispozice jako genetika a temperament) mohou být již ze své podstaty shnilá, nicméně když dáme zdravá jablka do špatného sudu (tedy situace), shnijí i ta dobrá. Musíme však jít ještě dál, pátráme-li po viníkovi, protože sud někdo vyrobil (systém). Kdo tedy nese vinu?

Je potřeba si uvědomit, že snaha o pochopení patologického chování není jeho omluvou. Viníkem přesto není jen shnilé jablko, které za svoje shnití často nemůže, ale i špatně vyrobený sud a výrobce. Převedeme-li metaforu na náš experiment, za své chování jsou zodpovědní nejenom dozorci, ale i síla moci vězeňského prostředí a taktéž tvůrce, Zimbardo.

Jeden příklad z reálného světa, v roce 2006 proběhlo odhalení neuvěřitelného a nehumánního mučení vězňů americkými vojáky v Abú Ghrajbu. V tomto vězení dozorci nejenom mučili a týrali vězně, ale vše si i důkladně digitalizovali. Jen jeden člověk našel odvahu odhalit tato zvěrstva veřejnosti. Všichni ostatní se buď mučení zúčastnili, nebo mlčeli. Z fotek, kterých je plný internet, je nápadné, jak moc se podobají fotkám z vězeňského experimentu. Proč o tom však píšu - zatímco společnost odsoudila jednotlivá jablka, nikoho nenapadlo zamyslet se nad situací a obvinit i tvůrce situace, tedy generála a prezidenta. Systém zůstal zkažený a stále tak čeká na jablka, která v něm shnijí.

Jak odolat aneb o hrdinství

Náměstí nebeského klidu - Čína

Albert Einstein údajně řekl, že „svět nebude zničen těmi, kteří páchají zlo, ale těmi, kteří se na něj dívají, aniž by něco udělali.“ Edmund Burke, britský státník a filozof, prý řekl toto: „Jedinou věcí nutnou pro triumf zla je, aby dobří lidé nic nedělali.“ Jakkoliv jsme začali negativně a pesimisticky, doufám, že každý může konat dobro stejně, jako každý může konat zlo. Volba je jen na nás.

Prvně bychom ale měli definovat zlo. Jeho definice je složitá, neboť co je zlé pro jednu společnost, může být dobré pro jinou. Proto je mnoho sebevražedných atentátníků ve svých domovinách oslavováno. Proto je spor dobra a zla nekonečný. Zimbardo se o definici zla pokusil následovně (2014, str. 29): „Zlo představuje úmyslné chování, jehož cílem je ublížit, zneužít, ponížit, zbavit lidskosti či zničit ostatní nevinné lidi nebo pomocí úřední moci či systémových prostředků nabádat ostatní k těmto činům či jim je umožnit. Stručně řečeno: zlo je vědět o jiných možnostech chování, ale chovat se špatně.“

O hrdinech každý z nás četl heroické romány, slyšel neuvěřitelné příběhy a viděl spoustu filmů, ve kterých vítězili odvážní vojáci, geneticky predisponovaní superhrdinové apod. To vše vytváří iluzi, že hrdinou se stát můžeme jen za předpokladu našich vlastních dispozic. Není tomu tak. Naproti banalitě zla stojí totiž i banalita dobra. Fotka vlevo - 5. červen, 1989, náměstí Nebeského klidu v Pekingu. Odvážný muž jdoucí z obchodu se postavil tankům. Je toto prototyp literárního hrdiny? Ani zdaleka.

Byl to pravděpodobně člověk jako každý jiný. Člověk, kterým se můžete stát i Vy. Zimbardo (2014) popisuje návod o deseti krocích, který Vám pomůže odolat okolním tlakům. Je to v podstatě deset formulí, které si musíte říct a věřit v ně:

1. Udělal jsem chybu

2. Jsem všímavý

3. Jsem zodpovědný

4. Jsem jedinečný

5. Vážím si spravedlivé autority, bouřím se proti autoritě nespravedlivé

6. Chci být přijat skupinou, ale cením si své nezávislosti

7. Budu ostražitější k rámování

8. Udržím v rovnováze svoji časovou perspektivu (Přítomnost není to nejdůležitější, musíte uvažovat i nad budoucí zodpovědností a minulými závazky)

9. Neobětuji osobní a občanské svobody za iluzi bezpečí

10. Mohu vzdorovat nespravedlivým systémům

Zní to sice absurdně, zdůraznění vlastní odpovědnosti však nemůžu jinak než schválit. Stejně jako skálopevně věřím ve svobodu, věřím i v odpovědnost. Při jedné přednášce Zimbardo prý poradil studentům, ať si namalují na čelo černou tečku a celý den s ní chodí (Ludwig, 2014). Po chvíli si zvyknou na nepříjemné pohledy okolí, a tohle je prý ten nejlepší trénink, jak odolat konformním a sociálním vlivům, které nám často brání konat dobro a nutí nás přihlížet zlu.

Jinak řečeno, musíte vystoupit z pohodlné komfortní zóny, chcete-li se stát hrdiny. Stejně jako Christina, která se postavila Zimbardovi, i Vy se můžete postavit zlu. A takto také zní závěrečné poselství této cesty, kterou jste se mnou podnikli. Cesty, během které jste pochopili, že i dobrý člověk může dělat zlé věci. Cesty, během které jste si snad uvědomili, že obyčejní lidé jako my páchají ohavné činy, a že potenciál konat dobro a zlo je v každém člověku. Cesty, která Vám snad napomohla v tom, abyste příště zlo netolerovali a stali se tak hrdiny. Volba je na Vás. A já přeji mnoho sil všem, kteří se o to alespoň pokusí. Hrdiny totiž stále potřebujeme.

Která okupace byla horší?

21.srpna 1968: byla horší okupace německou, sovětskou, nebo americkou armádou?

Kde je ukrytá pravda? Všimli jste si, že dnes srovnávají několik desítek zabitých od sovětské armády s miliony zabitých od německé armády a miliony zabitých od americké armády?

Okupace Praha 1968

Pozorně se podívejte! Toto jsou ti běsnící Rusové? Ty ruský a ukrajinský ucha byly vyděšenější než my! A porovnejte to s válkou ve Vietnamu, Sýrii, Libyi, Jugoslávii, Iráku a nemá cenu jmenovat dál. Americké běsnění je vidět po celém světě!

My jsme proti nim každoročně protestovali, nás nahánělo bolševické gestapo STB a kdo jsou ti šmejdi, co nás nyní lustrují?

Janda a tingl tangl

Evropské onanující se pornohodnoty nás lustrují! Zvrácené, šílené! Každá okupace je zločinem! Ale pouze počty mrtvých mohou být měřitelné!

Sudímu (ministrovi) Chovancovi bylo v roce 1968 mínus 2 roky. Přesto nás chce poučovat, co tenkrát bylo a srovnává to s německými (nacistickými) zvěrstvy. Nebo s americkým řáděním v Iráku, Jugoslávii, Libyi, ve Vietnamu a dalších a dalších státech. A drzost nejvyšší?

Evropské pornohodnoty

Veřejný pornoonanista Jakub Janda a jeho parta. Zkorumpovaná mládež s jednou starší ženou Víchovou, která nám vykládá, jak jsme žili za socialismu. Zatímco my jsme na „Palacha a 21.srpna“ pravidelně demonstrovali proti komunistům a okupaci vojsk Varšavské smlouvy, tak dnes nás tato parta lustruje? Kde berou tyto prodejné - z našeho pohledu dětičky - tu drzost nás osočovat z dění, které neexistuje? Většina z nás nemá s Ruskem nic společného, dokonce máme důkazy, jak jsme celá léta stejně jako Havel protestovali proti okupaci sovětské armády. Přesto tato normalizační jednotka, která bůhví kde bere peníze na toto běsnění (my to dělali pro Československo a náš lid zadarmo a poctivě), nás sprostě uráží a dokonce nám vyhrožuje. Stejná mládež, jako byli Henlajnovci. Nenávistná, zuřivá a zvrácená!

Mladí avantgardní proameričtí bolševici: my nechceme ani okupaci sovětskou, ani německou, ani americkou!

Evropské hovnoty i s Pavlem

Zde jsou, ty Evropské hodnoty!

A dobře si je zapamatujte! Mají přístup kdykoliv do ČT24, do Českého rozhlasu a my nikdy, abychom tu špínu mohli vyvrátit jasnými důkazy!

Ukrajinistka - propagandistka a presstitutka

Lenka Víchová

Seniorní analytička a ukrajinistka.

E-mail: lenka.vichova@evropskehodnoty.cz

Telefon: +420 774 236 916

TÉMATA: Kremelská dezinformační kampaň, Dění na Ukrajině

PROFIL: Ukrajinistice se věnuje od svých studií na Filosofické fakultě Univerzity Karlovy. Je realizátorkou projektu a redaktorkou Ukrajinského žurnálu. Dále je členkou Asociace ukrajinistů ČR a externě spolupracovala s Charitou ČR a Mezinárodní organizací pro migraci. Kromě češtiny hovoří ukrajinsky, rusky, či polsky.

Johana Grohová - presstitutka z Kremlin Watch

Johana Grohová

Seniorní analytička programu Kremlin Watch

PROFIL: Johana Grohová má rozsáhlé zkušenosti z oblasti médií, diplomacie a strategické komunikace. Působila v řadě českých médiích (MF DNES, Euro, Týden zpravodajská TV Z1, Aktuálně.cz). Pět let byla zpravodajkou pro evropské záležiosti v Bruselu. Poté působila jako konzultantka pro mediální vztahy a komunikaci, mezi její klienty patřil například British Council nebo evropská nadace New Direction - The Foundation for European Reform. Po návratu z Bruselu působila jako tisková mluvčí tří českých ministrů zahraničí, poslední roky strávila ve službách české diplomacie v oblasti strategické komunikace. Její kompletní profil je k dispozici na LinkedIn.

Roman Máca - presstitut

Roman Máca

Analytik

E-mail: roman.maca@evropskehodnoty.cz

Telefon: +420 773 644 620

TÉMATA: Kremelská dezinformační kampaň, Ruská mediální scéna

PROFIL: Dlouhodobě působí v oblasti bezpečného užívání internetu a nových médií. Jeho zájmovou oblastí je rovněž problematika mediální propagandy, dezinformací, hoaxů apod. s důrazem na ruské a proruské aktivity. Spolupracuje s veřejnými i soukromými institucemi, účastní se řady národních a mezinárodních projektů, přednáší a publikuje (na svém blogu) a na portálech (manipulatori.cz) a (neovlivni.cz). Vystudoval obor mezinárodní rozvojová studia na Univerzitě Palackého. Mluví anglicky, rusky a německy.

Jakub Janda - Evropské pornohodnoty*Rpornoherec a presstitut

Jakub Janda

Zástupce ředitele pro politické záležitosti

E-mail: janda@evropskehodnoty.cz

Telefon: +420 775 962 643

Twitter: www.twitter.com/_JakubJanda

TÉMATA: jednání českých politiků a institucí EU, zahraniční a bezpečnostní politika ČR, obrana liberální demokracie, kremelská dezinformační kampaň

PROFIL: V rámci think-tanku Evropské hodnoty řídí projekty věnující se boji proti kremelské propagandě a obraně liberální demokracie. Ve Slovak Security Policy Institute působí jako Associate Fellow. Je členem redakční rady expertního portálu AntiPropaganda.sk.

Jan Gillern - presstitut z Kremlin Watch

Jan Gillern

Spolupracovník, monitoring českých prokremelských webů

E-mail: gillern@evropskehodnoty.cz

PROFIL: V současnosti dokončuje studium magisterského oboru Politologie na Fakultě sociálních věd UK, diplomovou práci zpracovává na téma »Ukrajina: ústavní model pro rozdělenou zemi«. V think-tanku Evropské hodnoty působí jako juniorní analytik v pracovních skupinách Instituce a projektu Kremlin Watch. Absolvoval stáže na Úřadu vlády a v kanceláři poslance Luďka Niedermayera v Evropském Parlamentu. Odborně se zaměřuje na problematiku institucionálního uspořádání a demokratického deficitu EU a ústavního inženýrství ve fragmentovaných společnostech.

Studentka - presstitutka*REvropské pornohodnoty a Kremlin Watch

Veronika Víchová

Spolupracovnice, monitoring českých prokremelských webů

E-mail: vichova@evropskehodnoty.cz

PROFIL: Studuje obory Evropská studia a Mezinárodně-obchodní studia na Masarykově univerzitě v Brně. Do think-tanku Evropské hodnoty nastoupila jako stážistka koncem roku 2014 a nyní působí jako juniorní analytička v pracovní skupině pro zahraniční otázky Evropské unie a v projektu Kremlin Watch. Zároveň je členkou týmu Evropské hodnoty Brno. Kromě problematiky informační války se zaměřuje také na Blízký východ, jaderné odzbrojování a Ukrajinu. K projektu Kremlin Watch se rozhodla přidat zejména proto, že šíření pro-kremelských a jiných dezinformací v Česku nabývá nepřijatelných rozměrů. Jedním z nejefektivnějších způsobů, jak tomuto problému čelit, je pokoušet se tyto mediální lži uvádět na pravou míru a informovat o událostech u nás i v zahraničí v objektivním duchu.

Markéta Krejčí - studentka Masarykova zmijozelu*Rpresstitutka Evropských pornohodnot a Kremlin Watch

Markéta Krejčí

Spolupracovnice, monitoring odborné debaty

E-mail: mkrejci@evropskehodnoty.cz

PROFIL: V současnosti dokončuje studium bakalářského oboru Mezinárodní vztahy a evropská studia na Fakultě sociálních studií Masarykovy univerzity v Brně. Do think-tanku Evropské hodnoty nastoupila jako stážistka Analytického týmu, kde nyní působí jako externí spolupracovnice pracovní skupiny Zahraničí. Zároveň je členkou týmu Evropské hodnoty Brno. V rámci projektu Kremlin Watch je primárně zodpovědná za monitoring odborné debaty k tématu informační války. Kromě zájmu o problematiku kremelské informační války se zaměřuje na východní rozměr vnějších vztahů Evropské unie.

Adam Čech - student a presstitut*REvropské pornohodnoty a Kremlin Watch

Adam Čech

Koordinátor

E-mail: cech@evropskehodnoty.cz

Telefon: +420 736 242 703

PROFIL: Studuje navazující magisterský obor Mezinárodní vztahy na Fakultě sociálních věd Univerzity Karlovy. Působí v rámci Analytického týmu think-tanku Evropské hodnoty jako člen pracovní skupiny pro zahraniční otázky Evropské unie, a dříve působil jako koordinátor pracovní skupiny pro institucionální a ústavní otázky evropské integrace. V současnosti se v rámci think-tanku plně věnuje programu Kremlin Watch, kde působí zejména jako tajemník a koordinátor. Vedle projektu Kremlin Watch se zabývá i rusko-ukrajinským konfliktem, jenž jej konečně k zájmu o problematiku informační války přivedl.

Kdo ty pornohodnoty a Víchové platí? Z jakých peněz žijí?

Vážně někdo z mladých věří, že mohou obyčejní lidé proti vpádu amerických vojsk NATO v Iráku, v Sýrii či jinde protestovat jako my proti Rusům - viz obrázek? Vážně při americkém běsnění v Jugoslávii mohli proti obloze protestovat obyčejní občané Jugoslávie?

Vy mladí, nenechte se zmanipulovat prodejnými děvkami společnosti! Děvky existovaly za nás, za Hitlera a dokonce i bitva u Lipan byla dějinným zlomem, kdy Čech stál proti Čechovi. Proto se Diviš Bořek z Miletínka rozhodl použít zrady a lsti a vylákat 30.května léta Páně 1434 Husity z výhodné pozice. Zrada vždy byla, je a bude zradou, i když má zpočátku široká veřejnost pochybnosti, kdo je ten zrádce a kdo zrazený.

Většina alternativních vebů (dříve samizdat) nemá s Rusákama nic společného. Pouze se zamýšlí, kdo je v roce 2016 (nikoliv v roce 1939 či 1968) větší zločinec, menší zločinec a kdo je neutrální. A musíme přiznat, že kyvadlo je nyní na ruské straně. A žádné Evropské pornohodnoty to neovlivní!

Brexit - marné hledání britské demokracie

2016-06-28 Jaroslav Thraumb

Bezprostředně poté, co si Britové sami odhlasovali vlastní odchod z EU, se začaly objevovat hlasy mnoha tzv. »remainers«, zastánců setrvání, kteří referendum zpochybňují resp. se snaží o jeho opakování.

Brexit je realitou. Osobně jej, i bez ohledu na jeho krátkodobé a střednědobé kriticky negativní dopady, vítám, protože jsem odjakživa explicitně euroskeptický, respektive se obecně stavím do opozice jakékoliv umělé definitivní institucionalizaci, v kterou se zvrhla i Evropská unie. Ponechme ale nyní stranou moje nebo veřejné mínění o tom, je-li rozhodnutí Britů politicky či ekonomicky korektní, a věnujme se na chvíli tomu, jak se k tomuto demokratickému rozhodnutí národa postavili sami proevropští Britové.

Titulek článku by možná bylo lepší nazvat »Marné hledání respektu některých Britů vůči britské demokracii«. Bezprostředně poté, co si Britové sami odhlasovali, ač velmi těsným výsledkem, vlastní odchod z Evropské unie, se totiž začaly objevovat hlasy mnoha tzv. »remainers«, zastánců setrvání, kteří referendum zpochybňují, resp. se snaží o jeho opakování.

Přirozeně, vždyť v západní konzumní společnosti, kde lidé vyrůstají prakticky v nepřetržitém boji o teritorium, konkurenční výhodu či jen společenské postavení, lze očekávat vzdor do posledního dechu i na úkor důstojného zakončení kampaní, ať už těch výherních, nebo (častěji) těch poražených. Není tedy výjimkou, že po mnoha parlamentních volbách všude v Evropě žádají zástupci poražených stran o přepočítávání hlasů, snaží se všemi prostředky zdiskreditovat systém voleb nebo jinak (a často velmi neprofesionálně) zbrojí proti nepříznivému výsledku.

Britové se k tomu postavili trochu jinak, zdánlivě kreativněji. Namísto aby se zastánci setrvání v EU snažili najít způsob, jak zpochybnit již proběhnuté referendum (a je ku podivu, že ty snahy zatím nebyly, vzhledem k historicky nejtěsnější volbě v dějinách možná nejen Británie, ale i celé Evropy), hledají mechanismy, jak zajistit referendum nové. Pod argumenty, nad kterými komukoliv s elementární soudností zůstává rozum stát.

Tito Britové k referendu přišli a odvolili svou preferovanou možnost, setrvání v EU. Účastí ve volbě tak zároveň dali i formálně souhlas se systémem referenda, protože kdyby s ním nesouhlasili, zákonitě by jej museli bojkotovat. Dovolím si malou analogii pro sportovní fanoušky. Na konci fair play přátelského utkání fotbalu, kde dojde k remíze, se obě strany se souhlasem všech dohodnou, že o vítězi rozhodnou penalty. Mužstvo, které v penaltách regulérně prohraje, nepodá soupeři ruku a uznale nepokývne hlavou, ale začne kopat okolo sebe, sledovat videozáznam z utkání a hledat záchytné body, na jejichž základě by si vynutili opakování celého zápasu?

A o to přesně se teď snaží zastánci setrvání v Unii. Namísto důstojné a sportovní gratulace soupeři, který byl silnější, ač jen o pouhou jednu jedinou penaltu (respektive o 3,8%), a snahy smířit se s prohrou a pomalu se připravovat na její důsledky, kopou okolo sebe a snaží se zneužít svého respektovaného postavení tím, že z demokratické volby, která podle všeho skutečně proběhla demokraticky, učiní volbu podmíněnou iracionálními pravidly bez jediného stavebního kamene, jež by jejich argumentaci podpořil.

Přesněji řečeno, »remainers« chtějí nové referendum a žádají, aby do té doby, dokud některá z možností nezíská alespoň 60% hlasů při 75% účasti, byla vyhlašována stále nová a nová referenda. Pomineme-li fakt, že se Británie dělí skutečně na velmi těsné (a často relativně radikální) tábory a oněch zhruba 8-10% občanů, jež by bylo potřeba přesvědčit ke konvertování na opačnou stranu, je pořád několik milionů lidí s vlastním subjektivním míněním, které bude velmi pravděpodobně ve většině případů nezvratné, klíčovým problémem je spíš to, že před referendem relativně důstojná kampaň zastánců setrvání se po pro ně negativním výsledku změnila v ostrý a nesportovní hon za nedemokracií.

Proč? Zádrhel je v tom, že zastánci setrvání měli lepší výchozí pozici z toho pohledu, že jejich názor znamenal status quo. Je potřeba si uvědomit, že Británie nepatří politikům, ale lidu. A je-li vyhlášeno referendum pro lid, pak má rozhodnout většina. V tomto případě je pak většina byť třeba jen 50,1% občanů. A je lhostejné, je-li jejich rozhodnutí politicky správné nebo nikoliv. I kdyby bylo velmi špatné a i kdyby mělo uvést zemi do hluboké krize a všichni by to věděli, většinová vůle po legitimně vyhlášeném referendum znamená, že je tato vůle vůlí Británie. Tak jakýchpak 60%? Kde se vzalo toto číslo? Je odhadnuté? Nebo vychází z předpokládaného počtu mylných hlasování? Nebo z počtu těch, kteří svou volbu považovali za protest a nemysleli jí vážně? Nebo jde snad o iracionální domněnku, že konzervativní status quo by měl mít o deset procent větší váhu, než jakákoliv diametrální změna?

Ani jedno z toho. Je to zkrátka jen smutně nedůstojná snaha o nové vítězství, které je však předem prohrané. Britové šli k referendu, aby zvolili jednu ze dvou možností. A jestli jedno nebo deset procent z nich nevědělo, pro co hlasuje, jestli dvacet nebo čtyřicet procent z hlasujících omylem zaškrtlo chybnou možnost, v tuto chvíli už nehraje roli. Důležité je, že proběhlo demokratické a legitimní referendum, ve kterém si Britové zvolili jasný exitus z Evropské unie. Udělali to, protože je to jejich vůle. Výkřiky zastánců setrvání a jejich kopání okolo sebe nevyvolá v britském parlamentu vlnu svědomí a vyhlášení nového referenda. Jen ještě víc prohloubí propastnou jámu mezi oběma tábory, která se v Británii - a potažmo v celé Evropské unii - začala pomalu ale jistě propadat už vyhlášením referenda, a svou hloubku jen umocnila, když v referendu zvítězil brexit.

Jsem si jist, že i v opačném případě by zastánci brexitu stejným nebo stejně nedůstojným způsobem bojovali proti tomu, co už je minulostí, a snažili se prosadit podobné mechanismy, které by jim daly ještě kousek naděje. Ale proč? Britové musí přijmout volbu Británie. Je to volba, která leccos změní, ale také volba, kterou si zvolil lid. A má-li Británie patřit lidu, musí se volbě lidu přizpůsobit. V opačném případě by to nebyla volba demokratická a Británie by nebyla demokratickou zemí.

Poznámka SW:

Tato úvaha zapomíná na jednu skutečnost. V Evropské Unii je přece nedemokratické jednání běžné! Viděli jsme to při prosazování Lisabonské smlouvy, kdy se bafuňáři EU rozhodli opakovat pro ně nepříznivé referendum tak dlouho, dokud nebude podle jejich představ.

Precedentem bylo tedy opakování referenda o Lisabonu.

Zastánci setrvání se zkrátka rozhodli toto jednání napodobit s vědomím, že už jednou mělo úspěch. Jestliže už dříve jednala EU nedemokraticky, proč by měla dnes jednat demokraticky, že?

A proč se tomu vůbec divíme?

Dunning-Krugerův efekt: Proč hlupák zůstává hlupákem?

David Lacko Dne: 26.3.2015

Většina lidí se domnívá, že je nadprůměrná. Některé zdroje (Boyd, 2014) mluví dokonce až o 93 % populace, která se považuje za nadprůměrnou, i když je logické, že je to statisticky nemožné. Tento fenomén se v psychologii označuje jako iluze nadřazenosti (Illusory superiority), případně efekt nadprůměrnosti (Above Average Effect/Better Than Average Effect). Pro zajímavost uvedu pár příkladů. Většina lidí si myslí, že je inteligentnější a hezčí než ostatní (Whittlestone, 2012) a na škále od 1 do 10, kde 10 je nejvyšší nadprůměr, se zařadí pod číslo 7 (Ghose, 2013). 88 % lidí si myslí, že řídí nadprůměrně dobře (Svenson, 1981), dokonce i většina starých lidí se sama řadí k nadprůměrným řidičům (Marottoli a Richardson, 1998). Pokud máte pocit, že to se týká jen hloupějších lidí, jste na omylu. 94 % profesorů si myslí, že jsou oproti svým kolegům nadprůměrní (Cross, 1977). A tak by se dalo pokračovat do nekonečna.

Všichni známe situace, ve kterých jsme se střetli s někým, kdo si neuvědomoval, jak hloupý vlastně je. Při internetové diskuzi jste potkali pisálka, který si tvrdě stál za svým názorem a nezměnil jej ani tehdy, když mu ho někdo relevantně vyvrátil. Rodinná oslava se po trošce alkoholu změnila v socio-politicko-ekonomickou debatu a vy jste zjistili, že váš strýc není dělníkem, ale profesorem politologie, a že vaše babička se vyzná v ekonomii lépe než renomovaný odborník. Respektive o tom byli v tu chvíli oba přesvědčeni. V hospodě se čas od času zaposloucháte do debaty od vedlejšího stolu a téměř ihned zjistíte, jak to s tou demokracií a islamizací Evropy doopravdy je. A určitě už vám někdy psal kamarád, že našel neuvěřitelné důkazy o mimozemských civilizacích nebo odhalil globální spiknutí Iluminátů. Nebo vám pro změnu kamarádka poradila zbavit se mikrovlnné trouby, protože o její škodlivosti četla na internetu, a doporučila fungující homeopatika za příjemnou cenu pětiset korun.

Všichni tito lidé mají jednu věc společnou. Nevědomost, kterou si neuvědomují. A pokud jste si až doposud vybavovali různé lidi a situace, na které má slova pasují, a ani jednou jste se nezamysleli nad tím, že se možná občas chováte podobně, je pravděpodobné, že jste této iluzi také podlehli. I vy se nejspíš považujete za nadprůměrné (a to hned v několika oblastech). Ne, že by každý, kdo se považoval za nadprůměrného, podlehl iluzi nadřazenosti, přesto je moudřejší mít se na pozoru, protože jev, který níže popíšu, nedělá rozdíly a může atakovat každého z nás...

»Nevědomost je síla«, praví jedno z ústředních hesel Angsocu v Orwellově dystopickém románu 1984. A upřímně řečeno, není toto heslo daleko od pravdy. Filozofie se tomuto problému postavila čelem mnohem dřív, než se po stopách pravdy vydal Winston. Sokratovi dnes připisujeme jedno tematické moudro: »vím, že nic nevím«, jehož největším poselstvím je skepse vůči iluzi vědomosti. Ještě před Sokratem Konfucius napsal, že »skutečné poznání je znát rozsah své nevědomosti.« Varování k této myšlence přidal Bertrand Russell: »Problém současného světa je, že hlupáci jsou si skálopevně jistí, ale lidé inteligentní jsou plní pochybností.« A korunu této problematice nasadil Charles Darwin: »Ignorance častěji než inteligence plodí sebevědomí.« Jak moc tato slova popisují skutečnost, se dozvíte níže.

Nejen tihle, ale i mnozí další filozofové viděli v ignoranci, nevědomosti, iluzi nadřazenosti, hlouposti a dogmatické jistotě obrovské nebezpečí pro poznání a vědu. Není proto divu, že dřív nebo později se k této problematice dostali i psychologové. Prvně popsali a empiricky ověřili problematiku iluze nadřazenosti a o trochu později prozkoumali i jednu její specifickou část, kterou dnes nazýváme Dunning-Krugerův efekt.

Dunning-Krugerův efekt

Inspirací pro první výzkum se stal případ z roku 1995 bankovního lupiče McArthura Wheelera (Kruger a Dunning, 1999), který ozbrojen a bez masky vyloupil dvě pittsburské banky. Když jej dopadla policie, Wheeler byl v šoku, neboť, jak tvrdil, »se přeci polil šťávou«! Wheeler totiž trpěl utkvělou představou, že když se pomaže citronovou šťávou, stane se pro kamery neviditelným. Ostatně, svůj názor nezměnil ani tehdy, když viděl záznamy z přepadení, které označil za podvrh (Morris, 2010).

Když si tento absurdní případ přečetl v novinách profesor psychologie na Cornellově univerzitě David Dunning, rozhodl se tomu přijít na kloub. Společně s Justinem Krugerem, který v té době dělal na téže univerzitě postgraduální studium psychologie, provedl výzkum, jehož výsledky byly publikovány v dnes velmi známém a často citovaném článku s příznačným titulem Unskilled and Unaware of It [1]. Ze začátku se tento fenomén popisoval jako Unskilled-And-Unaware Problem, sám Dunning jej nazval téměř poeticky Anozognózií každodenního života (Morris, 2010), a dnes je již všeobecně znám (a to i přestože jde o relativně nový fenomén, neboť byl popsán až v roce 1999) pod pojmem, který nese jména obou výzkumníků - Dunning-Krugerův efekt. Za tento výzkum také autoři dostali parodující „Ig Nobelovu cenu“ za neobvyklé či triviální výsledky vědeckého výzkumu.

Dunning a Kruger (1999) zkoumali na studentech Cornellovy univerzity úroveň smyslu pro humor, anglické gramatiky a logického uvažování.[2] Posléze zkoumali metakognici studentů, zeptali se jich tedy, jak si myslí, že v testu dopadli. Ptali se jich na představu o svých obecných znalostech i na úspěšnost, s jakou test udělali oproti ostatním. Výsledky ukázaly u všech (i těch budoucích) studií určitou podobnost. Pro lepší pochopení výsledků se podívejte na následující graf:

(Graf je z článku Krugera a Dunninga, 1999)

Graf sebehodnocení*RPitomci se hodnotí nejvýše

Účastníci byli rozděleni podle svých výsledků do čtyř kvartilů. Je evidentní, že ti, kteří dopadli v testu nejhůře, se nejvíce přeceňovali. Přestože jejich průměrná úspěšnost byla pouhých 12 %, sami se hodnotili mnohem výše - okolo 62 %. Naopak ti nejlepší se mírně podceňovali. To však není všechno. Když byli účastníci konfrontování s realitou (nejnižší a nejvyšší kvartil měl opravovat výsledky ostatních) a dostali možnost upravit své hodnocení, nejkompetentnější lidé své hodnocení zvedli a přiblížili se tak realitě, a nejméně kompetentní lidé svou metakognici nepozměnili (Kruger a Dunning, 1999). Vypadá to, že feedback pomáhá více kompetentním než nekompetentním (např. Ferraro, 2010). Ostatně, to se i potvrdilo v dalších výzkumech (Sheldon et al., 2014), ve kterých nejenom, že nekompetentní nedokázali přijmout negativní feedback, ale navíc začali i bagatelizovat zkoumanou problematiku a zpochybňovat validitu testu. Nejlépe tuto nevědomost vystihl právě David Dunning (Morris, 2010): »Když jste nekompetentní, nevíte o tom.« V tom je právě to prokletí. Když jste ve spodním kvartilu, tak o tom jednoduše nevíte.

Proč tomu tak je?

Předpokladem pro Dunning-Kruger efekt je alespoň minimální znalost určité problematiky (Ehringler et al., 2008; Kruger a Dunning, 1999). Málokdo se bude přeceňovat např. ve schopnosti opravování jaderných zbraní či žonglování. Naopak všední činnosti, jako je psaní, gramatika, logika či řízení vozidla jsou společně s celospolečenskými tématy pro přeceňování ideální. Nejméně kompetentní lidé své síly přeceňují právě díky své neznalosti. Jelikož nejsou s určitou problematikou dostatečně obeznámeni, neuvědomují si, jak velké limity mají. Chybou nekompetentních je tedy náhled na vlastní znalosti a osobu (Kruger a Dunning, 1999). Někteří autoři (např. Simons, 2013) se domnívají, že přeceňování sebe sama není způsobeno chybou v metakognici, nýbrž iracionálním optimismem v sebe. Naopak kompetentní lidé odhadují velmi dobře své znalosti, neboť si jsou vědomi svých limitů. Jejich chybou je ale odhadování výkonu ostatních, které přeceňují, protože když je úkol jednoduchý pro ně, bude jednoduchý i pro ostatní (Kruger a Dunning, 1999). Podléhají tzv. False-Consensus efektu (viz Ross et al., 1977).

Nekompetentní lidé navíc trpí dvojitým prokletím (Dunning et al., 2003), což je vcelku kontroverzní myšlenka, která tvrdí, že schopnosti nutné k úspěšnosti v testu korelují se schopnostmi kvalitního sebeuvědomění, díky kterému jsme schopni odhadnout, jak na tom vlastně jsme. Z toho pak vyplývá fakt, že nekompetentní lidé nedokážou změnit svůj postoj ani po konfrontaci s realitou, což způsobuje pravděpodobně náročnost přijetí negativního feedbacku (Sheldon et al., 2014).

Kritika experimentu

Experiment byl mnohokrát zopakován nejenom na studentech, ale i na lidech v jejich přirozeném prostředí, s vysokou finanční odměnou závislou na správnosti odhadů a s mnoha dalšími modifikacemi, s podobnými výsledky (viz např. Dunning et al., 2003; Ehringler et al., 2008; Schloesser et al., 2013; Sheldon et al., 2014). Nebyl zjištěn vliv pohlaví (Kruger a Dunning, 1999) ani významné kulturní rozdílnosti - v některých kulturách se sice přeceňovali méně, nicméně v určité míře se zde Dunning-Krugerův efekt stejně vyskytl (Deangelis, 2003). Výsledky byly také několikrát kritizovány. Jedna z prvních kritik (Krueger a Mueller, 2002) se snesla na metodologii a statistiku, neboť autoři kritiky se domnívali, že výsledky jsou způsobeny pouhou regresí k průměru v kombinaci s efektem nadprůměrnosti. Jejich tezi pak rozpracovali další autoři (Burson et al., 2006), kteří se domnívají, že zde není rozdíl mezi nekompetentními a kompetentními, neboť nekompetentní se přeceňují přibližně stejně, jako se kompetentní podceňují. Některé další studie (Ryvkin et al., 2012; Krajč a Ortmann, 2008) to nejenom potvrzují, ale jejich výsledky dokonce přinesly opačný efekt - při příliš těžkém úkolu své schopnosti lépe odhadli nekompetentní a nikoliv kompetentní. Veškeré kritiky však Dunning s kolegy víceméně vyvrátil (viz Kruger a Dunning, 2002; Ehrlinger et al., 2008; Schloesser et al., 2013) a i když spor stále pokračuje a zbývá zde ještě spousta věcí k ujasnění, zdá se, že lze považovat tento psychologický jev, tak, jak byl popsán Krugerem a Dunningem, za platný.

Stejně jako každý fenomén si i tento získal kromě kritiků mnoho fanoušků a leckdo s ním argumentuje, kde jen to jde. A to často v situacích, ve kterých se on sám stal obětí tohoto efektu. Yarkoni (2010) upozorňuje, že ne vše, co se dnes Dunning-Krugerovým efektem nazývá, jím ve skutečnosti je, a upravuje jeden častý mýtus populárních psychologických časopisů - Dunning-Krugerův efekt netvrdí, že nekompetentní se považují za víc kompetentní než kompetentní. Jinými slovy, hlupák si nemyslí, že je chytřejší než vzdělaný člověk. Naopak, i přes obrovské přeceňování vlastních schopností se stále řadí níže než ti nejvíc kompetentní. Hlupák sice o sobě neví, že je hlupák, ale ani se nepovažuje za člověka patřícího do nejvyššího kvartilu.

Jak se tomu bránit?

Vypadá to trochu beznadějně. Hlupák nejenom že neví, že je hlupák, ale díky tomu, že je hlupák, je odsouzen zůstat hlupákem i nadále, neboť si nedokáže své hlupství připustit. Minimálně jedno východisko ale existuje - jsou jím znalosti, resp. kvalifikace (Schloesser et al., 2013). Když totiž v původní studii umožnili jedné skupině udělat si krátký desetiminutový kurz logického myšlení, hodnocení svého výkonu bylo reálnější. Dunningovými slovy (Kruger a Dunning, 1999): »Jediný způsob, jak dokázat lidem jejich nekompetenci, je udělat z nich lidi kompetentní.«

Vypadá to, že čím víc člověk ví, tím víc si uvědomuje, jak málo toho ve skutečnosti ví. Ergo, čím víc člověk zná určitou problematiku, tím víc si je vědom jak je složitá, neprobádaná a obsáhlá, a jak moc věcí ještě nechápe a nezná.

Kromě již zmíněných znalostí nesmíme zapomenout na zpětnou vazbu. Již jsme si řekli, že feedback pomáhá více kompetentním než nekompetentním - je třeba si ale uvědomit, že pro kompetentní lidi je to feedback pozitivní, neboť jim říká, o kolik jsou lepší, než si mysleli. Bylo by zajímavé konfrontovat kompetentní s fiktivní realitou, dát jim negativní feedback a sledovat, jestli jej přijmou lépe než nekompetentní lidé. Některé optimistické studie (Krajč a Ortmann, 2008) však doufají, že i negativní feedback, bude-li podán správně, může zvýšit přesnost sebehodnocení nekompetentních.

Teď už víte, proč hlupák zůstává hlupákem a jak těžké, ne-li nemožné, je mu pomoci. Teď už víte, proč se nekompetentní považují za kompetentní. Možná už chápete lidi, se kterými jste trávili čas a snažili se jim něco marně vysvětlit, i rádoby odborníky, kterých je plný internet. A možná si dokonce uvědomujete, že nejste neomylní, a že nemusíte být vždy nadprůměrní. Že i na vás může působit Dunning-Krugerův efekt. Závěrem proto nemohu nezmínit slova renesančního myslitele, humanisty a skeptika Michela de Montaigne, která geniálně popisují pravou podstatu nekompetence, a která jsou nejlepší možnou tečkou této práce: »Mít ve všem pravdu je znakem hlouposti.«

Poznámky pod čarou

[1] Zatímco Unaware se dá do češtiny přeložit jednoduše - nevědomý, ve smyslu neuvědomování si něčeho - , s anglickým slovíčkem Unskilled mám trochu problém. Dlouho jsem hledal český ekvivalent, který by vystihl pravou podstatu kontextu a zároveň nepůsobil apriori pejorativním nádechem. Unskilled se dá volně přeložit jako nekvalifikovaný, neodborný. V některých českých článcích můžeme najít pojem neschopný či hloupý. Samotní autoři občas používali slovíčko nekompetentní, které budu používat taktéž, a to i přesto, že svádí k přílišné konkretizaci pojmu.

[2] Pro tento článek nemá význam popisovat detailně jednotlivé studie, zkoumání humoru je ale natolik nekonvenční, že vám doporučuji zhlédnout toto video, ve kterém je mj. popsán právě průběh zkoumání smyslu pro humor.

Forerův efekt: proč jsme ochotni platit podvodníkům?

David Lacko dne: 27.3.2014

Lidé vždycky hledali něco, co je přesahovalo. Paranormální jevy se staly nedílnou součástí naší společnosti. Horoskopy vídáme na každém rohu. Kdekdo o sobě prohlašuje, že je médium schopné mluvit s duchy, předpovídat budoucnost či zázračně léčit. A tak využívajíce nepříznivé sociální situace oběti zázračná média požadují za své zázraky zaplatit často nehorázné sumy, čímž podporují jeden marketingový podvod za druhým. A lidé platí. Vlastně nemusí být ani zoufalí a ani nemusí věřit na zázraky. Proč? Proč lidé věří pochybným vykladačům karet, rádoby expertům či vesmírným léčitelům - tedy všem těmhle podvodníkům, kterých je bezpochyby většina? A proč jsou lidé ochotni za jejich služby zaplatit obrovské sumy peněz?

Forerův efekt

Z velké části za to může psychická manipulace. Jedním z mnoha způsobů manipulace naší psychiky je právě využití Forerova efektu. Definovat jej není jednoduché, neb hranice tohoto efektu jsou de facto neomezené. Nejjednodušší bude asi napsat, že je to tendence přijímat vágní a obecné popisy za přesné a specializované k naší osobnosti, (Heřt, 2007) přičemž obecné popisy bývají často založeny na stereotypech (Hartl, 1993) a musí mít universální validitu, která se dá aplikovat na kohokoli. (Forer, 1949) Strožejší definice říká, že je to jiný názvem pro subjektivní validaci.[1] (Carrol, 2011)

Svůj název dostal po psychologovi Bertramu R. Forerovi, který jej jako první v roce 1949 popsal. (Forer, 1949) Forerův efekt je znám také jako Barnumský (či Barnumův) efekt. Poprvé ho takhle pojmenoval v roce 1956 Paul Meehl (Meehl, 1956; Claridge a kol., 2008), který využil mediální slávu známého podnikatele P. T. Barnuma. Ten se svým cirkusem[2]razil známé motto »pro každého máme něco«. Proslavila jej právě psychická manipulace, na které vědomě vydělával, neboť tvrdil také to, že »na světě se narodí každou minutou další naivní člověk.«

Forer byl první, kdo se tímto jevem systematicky zabýval. Nezajímalo ho jenom to, proč mají lidé tendenci věřit kartářkám, věštcům, mystikům, astrologům či třeba léčitelům, ale především otevřel cestu k zamyšlení se nad validitou do té doby uznávaných osobnostních testů. V jeho stopách se vydala skupinka psychologů, která na 328 respondentech zpochybnila validitu známého Lüscherova Color Testu. (Holmes a kol., 1986) Další modifikace Forerova efektu jsou popsány v kapitole Opakování testu.

Forerův experiment

Forer předložil 39 studentům osobností test DIB[3]podobný normálnímu projektivnímu testu s tím, že každému na základě odpovědí vypracuje individuální a přesný posudek. Nic netušící studenti dostali všichni identické posudky, které byly sestaveny z horoskopů jedné astrologické knihy. Posudek zněl přibližně takto:

1. Máte velkou potřebu, aby Vás druzí lidé obdivovali a měli rádi

2. Máte tendenci být sebekritický

3. Máte velký potenciál, který ale nevyužíváte

4. Jste schopen kompenzovat své osobností slabiny

5. Vaše sexuální potřeby Vám přináší problémy

6. Navenek působíte disciplinovaně a zdrženlivě, uvnitř ale máte tendenci být znepokojený a nejistý

7. Někdy pochybujete o správnosti vašeho rozhodnutí a konání

8. Preferujete jistou míru změny a rozmanitosti a jste nespokojen, když jste omezován zákazy a limity

9. Jste na sebe pyšný, protože přemýšlíte samostatně a tvrzení druhých nepřijímáte bez pádných důkazů

10. Zjistili jste, že není moudré příliš se otevírat druhým lidem

11. Občas býváte extrovertní, vlídní a přátelští, zatímco jindy jste introvertní, opatrní a reservovaní

12. Některé Vaše aspirace mají tendenci být příliš nerealistické

13. Bezpečnost je jedním z Vašich hlavních životních cílů (Forer, 1949)

Když pak po týdnu dostali studenti své osobní skeče, vedoucí jim dal následující tři úkoly:

1. Měli určit na škále 1-5, přičemž 1 je nehorší bodování a 5 nejlepší, jak moc je DIB efektivní v odhalování osobnosti.

2. Měli na stejné škále hodnotit, do jaké míry odpovídají osobnostní popisky jejich vlastní osobnosti.

3. Měli se zamyslet nad každou otázkou individuálně a posoudit ji buďto za pravdivou, nepravdivou nebo nemuseli odpovídat vůbec (nerozhodně).

Výsledky jsou překvapující. Jakmile jim vedoucí po skončení testu znovu vzal všechny posudky k další analýze, poprosil je, aby zvedli ruce ti studenti, kteří cítili, že byl test kvalitní. Ruce zvedli úplně všichni!

Při zpracování Forer zjistil, že jen jeden člověk hodnotil věrohodnost testu pod 4 body a průměrné hodnocení testu vyšlo 4,3. Správnost posudků pak níže než 4 body hodnotilo pouze 5 studentů a průměrný výsledek byl 4,25. V hodnocení pravdivosti konkrétních výroků pak naprostá většina hodnotila počet 10-12 výroků za správných. Průměrný počet správných výroků v posudku činil 10,2.

Jako nejpravdivější body v posudcích zvolili studenti věty č. 2 a 7, které 38 studentů označilo za pravdivé, a jeden byl nerozhodný. Naopak jako nejrozporuplnější vyšel bod č. 12, pro jehož pravdivost hlasovalo pouze 12 lidí, za chybný jej označilo 9 lidí a nerozhodně pak hlasovalo 18 lidí. Skóre je možno odůvodnit universální validitou, která je u bodů 2. a 7. téměř neomezena, zatímco bod 12 je až příliš specifický.

Díky téhle studii došel Forer k 6 zásadním závěrům, které se dají jednoduše parafrázovat takto:

1. Díky subjektivní validaci se osobám jeví i pseudo-diagnostické metody jako správné, jsou-li používány k univerzálnímu popisu.

2. Platnost osobního posudku v důsledku subjektivní validace je pouhou iluzí.

3. Pomocí subjektivní validace se může jevit posudek zkoumané osobě platný dokonce i tehdy, když jsou některé jeho části nepravdivé.

4. Subjektivní validace funguje efektivněji v případě, že se hodnotí celý test a nikoli konkrétní body. Pokud je sebeúcta ohrožena, paměť pracuje tak, aby zabránila hrozbě a posílila sebeúctu, což je normální obranný mechanismus.

5. Kliničtí psychologové vytvářející osobní charakteristiky jim mohou připisovat v důsledku subjektivní validace příliš velký význam a měli by se proto snažit své studie experimentálně dokazovat.

Opakování testu

Forerův experiment byl v průběhu dějin opakován více než padesátkrát a průměrná hodnota validity testu se pohybovala okolo 4,2. (Budilová, 2008) Forerův efekt se tedy stal platným a uznávaným psychologickým fenoménem. Málokterý z nich však odhalil něco nového - např. neuvěřitelných 33 experimentů bylo naprosto totožných s experimentem prvním. (O’Keeffe, 2013) Několika experimentům se ale originální přístup vyplatil.

Snyder a Shenkel se o to úspěšně pokusili a rozšířili Forerův efekt o něco, co by se dalo nazvat aspektem jedinečnosti. Pokud je totiž člověk přesvědčen, že posudek, jenž se mu dostal do rukou, byl vytvořen speciálně pro něj, považuje jej za kvalitnější a pravdivější. Snyder rozdělil studenty do třech skupin s tím, že každému z nich vypracuje na základě informací, které mu dají, jejich horoskopický profil. První skupina mu nedala žádné informace ohledně narození. Druhá pouze měsíc a třetí mu poskytla přesné datum narození. Každá skupina pak hodnotila test jinak. První skupina bez dodatečných informací o narození hodnotila test průměrně 3,24. Druhá, která poskytla jen měsíc, pak 3,76 a poslední skupina, která byla přesvědčena, že je posudek vytvářen individuálně na základě data narození, hodnotila test nejvěrohodněji - 4,38. (Bodová škála byla stejná jako u Forerova experimentu.) (Dutton, 1988). Dutton (1988) také přišel s tím, že i když lidé mají tendenci přijímat spíše pozitivní informace za pravdivé, negativní informace zastávají také důležitou roli. Přidávají celkové zprávě na odbornosti a důvěryhodnosti. Negativní výroky ale nesmí být urážlivé a demoralizující a nesmí jich být více než výroků pozitivních.

Duttonovu hypotézu potvrdili MacDonald a Standing, kteří ve svém experimentu na 27 studentech psychologie zakomponovali do výsledného posudku 7 kladných, 7 negativních a 4 neutrální vlastnosti.[4]Když pak měli studenti ohodnotit jednotlivé výroky jako pravdivé či nepravdivé na 7 bodové škále, kde 1 bylo nejmíň bodů a 7 nejvíce, hodnotili očekávaně nejhůře negativní výroky. Ty dostaly v průměru 4,16 bodů. Neutrální výroky na tom byly s 4,69 body o něco lépe. A pozitivní výroky dostaly očekávaně velké číslo validity - v průměru 5,62 bodů. (MacDonald a Standing, 2002) Forerův efekt byl obohacen o další dimenzi - o tzv. Self-serving bias.[5]Tendence lidí vidět sebe, svůj um i své činy v lepším světle je relevantní i při přijímání obecných výroků. Platí totiž, že čím více považujeme určitou vlastnost za sociálně žádoucí, tím větší máme tendenci považovat ji za pravdivou. (Jain a Mukerjee)

Další studii, tentokrát zaměřenou na porovnání věrohodných a vágních osobnostních skečů, prováděl v roce 1955 N. D. Sunberg, který dal 44 studentům osobnostní dotazník MMPI.[6] Dva zkušení psychologové pak dle dostupných údajů sestavili osobnostní profil každého studenta. Studenti dostali zároveň s MMPI posudkem i smyšlený posudek složený z obecných hesel. Když měli studenti vybrat ten posudek, který je lépe charakterizoval, vybralo si 26 studentů - tedy 59 % - ten smyšlený. (Cline)

Poslední studií, kterou zmíním, je srovnání Paula Rogerse a Janice Soule. Ti zkoumali kulturní rozdíly v efektivitě Forerova efektu na 365 respondentech, přičemž 208 respondentů bylo ze západních kultur a 157 z východních. Nenašli žádné významné rozdíly. Forerův efekt tedy není závislý na kultuře. (Rogers a Soule, 2009)

Vysvětlení

Zdůvodnění existuje několik a žádné není samo o sobě dostačující. Zvýše zmíněných experimentů vyplývá, že na Forerův efekt nemá vliv pohlaví, věk ani kultura. Tento fenomén platí dokonce i na psychicky nemocné jedince. (Clardige a kol., 2008) Zde je několik základních příčin:

Vágní a universální popisy jsou natolik obecné, že jsou platné pro naprostou většinu lidí. Dvořák vycházející z Eysencka a Niase popisuje několik základních rysů osobnosti, které přijímá za své většina populace. Patří tam citlivý, citově založený, svobodymilovný, aktivní, praktický a příjemný. Mezi osobnostní rysy, které si naopak někdo vybere jen stěží, patří drzý, roztěkaný a soucitný. (Dvořák, 2007) Je tedy velmi pravděpodobné, že universální validita informace je jednou z nejdůležitějších premis Forerova efektu.

Forer se naopak domníval, že jde o lidskou důvěřivost. Z výše popsaných experimentů je také evidentní, že mezi další faktory můžeme zařadit velikost autority, aspekt jedinečnosti či převahu pozitivních informací.

Určitou roli bezesporu zastává i selektivita pozornosti, neboť lidé si pamatují spíše to, co se jim zdá pravdivé a co odpovídá jejich profilu než to, co k nim nesedí. (Carrol, 2012a; Dutton, 1988)

Je docela možné, že Forerovu efektu pomáhá i tzv. selektivní vyvrácení, což je proces, během kterého naše ego vyvrací informaci, která ho ohrožuje. (Budilová, 2008)

Další vysvětlení je ukryto v pojmech jako je naděje, wishful thinking[7]a domýšlivost, resp. dotváření smyslu (Carrol, 2012a). Vágní tvrzení připouští různorodou interpretaci, proto si každý vyloží obecné tvrzení jinak a většinou tak, jak sám chce. Neschopnosti kritického uvažování pomáhá absence srovnání. Pokud totiž na nás obecné tvrzení nějak pasuje a my nemáme možnost porovnání, většinou tvrzení přijímáme za pravdivé. (Dickson a Kelly, 1985)

Osobně se domnívám, že nezanedbatelnou roli hraje i sugesce a autosugesce.

S pojmem Forerův efekt je úzce spjata taktéž technika tzv. cold readingu, který rozeberu v následující kapitole.

Zneužití Forerova efektu

Ačkoliv se Forerův efekt může projevovat nevědomě, následující kapitola se zaměří na vědomé zneužití téhle slabiny v lidském vnímání. Nevědomě se projevuje především v odborných výzkumech, dotaznících a osobnostních testech. Akademická obec by proto měla mít platnost Forerova efektu neustále na paměti.

Zatímco nevědomé použití Forerova efektu se dá přisoudit jednoduše neznalosti, jeho vědomé zneužití bohužel bývá silně nemorální a často využívá nepříznivých sociálních aspektů života oběti. Ač se bráním generalizacím, dá se říci, že Forerův efekt běžně využívají věštci, iluzionisté, astrologové, kouzelníci, reklamní agenti, léčitelé, mystici, mentalisté, náboženští proroci a pseudoexperti. Tahle řemesla vydělávají obrovské peníze právě na neznalých lidech. Samotné vědomé zneužití Forerova efektu a subjektivní validace nabírá mnohem efektivnější úroveň ve spojitosti s cold readingem, který je v rukou manipulátorů nebezpečnou zbraní.

Cold Reading

Cold reading je proces, který vykovává člověk za účelem přesvědčit druhou osobu, že zná všechny její problémy a ví o ní úplně všechno, aniž by se kdy potkali. (Hyman, 1977) Člověk, jež cold reading provozuje, musí mít obrovské psychologické znalosti, dobrou paměť a perfektní pozornost. Všímá si nejenom oblečení, věku, sociální úrovně, konzervatismu či extremismu, váhy, očí a postoje, ale zaměřuje se i na ruce, rychlost řeči a gramatiku. Během chvilky si dokáže vytvořit hypotézu o člověku a tu na něm pak opatrně testuje s tím, že bedlivě sleduje reakce, z kterých vychází při sestavování dalších hypotéz.

Hyman (1977) zmínil 13 bodů, které musíme dodržet, chceme-li kvalitně aplikovat cold reading. Jejich znalost je samozřejmě i nejlepší obranou. Ve stručné podobě říkají přibližně toto:

1. Musíte být sebevědomý a přesvědčivý

2. Musíte umět spojovat informace, které jste získal se všeobecnými znalostmi

3. Nesmíte být moc náročný a nápadný

4. Musíte docílit aktivní spolupráce

5. Používejte očekávané triky, jako je čtení z dlaně, křišťálová koule nebo tarotové karty

6. Předem se naučte několik obecných frází

7. Všímejte si detailů a reakcí

8. Pro získání informací používejte metodu »rybaření« - většinu frází pokládejte jako otázky, postupně konkretizujte apod.

9. Nechte klienta mluvit a poslouchejte jej

10. Nebojte se dramatizovat

11. Navoďte dojem, že víte víc, než říkáte

12. Nebojte se klientovi zalichotit

13. Říkejte klientovi jen to, co chce slyšet

A Dutton doplňuje některé příklady: Pokud se bavíte s mladým člověkem, věštěte mu cestování nebo skrytý talent, muži ve středním věku pak finanční příležitost a postarší paní štěstí a dobré rodinné vztahy. (Dutton, 1988)

Je li manipulátor výborný, můžeme být manipulováni, i když jsme skeptičtí. (Carrol, 2012b) Zdá se, že jedno z vrcholných manipulačních technik je tedy schopnost vnuknout někomu představu, že uvažuje logicky a kriticky.

S cold readingem souvisí i další dva pojmy - hot reading a warm reading. Zatímco je cold reading založen na obecných popisech, hot reading se zaměřuje na propojení informací a warm reading na využívání známých psychologických fenoménů. Domnívám se, že v praxi se tyhle tři techniky často vzájemně doplňují.

Zneužití Forerova efektu pomocí cold readingu je asi nejčastější metoda, s jakou se ve světě paranormálních jevů můžeme setkat. Nenáleží mi hodnotit správnost a mravnost takového chování a s pokorou přiznávám, že je to mnohem složitější diskuze, která se do mé práce nehodí.

Závěr

Jedinou možností, jak se nenechat napálit, je vědět, jak Forerův efekt funguje. Nejlepší obrana je tedy znalost a kritické myšlení. Krauss-Whitebourne popsala 4 základní body, které jsou nezbytné, abychom se vyhnuli podvodníkům:

1. Mějte na paměti, jak funguje Forerův efekt

2. Vyhledávat si důkazy o validitě

3. Čtěte mezi řádky

4. Věřte profesionálům (Krauss-Whitebourne, 2010)

A co napsat závěrem? Napadá mě snad jen odpovědět na úvodní otázku. Proč jsme tedy ochotni zaplatit podvodníkům? Protože naše svobodná volba je často jen pouhou iluzí, jsme dennodenně vystavováni spoustě manipulačních technik, neuvědomujeme si mnohé psychologické fenomény a zbaběle utíkáme od problémů v alibistickém očekávání, že se situace zlepší, aniž bychom proto museli něco udělat. Protože je často jednodušší uvěřit kouzelníkovi, než odborníkovi. A Forerův efekt je toho bohužel dobrým důkazem.

Poznámky pod čarou

[1] Subjektivní validace je kognitivní zkreslení, kdy člověk považuje informace za pravdivé, protože se mu jeví smysluplné a mají pro něj určitý osobní význam.

[2] Cirkus se jmenoval Ringling Bros. and Barnum & Bailey a funguje dodneška.

[3] Celým názvem Diagnostic Interest Blank.

[4] Kladné vlastnosti: štědrý, dobrosrdečný, ambiciózní, asertivní, optimistický, vytrvalý a láskyplný.

Záporné vlastnosti: napjatý, impulsivní, náladový, bázlivý, žárlivý, cynický a nervózní.

Neutrální vlastnosti: světácký, vážný, odvážný a vyhledávající nové zážitky.

[5] Nejčastější český překlad je »zkreslení sloužící sobě«.

[6] Celým názvem Minnesota Multiphasic Personality Inventory.

[7] Do češtiny se pojem wishful thinking většinou nepřekládá. Doslovný překlad znamená zbožné přání. Ve skutečnosti jde o princip myšlení, který se řídí heslem »přání otcem myšlenky.«

...A ještě tu o Červené Karkulce...

Pohádka, kde je možné všechno -

ale hlavně - všechno dobře skončí...

Před dnešním uzavřeným jednáním ÚVV ČSSD B. Sobotka poskytl rozhovor (Novinky.cz). Láká v něm voliče. Nepravdami. Třeba z daňové oblasti. Prohlásil například, že nechce kosmetické změny daňového systému, nýbrž jeho výrazné změny. Systém prý byl „v posledních letech budován zejména těmi velkými, bohatými, kteří si během pravicových vlád vylobbovali výrazné změny v daních, které jim ulevily, a přenesly daňové zatížení na ty slabší“.

K tomu však opomněl dodat, že vláda, jejíž je předsedou, s těmito nesprávnostmi neudělala za své volební období vůbec nic.

Dále měl prohlásit: „Nemůžeme dál udržovat tento daňový systém, musíme ho rozbít. Chce to daňovou revoluci. Přechod k daňové progresi, několik daňových pásem, menší daně pro lidi s průměrným a podprůměrným platem. Ale chci také daňovou progresi pro firmy. Není důvod, aby velké nadnárodní firmy platily stejnou daňovou sazbu jako malé začínající podniky.“ Jsou to nové sliby socdem před příštími volbami.

Vzpomeňme na sliby současného vedení socdem v daňové oblasti před volbami minulými, čili co se lze dočíst ve volebním programu ČSSD pro volby do Poslanecké sněmovny PČR ve dnech 25.-26. 10. 2013:

„S cílem posílit domácí poptávku snížíme celkové daně chudším. To zlepší náladu ve společnosti, která získá pocit férovějšího dělení nákladů na krizi, a vrátí lidem víru v budoucnost.“

Nic takového se nestalo.

„Spravedlivě rozdělíme daňové břemeno. Obrátíme trend zvyšování nepřímých daní na úkor daní přímých.“

Nic takového se nestalo.

„Daň z příjmu právnických osob zvýšíme o 1 až 2 procentní body a bude zavedena druhá sazba ve výši 25-30 % pro velké firmy v energetickém, telekomunikačním a finančním sektoru.“

Nic takového se nestalo.

„Daň z příjmu fyzických osob nastavíme jako progresivní se dvěma sazbami ve výši 15 % a 27,5 % ze stávající superhrubé mzdy, což odpovídá 20 % do 100 000 Kč a 30 % nad 100 000 Kč z hrubé mzdy.“

Nic takového se nestalo.

„Zvýšíme podíl majetkových daní na celkové daňové kvótě. Česká republika nebude na posledním místě výběru těchto daní v rámci zemí OECD.“

Nic takového se nestalo.

„Odstraníme superhrubou mzdu a vrátíme se ke hrubé mzdě, která je obvyklá v zemích Evropské unie.“

Nic takového se nestalo.

Opravdu věříte tomu, co Bohuslav Sobotka vyhlašuje nyní? Vždyť je to jen obyčejná kulišárna na voliče. Jako před minulými volbami.

Socdem díky současnému vedení politicky sublimuje; z relativně ideově pevné a výrazné politické strany toto vedení vytvořilo jiné skupenství - stranu předkládající hejna předvolebních slibů, které neplní a svou skutečnou politikou tak je od většiny občanů našeho státu velmi, velmi daleko.

K předvolebním pohádkám, které nám B. Sobotka vykládá, může pro větší úspěch přidat ještě tu o Červené karkulce...

Černobyl - po 21,5 letech křížem krážem - a co bude dále?

Mojmír Štěrba dne 28.10.2007

(Vydáno na www.proatom.cz)

Na stránkách internetu byl podrobně probrán průběh havárie, likvidace i následky černobylské havárie. Chtěl bych připojit další aspekt, o kterém se příliš nepíše, ale mohl by mít své místo.

Co dovedou frajeři...

1. Pohledy na černobylskou havárii

Po pročtení dostupné literatury bychom mohli rozdělit pohledy na havárii na 3 úrovně:

Pohled 1 - racionální.

Vychází z technicko fyzikálních principů, naměřených hodnot kontaminace, statistik o následcích, léčení nemocí. Zde nejsou patrné známky nějaké ideové manipulace a vyslovují ho zejména odborně zaměření lidé - většinou fyzici, chemici, energetici, biologové, projektanti, analytici. Nevýhodou může být, že někdy nedoceňují psychologickou stránku událostí, která má své nezastupitelné místo.

Pohled 2 - emocionální.

Ten sice připouští měřením získané údaje, ale jejich přijímání je ovlivňováno lidskými osudy odsunutých, zasažených nadměrnou dávkou, příbuzenskými vztahy, osobním svědectvím i prožitkem i citovým vztahem ke kraji ve kterém žijí. Tento aspekt někdy může převážit nad pohledy racionálními.

Pohled 3 - ideologický.

Tento pohled vybírá z pohledu 1 a pohledu 2 právě ty aspekty, které vyhovují a podporují příslušnou ideologii. Tomu se říká výběrový efekt, který funguje podvědomě, proto je neovlivnitelný racionálním zjištěním, ať jsou sebeprokazatelnější.

Když se tři se svými pohledy dívají na totéž, nemusí vidět totéž.

Uvedu několik příkladů, na kterých je možné si to ověřit. Rozhodně se zde nepokouším o nějaký komplexní rozbor, ale ta různost pohledů by mohla vést ke zcela odlišným závěrům.

Nejdříve nejožehavější otázka - kolik bylo obětí?

Údaje se různí právě podle pohledu na problém. Abychom se zorientovali, rozdělíme je na dvě úrovně:

Přímých obětí při likvidaci havárie je:

50 zachránců. (UN report, OSN)

9 dětí zemřelo na rakovinu štítné žlázy, protože včas nedostaly jód.

237 pracovníků - záchranářů, kteří zemřeli během 1.roku po havarii

Nepřímé oběti dávek z ozáření.

Jejich úmrtnost není přesně evidována, protože se prolíná dalšími vlivy jako jsou kouření, alkohol, výživa, zamoření chemikáliemi, virové nákazy, dopravní havárie, epidemie, úrazy apod.

Odhad Report studie OSN je, že za 20 roků mohlo zemřít na následky havárie až 4000 lidí.

Jiné prameny např. na stránkách Greenpeace však uvádějí až 600 000 obětí. Je to odstrašující číslo, ale pokusme se o posouzení jeho reálnosti.

Na odstraňování se podílelo dle evidence 600.000 lidí, kteří byli nejvíce zasaženi, z toho 150.000 vyžadujících zvláštní péči. Podle tohoto údaje by všichni museli zemřít a to není pravdivé. Všichni jsou adresně evidováni, dostávají sociální dávku a každých půl roku až jeden rok jsou podrobeni lékařskému vyšetření. A tady probíhá zmíněný výběrový efekt. Kdo je odpůrcem jaderné energetiky, tak samozřejmě tvrdí, že všechna úmrtí z uvedeného vzorku jsou způsobena radioaktivním zářením, zatímco působí celá řada dalších rizikových faktorů.

Při vší úctě k obětem je třeba se dobrat k reálnějším závěrům, na kterých by se lidstvo poučilo a to je úkolem dalších studií.

My se pokusíme popsat další možný dopad černobylské havárie.

Traumatický šok ze ztráty svébytnosti člověka

Lidé byli po léta ubezpečováni o ovládnutí přirodních zákonů komunistickou mocí - viz dále město Pripjať, skanzen komunismu. A najednou došlo k totálnímu zhroucení všech ideí a snů o světlých zítřcích. Příroda se zpupnosti postavila a ukázala svoji sílu.

Ukazuje se, že právě to posthavarijní trauma je jedním z hlavních zdravotních problémů. I když věda velmi pokročila v léčení nemocí z ozáření, způsobu obdělávání kontaminované půdy, konzumace potravin, tak průnik těchto informací postiženým a jejich uplatnění je velmi nízký. Překonat zakořenění člověka je tvrdý oříšek. Lidé žijící v zasažené oblasti nebo ti, kteří se vrátili se vypořádali s traumatem lépe, než evakuovaní lidé žijící ze sociálních dávek v novém domově havarií nezasaženém.

Právě uvedené aspekty mohou vést ke klamným závěrům o zdravotních následcích havárie, jejich zveličování na úkor psychotraumatických následků.

Některé vlastní zkušenosti z Černobylu

Kyjevanka Elena Filatová, dcera jaderného fyzika, který mnoho let zkoumá následky katastrofy, na svých stránkách [3] emotivně popisuje cestu po mrtvé zóně černobylské oblasti. Eleně se nelze divit, protože je s krajem citově spjata a tu tragedii intenzivně prožívá, ale na druhé straně je ovlivněna racionálním myšlením svého otce, jaderného fyzika, který se k havárii vyjádřil: „Operátoři sedící za pultem vynaložili ohromné úsilí k tomu, aby spáchali sebevraždu zcela extravagantním způsobem“, který také říká, že je větší nebezpečí při jízdě na motorce než z ozáření. I tak některé racionální argumenty ustupují do pozadí a Elena celou tu událost vidí jako důsledek totalitní moci. Ona více než její otec tu odpovědnost přenáší na mocenské struktury, přičemž několik bezporostředních aktérů byli potrestáni a mocipánové převlékli kabáty a jedou dále.

S jistými obavami jsem do oblasti vstupoval, ale čekala mě překvapení.

Překvapení první

Radioaktivita je všude, ale někde už je slabá

Dostal jsem se do bezprostřední blízkosti havarovaného 4. reaktoru. Nepanuje tam žádná mrtvá zóna, ale čilý pracovní ruch. Podle údajů informačniho centra na údržbě pracuje 4000 mužů i žen. S mnohými jsem hovořil. Pracovníci jsou z městečka Slovubič a okolí a do práce do zóny dojíždějí vlakem, nádraží je tam v plném provozu. Nejsou žádné známky toho, že by byli lidé posíláni do kontaminovaných, zdraví nebezpečných prostor, když je třeba, využívá se moderních robotických manipulačních prostředků. Setkal jsem se i s techniky a projektanty západních firem, kteří připravují rekonstrukci sarkofágu. Ten není v dobrém stavu a nestačí se udržovat a hrozí další úniky radioaktivity. Projekt předpokládá, že ten starý zůstane a přes něj bude postavena obálka, která by na 100 let měla prostor uzavřít a vedle se má stavět úložiště radioaktivního materiálu z reaktoru. S výstavbou se pospíchá, protože hrozí další narušení sarkofágu a pak už by rekonstrukce byla obtížná. V okolí reaktoru se pohybují lidé při práci, kolem reaktorů poletují holubi a pobíhají psi a kočky, kteří mají domov na čekpointu.

Chrám pomalu zarůstá vegetací

Na obrázku je údaj dozimetru nedaleko chladicího kanálu reaktoru, ukazující hodnotu 0,79 µSv/hod. Kdybychom byli tomuto ozáření vystaveni celý rok, dostali bychom roční dávku 5 mSv, což je dávka, kterou může dostat občan i na našem území a je neškodná. Bezprostředně u sarkofágu byla radioaktivita 4,3 µSv/hod, roční dávka by byla 38 mSv. Největší dávku jsme naměřili u „rezavého lesa“ 8,5 µSv/hod, což je roční dávka 70 mSv což už překračuje roční povolenou dávku 50 mSv, v tom se ale dlouhodobě nikdo nepohybuje. Při pohybu po černobylské zóně se radioaktivita pohybovala kromě uvedených výkyvů v rozmezí 0,3 až 0,9 µSv/hod což je hodnota bezpečná pro trvalý pobyt. Soustavně se zkoumá zamoření půdy a vody a vypracovávají se postupy pro její opětné obdělávání nebo jiné využití.

V Černobylu je udržovaný pravoslavný chrám, ve kterém se každou neděli koná bohoslužba.

Překvapení druhé

Elena Filatova popisuje město Pripjať jako město duchů. Město leží 2 km od elektrárny, žilo tam 48000 obyvatel pracujících v elektrárně, kteří byli všichni evakuování během několika hodin. Podle svědků vzhledem k totalitní poslušnosti obyvatel proběhla evakuace celkem spořádaně. Město bylo vybaveno kompletní infrastrukturou k životu na dobré úrovni - školy, nemocnice, obchody, úřady, hotely, zábavná zařízení, bylo hrdou výkladní skříní sovětské moci. Dnes působí skutečně depresivně. Město je zarostlé jako Mayské pyramidy v džungli, když je obyvatelé opustili. Je to také skutečný skanzen komunismu polepený nabubřelými hesly o budování světlých zítřků a podmanění přírody člověkem. No, asi si na to podmanění ještě budeme muset počkat. Elena varovala, že není bezpečné sestupovat z cest, dříve městských bulvárů, do porostu. Když průvodce nenamítal, tak jsem procházel s dozimetrem v ruce lesními porosty a radiace se skutečně hodně měnila, ale v mezích od 0,3 do 1,3 µSv/hod a při následné dosimetrické kontrole jsem prošel, aniž bych musel být deaktivován. Hodnotu alarmu jsem měl nastavenou na 1 µSv/hod, takže to občas krátkodobě zapípalo. Nejvíce jsem naměřil, když jsem dozimetr přiblížil k rosoucím houbám, tam to s velikým pípáním naměřilo 3 µS/hod. Houby jsou skutečně velkým příjemcem radioaktivity. Místa s nebezpečným zamořením jsou nepřístupně obehnána ostnatým drátem. Vypadá to, že každý časový odstup mění stupeň zamoření. To co platilo před 5 roky už nemusí platit dnes. Podle zprávy IAEA se zamoření každým rokem snižuje o 3,5 %.

Město duchů - Pripjať

Nacházíme se na hlavní třídě se stromořadím města duchů Pripjať.

Překvapení třetí

Příroda po havárii dostala plný zásah. Akutní negativní účinky na rostliny a zvířata se projevily odumíráním buněk v akutní zóně do 30 km s nepravidelným rozložením. Při průjezdu lesem v blízkosti reaktoru je t.zv. „rezavý les“, který byl po výbuchu plně zasažen a „zrezavěl“, podél silnice byly stromy odklizeny a zahrabány, kus toho „rezavého“ lesa byl ponechán pro vědecké zkoumání a je tam dodnes. Já jsem nedokázal rozeznat, co je radioaktivní a co podzimní listí, obojí mělo podobnou barvu. Fakt je, že nám tam dozimetr fest pípal, když radioaktivita dosáhla 8,5 µSv/hod, takže jsme ten les přeci jen poznali.

Kolem Černobylu se rozmnožili koně Převalského

Co je pro mě překvapením, že příroda po jednom vegetačním období až zázračně zregenerovala, živočišné populace se rozšířily. Žijí tam divoce stáda vzácného koně Převalského, jeleni, losi, vlci, lišky, prasata a další drobná zvěř. Z ptáků tam jsou husy kachny, jeřábi, holubi, je tam možné vidět i vosy. Jen jsem měl obavu, abych nedostal od vosy žihadlo, nevím co by to se mnou udělalo, kdyby bylo kontaminované. Pátral jsem, jestli v chladících kanálech kolem reaktoru a řece Pripjat jsou ryby. Ryb je tam dost, ale nejsou rybáři. 15 km od 4.reaktoru je v provozu farma Novošepelyči na které je chováno stádo dobytka s vědeckým výzkumem genetiky. Některé kusy dobytka jsou ty, které zůstaly, některé byly dovezeny z nekontaminované oblasti, jejich potomci jsou smíšené.

Zvířata v přírodě se neobyčejně rozmnožila navzdory teoriím o ztrátě reprodukční schopnosti živých organismů zasažených radiací. Co je zajímavé, že zvěř ztratila svoji plachost i agresivitu. Zatím jsem se nedověděl, jestli je to genetickou deformací nebo proto, že je lidé neloví nebo z jiných důvodů. Mají absolutní svobodu a hojnost potravy. Zvířata se dostanou až do těsné blízkosti k lidem i lidským obydlím, opuštěným nebo obydleným. Jediným nebezpečím je, že se občas střetnou s motorovým vozidlem, i když je tam provoz ojedinělý, zvířata však nejsou plachá. Bohužel jsem byl svědkem příhody, která mnou otřásla. Malý náklaďák nechtěně srazil nádherného losa a usmrtil ho. Náladu jsem si spravil, když jsem v ramenu řeky Pripjať, kde jsou kontaminované lodě které vozily náklad, viděl přistávat vodní i tažné ptáky pro občerstvení a nějaké zamoření a čekpointy zcela ignorují.

Bez nadsázky můžeme říci, že je tam ráj divokých zvířat.

Co se ukázalo jako nepradivé?

Mnozí morální věrozvěstové označují toho, kdo navštíví Černobyl jako zvrhlíka, který se chodí pást na neštěstí jiných.

Tímto svým příběhem se příznávám k tomu, že i já jsem takovým zvrhlíkem. Dokonce jsem spolu s miliony jiných navšívil Pompeje, abych poznal, že člověk před přírodními zákony musí mít pokoru, nikoliv přírodě nabubřele poroučet.

Bohužel ty věrozvěsty musím zklamat. K žádnému nájezdu „černých“ turistů do Černobylu nedochází, za celý den tam návštěvníka potkáte jen zřídka. Spíš tam potkáte odborné pracovníky, kteří tam provádějí svou práci. S mnohými obyvateli i pracovníky jsem hovořil. Všichni jsou přátelští, rádi odpovídají na vaše otázky a oceňují vaši sounáležitost, že je nechcete nechat izolované od ostatního světa svému osudu. Necítí se tak osamělí, o které se nikdo nezajímá. Velmi ocenili, když jsem s nimi mluvil rusky, dokonce mě pochválili za mou perfektní ruštinu. Západní návštěvníci to mají horší, protože se rusky nedomluví. Místní obyvatelé mají k Čechům velmi vřelý vztah. S trvale evakuovanými se už nesetkáte, ale můžete se setkat s těmi, kteří zůstali nebo se vrátili. Nejblíže k 4.reaktoru bydlí ve vzdálenosti 7 km, na svých políčkách pěstují zeleninu, zemědělské produkty a domácí zvířata, jednou za týden k nim přijede pojízdná prodejna s dalšími potravinami a předměty denní potřeby. Ke své obživě dostávají sociální podporu.

V různých publikacích se rozšiřují zvěsti o výskytu všelijakých zrůd a obludných mutací. Během krátkodobé návštěvy tento jev není možné ověřit. Genetickým problémem Černobylu se 21 roků zabývá Ústav molekulární biologie a genetiky Ukrajinské AV s přístupem do kterékoliv části zakázené černobylské zóny. Za celou dobu se jim nepodařilo zjistit ani jediný případ genetické deformace u živých tvorů. Tímto je vyvrácen dobře živený mýtus o genetických zrůdách. Překlad z ruštiny o výsledcích výzkumu v oblasti genetiky v Černobylu byl delší dobu dostupný v časopise „Vesmír“, ale teď už tam není.

Pokud se mě někdo chystá napadnout jako zvrhlíka, protože jsem Černobyl navšívil, tak ať hned sdělí, čím on oběti havárie podpořil. Já mám svědomí čisté.

Černobylské fórum po záštitou OSN-WHO (World Health Organization), IAEA (International Atomic Energy Agency), ICRP (Mezinárodní komise pro radiologickou ochranu), FAO ve svých doporučeních pro další rozvoj černobylské oblasti ve svých závěrech doporučuje, aby lidé tyto oblasti navštěvovali, aby tam pomohli vdechovat nový život a naději. V neposlední řadě přinesli i finanční pomoc pro oživení zakázané zóny.

Nechce dopustit, aby se opakoval syndrom Pompejí, které se po vulkanické katastrofě staly zónou smrti, neštěstí a lidského utrpení. Celé území se vylidnilo a trvalo to několik století, než lidé zjistili, že je tam úrodná půda, krásná krajina a přístup k obživě z moře a postupně překonávali svůj strach a území zase osídlili. A to je právě snaha mezinárodních organizací, které podporují oživení zóny. Jde to ztuha, protože překonání psychických batriér je obtížnější než se předpokládalo. Černobylská katastrofa je pro lidstvo velkým bezprecedentním poučením.

Poučení, které nám Černobyl přinesl.

Zkušenosti jsou špatné i dobré.

Přinesl:

- oběti a utrpení (a to je velké memento)

- také nutnost pokory před přírodními zákony

- pokrok v poznávání účinků radiace na živé organismy, která nás chtě nechtě provází na každém kroku a musíme se naučit s ní žít.

- zasažená zóna kolem Černobylu tvoří jedinečnou laboratoř pro výzkum, kterou v laboratorních podmínkách není možné dosáhnout

- zkušenosti při využívání jaderné energie jako energetického zdroje

- nové priority při budování jaderných zdrojů: prvořadé respektování bezpečnosti od projektu až po provoz, důkladnou výchovu obslužného personálu

- nutnost budování vědeckého zázemí při budování jaderné energetiky

- lidstvo se naučilo zkušenosti z Černobylu respektovat. Od havárie v r. 1986 nedošlo k žádné jaderné havárii přesahující stupeň 3 podle mezinárodní stupnice. (Černobyl měl stupeň nejvyšší 7).

- nenahraditelné poznatky o vlivu radiace na životní prostředí

- poznatky o léčení nemoci z ozáření

S radioaktivitou se musíme naučit žít

A to má být poplašná zpráva nebo provokace? ... Nikoliv.

Radioaktivní pozadí je přirozeným jevem na naší planetě, matičce Zemi. Ať chceme nebo nechceme, radiační dávky dostáváme v různých úrovních na každém kroku. Paradoxem je, že nejnižší dávky dostáváme právě v okolí jaderných elektráren, kde jsou bezpečtnostní opatření nejpřísnější. Dalším paradoxem je, že v okolí uhelných povrchových dolů je pozadí radioaktivity cca 10 x vyšší než u jaderných elektráren. Jsou na zemi oblasti, kde jsou radiační dávky trvale větší než v Černobylu.

Např. v brazilském Gerepari dostávají dávku 175 mSv/rok (Sievert je jednotka efektivní dávky radiace), v iránském Ramsaru dokonce 400 mSv/rok a přece tam žijí lidé. Pro porovnání maximální dávka pracovníka v Černobylu je 50 mSv/rok, běžná roční dávka v závislosti na pozadí je 1 až 10 mSv/rok. Tedy - od matičky přírody to dostáváme každý!

A tady se zase dostáváme k onomu výběrovému efektu. Vybírají se právě ty informace, které slouží nějaké ideologii nebo ekonomickým zájmům a ostatní se zamlčují.

Černobylská havárie, i když byla velmi krutá, nám přináší cenné poznatky o působení radioaktivního záření na živé organismy. Poznání nám umožňuje žít s radioaktivitou, která nás provází na každém kroku. Při letu do Ameriky nebo při rentgenu střev dostaneme větší radiační dávku, než při průchodu černobylskou zónou.

Jaká nás doprovázejí zdravotní rizika?

Při překročení ionizujících dávek je zvýšené riziko rakovinného bujení, leukemie, genetických malformací, snížené reprodukční schopnosti.

O těchto rizicích se mluví většinou v souvislosti s radiačním zářením.

V poslední době dochází k závažným zjištěním, že uvedená rizika jsou v ještě větší míře např. při spalování uhlí a dalších vlivech na životní prostředí z titulu spalování biomasy. Spalovaná biomasa vytváří dvojnásobné množství dehtu než černé a hnědé uhlí. Produkují se za určitých okolností polycyklické aromatické uhlovodíky (PAU), polychlorované bifenyly (PBC), polychlorované dibenzodioxiny (PCDD), polychlorované dibenzofurany (PCDF). Biomasa produkuje dvojnásob oxidů dusíku a síry. Tyto látky podporují vznik uvedených rizik s větší vahou.[5]

Podle energetické politiky EU se právě biomasa má stát jedním z hlavních energetických zdrojů budoucnosti, bohuže i se všemi narůstajícími riziky pro zdraví a klima. Na to poukazují i tak vážené orgány jako je OECD. Tato skutečnost se ale dovedně zamlčuje. Ministr Bursík k oné Zprávě o stavu životního prostředí pouze poznamenal, že je to alarmující - a ticho po pěšině.

Jsou zprávy, že EU přepracovává energetickou politiku s ohledem právě na uvedené negativní dopady, které se budou se zvyšujícím se podílem biomasy a biopaliv dále prohlubovat.

Závěrem

- Černobylská havárie byla významným poučením, za posledních 21 roků nedošlo v Evropě k žádné jaderné havarii. Byla to jednorázová událost, která se nebude opakovat a její účinek bude stále klesat.

- Jaderná technologie se neustále zdokonaluje ve smyslu bezpečnosti i výkonnosti, z fyzikálního principu neumožňuje jaderný výbuch.

- Jaderná energetika neprodukuje do svého okolí škodlivé látky nebo záření, které by negativně ovlinovalo životní prostředí.

- I když jsou následky havárie alarmující, tak jaderné zdroje energie zůstávají ze všech zdrojů nejbezpečnější, umožňující alespň zachování současné životní úrovně.

Odpovím na otázku z úvodu - a co bude dále:

- Je třeba vzít na vědomí, že v dnešní elektrifikované a elektronizované společnosti může déletrvající výpadek elektrické sítě způsobit větší katastrofu, než byla černobylská. Generálky už s úspěchem proběhly v USA, Italii, západní Evropě, Albánii, Kosovu a my jsme už také měli namále.

- Pokud o energetice budou rozhodovat fanatičtí aktivisté-laici, tak spějeme vstříc k likvidaci energetiky se všemi katastrofickými důsledky.

- S ohledem na poslední negativní údaje o jiných zdrojích energie zůstává jaderná energie jako jediný čistý zdroj do doby, než bude spuštěna termojaderná fúze.

- Výstavba dalších jaderných bloků zcela určitě započne bez ohledu na politiku, náboženství, ideologii, protože není jiná varianta - jen je otázka času, kdy prozřou EU a naši představitelé - jestli už nebude pozdě.

Poznámka autora:

Přesto, že mám řadu vlastních snímků, uvádím jen ty symbolické, protože by to překročilo rámec článku. Galerie obrázků je rozsáhle uvedena v odkazech 3 a 4 a čtenář si je může prohlédnout. Cílem článku nebylo provést podrobný rozbor události, ten je popsaný v uvedených odkazech. Má to být spíše současné svědectví a zamyšlení nad současností a dalším osudem zasažené oblasti a jaderné energetiky.

Mojmír Štěrba, 2007

Přehled odkazů:

[1] Havárie

[2] Dědictví Černobylu

[3] Elena Filatova

[4] Černobyl

[5] Spalování biomasy

Mašínové - hrdinové nebo gauneři?

Vladimír Kapal, 6.8.2010

Milan Paumer - vyznanenaný vrah

(Jak poznal Milana Paumera Vladimír Kapal)

Milan Paumer 2007

Před několika lety se Milan Paumer odvážil přijet na besedu do jámy lvové - do Čelákovic, kde stále žije sestra strážmistra Honzátka i jeho dvě děti. Všichni tři se přišli podívat do očí člověku, který byl u toho, když bratři Mašínové podřízli chloroformem omámeného otce dvou dětí.

Nemohu Milanu Paumerovi upřít odvahu. To, co se na něho valilo, bylo jak příval a bylo to pochopitelné, přišli totiž i žijící známí a kamarádi Honzátka, ale také dost lidí, kteří činy skupiny obhajovali. Pravda, všichni obhájci se narodili nejdříve kolem roku 1989.

Po velmi bouřlivé diskuzi, kterou jsem popsal v článku do Polabského TOKU, jsem seděl s Milanem Paumerem více než hodinu a povídal jsem si s ním. Chtěl jsem totiž publikovat i rozhovor. Ten rozhovor nakonec nevyšel, nenapsal jsem ho. A proč? Protože jsem na to, co mi Milan Paumer říkal, chtěl co nejdříve zapomenout, dělalo se mi z toho špatně. Pár příkladů. Na mou otázku, zdali se on a bratři Mašínové někdy cítili vinni, že Mašínův strýc, který jim na své jméno koupil motocykl a s ním pak vyráželi na své akce, dostal doživotí, odpověděl:

„A proč bychom se měli cítit vinni? Byla to válka a on byl oběť, to se stává.“

Zeptal jsem se také proč se nepokusili spáchat atentát na nějakého představitele komunistické moci.

Odpověď zněla, že o tom ani neuvažovali. Jediné co chtěli, bylo získat zbraně, peníze, prostřílet se na západ a vstoupit do amerických jednotek Rangers.

To se jim nakonec podařilo a všichni tři se, podle slov Paumera, dobrovolně přihlásili do války ve Vietnamu. V řeči jsem se dozvěděl, že se on i bratři Mašínové, kteří jako mladí chlapci dostali v roce 1945 vyznamenání od prezidenta Beneše za pomoc jejich otci při protifašistickém odboji, chtěli dostat do vznikající zvláštní jednotky Československé armády. Podle Milana Paumera ani jeden z nich neprošel testy a do jednotky se nedostali, a tak se rozhodli, že se prostřílí na západ. Paumer mi pak líčil, jak proběhlo přepadení transportu peněz. Pokladník jim peníze již vydal, ale ve voze jel náhodou nějaký milicionář, který chtěl krádeži peněz zabránit, tak ho jeden z Mašínů bodl nožem a zranil, nato probodl i pokladníka, který prý chtěl sáhnout po pistoli. Akce v Čelákovicích pak probíhala tak, že Mašíni vtrhli do služebny SNB, nic netušícího strážmistra omámili chloroformem, svázali do kozelce a šli si pro samopaly a munici. Když odcházeli, policajt se začal probouzet a sténat, a tak ho, svázaného a ještě omámeného, podřízli. Milan Paumer vyprávěl, že on měl za úkol hlídat venku před strážnicí, aby je někdo náhodou nevyrušil. Nesměli existovat svědci. Naštěstí je nikdo nevyrušil. Ptal jsem se, co by dělal, kdyby k němu přišlo malé děcko a začalo by si ho prohlížet, jak to děti u neznámých lidí dělají.

„To by mělo smůlu,“ zněla lakonická odpověď.

„Mám tomu rozumět tak, že byste třeba šestileté dítě zabil?“ zněla má další otázka.

„Mělo by prostě smůlu,“ opakoval svou prvotní odpověď.

Na závěr jsem se ho zeptal, kdy on a bratří Mašínové byli v životě nejšťastnější. Prý v době války ve Vietnamu, tam prý mohli zabíjet komunisty ve velkém a moc prý ho mrzelo, že nevypukla třetí světová válka západu s východem, aby mohli přijet s americkou armádou do Československa a tady si to vyřídit s bolševiky.

Po celou dobu mého povídání s Milanem Paumerem jsem se snažil najít v něm aspoň kousek lidství, soucitu, pocitu lásky. Nenašel. Na většinu otázek odpovídal, alespoň mně to tak připadalo, naučenými frázemi, jakmile z role vypadl, zaznívala slova o uctívání násilí, permanentní válce a velice často opakoval slova zabít, zabíjet. Milan Paumer pak vyprávěl další příběh. V době kdy jejich trojku naháněli v NDR vojáci a policisté po prozrazení na jednom malém nádraží, ležel s Paumerem Ctirad Mašín na kraji lesa ve škarpě, byla noc. V tom se na světlejším horizontu objevila postava vojáka. Byl od nich prý na dvě stě metrů. Voják tam jen tak postával a Ctirad prý řekl Paumerovi, aby se díval, jak umí střílet z pistole. A opravdu na jedinou ránu vojáka zastřelil. Paumer se přímo rozplýval Ctiradovým střeleckým uměním. Ten voják byl shodou okolností velitel jednotky.

Pro všechny mladší diskutéry, kteří se do mne jistě pustí jen pár informací. Jsem ročník 1949, syn otce, který v roce 1950 dostal za protistátní činnost Jáchymov s visačkou MUKL, pro ty mladé, znamenalo to: Muž Určený K Likvidaci. Otec přežil, v pětapadesátém ho pustili, ale na následky uranu předčasně zemřel. Duch nenávisti ke komunistickému režimu jsme podědili s bratrem oba dva, byli jsme činní v odporu proti režimu, okusili jsme si i komfort vyšetřovací vazby, bratr i vězení a já nesměl publikovat.

Takže mne nikdo nemůže nařknout z komunistického myšlení, ale i přesto, poté, co jsem hovořil osobně s Milanem Paumerem a poznal ho jako člověka hloupého, necitelného, s výrazným násilnickým aspektem a láskou k zabíjení, nemohu a nechci činy této skupiny schvalovat. Vrah, zůstane vždycky vrahem. A podříznout omámeného a do kozelce svázaného nepřítele i ve válce, by se podle ženevských konvencí z roku 1929 trestalo kulkou ve všech armádách. Nebo by se aspoň mělo (ono se tak většinou neděje). Pokud namísto toho dostanou vyznamenání, svědčí to jedině o morální zvrhlosti těch, kdo je udělují (Topolánek, Vondra).

Stydím se za všechny špinavce, jako (dnes už bývalého) premiéra Topolánka i za Vondru a všechny potentáty, kteří se snaží z vrahů udělat hrdiny. A také za všechny darebáky, kteří Mašíny obdivují. A pokud jich je v Čechách opravdu 15% - stydím se za dost velkou část národa.

Je to můj názor a nehodlám od něho ustupovat.

© Vladimír Kapal, pátek 6. srpen 2010 20:27 blog.idnes.cz

Co k tomu dodat? Prakticky nic. Ledaže bych to podepsal.

Pokud mají být jejich činy posuzovány mírovými měřítky, zasluhují si za hromadné vraždy doživotí.

Pokud mají být posuzovány jako válečná (partyzánská) činnost, zasluhují si za válečný zločin kulku u nejbližší zdi.

Medaili jim může dát jen stejný gauner. (Což se i stalo.)

Václav Semerád

Umírněný kanibalismus

Pavel Kolář

Oběť kanibalů naražená na kůl

Takový umírněný kanibalismus

Lidé v Česku mají o kanibalech velmi málo znalostí a rychle, překvapivě, si dělají závěry. Panuje tu vyslovená kanibalofóbie.

I ten nejmírumilovnější kanibal je vykreslován jako krvelačná bestie a tento dehumanizovaný pohled je pak často presentován na sociálních sítích. Nesmíme ale všechny kanibaly házet do jednoho pytle. Většina kanibalů jsou totiž slušní a mírumilovní lidé, nesní vás na ulici a ani doma nevaří malé děti. Musíme být schopní rozlišovat kanibalismus jako víru a militantní radikální kanibalismus jako politickou ideologii.

Přinášíme našim čtenářům rozhovor s Janem Stoličkou, předním expertem na kanibalismus, cestovatelem a dobrodruhem v jedné osobě.

Dobrý den pane Stoličko. Většina Čechů nemá s kanibaly své osobní zkušenosti. Přesto je jejich postoj, když dobře, tak odtažitý, většinou však vysloveně nepřátelský. Jak hodnotíte tento stav?

Dobrý den pane redaktore. Ano je tomu skutečně tak. Většina Čechů nemá s kanibaly osobní zkušenost, nezná jejich způsob života, přesto se zde setkáváme s vysloveně nepochopitelnou averzí vůči této skupině. Lidé si často představují kanibaly jako krvelačné bestie. V médiích se může objevit sebevětší nesmysl, přesto je okamžitě nekriticky lidmi přijímán a šíří se po sociálních sítích. Je to právě ta chyba médií, že nepřinášejí i ty pozitivní zprávy.

Takže kanibalové jsou přátelští a mírumilovní?

Ano, na svých cestách po světě a hlavně po Africe jsem se mnohokrát setkal s těmito lidmi. Byl byste překvapen, jací jsou to milí a vstřícní lidé. Velice ochotně vás přijmou do rodiny, nabídnou vám čaj a mnohdy i masitou polévku, která je mimochodem výborná. Jsou to velice srdeční lidé. Mnoho mých přátel jsou kanibalové.

Běžný člověk si představuje, že kanibal jí lidské maso, není tomu tedy tak?

Ale, pane redaktore, to není dobře položená otázka. Kanibal je totiž jako všichni jiní lidé. Má své starosti, své pocity, svá přání a potřeby. Kanibalové jsou milující rodiče. Velmi dobře se starají o své děti. A taky mají svou víru. Nesmíme jim jejich víru odpírat a musíme je respektovat takové, jací jsou i se všemi zvyky.

Pane Stoličko, samozřejmě v jejich domovině. Ale pokud se přistěhují k nám, neměli by své zvyklosti přeci jen změnit?

Ano, tento názor zde zaznívá. Ale nemyslím si, že by to mělo být takto vyhrocené. Běžný umírněný kanibal vás nesní. Jsou to v jádru hodní lidé. Nicméně je potřeba respektovat jejich zvyky a přiznejme si, proč třeba neobětovat malíček na levé noze, když je to k dobré věci mírumilovného soužití s touto skupinou? Ano jiná věc je radikální kanibalismus...

Tady vám musím skočit do řeči. Vy se tedy domníváte, že bychom snad měli obětovat nějaké součásti svého těla, abychom žili v klidu?

Ne, nechápete mě pane redaktore. Všechno by bylo samozřejmě na bázi dobrovolnosti. Umírněný kanibal vám nechce ublížit. A zajisté se mezi námi najdou dobří a ochotní lidé, kteří tuhle možnost pomoci rádi přijmou a darují sami nějaké nepotřebné části. A určitě se najdou lidé, pro které podobný odchod ze světa bude nádhernou tečkou za jejich sluncem prozářeným životem.

Uff, pane Stoličko, vy mne šokujete. Nedovedu si to dost dobře představit...

Pane redaktore, ve světě to tak normálně funguje. Já vím, z pohledu zaprděného Čecha, který nikdy nevytáhl paty z České kotliny a jeho nejdelší cesta byla do Chorvatska, to může znít neuvěřitelně, ale představte si, že existují země, kde je takové mírumilovné soužití přirozené. Kanibalové zde žijí po mnoho a mnoho let s jinými kulturami v symbióze a vzájemně se obohacují.

Ale vraťme se k tomu, co jste již nakousl. Jaký je váš názor na radikální kanibalismus?

Ano, tak to je obrovský problém. Je to vlastně nepochopení a zneužití laskavých myšlenek mírumilovného kanibalismu. Radikální kanibalové přepadávají převážně nekanibaly a pojídají je na krvavých hostinách. Přepadají ale i ostatní umírněné kanibaly.

A není to zvláštní? Můžete nám pane Stoličko vysvětlit, proč vlastně jedni kanibalové přepadávají a pojídají jiné?

Předně si musíme uvědomit, že kanibalismus není jednolitý. Je spousta odrůd kanibalismu. Zatímco ti umírnění chápou, že k osvícení není zapotřebí lidských obětí a denní hostiny, ti radikální zneužívají laskavých myšlenek kanibalismu k moci a vládě. Vytvořili si doktrínu, že jedině denní pojídání obětí je ta jediná správná cesta a každý kanibal, který odmítá zabíjet, je pro ně heretik a zasluhuje si být sněden jako první. Ano, radikální kanibalismus je veliký problém tohoto světa.

Takže jak hodnotíte situaci posledních let?

Situace je velice složitá. Radikální kanibalismus, který se rozmohl v posledních několika letech, donutil mnoho mírumilovných kanibalů opustit své domovy. Západní svět by jim měl pomoci tím, že jich část by měl přijmout ve své domovině a to bez výhrad a předsudků a pak důsledně zatočit s militantními radikálními kanibaly a to i včetně vojenského zásahu. Naneštěstí se zde neustále setkáváme s xenofobními rasistickými náladami ve společnosti.

Takže říkáte, přijmout kanibaly?

Ale jistě. Jako civilizovaní lidé máme povinnost pomáhat a to i včetně toho, že budeme tolerovat jejich svobodu vyznání. Vždyť oni mohou být ohromným přínosem pro naši ekonomiku. Takový vedoucí - kanibal si umí mezi podřízenými sjednat respekt a je přirozenou autoritou.

Pane Stoličko, ale jak se máme vypořádat s faktem, že pojídání, byť i jen částí lidských těl, je v našem právním řádu zapovězeno?

Pane redaktore to není úplně přesné. To je takový mýtus. Náš právní řád samozřejmě zakazuje vraždy a s tím se lze plně ztotožnit. Také nějaké nedobrovolné odebírání třeba prstů, rukou nebo nohou je nepřípustné, ale je tady obrovský prostor pro dobrovolné činy. Proto by bylo potřeba co nejrychleji prodiskutovat zákon o eutanázii. Dále vidím velký prostor v dobrovolném dárcovství. My, jako humánní vstřícní lidé určitě najdeme nějakou vzájemně přijatelnou cestu. Je to ostatně naše povinnost.

A ještě poslední dotaz, pane Stoličko, nemáte obavy z pronikání radikálního kanibalismu do Evropy, případně změny umírněných kanibalů v radikální?

Nemyslím si, že by něco podobného hrozilo. Jsou to milí lidé a povětšinou chtějí žít v míru v souladu se svou kulturou a zvyky. Zajisté budou vděční za každou naši pomoc.

Děkuji za rozhovor a doufám, že se někdy ještě na stránkách našeho deníku se čtenáři setkáte.

Já také děkuji a na shledanou u kotle!

Rozhovor s Cannibalem Maneaterem

předsedou české kanibalské sekce

Jenom pro připomenutí, pan Cannibal Maneater pochází původně z Kanibalistánu, do České republiky se přistěhoval zhruba před třiceti lety. V současnosti je předsedou Ústředí kanibalských obcí v České republice a v Brně dokonce založil Kanibalskou nadaci, jejímž cílem je podpora, rozvoj a šíření kanibalismu. Pan Cannibal Maneater je kontroverzní postavou na české scéně. Mimo jiné např. popírá, že by masová vražda v USA, při které bylo snědeno téměř 3.000 lidí byla dílem kanibalů. Rovněž opakovaně tvrdil, že příslušníci Kanibalského státu svoje oběti nejedí atd.

Co si myslíte o knize Základy kanibalismu?

Já jsem bohužel tu knihu nikdy nečetl, ani v kanibalštině, ani v češtině. Podle různých analýz, které na tu knihu existují mi přijde v podstatě nezávadná. A nebo alespoň ne tak závadná jak tvrdí Ministerstvo vnitra ČR.

Naše redakce ji četla a našla v ní několik řekněme „sporných“ pasáží. Například tu, kde se hovoří o porcování lidí zaživa atp. Myslíte si, že je to v pořádku?

Dívejte, kanibalský učenec mluví o zavedení kanibalského státu s kanibalským právem. A ty kanibalské tresty tam zmíněné, jsou nedílnou součástí tohoto práva. Ale z té knihy musí přece každému být jasné, že se v ní píše o kanibalských zemích nebo o ideálním kanibalském státě.

Chcete tedy říct, že se to netýká České republiky?

Přesně tak. Ale i v kanibalské zemi je nejprve nutno napravit společnost tak, aby všichni byli řádnými kanibaly, teprve pak může být zavedeno kanibalské právo. Pak už bude jenom minimum lidí, kteří by riskovali kanibalský trest.

Jaký je Váš názor na osobu Jidáše Lachtana?

Jednoznačně jsme rádi, že už k nám nepatří. On je velká nula, plná nenávisti, komplexů a kanibalofobie.

Co říkáte na nahrávku s Vaším hlasem nahranou v kanibalské modlitebně, na které údajně vybízíte kanibalské rodiče, aby učili svoje děti nenávidět nekanibaly?

Jde o špatnou interpretaci mých slov. Věty, které jsem řekl, byly špatně přeloženy z kanibalštiny. Ve skutečnosti to nebyly moje slova, ale překlad jiného kanibalského duchovního. Kázání bylo o výchově dětí, protože ty jsou naším bohatstvím. Jelikož neexistuje jiné synonymum, použil jsem kanibalské slovo „kabelka“. To znamená nevíru ve Velkého požírače, nikoliv nevěřící nebo jinověrce. Předpokládal jsem tedy, že je povinností rodičů učit dělit milovat víru ve Velkého požírače a nenávidět nevíru v něj. Ale překládal jsem to jenom velmi volně. Nikdy jsem nikoho nenabádal k nenávisti k někomu.

A není to náhodou to samé?

Ne, není. Já třeba nenávidím znásilnění, vraždy a krádeže. Ale to neznamená, že nenávidím znásilňovače, vrahy a zloděje. To by byl přece nesmysl.

Na nahrávce říkáte i to, že rodiče mají bít děti, které se nechtějí modlit k Velkému požíračovi.

Samozřejmě jsem tím neměl na mysli bití. To v žádném případě. Nikdy jsem neviděl žádného kanibala bít svoje děti. Víte, my věříme, že nejhorší co může na světě existovat je, když někdo nevěří ve Velkého požírače. No, a logicky se snažíme svoje děti uchránit tohoto zla. I nekanibalové občas dají svým dětem na zadek, to je přece normální. Nikdo z přítomných moje prohlášení o tom, že mají svoje děti bít určitě nepochopil tak, jakože by je měli bít.

Pane Cannibale Maneatere, kolik lidí se v České republice podle Vás hlásí ke kanibalismu?

Je to pár desítek tisíc. Dvě, tři či čtyři desítky tisíc. Přesně to nevím.

V den, kdy proběhl útok v Paříži, při kterém útočníci pojídali svoje oběti a vykřikovali „Ať žije Velký požírač“ jste prohlásil, že útok nemá nic společného s kanibalismem.

Sleduju to, je to velmi vážná věc. Celý svět, včetně kanibalského, vyjadřuje nesouhlas, solidaritu a soustrast pozůstalým po snědených.

Co říkáte na videozáběry, při kterých jeden z útočníků na zemi ležícímu policistovi ukousnul hlavu a snědl mu mozek?

Pustil jsem si to video a je to strašné. Je to paradox, že to byl kanibal. Ve skutečnosti většinu obětí lidožroutů tvoří kanibalové sami. Za sebe k tomu mohu říct jediné - já jako kanibal s pojídáním lidí zásadně nesouhlasím.

Jaký je Váš názor na reakce české veřejnosti ve spojení s tímto útokem?

Naštěstí lidé jsou zde většinově úplně blbí, nemají pud sebezáchovy a nezáleží jim na životě. Samozřejmě, najde se tu pár fanatiků, šílenců, extrémistů a antikanibalů. Ale takoví jsou všude.

V poslední době se však situace výrazně zhoršila. Někdy mě to dost trápí. Neustále slyšíme různé nepřátelské poznámky. Už deset let vysvětluji všem okolo, že my lidi opravdu nejíme. Přesto slýcháme narážky. Pro většinu lidí je kanibal a lidožrout to samé.

Můžete jednoznačně říct, že odsuzujete jakoukoliv formu násilí a pojídání lidí?

Ano. Naprosto nesouhlasím s násilím. Pojídání lidí proti jejich vůli i s jejich souhlasem je špatné.

A jak tedy nahlížíte na počínání organizace s názvem Kanibalský stát?

Jejich počínání je naprosto protikanibalské. Pojídání lidí není a nikdy nebylo součástí kanibalismu.

Ukládá Vám Velká kuchařka, abyste ke kanibalismu či k právu Vařímtě přesvědčoval lidi, kteří jsou z Vašeho pohledu nevěřící?

Ne, ne, v žádném případě. My máme za úkol jenom říkat, že tohle je návod k použití, který nám seslal Velký požírač.

V roce 2008 se na Vašem modlitebním kanibalském centru v Brně objevily karikatury zobrazující Prvního žrouta s kanibalskou vidličkou a nápisem „Jíst lidi je špatné“. Jak jste na to tehdy reagovali?

Za plakáty stojí nepochybně extremisté, kteří se nás snaží vyprovokovat. My se ale nenecháme. Na to, abychom to tady ovládli silou je nás ještě pořád málo.

Proslýchá se, že máte v plánu vybudovat další, mnohem větší kanibalskou svatyni v Brně? Množí se hlasy veřejnosti proti tomuto kroku, lidé tvrdí, že s příchodem kanibalů se zvyšuje množství snědených lidí, značně stoupá počet nálezů ohlodaných lidských kostí atp. Jaký je Váš názor?

To co říkáte, jsou ničím nepodložené hloupé fámy. Vycházejí z hlav extrémistů a rasistů, kteří nám chtějí uškodit. Kanibalové nikdy lidi nejedli.

Stejně tak nechápu kritiku kanibalské svatyně z oficiálních míst. Kanibalové v Brně jsou, protože mají právo tu žít a studovat. Od ostatních Brňanů se nijak nelišíme. Kanibalství nikomu nevnucujeme. Stejně tak nemůže nikdo nutit nás, abychom vyznávali např. demokracii, svobodu, rovnost mezi lidmi, pohlavími atp.

Žijí i v České republice kanibalští radikálové? Jaký je Váš názor na kanibalské radikály?

Nežijí. Všichni kanibalové v České republice jsou poklidní a mírumilovní kanibalové, kteří jedí pouze rostlinou potravu.

Radikálové jsou lidé, kteří sešli z cesty. Nepochopili ideu kanibalismu, nečetli správně Velkou kuchařku a jednají v rozporu s tím, co řekl Velký požírač. Proto se od nich distancujeme a nechceme s nimi mít nic společného.

Řada lidí chápe Kanibalismus jako náboženství, které je založené na pojídání lidí, protože Velká kuchařka na mnoha místech toto přímo popisuje. Jsou tam pasáže o lovení lidí, jejich porcování, stolování při lidské hostině, různé recepty atp. Jak jejich názor vyvrátíte Vy?

Velká kuchařka je podle nás Písmo, které seslal Velký požírač Prvnímu žroutovi. Je třeba to chápat historicky. Části, kde se píše o lidožroutství byly uplatňovány jenom v případech, kdy se kanibalové bránili svým nepřátelům. Nelze to aplikovat plošně a přenášet do dnešní doby.

Navíc je dnes schopná věrně interpretovat a pochopit Velkou kuchařku sotva jedna milióntina kanibalů. Nelze si jenom tak k té knize sednout, něco si přečíst a pak si myslet, že je to černé na bílém nebo, že co je psáno to je dáno. I když je to tam napsáno jenom jednoduchou větou, které rozumí úplně každý.

Naši nepřátelé proti nám často používají jeden verš, ve kterém se píše: „Potkáš-li nekanibala, je tvojí povinností jej srazit na kolena a setnout mu hlavu. Pak si pochutnej na jeho mozku a mase, až se budeš za ušima olizovat. Tak pravil Velký požírač“. No, a lidé právě tato slova vykládají úplně špatně. Ve skutečnosti to znamená, že když jsi zahnán do kouta, máš právo se bránit. A ta část o tom pojídání lidí je také špatně chápána. Mluví se tam o tom, že kdybyste někdy měli opravdu, ale opravdu velký hlad a přišel za Vámi někdo, kdo by Vám nabídl ze soucitu maso ze svého vlastního těla, tak vy ho můžete přijmout a pozřít. Ale jenom v opravdové krizi, jinak ne. To je vše. Lidé si to různě přibarvují když to čtou a vidí v tom já nevím co. Je potřeba to číst správně.

Existuje prý také něco, co se nazývá jako Kanibalská lež, je to popsáno ve Velké kuchařce. Říká se tam, že kanibal může lhát nekanibalovi, když si tím zachrání život a nebo když má možnost tak dostat nenápadně někoho pod pokličku. Je to pravda?

Kdepak, nic takového není kanibalovi dovoleno. To vzniklo špatným překladem z kanibalštiny. Víte, všichni odborníci na kanibalismus, kteří se věnují kanibalismu a kanibalskému jazyku téměř celý svůj život, z nichž někteří jsou i rodilými mluvčími, jsou naprostí kreténi a neumí přeložit správně jedinou větu. Tím pak vznikají různé dezinterpretace a omyly.

A co přesně znamená v kanibalštině „Velká kuchařka“? (Celým názvem - „Velká kuchařka, aneb jak lovit nekanibaly, porcovat je a připravit z nich chutný pokrm“ - pozn. Redakce)

Velká kuchařka má v kanibalštině čtyři významy: mír, láska, tolerance a vegetariánství. Přičemž na to poslední klademe velký důraz.

A neznamená to prostě jenom to, že je to kuchařka s návody na ulovení a uvaření lidí tak, aby byli k jídlu? Díval jsem se do slovníku a tam se jasně píše, že velká = velká a kuchařka = kuchařka...

Bez urážky, pane redaktore, ale Vy nejste kanibalem, nemluvíte kanibalsky, ani jste nikdy nevyrůstal v Kanibalistánu, proto nemůžete ta slova správně přeložit. Řeknu Vám to jednoduše. Kanibalismus neznamená lidožroutství, znamená to mír, lásku k bližnímu a vegetariánství.

Změní se podle Vás někdy názor nekanibalů na kanibaly?

Ano, podle mě se situace vyvíjí k lepšímu. Po velkém lidožroutském útoku v Norsku si lidé uvědomili, že i nekanibalové jedí lidi.

Otázka na závěr. Pane Maneatere, děláte si z nás prdel?

Nezlobte se, na to nebudu odpovídat.

Dobře, děkuji Vám za rozhovor.

I já děkuji. Bylo mi potěšením.

Pozn.: Jedná se o fiktivní rozhovor. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami či událostmi je čistě náhodná.

05.02.2017 A.N.

Proč lže Česká televize?

Lubomír Man 8. února 2015

Velký Bratr tě vidí!

A je to venku. ČT lže na příkaz EU!

Lubomír Man 8. února 2015

Před časem jsem na internetu zveřejnil článek Kdo je ten člověk?, v němž jsem vyjádřil domněnku, že nikoliv kolektiv, ale jediný člověk musí stát za všemi lžemi, kterými nás zpravodajství naší veřejnoprávní a ze zákona nestranná a objektivní ČT oblažuje. Soudil jsem tak z faktu, že všechny ty lži tvoří tak jednolitý a mezi sebou navzájem logicky propojený a svázaný celek, jaký mohl vzniknout jedině z jedné hlavy, a nikoliv z hlav několika. Samozřejmě, první byl tzv. na pácu ředitel zpravodajství ČT Zdeněk Šámal a méně už ředitel celé ČT Petr Dvořák. To proto, že zpravodajská redakce lhala i za předcházejícího ředitele, kdežto Šámal zahřívá ředitelskou židli zpravodajství snad už od sametu, ne-li ještě od ranějších dob. Takže prst ukazoval na něj.

Ale hle: VŠECHNO JE PRÝ JINAK. ČT prý vůbec nelže ze své vlastní vůle, ale lhát má nařízeno. A to dokonce z dnes snad vůbec nejvyššího místa, který bdí nad námi všemi - totiž z EU, protože ze světové OSN si dnes všichni spíš dělají šoufky. Vyjádřeno přesněji, lhát České televizi nařídila Evropská komise, skládající se z 28 komisařů (každou zemi EU zastupuje jeden komisař - za ČR je to t.č.Věra Jourová). A vyjádřeno ještě přesněji, nebylo té naší ČT nařízeno přímo lhát, ale má na věci a události, které se kolem nás dějí, právě tou Evropskou komisí určen ÚHEL POHLEDU. Což je totéž jako mít určeno lhát, ale zní to líp.

A odkud že se tahle špinavá, smrdutá a goebbelsovská voda vyvalila?

Stalo se tak ve středu 4. února tohoto roku na společném zasedání vedení ČT a Rady ČT, které projednávaly zprávu o činnosti zahraničních zpravodajů ČT za rok 2014. Samozřejmě v úvodním referátu místopředseda rady Jan Bednář zapěl na nestrannost a objektivitu zpravodajců ódy, ale atmosféru zchladila vzápětí členka rady Ivana Levá, když prozradila, že dle zjištění společnosti SANEP hledá většina domácí populace nestranné informace nikoliv na oficiálních médiích, jako je ČT, ale na internetových zpravodajských serverech. V očekávaném zamlžovacím duchu na to reagoval zpravodajský ředitel Šámal, když se snažil objektivnost či nestrannost svého svěřeného úseku, (konkrétně ve sporu Rusko-Ukrajina), bránit tím, že mu prý jedna polovice diváků nadává za postoj příliš protiruský, a zhruba stejně početná polovice diváků zase za postoj příliš proruský.

Tady bych si ovšem dovolil poznámku, že ona druhá polovinu diváků, nadávajích mu za postoj příliš proruský, je absurdita tak obludného druhu, že určitě nepochází z reálity tohoto světa. Protože jak je možné nadávat někomu za něco, co neexistuje ani v nejnepatrnějším náznaku? A pokud pan ředitel navzdory tomu tvrdí, že za tento absolutně neexistující jev mu někdo skutečně nadává, měl by to nejspíš i doložit. Jinak nelze tenhle nesmysl považovat za nic než smyšlenku, kterou by neměla vyslovit snad ani paní, co ve vchodu do ČT umývá schody.

To všechno ale byl jen vánek ve větvoví, předcházející úderu hromu. To když povstal člen rady Michal Jankovec a takto promluvil:

„Je to skutečně tak. Česká televize má určený úhel pohledu. Má ho určený na základě doporučení Evropské komise, která povoluje veřejnoprávním médiím fungovat z poplatků nebo z daní pouze za předpokladu, že budou prosazovat, obhajovat a dívat se na všechno z úhlu pohledu a tradic evropského humanizmu a kritického myšlení. Česká televize se na to (myšleno dění na Ukrajině), nemůže dívat tak, jako kdyby byla součástí současného Ruska, které nikdy žádné humanistické tradice v evropském slova smyslu nemělo. To bychom museli vystoupit z Evropské unie.“

Tak hleďme! Rusko podle pana Jankovce nikdy nemělo žádné humanistické tradice v evropském slova smyslu. Neslyšeli jsme už tenhle šílený žvást někdy? Nevtloukal nám jej do hlav Hitler, Goebbels, Moravec, Frank a všichni jim podobní, co chtěli, abychom zapomněli, že Rusko kdy mělo Tolstého, Čechova, Gogola, Puškina, Dostojevského, Gončarova, Čajkovského, Musorgského, Rimského-Korsakova, Šostakoviče, Chačaturjana, Repina, Ejzenštejna, Šaljapina, Pavlovovou a stovky a možná i tisíce dalších osobností, které ovlivňovaly lidské vnímání dobra a krásy ve světě možná víc, než umělecké osobnosti jakékoli jiné země? Kdo se to snaží takto barbarsky Rusko a jeho nesmrtelné umění a tedy i humanistické tradice z Evropy vystrkovat? Ano, dychtí po tom američtí neokonzervatisté a třeba i pan Schwarzenberg, to už víme, ale neměli jsme zatím tušení, že by po tomtéž prahla také Evropa. Až teď se cosi takového z povídání pana Jankovice dovídáme a je nám k tomu nabídnut i exkluzivní výběr:

Buď budeme sdílet jím podaný (a zřejmě tedy i nový evropský) pohled na Rusko jako zemi hodnou zbombardování až do uhlíků, protože je to země bez humanistických tradic, což je milionkrát větší lež, než snůška oněch lži, nad kterými se vedení ČT a Rada ČT měly onoho 4. února zamýšlet, anebo nás čeká vyhazov z EU!

Nuže, je-li nám dáván tak velkorysý výběr, jsem s výskokem a všemi čtyřmi pro ten vyhazov anebo odchod, to už je jedno, jak to nazveme. Protože jinou možnost jako národ vzešlý z humanistických tradic Jana Husa a Tomáše G. Masaryka ani nemáme. Pokud ovšem nejsme ochotni si zakalkulovat, že zatím bereme z EU víc, než do ní dáváme, takže co je nám po Husovi, Masarykovi, po cti a po páteři?

Ale pozor! Co když je všechno jinak a co když nám pan Jankovec a jeho ústy zřejmě takticky upozaděná zpravodajská redakce ČT předložili více či méně falešný obraz? Co když ve snaze ochránit její lživé zpravodajství nám o Evropské komisi a jejích požadavcích vyprávěl pan radní příběh v zásadě sice možná i pravdivý, ale možná též notně přibarvený? Protože kde je písemný záznam těch požadavků? To z nich pan Jankovec na zasedání předčítal? Anebo říkal to, co si z nich z dřívější jejich četby pamatoval? Anebo je to v EU zařízeno jak v třetí Říši? Že ty nejchoulostivější informace se sdělují jen ústně? Anebo skutečně platí ona už shora zmíněná eventualita, že pan radní Jankovec údajnými požadavky Evropské komise ať už celkově či částečně blufoval, aby tak už konečně utnul stesky veřejnosti na to, že televize, která má být ze zákona objektivní a nestranná, je neobjektivní a jednostranná, až se i kavky na Kavčí hoře červenají?

Tohle je třeba vědět. A podle toho jednat. A je-li informace pana Jankovce pravdivá, co nejdříve pryč z toho spolku!

(Originál článku je z OutsiderMedia).

Zakrývání nepříjemných informací, což představovalo nejdůležitější složku propagandy totalitárních režimů, nebylo ničím jiným než informačním komolením, anebo, chcete-li, informační lží.

Na to, abyste se k takovému »výběrovému« informování čili lži uchýlil, musíte mít charakter. Lhaní musí být vaší přirozeností, nebo výstižněji řečeno, musíte být lhář. »Totáčové«, představitelé různých diktatur a totalitárních režimů jimi byli, a lháři jsou též současní kapitáni našich mainstreamových médií. Navenek možná ctihodně působící lidé, usazeni v nejvýše postavených kancelářích či redakcích našich sdělovacích prostředků, kteří po římském způsobu zvedají k jednotlivým informacím, které k nim denně dorážejí, palce buď nahoru, nebo dolů. Palec nahoru znamená, že informace může být v mainstreamových médiích zveřejněna, zatímco palec dolů znamená opak, čili jejich věčné zatracení.

Až potud je tedy shoda mezi »totáči« a našimi nejvyššími mediálními rozhodčími, určujícími, co nesmíme a naopak musíme číst a poslouchat v zájmu toho, aby neokonzervativní pravda americká, pravda Posseltova, Havlova a dejme tomu i Halíkova, jež byly po sametu vyhlášeny za naše pravdy celospolečenské a národní, nebyly ani stínečkem pravdy skutečné zacloněny. Proto se také všechny dnešní informace, které by s těmito pravdami tzv.»neštymovaly« »totáčovsky« zakrývají, tzn. házejí do koše. A to místy tak důsledně, jak to ani »totáčové« neblahé paměti nečinili. Měli totiž s likvidováním pro režim nevhodných informací jistý problém.

Například za války se stalo problémem londýnské rozhlasové vysílání BBC v německém jazyce, které pravidelně to, co hitlerovský režim zakrýval, s chutí oznamovalo, takže kníže nacistické propagandy Goebbels považoval za výhodné přijít občas i s informací pro režim nevýhodnou jako první, aby tak s Londýnem držel ve věci důvěryhodnosti přijatelné konto. Že mu ovšem i tak vysílání BBC v němčině dělalo kromobyčejnou starost dokazuje fakt, že jeho »rozkladnému« vlivu na válečné úsílí Říše věnoval několik rozhorlených článků jak v týdeníku Das Reich, tak v říšskoněmeckém rozhlase.

Naši propagandisté ovšem tenhle problém nemají a zakrývat nevhodná fakta mohou vcelku pohodlně. Dnes BBC hlásá stejnou neokonzervativní americkou pravdu jako oni, a oněch pár českých internetových serverů, snažících se víceméně amatérsky uvádět mainstreamem zkomolenou pravdu na pravou míru, čtou spíše jen desetitisíce čtenářů, kteří vzhledem k tomuto počtu vrásky na čelech našich tiskových náčelníků nedělají. Ale i kdyby jich bylo víc, stále by se nic nedělo, protože na straně světonázoru, jež tiskoví náčelníci šíří, stojí neúchylně nejvlivnější jeho hlasatel i tvořitel - Česká televize. Takže zakrývat nevhodné informace lze provádět bez ošívání, a také se tak činí, a to v rozměrech, nad kterými by i »totáčové« bledli občas závistí. Pro ilustraci uvedeného faktu stačí uvést pouhou jednu událost, i když se podobných nabízejí desítky i stovky, a stejně výmluvných. A to tu, jak vpravdě probíhal Majdan, a jak jeho obraz pro nás, konzumenty, křivil a ohýbal náš mediální mainstream.

Je známo, že v několika prvních dnech demonstrací na Majdanu dodržovala ukrajinská policie (berkut), rozkaz hlídat v sevřeném tvaru úřad vlády, prezidenta a policie, v žádném případě se nebránit očekávaným útokům demonstrantů a na veškeré jejich útoky odpovídat nehybností a klidem. A to zájmu toho aby případnou svou obranou neposkytli demontrantům záminku k vzplanutí otevřeného střetu.

A tak jsme na filmových a televizních záběrech na internetu viděli sevřené řady k sobě natlačeních policistů, do jejichž ohelmovaných hlav i nekrytých ramen tloukli zdivočelí demonstranti železnými tyčemi a roztočenými řetězy jak do měchu. Občas, a to stále častěji, některý z policistů padl zraněn či mrtev k zemi, ale vzniklá mezera - aby policejní tvar zůstal neporušen - se okamžitě zacelila, což paradoxně poskytovalo demonstrantům jistotu že každý jejich další úder, třebaže i opilecký a špatně mířený, najde svůj cíl. A tak se do řad policistů bušilo dál, bylo viditelné, že zde jde o snahu vyprovokovat policisty k obraně a rvačce, která by ospravedlnila následnou řežbu a s ní i převrat, ale vyžadovaná odpověď ze strany ubíjených policistů nepřicházela. Tak ubíhaly minuty, hodiny i dny, a policisté se nebránili dokonce ani tehdy, když demonstranti přistoupili k jejich hromadnému zapalování - jen se v sebezáchovném instinktu váleli po dlažbě se snahou uhasit tak na svých tělech plameny, které je už začaly stravovat.

Téměř stoprocentní pravidlo?

No a když ani po takovéto proceduře se neteční policisté očekávaným způsobem nebránili, spustili snajpeři z hotelu Metropol palbu do zad vlastních lidí, a jiná skupina demonstrantů, umístěná v budově konzervatoře, zahájila palbu přímo do řad policistů. Teprve pak se věci daly do potřebného pohybu...

Všechny tyto otřesné a v dějinách policie - a to nejspíš i ve světovém měřítku - naprosto ojedinělé scény jsme tedy viděli jen na několika pravdu bránících internetových serverech, avšak naše média, pochopitelně včetně ČT, nám o nich nepřinesla ani nejskromnější informaci. Přitom po celou dobu majdanských událostí byli zpravodajové našich předních listů i reportér ČT na místě, mohli nám o všech těchto věcech přinést vlastní zprávy, ale buď je to ani nenapadlo, anebo možná i napadlo, ale jejich pražští nadřízení v zájmu uchování »čistoty severoatlantického ideálu« v našich duších, uložili jejich svědectví k ledu. ČT nás namísto toho bavila idylickými obrazy demonstrantů, připravujících si na Majdanu jídlo, když dokonce i tohle byla stínohra, protože se pilně na Majdan dovážely hotové a rozdávaly se demonstrantům zdarma - a to z fondu pěti miliard dolarů, jež na tzv. »pomoc pro demokratickou obnovu« poskytla neziskovým organizacím Ukrajiny - ergo kladívko tedy povstalcům - americká vláda.

Tolik tedy na příkladu jediném jak vypadá svět skutečný, a jaký obraz nám o něm poskytují naše média.

Zřejmě jim za naše aspoň zčásti pravdivé informování nestojíme, anebo - a to spíš - je jejich falešné informování o světě kolem nás součástí velkého plánu jakéhosi světového grémia, v němž je nám určeno předkládanému věřit - a mlčet. Grémia, které ze všech na světě miluje nejvíc samo sebe a nejmíň ze všeho na světě ctí pravdu.

(Podle svědectví P.C. Robertse se naprostá většina Američanů letité lži neokonzervatistů přizpůsobila natolik, že ji prostě již považuje za pravdu. V Evropě a též u nás (hlavně u starších ročníků), nejde zatím vše tak hladce, ale vše je jen otázkou času a trpělivosti. Dočkáme se i my.)

Jak na eko-teroristy

Ján Sýkora, 10.05.2010

(slovensky - převzato doslova)

Atomová elektrárna V-1 *RJaslovské Bohunice

Jaderná elektrárna Jaslovské Bohunice

Ako sme na jadrovej elektrárni prerazili blokádu zelených.

Písal sa rok 1990, blížili sa prvé slobodné voľby po 40 rokoch a mladá a neskúsená demokracia si začínala vyberať svoju daň. V podstate platilo, že čím viac niekto nadával na starý režim a zviditeľňoval sa v médiách, tým väčšiu šancu mal uspieť v nastávajúcich voľbách nezávisle od toho, čím vlastne bol a čo v skutočnosti ponúkal. No a takýmito typickými organizáciami (okrem „Válovy Patria Nám“ - VPN a „Očekáváme Fleky“ - OF) boli aj rôzne čerstvo vznikajúce odnože zelených, ktoré sa raz rozhodli zviditeľniť blokádou jadrovej elektrárne V-1.

Boli to ešte len začiatky zeleného hnutia na Slovensku a mnohí aktivisti konajúci v dobrej viere ani len netušili, že dôsledkom ich ekoteroristickej činnosti raz budú zvýšené emisie CO2 z paroplynových cyklov (keďže niečo muselo výpadok výroby elektriny z odstaveného jadra nahradiť), zvýšenie závislosti od ruského plynu, zvýšenie cien potravín (miesto ktorých sa pestujú biopalivá), zvýšenie spotreby palív (lebo pri výrobe biopalív sa spotrebuje viac fosílnych palív, než sa biopalív vyprodukuje), zvýšenie cien elektriny (lebo dotované fotočlánky za celú dobu svojho života vyprodukujú menej elektriny, než je potrebné na ich výrobu)... Západné energetické koncerny si mädlili dlane, tešili sa na predaj svojej nadvýroby energie na Slovensko (Nemecko okamžite po zjednotení odstavilo svojich 8 štátnych východonemeckých reaktorov, aj keď boli v lepšom stave ako mnohé súkromné západonemecké, ktoré následne zvýšili svoju výrobu elektriny, resp. klasické elektrárne zvýšili s výrobou aj produkciu CO2) a intenzívne povzbudzovali zelených v ich boji proti všetkým formám výroby elektriny na Slovensku, najviac však proti V-1, vyrábajúcej najlacnejšiu elektrinu na Slovensku (nakoniec bola na rakúsky nátlak odstavená bez ohľadu na generálnu rekonštrukciu a dosiahnutý stupeň bezpečnosti, prevyšujúci mnohé britské, nemecké či francúzske, ktorých životnosť je v súčasnosti dokonca predlžovaná).

Klasickým príkladom spôsobu boja zelených voči jadru sú blokády. Sú jednoduché, vysoko účinné, lacno sa pri nich získava publicita - stačí niečo citlivé zablokovať napr. pripútaním sa a prizvať televíziu, aby nakrútila, ako brutálna polícia napadá nevinných dobromyseľných aktivistov a bráni im vyjadrovať slobodne ich názor. Určite si spomínate, ako sa jedna česká zelená hysterka vďaka vopred pripraveným kamerám a inscenovanému zákroku pred štyrmi rokmi takto dostala až do parlamentu bez toho, že by o ekológii mala čo len najmenšiu potuchu, zatiaľ čo dotyčnému policajtovi zničila život. A tak sa teda niekoľko rôznych zahraničných i domácich organizácií zelených rozhodlo, že sa pred nastávajúcimi voľbami zviditeľnia blokádou vstupnej brány V-1.

Na miesto sa dostavili pozvané domáce i zahraničné televízne štáby, aktivisti sa pripútali reťazami a visiacimi zámkami k bráne (každá skupina použila svoje vlastné reťaze, ale všetky scvakli zámkami dohromady), rozvinuli transparenty s nápismi požadujúcimi okamžité odstavenie V-1 a čakali na brutálny policajný zákrok, podobný ako ten na Národnej triede v Prahe v novembri 1989. Boli si istí, že musí prísť najneskôr pred koncom pracovnej doby, kedy väčšina zamestnancov (okrem nepretržitých prevádzok) odchádza domov.

Policajtom sa veru do žiadneho zákroku ísť nechcelo. Bolo len pár mesiacov po novembri 1989, nik sa nechcel dať exemplárne potrestať či vyhodiť a tak len nenápadne postávali neďaleko aktivistami zablokovanej brány a kontrolovali situáciu. No a my zamestnanci sme mali hlavu v smútku, ako sa v ten deň dostaneme cez bránu domov. Až nás napadla krásna myšlienka.

Všimli sme si, že pripútaní aktivisti sa pravidelne striedajú. Približne po hodine sa tí premrznutí odpútali, dali sa vymeniť čerstvými a odskočili si na WC či po niečo pod zub alebo na zahriatie do bufetu. A tak sme využili to, že rôzne skupiny sa vzájomne nepoznajú, nenápadne sme sa medzi nich zamiešali, pri najbližšom striedaní a pri pripútavaní sme prihodili o jednu reťaz a visiaci zámok navyše a z tepla svojich kancelárií sme cez okná s napätím pozorovali, čo sa bude vonku v sychravom počasí diať.

Prešla hodina, ďalšia smena sýtych a spokojných aktivistov chcela nastúpiť na výmenu do reťazí - ale tých premrznutých sa nejako nedarilo odpútať. Prekážal tomu jeden masívny bezpečnostný visiaci zámok, ku ktorému sa nik nehlásil a od ktorého nik nemal kľúč. Nervozita začala narastať, plné močové mechúre sa začali hlásiť o svoje práva, zima začala premrznutými aktivistami drgľovať, v prázdnych žalúdkoch začalo škvŕkať.

Kdo ztratil ten klíč?

Po hodine sa situácia vyslovene zdramatizovala. Zúfalí premrznutí aktivisti lomcovali reťazami i zámkami, zbalili transparenty a zahalili sa do nich, aby sa aspoň trochu chránili pred dobiedzajúcou zimou. Padlo vážne rozhodnutie - treba sa za každú cenu odpútať a blokádu ukončiť. Ale ako, keď nik s takýmto vývojom situácie nepočítal, žiadne pákové kliešte alebo pílku na železo si so sebou nik nevzal a odpútavanie bolo naplánované ponechať na policajtov a požiarnikov?

Hanba - nehanba, v bezvýchodiskovej situácii im nezostávalo nič iného než požiadať policajtov i požiarnikov o pomoc. Samozrejme neuspeli - logicky to bolo vzhľadom na číhajúce televízne štáby považované za vopred pripravenú provokáciu, ktorej sa treba vyhnúť. Situácia sa rapídne zhoršovala a uzimeným aktivistom so skríženými nohami bolo do plaču. Iné je krátkodobo pózovať pred kamerami a robiť si lacnú reklamu a iné je byť v sychravom počasí len ľahko oblečený, s prázdnym žakúdkom a s protestujúcim močovým mechúrom skutočne v nepohodlnej polohe pripútaný. Naveľa sa niekto nad nimi zľutoval a dal im plátok z pílky na železo, nech si tie reťaze prefidlikajú sami.

Ten pohľad stál naozaj za to. Miesto toho, aby policajti násilne rezali reťaze, strhávali transparenty, brutálne odtrhávali aktivistov z barikády a bránili televízii to natáčať, užasnutí policajti s v nemom úžase vytreštenými očami len neveriacky hľadeli na to, ako si aktivisti sami zúfalo režú svoje vlastné reťaze, odpútaných tackajúcich sa uzimených kolegov so zdrevenenými nohami napriek zabaleniu sa do vlastných transparentov trasúcich sa od zimy sami odvádzajú a zúrivo pritom bránia užasnutým televíznym štábom nakrúcať túto svoju verejnú pohanu.

Z tejto blokády v správach pochopiteľne nikdy žiadne zábery vysielané neboli a zelení sa už bránu V-1 nikdy nepokúsili blokovať. A tak sa nám v ten deň podarilo dostať sa domov včas a zelenú blokádu elektrárne aj bez policajného zásahu vlastnými zbraňami zelených (jediným visiacim zámkom) preraziť.

P.S. Pamätníci na elektrárni dodnes vďačne spomínajú, ako raz zelení ešte za hlbokého socializmu osadili na poliach okolo atómky tisíce drevených krížov. Najprv dostali nakladačku od nas.atých družstevníkov, ktorým totálne zašľapali a zničili úrodu. A potom behom jediného dňa všetky kríže zmizli, lebo sa jednalo o skutočne dobré a bezplatné kurivo, na rozdiel od horúcej vody na kúrenie z teplovodu z atómky, za ktorú sa muselo platiť. Aj keď jeho spálením boli určite zvýšené emisie skleníkových plynov.

© Ján Sýkora, pondelok 10. mája 2010 07:23

Čítajte viac: http://jansykora.blog.sme.sk/c/228304/Ako-sme-na-jadrovej-elektrarni-prerazili-blokadu-zelenych.html#ixzz2M63n5ZcB

Kosmická energie versus aura

Miroslav Provod 2006

Menhiry - záhahy starověku

(Příspěvek do diskusního Fóra Autobus 9.5.2006)

Téma: Sci-fi 9/5 v 15:11 id 21993

V době, kdy Aristoteles obeznámil svět fyziky s novým pojmem »éter«, byl tento fenomén již několik tisíciletí využíván. Éter je součástí energie, která v každé kultuře měla své pojmenování. Taoisté ji nazývali »čchi«, Babyloňané »ti«, Indové »Ódžas«, Japonci »rei ki«, Hebrejci »rauch«, Tibeťané »šugs rlung«, védské náboženství »prána«.

O čtyři tisíce let později přidělil okultista Reichenbach prostorovému vyzařování životní energie jméno »ód«. V mnoha případech novodobé historie byla energie živé hmoty vyzařující do okolí označována jako »magnetismus«. Tento zavádějící název vycházel z předpokladu, že »magnetismus« vzniká výhradně vlivem proudící krve, která vytváří v provazcích tepen, žil a vlásečnic elektromagnetické pole. Nesprávná teorie vyplynula z poznatku, že při zástavě srdce a následném zastavení proudící krve v těle zemřelého »magnetismus« z těla nezmizel.

Uvedená »tajemná« energie ale zaslouženě vyvolává naši stále větší pozornost, proto by bylo vhodné její příliš dlouhé názvosloví sjednotit. V literatuře bývá často označována jako kosmická energie, tak jsme ji také nazvali v našem empirickém výzkumu a myslím, že tento název je výstižný. Ze stejného důvodu bude lepší, když první energetickou složku kosmické energie, kterou jsme dosud v našem výzkumu nazývali »energetický prostor«, budeme nazývat zažitým názvem aura. Kosmická energie se skládá ze tří energetických složek - aury, zón a interzón. Éter se skládá ze dvou energetických složek - zón a interzón.

Kosmická energie = aura + zóny + interzóny

Éter = zóny + interzóny

Vlastnosti aury se vztahují na veškerou hmotu, nejen na organismy, jak je někdy uváděno. Experimentováním s aurou jsme dospěli k poznatku, že při vzájemném kontaktu aury dvou nebo více hmot splynou jejich aury v jednu větší společnou auru. Z dalších experimentů vyplynulo, že mezi hmotami, které společnou auru vytvářejí, dochází k pozvolným přestupům energie až do vyrovnání jejich energetických potenciálů. Tento fenomén, který nebyl dosud nikde popsán, umožňuje výklad pro mnohé nevysvětlené jevy. Nejde o nic nového - vlastnosti aury, které se budeme učit poznávat, využívali lidé již 2 000 roků před stavbou první pyramidy. Na www.miroslavprovod.com , v části »diagrams« naleznete grafické znázornění tří složek kosmické energie - aury, zón a interzón, s podrobným výkladem jejich vlastností.

Dosud nikdo neuspěl při hledání přesvědčivé motivace pro budování statisíců megalitických staveb, přičemž vlastnosti aury nabízejí průkazná vysvětlení. Umístíme-li horninu do aury vodního toku, aury obou hmot splynou v jednu společnou a hornina získává energii. Funguje to stejně, umístíme-li do aury vodního toku i jinou hmotu včetně organismů. Funguje to tak mezi hmotami všech prvků - ve společné auře hmota s menším energetickým potenciálem přejímá energii od hmoty s větším energetickým potenciálem. Příkladů energetického spolupůsobení hmot je bezpočet, podobně jako u jiného fyzikálního zákona. Velikostí aury je snadné manipulovat, nejrychleji a nejúčinněji toho lze dosáhnout pomocí skupin velkokapacitních kondenzátorů. Nedoporučujeme ale experimentovat s kondenzátory o vyšším napětí, dochází při tom ke zvyšování napětí na buněčných membránách, což se může projevit nejrůznějšími zdravotními anomáliemi. Vlastnosti aury nelze dát do souvislosti s účinkem, jaký bychom předpokládali. Negativně nás ovlivní aura skupiny kondenzátorů o poloměru 40 cm, naproti tomu je časem ověřeno, že aura mobilního telefonu o poloměru šesti metrů lidské zdraví neovlivní.

Aura - první energetická složka každé hmoty - je známý název. V souvislosti s kosmickou energií jsou neznámými názvy zóny a interzóny, druhá a třetí energetická složka každé hmoty. Zóny kopírují tvar aury jako slupky a v různých rozestupech, většími vzdálenostmi od zdroje nabývají obřích rozměrů a jejich dosah nelze zjistit. Nevíme proč, ale každá třetí zóna je desetkrát širší než první a druhá zóna. V prostoru mezi zónami se nacházejí energeticky slabší interzóny. Jsou zpravidla čtyři, v některých případech je jich více a vždy se nacházejí blíže u zóny, která směřuje ke zdroji. Společně se zónami je jich velké množství a vytvářejí hustý trojrozměrný rastr - éter.

V oblastech jakékoliv hmoty, tj. i v oblasti plynných planet nebo mraků, se tedy vždy setkáme se třemi složkami kosmické energie. Samostatnou auru, zóny a interzóny může mít kámen, hromada kamení, budova, seskupení budov, člověk, lidmi zaplněný sportovní stadion, potok, bouřkový mrak, strom, planeta - až do okamžiku, než dojde ke kontaktu s aurou jiné hmoty. V takovém případě obě splynou v jednu energeticky společnou hmotu se společnými energetickými složkami. Tak to funguje v převážné většině případů, jsou ale i výjimky. Naše planeta Země má nepochybně největší auru podle pravidla, které výše uvádím, všechny aury na Zemi by tedy měly mít se Zemí auru společnou. Není tomu tak, snad v budoucnosti něco napoví měřicí přístroje.

Protínající se zóny a interzóny vyplňují povrch a okolní prostor naší nebo jakékoliv jiné planety. Tyto éterické složky jsou v prostoru celého vesmíru doslova všudypřítomné a od jejich proměnlivé éterické intenzity jsme schopni určit hustotou a složení jejich energetického zdrojového jádra, neboli strukturálního složení a podstaty jejich »mateřské« hmoty. Každá hmota vytváří specifické šířky a vnitřní vzdálenosti mezi zónami a interzónami a také vytváří, resp. vysílá do okolního prostoru své specifické éterické složky - jakýsi pro danou hmotu charakteristický čárový kód. Není daleko doba, kdy za pomoci speciálních snímačů a výpočetní techniky budeme schopni identifikovat druh, množství a vzdálenost určitých prvků pod zemským povrchem a to do vzdálenosti několika kilometrů. Na naší planetě se tedy vždy v souvislosti s éterem setkáme se zónami a interzónami.

Kosmickou energii a její tři energetické složky využívají lidé již tisíce let. Einstein existenci éteru svou neochvějnou logikou zavrhl a popřel. Éter nepodléhá gravitaci, je nehmotný - éter je »nic«. Není vidět, nelze změřit ani zvážit. Vypočítat jej neumíme »NIC« tedy nemůže existovat. Logika a znalosti současné fyziky nedovolují vědcům proti Einsteinovu vetu protestovat a existenci éteru znovu přijmout. Současná fyzika prostě není schopna na základě svých poznatků existenci éteru akceptovat, proto ji musí odmítat.

Nehmotný nebo spíše jemně hmotný energetický éter však přesto existuje. Existenci éteru podporuje také satelitní optikou zadokumentovaná skutečnost, že oblaky nevysílají blesky pouze k jiným oblakům nebo k zemi, ale také na druhou stranu, někam do neznáma, směrem od Země. Kudy a kam teče tato nesmírná energie? Důvod a princip tohoto jevu nebyl dosud nikde vysvětlen. Stejné fyzikální vakuum se týká vzniku nesmírné energie až 1000 x energeticky vyšších nábojů blesků na Saturnu, jak je zdokumentovala sonda Cassini. Einstein byl bezesporu geniální, nebyl ale neomylný. V současnosti již např. víme, že rychlost světla není rychlostí maximální. Za nějaký čas již budeme také vědět, že tím, kdo se s hypotézou o éteru zmýlil, nebyl Aristoteles, nýbrž Einstein. Někteří jedinci, kteří dokáží neopticky identifikovat pohybující se živou hmotu, např. člověka a to i často na značnou vzdálenost, hovoří mnohdy o tom, že »registrují« pohyb lidské aury. Tento termín je ale zavádějící a nesprávný. Energeticky průměrný jedinec má auru »tlustou«, širokou, nebo spíše vysokou přibližně třicet centimetrů. Pokud tedy osoby s extrémně vyvinutou citlivostí registrují ve statické poloze pohyb éterických energetických složek pohybujícího se člověka, pak na značnou vzdálenost neregistrují pohyb samotné aury, nýbrž éterické prostorové »nárazy« pohybujících se a od aury do okolního prostoru se »donekonečna rozprostřených« éterických zón a interzón.

Energetická hodnota hmoty (hladina kosmické energie) vzrůstá např. s rostoucím tlakem na danou hmotu. »Auru« vody je možno mimo působícího tlaku také navýšit na ještě vyšší hladinu tepelným nebo mikrovlnným ohřevem. Dalšího energetického nárůstu u kapalin lze také docílit tzv. dynamizací. (V laboratoři dojde k dynamizaci prostým protřepáním, kterým docílíme mechanického intenzivního vzájemného tření molekul kapaliny. Zvýšeným vnitřním a vnějším třecím pohybem dynamizovaná mořská voda vykazuje u pobřeží vyšší vnitřní energetické hodnoty, jejichž navýšením dochází i k zvětšení okolní aury, resp. její kosmické energie.) Pozoruhodné je, že každá hmota má svou »energetickou paměť«. Znamená to, že např. nerost, který po vystavení značnému tlaku získá nárůst hladiny kosmické energie, po odstranění působení tlaku svůj energetický náboj okamžitě neztrácí. Každá hmota má tedy určitou schopnost v sobě vytvořenou kosmickou energii na nějaký čas akumulovat.

Všichni známe místa jako jsou Lurdy, kde v souvislosti s vodními prameny došlo ke spontánnímu uzdravení. Ve většině případů jsou na těchto místech vystavěny poutní kostely nad vodními prameny. Mnozí skeptici hovoří o zázračných vyléčeních na takovýchto místech nebo o nečekaných vyléčeních v obyčejných termálních lázních s neskrývaným despektem. V těchto případech jde o energeticky upravenou vodu, neboť tato voda byla v hlubinách země vystavena značnému tlaku a byla zahřátá. Je známo, že v některých lázních získává voda také energii z hornin obsahující energeticky silné kovové rudy. Existují i lázně, kde dochází k nečekaným uzdravením vlivem odebrané energie hlubinné vody od radioaktivních hornin, které obsahují např. vysoce energetický prvek uran. V některých lázních dochází k posílení tělesné energie pitím podzemní energeticky intenzivní vody, jinde zase přechází kosmická energie do těla při koupání, kdy dochází k plošnému přenosu kosmické energie z nabité vody do organismu pacienta. Je známo, že nemocný člověk často nepotřebuje pro své vyléčení speciální léky, nýbrž pouze dostatek »vnitřní«, tj. kosmické energie, aby jeho tělo bylo schopno samo iniciovat léčebné procesy. Zejména starším osobám často chybí dostatek energie k pro vyléčení jejich zdravotního problému. Tělesné buňky mají u některých lidí mnohdy podstatně nižší intenzitu kosmické energie, než obsahují molekuly léčivé vody. Pobytem v energeticky vydatné vodě získávají buňky léčených osob vyšší energetickou hladinu na svých buněčných membránách, která je základním předpokladem správné funkce buněk a zároveň jakýmsi spouštěcím mechanismem pro jejich uzdravení.

Energetické složky kosmické energie, mají ale v mnoha směrech velmi podobné vlastnosti jako energie elektrická. U složek neznámé podstaty vytvářející kosmickou energii také dochází u jakýchkoliv hrotů, podobně jako je tomu u elektronů, k fyzikálnímu jevu, který nazýváme »sání hrotem«. Z oblastí vyšších energetických hladin se kosmická energie přesouvá do oblastí energií nižších. Zatímco u energie elektrické dochází k přesunu skokovou rychlostí, energie kosmická se přemisťuje mezi různými zdroji rychlostí mnohem pomalejší. Některé vlastnosti kosmické energie jsou od energie elektrické ale zcela odlišné. Elektromagnetické vlny nepronikají Faradayovou klecí, u kosmické energie je tomu jinak. Umístíme-li do trezoru (zdroje kosmické energie), jakýkoliv jiný zdroj kosmické energie, je s ním v interakci a výslednou hodnotou je součet obou energetických zdrojů.

Stopy po manipulaci s kosmickou energií a s éterem procházejí celé věky. Nahlédneme tedy do historie a budeme zde společně objevovat nezměrné úsilí našich předků, kteří velmi dobře znali rovnici přímo úměrného vztahu a souvislosti mezi intenzitou éterického potenciálu svého těla a zajištění svého pevnějšího zdraví.

Vyhodnotíme-li z hlediska kosmické energie megalitické stavby, zjistíme, že hornina ve tvaru hrotu umístěna do aury vodního toku, nebo do místa, které je aktivováno zónami vodního toku, získává od vodního zdroje energii a stává se menhirem. S ohledem na specifickou váhu a složení horniny získává stojící hrot - menhir - větší energetickou hodnotu, než by za stejných podmínek získal stojící hrot - člověk. Hornina funguje jako jakýsi energetický akumulátor. Horní více »dynamizované« vodní toky s rychlejším průtokem a s kamenným podložím vykazují větší energii, než toky dolní s pomalejším průtokem po měkkém dnu. Dokazuje to i situování menhirů do prostorů horních vodních toků, zejména do prostorů jejich vnitřních ohybů, kde překrytím zahuštěné zóny vytvářejí vyšší energetickou hodnotu. Lze to snadno ověřit jednoduchým experimentem.

Horninu o výšce asi 2 metry ovineme plastovou hadicí. Hodnotou její aury můžeme manipulovat počtem závitů hadice, nebo množstvím protékající vody. K energetickému nárůstu ale nedojde nijak rychle. Kosmická energie se přesunuje, jak jsme již uvedli, velmi pomalu. Nejde o »akceleraci«, jako když v autě přidáváme plyn. Hmota horniny vykazuje značnou energetickou setrvačnost, k energetickému nárůstu bude docházet podle hmotnosti horniny po dobu několika hodin. Stejného energetického »dopingu«, tj. nárůstu kosmické energie na buněčných membránách buněk lidského těla dosáhneme u osoby sedící na židli, která je desítkami závitů ovinuta plastovou hadicí s protékající vodou. Horninu lze aktivovat nejen energií vodních toků (podzemní prameny, potoky, řeky, mořské proudy), ale i jinými energetickými zdroji jako např.: kovy, ohněm, bouřkovými mraky a celou řadou jiných zdrojů.

Klasickým příkladem pro energetický zisk horniny z éteru byl menhir »Mené er Groah« (zničil jej úder blesku), vysoký 23,5 metru, u Locmariaqueru v Bretani. Jde o případ ojedinělý, ale nadmíru poučný, který dokumentuje znalosti dávných kultur o energetických vlastnostech éteru. Stavitelům bylo uloženo na daném místě vybudovat energetický zdroj s požadovanou kapacitou. Nejsnadnějším řešením by bylo hmotu vysokého menhiru rozložit do více menhirů. To ale nebylo možné, protože v nízkých polohách neposkytovaly zóny éteru dostatečnou hodnotu - ta se nacházela nad zemským povrchem výše. Stavitelé byli tak nuceni požadavek řešit vysokým menhirem. Obelisky budované v pozdějších kulturách měly stejnou energetickou podstatu jako menhir »Mené er Groah«.

Osaměle stojící menhir byl nejjednodušší megalitickou stavbou, která mohla lidem doplňovat energii. Pro doplnění či navýšení hladiny kosmické energie v organismu nebylo ale nutné si sednout na několik hodin na vrchol menhiru. Bylo postačující, když se »léčená« osoba nacházela pouze v prostoru aury menhiru nebo i v místě od menhiru vzdálenější zóny. Lidem neuniklo, že rychleji mohou získat větší množství energie v prostoru mezi dvěma nebo více menhiry, kde dochází k zahuštění jejich aury. To je inspirovalo k překrytí hrotu menhirů další horninou. Takto vznikl energeticky »hodnotnější« dolmen. Dosud existující dolmeny lze počítat na statisíce. Dávní stavitelé dobře věděli, že není lhostejné, z jakého druhu hornin jsou »léčebné plošiny« sestaveny. Snaha dosáhnout maximální hodnoty kosmické energie a schopnost porovnat velikost vzájemné energetické interakce související s vnitřní chemickou strukturou jednotlivých druhů hornin přinutila dávné šamany a léčitele k mnohdy velmi náročnému transportu odlišných kamenů. Tito stavitelé museli energetické hodnoty vzniklých vzájemných interakcí velmi dobře znát, neboť přestože měli možnost na menhirovou hrotovou nohu položit desku vytvářející dolmen z kamene nacházejícího se v blízkém okolí, transportovali strukturálně chemicky odlišné velké kameny často z velkých vzdáleností.

Dalším vývojovým stupněm energetických staveb minulosti byly zikkuraty (Babylonská věž). Pokrok došel postupem času k poznatku, že hmota stavby, která získává energii z éterických zón, nemusí být monolit ani hornina, ale může to být také hlína ve větším množství. Navíc v zikkuratech byla hmota stavby aktivována kovem (na vrcholu byla umístěna socha božstva ze zlata). V pozdějších dobách bylo těchto poznatků využíváno u všech megalitických i sakrálních staveb. Věže se zvony, minarety s pozlacenými kopulemi apod. energii objektů dynamicky stále zvyšovaly. Nárůst kosmické energie ale není možné pro zdraví člověka využívat donekonečna stále v přímé úměrnosti. Při budování sakrálních staveb se časem dospělo k poznatku, že více znamená méně, jinými slovy - z hlediska poznatků současné vědy - bylo zjištěno, že překročení optimální hladiny náboje na buněčných membránách je pro zdraví člověka stejně nebo více nebezpečné, jako energetický deficit. Hmota stavby musela být pečlivě vyvážena energetickým ziskem, délkou pobytu ve svatyni a počtem lidí uvnitř se nacházejících. Z těchto důvodů byly fary budovány mimo energetický dosah sakrální stavby. Energetické regulace bylo snadné dosáhnout počtem a výškou věží. Věže tak získávají energii ze tří zdrojů - při průniku zónami éteru, podle známého jevu sáním hrotem a jsou aktivovány kovem zvonů. Nelze pominout polohu zvonů. V 15. a 16. století bývaly zvony zavěšovány také opačně než je obvyklé - srdcem nahoru. Bylo to výhodné zvláště pro těžké zvony, které tak bylo snadné rozhoupat - zvon se rozhoupal vlastní vahou a v pohybu dále udržoval šlapáním. Protože tento způsob zavěšování byl v 17. století považován za nekatolický, na většině věží byly takto umístěné zvony zavěšeny srdcem dolů. Jednoduchým experimentem je snadné prokázat, že zvony zavěšené srdcem dolů zvětšují základní energetickou hodnotu věže o 250 %. Pří zavěšení zvonu srdcem nahoru se základní energetická hodnota hmoty věže zmenší o 30 %. Tvar hmoty zvonu funguje podobně jako tvar hmoty vodního toku, kopule, nebo klenby: vytváří větší energetickou hustotu. Věže sakrálních staveb, které mají na svém vrcholu umístěný kalich (jde o podobný případ jako u zvonu zavěšeného srdcem nahoru), tím snižují energetickou hodnotu stavby.

Vypočítat optimální množství hmoty a výšku věží před započetím stavby bylo s ohledem na vzniklé vztahy s energetikou okolních zón a interzón nemožné. Až v průběhu stavby se energetika objektu přizpůsobovala regulací objemu hmoty, množstvím kovů, energeticky silných krystalických polodrahokamů či výškou sacích hrotů na jejich optimální energetickou hodnotu. Charakteristickými energetickými znaky pro všechny druhy sakrálních staveb byla jejich nadměrná hmotnost, věže, oblé tvary a doplňkové aktivační prvky jako kovy, ohně apod.

Motivace budování menhirů, dolmenů, kromlechů, mounds, mohyl a jiných podobných staveb byla obyčejně vysvětlována důvody astronomickými, kalendářními, zemědělskými a rituálními. Nelze se tomu divit, známé skutečnosti nemohly jiná zdůvodnění nabídnout. Ale jsou zde ještě mnohem záhadnější megalitické stavby - tisíce kamenných koulí o hmotnosti až 15 tun. Nacházejí se v Kostarice, na americkém kontinentě, a některé dokonce poblíž severního pólu. Pokusy o jejich zdůvodnění nebyly přesvědčivé, ale chápu to, bez znalostí struktury éteru to není možné. Hornina ve tvaru koule umístěná v zóně éteru, je energeticky aktivována a stane se samostatným zdrojem, který do prostoru vyzařuje kulovité zóny. Ty protínají jiné energeticky silnější éterové zóny, jsou s nimi v interakci, a svou vodivostí přivedou do místa, kde je umístěna kamenná koule větší množství kosmické energie. Je pravděpodobné, že kamenné hlavy Olméků přibližně o stejné hmotnosti, mohly mít podobnou funkci.

Na planině Nazca jsou zvýrazněny zóny éteru v rovině terénu. Umělé podzemní toky sloužily k propojení zón a tak mohla být energie směrována na jiné místo. Neklamným důkazem o energetickém posílení zón na planině Nazca jsou řady kamenů umístěných v těsné blízkosti některých zón (kameny jsou se zónou v interakci).

Současná architektura se energetikou staveb nezabývá, některá stavba může být »rakovinový dům«, nebo pouze plíživě negativně ovlivňuje své obyvatele. Skeptici mohou namítnout, že na ocelových konstrukcích mrakodrapů a jejich výškou by se negativní vliv musel výrazněji projevit. Vysvětlení lze nalézt v historii, když na americkém kontinentě lidé budovali více než sto tisíc mounds, důsledně dbali na to aby hliněné valy nebyly založeny na skalním podloží, ale pečlivě jej od nich odizolovali organickou hmotou. Stejné technologické postupy respektovali lidé i na evropském kontinentě při budování mohyl. Při stavbě mrakodrapů si nelze ani představit, že by mohly být založeny jinak než na pevném skalním podloží. Z toho lze odvodit, že kontakt stavby s kamennou základní spárou funguje jako uzemnění s tím, že energii odvádí do země. Jinak tomu ale mohlo být u některých nízkopodlažních staveb, založených na hliněných základových spárách. V těchto souvislostech by mohlo být zajímavé statisticky vyhodnotit úmrtnost v různých nemocnicích.

Je nelehké uvěřit skutečnosti, že již lidé v dávnověku disponovali vědomostmi o éterické energii, kterou se naše civilizace bude učit poznávat. Průběh dvacátého století, kdy se tisíce vědců marně snažily odhalit tajemství megalitické kultury, potvrzuje, že vysvětlení se nenachází v oblasti známých skutečností. Odpověď na stavební hádanky naší historie jsme proto hledali jinde.

© Duben 2006 Miroslav Provod sen. + jun.

Je nám fajn, ale může být ještě hůř

Josef Antoš

Česká tragédie - děti

Česká tragédie - děti s úplně vymytými mozečky

Optimismus na pravou míru uvádí Václav Semerád

Nejsme hrdý národ. Jenže jsme tu furt.

Přišel Němec, pobyl a zase odešel a my jsme tady furt.

Přišel mužik, pobyl, odešel a my jsme tady ještě pořád furt.

Přišla Unie, pobude a až se rozpadne, my tu zase budeme furt.

Těžko nás porazit, když nebojujeme.

A žádný vetřelec nezvládne poslouchat naše vtipy dýl jak čtyřista let, to je vyzkoušeno.

Nestojíme za moc, ale ještě pořád stojíme tady.

To není špatné.

1 Vetřelci to ale s námi mají až příliš jednoduché. Nebráníme se, ani když do nás střílejí. Raději provozujeme »rektální alpinismus« a vesele kolaborujeme.

To už není tak dobré.

0

Politika tady stojí za hovno.

Svatá pravda. Politici jsou šmejdi, kradou a sousedovi, který je volil, by se patřilo dát po hubě.

Ale je fakt, že je zvolil ve volbách. To znamená, že tady míváme volby.

A že na politiky můžeš nadávat nahlas a nikdo tě nezavře?

To není špatné.

1 Kdyby ale volby mohly něco změnit, zakázali by je. A nadáváním nic nezměníš.

To už není tak dobré.

0

Žijeme v drahotě a bídě

Je to pravda. Všechno stojí peníze a těch nikdo nemáme dost.

S bídou lidi mají v naprosté většině jen na vlastní bydlení, placatou televizi, ledničku, mikrovlnku, pračku, počítač, mobil a aspoň jedno auto do rodiny.

Hlady už tady nikdo neumřel sto let. Máme se tak zle, že jsme líní se za lepší prací odstěhovat z Brna do Ostravy, protože je to hrozně daleko a tady máme garsonku po babičce.

Čtvrtina lidí má denně na cigára, polovina na benzin do auta a tři čtvrtiny na kořalku.

To není špatné.

1

Otočme to - čtvrtina lidí už nemá ani na kořalku a cigarety, natož na benzín do auta, které (naštěstí pro ně) také nemají.

Zkuste se někam odstěhovat, vzít si na byt hypotéku a přijít o práci. Pak vás exekutoři oberou o všechno a skončíte pod mostem.

A tvrzení, že tu už sto let nikdo hlady neumřel? To už je vyslovená lež. Přinejmenším připomenu případ bezdomovce, který v beznadějném stavu přišel za doktorkou, ta ho vyhodila, neboť jí prý smrděl, takže umřel přímo před budovou. Potrestaná nebyla ani ona, ani nikdo jiný.

To už není tak dobré, to smrdí katastrofou.

0

Šéfové jsou parchanti

Svatá pravda, šéfové obecně jsou na hovno. Pokud ale můžeš nadávat na šéfa, znamená to, že máš práci.

To není špatné.

1

Až na ty statisíce, co nemohou nadávat na šéfa, neboť jsou nezaměstnaní. Někteří už celé roky. Nadávat na šéfy je beztrestné ve většině podniků, kde jsou šéfové cizinci, nerozumí vám ani slovo a platí vás jen čtvrtinou mzdy, jakou by platili doma. Pokud vás ovšem někdo neudá, což vůbec není jisté.

To už není tak dobré.

0

Daně jsou vysoké

Jsou. Jsou nekřesťansky vysoké. Pokud ale musíš platit daně, znamená to, že jsi i něco vydělal nebo něco máš. Horší by bylo, kdybys nic nevydělal a nic neměl.

Nakonec to není tak špatné.

1

Kde to žijete? I žebráci přece musí platit daně! Nic nemají, nic si nevydělají, ale daně platit musí! Přinejmenším platí svými vyžebranými penězi DPH a přirážky za rum! To snad neokecáte!

To už není tak dobré.

0

Zaměstnanci jsou líní nevděční parchanti.

Ale pokud máš zaměstnance, kterým platíš, znamená to, že jsi borec, který dokáže vést firmu a vydělat tolik peněz, že může dát obživu dalším lidem.

To není špatné.

1

Kolik lidí u nás ale má to štěstí být takovými borci? Většina lidí - těch dolních deset milionů - přece dělá na cizince!

To už není tak dobré.

0

Zdravotnictví stojí za hovno

No samozřejmě. Na každém pokoji by měla být telka, všichni by měli mít bílé plomby a právo na okamžitou transplantaci jater.

Takhle se musíme spokojit s tím, že pro nás v nouzi vcelku rychle dojede sanitka, že nás nejdřív zachrání a až pak se ptají po průkazce pojištěnce, že v nemocnici platíme jen za karbanátek a že v rámci pojištění dostáváme velice slušné a odborné služby.

To není špatné.

1

Už jste dlouho nebyl v nemocnici, že? Sanitkám prodloužili dobu dojezdu. Znamená to, že v mnoha případech už ani nemusí jezdit a může klidně předat štafetu pohřební službě. Žádný spěch!

Můžete to podstatně urychlit dopravou pacienta vlastním autem (máte-li je). Vrátný v nemocnici (např. v Krči) vás ale nepustí dovnitř a musíte bezvědomého z parkoviště odnést na zádech na JIP, kde ho přijmou, až zaplatíte »regulační poplatek« - automat na potvrzení je až v sousední budově, která je večer zamčená (vlastní zkušenost!).

V nemocnici za umolousaný karbanátek zaplatíte jako za »hotelové služby«, kdo na to nemá, čeká ho po návratu domů exekutor (případů je už víc než dost). Naštěstí můžete požádat o okamžité propuštění domů hned jak nabudete vědomí. Pak už sice nemáte nárok na nic, je ale lépe zemřít doma, než zatížit dluhem dědice.

Také se může stát, že přijdete k doktorce v tak zuboženém stavu, že vás rovnou vyhodí, abyste zemřel před budovou na ulici. Prostě jí »smrděl«. I to se stalo!

To není tak dobré, to je prostě neokecatelná katastrofa!

0

Počasí stojí za hovno.

Naprostá pravda. V létě velké vedro, v zimě krutý mráz. Ale nemáme tsunami, ničivá tornáda ani zemětřesení.

To není špatné.

1

Pokud ale přijde velká voda (stačí stoletá) a odnese půlku silnice, ani za deset let ji nikdo neopraví! Peníze jsou jen na tunely (a nejen Blanka, v tunelování jsme prý machři!).

To už není tak dobré.

0

Příroda stojí za hovno.

Pravda. Ani pořádné hory, ani pořádné moře, ani pořádná džungle. Ale zas tu nemáme na každém kroku jedovaté hady, chlupaté pavouky, moskyty, v lese na tebe neskočí hladový tygr a pravděpodobnost, že tě do Berounky stáhne krokodýl, je taky poměrně nízká.

To není špatné.

1

Místo jedovatých hadů, tygrů, kajmanů, pavouků a malárie máme tady soukromé exekutory, kteří jsou horší než všechny ty krvelačné bestie dohromady.

Víte, jaký je rozdíl mezi komárem a právníkem? Jeden je neúprosný krvelačný parazit a ten druhý je obtížný hmyz, který se dá zahnat repelentem. Repelent na právníky bohužel nikde na světě neexistuje.

To už není tak dobré.

0

Celé je to tu nahovno.

Je to přesně tak. Ale nikdo nás tu nedrží.

Můžeme se kdykoli sebrat a odstěhovat se na jiné, lepší místo, kde bude všechno vcajku.

A taky nám nikdo nezakáže se vrátit, když zjistíme, že takové místo neexistuje a mnohde je to i mnohem horší než tady.

To není špatné.

1

Odstěhovat se je taková nejčastější (a nepoužitelná) hraběcí rada. Já bych ale radši žil tady. Že jsou na světě místa ještě horší, to přece víme. Ale proč se máme nezadržitelně blížit těm nejhorším? Bývaly přece doby, kdy se člověk nemusel bát vyjít večer na ulici. Kdy mohla ženská klidně a bez obav zaparkovat kočárek se svým dítětem před obchodem a nebát se o ně. Proč to, sakra, nejde i dnes?

To už není tak dobré.

0

Přes všechny ty výše popsané kruté hrůzy, ve kterých tady musíme žít, dokážeme každodenně řešit kraviny, jako kdo je baníkovec a kdo sparťan, v televizi dávají ptákoviny a dokážeme se smrtelně vážně hádat a urážet kvůli tomu, že jeden chce DPH zvednout o procento a druhý o dvě snížit.

Nejsem cestovatel, nikde jsem nebyl, nic jsem nepoznal a nemůžu nic s ničím srovnávat. I přesto si lajsnu prohlásit, že se tady máme jako prasata v žitě, v nejklidnějším koutě galaxie. Nic důležitého tu nemáme, takže nám to nikdo nechce vzít. Nic nám zas tak moc nechybí, takže sami na nikoho neútočíme. Nejsme bůhvíjak bohatí, aby se nám sem stěhovaly hladové hordy, a nejsme zdaleka tak chudí, abychom se ve stěhovavé hordy proměnili sami. Díky tomu všemu sice nedržíme jako národ moc pohromadě, ale zase nás nikdo jako jedince nijak neomezuje a nemá tendence násilím sjednocovat. Pokud existuje na světě místo, kde se může každý v klidu a svobodně rozhodnout, čím chce být, jak chce žít a čeho chce dosáhnout, je to tady. Můžeme studovat, cestovat, podnikat, pracovat, chlastat pivo, dělat cokoli, co chceme.

Akorát možná neškodí si to sem tam připomenout.

Líbí se mi tu. Zůstanu tu i příští rok.

Josef Antoš

1

Že se máme jako prasata v žitě, to může tvrdit opravdu jen ten, kdo nikdy nikde nebyl, případně vyžírka bez svědomí, který se opravdu jako prase v žitě má. Jinak můžeme akorát strkat hlavy do písku, protože naši volení zástupci na lidi zvysoka kašlou. Drobnou výhodou je aspoň, že nás neverbují do armády. Ale i to se má podle našich poblitiků změnit. ANO, nebude lépe, ale hůř! Obzvlášť miluji hraběcí (nepoužitelné!) rady optimistů. Zvlášť když pesimismus je někde na půli cesty mezi optimismem a skutečností.

© Optimismus na pravou míru uvádí Václav Semerád

0

Psychologický profil multikulturalistů

Lea Vojteková 8.8.2015

Co vede některé lidi k tomu, aby se za každou cenu zastávali islámu?

Co je vede k tomu, aby zavírali oči před totalitními prvky této ideologie? Co je nutí k bagatelizaci islamizace Evropy? Proč opakují pořád stejné a prázdné fráze? Proč ignorují fakta a zavírají oči před realitou?

Odpověď na tuto otázku dává skvělé nadčasové dílo Maxe Frische s názvem »Pan Biedermann a žháři«. Tuto divadelní hru napsal (byla později i zfilmována) jako reakci na převzetí moci komunisty v Československu, ale na islamizaci Evropy sedí stejně trefně, ne-li trefněji. Pan Biedermann a žháři (1958) je slavné psychologické drama o tom, jak maloměšťáci nejsou schopni zabránit nástupu zla přes jakékoliv varovné signály, protože zlo do poslední chvíle vytěsňují a neberou vážně.

A o čem vlastně celý příběh pojednává? Pan Biedermann poskytne přístřeší ve svém domě dvěma podezřelým mužům, ačkoliv ví, že ve městě řádí žháři. Chce dokázat, že netrpí předsudky a pomůže bližním v nouzi. Následně se stydí, že si je do domu pustil, bojí se jich a stále si nalhává, že ho jen zkouší a dům nakonec nezapálí. Pomáhá jim i vyměřit zápalnou šňůru a ve finální scéně jim sám podá zápalky...

Jakým způsobem k něčemu takovému mohlo dojít? Jak je vůbec možné, že někdo dospěje do podobného stavu? Jaká je psychologická motivace takového člověka? Pan Biedermann dospěl do stadia totálního potlačení pudu sebezáchovy přes tyto 3 fáze:

1. Fáze ega

V této fázi se jeden ze žhářů vnutí k panu Biedermannovi s prosbou o pomoc. Apeluje na jeho lidskost, na jeho dobré srdce, že nemá kde hlavu složit, a že by potřeboval přístřeší jenom na jednu noc. Pan Biedermann nejprve váhá, má trochu pochybnosti, jelikož půlka města je v plamenech, ale neznámý muž ním manipuluje a snaží se zapůsobit na jeho ego: „Pane Biedermanne, víte vy, kolikrát jsem byl odmítnut? Vy jste ale určitě lepší, vy máte jistě dobré srdce.“ No a jelikož si pan Biedermann chce připadat jako »lepší« člověk, kromě toho má i výčitky svědomí kvůli jednomu svému zaměstnanci, tak nakonec souhlasí. Cizinec může zůstat v jeho domě.

Druhý den ale tento neznámý muž pouští do domu svého kamaráda, který se tam rovněž ubytuje. Pan Biedermann je poněkud šokován, avšak oba muži opět pomocí manipulace dosahují svého. Tentokrát vytáhnou historku o neradostném dětství, o tom, jak žili ve špatných sociálních podmínkách a v chudobě. Zakončí to apelem na jeho ego: --- „Pane Biedermanne, Vy jste člověk, který nestrpí nepravosti ve světě. Jste člověk, který má ještě ideály a věří v dobro, v lepší svět. To je to, co potřebujeme.“ --- Pan Biedermann je uchlácholen, ego převládlo nad rozumem a oba muže nechává ve svém domě.

2. Fáze popírání

Druhý den žháři natahají na půdu několik kanystrů s benzínem. Pan Biedermann je zděšen a dostane strach. Zeptá se obou mužů, k čemu ty kanystry potřebují a oni se smíchem jenom odpoví: „Snad byste nás nepodezíral?“ Pan Biederman si přičichne ke kanystrům, které jsou jednoznačně cítit benzínem. Podezření, že se jedná o žhářství, se přímo vnucuje. Avšak pan Biedermann se to snaží popírat a bagatelizovat slovy: „Člověk musí druhým důvěřovat, musí věřit v to lepší, co v nich je. Ne v to špatné.“

Kouzelná je i scéna s manželkou, která má již všeho dost a pana Biedermanna žádá o okamžité řešení situace.

Pan Biedermann: „Žádní žháři to nejsou!“

Manželka: „A jak to víš?“

Pan Biedermann: „Vždyť jsem se jich na to sám ptal!“ (Naivita toho jednání je přímo absurdní.)

Pana Biedermanna se snažili varovat i kamarádi v hospodě. Ale on jejich obavy odmítl myšlenkou: „Já si nikým nahánět strach nenechám. A s přáteli, kteří nevěří v mojí znalost lidí, prostě nemůžu hrát kuželky!“

Jak vidíme, tak v tomto případě se ke slovu opět dostalo ego a pýcha. Pan Biedermann místo aby uznal, že se mýlil, raději dál zaslepeně popíral.

3. Fáze Sebedestrukce

V této fázi už všechny indicie byly tak očividné, že obyčejné popíraní už nestačilo a pan Biedermann dostal velký strach. Na to si řekl, že jestliže ti dva jsou skutečně přece jenom žháři a mají něco za lubem, tak tím spíš není radno chovat se k nim hrubě. Pokud k nim budu přátelský, ušetří alespoň mě. Po tomto dalším naivním sebeklamu šel pan Biedermann za oběma žháři, aby jim ukázal, jak je má rád. Jako důkaz svého kamarádství začal s oběma muži vyměřovat zápalnou šňůru k odpálení svého domu.

Pak je pozval na večeři, kde k oběma mužům promluvil: „Všichni jsme výtvory jednoho Stvořitele, všichni jsme lidé z masa a krve. Proč by si lidé jako vy a já nemohli podat ruce a poznat, že jsou bratři? Já netrpím předsudky. Trochu dobré vůle a všichni budeme mít svůj klid a mír. Přísahám, já k vám nechovám ani špetku nedůvěry. Dobro za dobro.“

A co na to žháři: „Nechováte k nám ani špetku nedůvěry? Tak nám, prosím, podejte zápalky...“

Žháři děkují za večeři, loučí se a venku škrtají zápalkou. Následně z oken vyšlehnou plameny a požár zachvátí i zbývající půlku města...

Takhle to dopadá, když emoce jsou silnější než rozum a logika. Lidé zkrátka věří tomu, čemu věřit chtějí a je pro ně velmi obtížné věřit tomu, co si nepřejí, ať by byly důkazy jakkoliv přesvědčivé. Multikulturalistům nejde o pravdu a dobro jako takové, jde jim jenom o svůj dobrý pocit, o utišení pocitu viny. Nejpohodlnější cestou k dosažení souladu mezi fakty a tím, čemu někdo věřit chce, není změnit přesvědčení, ale potlačit důkazy a umlčet všechny, kdo na ně upozorňují. Lidé mají sklon věřit tomu, co jim přináší dobrý pocit, nikoli tomu, z čeho se jim dělá špatně. Jenže tento přístup přináší více škody než užitku, protože podřizuje objektivní pravdu subjektivním hodnotám.

Dá se u multikulturalistů ještě probudit zdravý rozum, nebo v nich naprosto převládl sebedestrukční pan Biedermann? Jak se říká, cesta do pekla je dlážděna dobrými úmysly. Dobré úmysly Evropě nechybí, avšak až příliš často jí chybí zdravý rozum.

© Lea Vojteková 8.8.2015

Nejen Brumbál! Ale i Rumcajs!

D-FENS 16.11.2007

Gay Brumbál adoptuje Harryho *Ra dává ho na vychování

Světem fanoušků brýlatého adolescenta s magickými schopnostmi otřásla zpráva: Brumbál je gay!

Co se však všeobecně neví, je skutečnost, že autorka Jane Rowlingová jen reagovala na evropskou direktivu 4-41196/EC, která nařizuje, aby při tvorbě pohádek byly zohledňovány gender a menšinové aspekty. Zejména přikazuje, aby:

- počet kladných a záporných hrdinů musí být shodný a zastoupení obou pohlaví na špatné a dobré straně musí být procentuálně shodné. Pohádková gender kvóta se vztahuje jak na lidi, tak na zvířata včetně létacích a mluvících. Výjimku tvoří zvířata prokazatelně hermafroditní (např. žížala Julie), v takových případech je nutno hermafroditního hrdinu titulovat střídavě oběma rody, tedy ten žížala, ta žížala, ten žížala...

- jednotlivá pohlaví musejí být rovnoměrně zastoupena mezi nadpřirozenými bytostmi. Zejména se musí dbát na popření tradičních stereotypů, nutností je tedy zavedení vodnic, dřevorubkyň, hejkalek, černokněžnic, ježidědků, bludičů a vílů.

- projevy mužského šovinismu se musejí důsledně oddělit od chování kladných postav. Zlého draka (až potud v pořádku) proto může porazit pouze princezna a ne nějaký obrněný šovinista.

- a především, nejméně 33,334% z celkového počtu postav musejí tvořit homosexuálové a etnické menšiny. Zvláštnost tvoří postavy ve formě stáda, například mravenci ve Zlatovláskovi, ty je pak dovoleno považovat pro účel výpočtu kvóty za jednu postavu. Tato skutečnost však musí být uvedena v závěrečných titulcích s uvedením přesných výpočtů, aby bylo zřejmé, že nedošlo k narušení politické korektnosti.

Dále směrnice požaduje provést některé technické úpravy. Na perníkových chaloupkách musí být vyznačena energetická hodnota v kJ na 100g. Pece na pečení dětí musejí být vytápěny biomasou a na lopatu použitou k přepravě dětí do pece se vztahují stejné normy jako na dětské autosedačky. Koně pro přepravu princů musí být vybaveny předpisovou lékárničkou a výstražným trojúhelníkem. Hrady a zámky musí být spojeny cyklostezkami, na hradním nádvoří musejí být vyznačena parkovací místa pro invalidy a matky s kočárkem. Minimálně pět z každého devatera lesů musí být součástí projektu Natura 2000, hluboké a temné lesy musí být vybaveny informačním systémem.

Důležité je vědět, že direktiva má zpětnou platnost, je proto třeba přepsat již existující pohádky, jinak hrozí sankce od Evropské unie. Všechny pohádky, které nebyly updatovány ve smyslu směrnice, se musí nejpozději do 29.2.2015 dopravit na příslušná sběrná místa a tam komisionelně znehodnotit, a to včetně těch, které se předávají ústním podáním.

Jako první se přepracování dočkala známá pohádka o Křemílkovi a Vochomůrce. Jak beztak mnozí tušili, Křemílek a Vochomůrka žijí v registrovaném partnerství v pařezové chaloupce, přičemž Křemílek je transvestitní lesba a Vochomůrka je transsexuální homosexuál. Z důvodu úspory nákladů na straně veřejnoprávní televize bude do třetí řady Křemílka a Vochomůrky integrován mutikulturní intelektuál Rákosníček, který se narodil vietnamským rodičům. Spolu pak zažijí mnohá dobrodružství, jejichž obsah přenechávám na vaší fantazii.

Připravuje se Robátko Revisited. Strážkyně přírodního biokoridoru hajná Robátko se na ekologické demonstraci seznámí s makovým panákem, který pěstuje makovice na území rezervace a navíc je závislý na opiátech. Spolu pak bojují proti různým nepřátelům, například automobilům, lidem, kteří dostatečně důsledně netřídí odpad nebo topí doma uhlím, vyrábějí biopaliva a pokoušejí se vyvinout elektrárnu na jelení větry. Kromě výrazného enviromentálního poselství pohádka vede malé posluchače ke kladnému přístupu k narkomanům.

Budou to v životě potřebovat.

Podobným způsobem budou ošetřeny i další pohádky. Nechte se překvapit, jaký a komu bude vymetat komín Sazinka a co doma provádějí Jája, Pája, bába Lebeda a jejich nový kamarád Koloman Deméter. Pojďte, paní, budeme si hrát, prohlašuje do zblbnutí jedna z lesbických medvědic, které se potkaly u Kolína. Musel na sobě zapracovat i známý režisér Rusakov: V šesté řadě Nu pogodi prohání vlka zaječice. Něco detailů ze starších pohádek: Karkulák vyřadí vlka díky znalosti kick-aerobiku a dědeček má velké oči, protože pan hajný dosud nic neslyšel o lubrikačním gelu. Sněhurák a sedm trpaslic (jedna afroamerického, dvě rómského původu) trpělivě čekají na příjezd homosexuálního prince.

Jako zcela nevhodný k eurofikaci se ukázal Rumcajs. Lesní zpustlík drze vystavuje na odiv tradiční heterosexuální rodinný svazek, drží krátkou palnou zbraň s nepovolenou full-wood jacket municí a prezentuje dětskému posluchači ozbrojené zásahy proti místní a městské samosprávě jako správné. Existoval jistý ideový záměr, ve kterém agresívní homosexuál Rumcajs ohrožoval okolí žaludem, ale příslušná komise to neschválila. Oproti tomu Krteček proměněný na černého underground gangstra je přímo odsouzen k úspěchu mezi dětským publikem, včetně jeho nezapomenutelného lowrideru na klíček.

Myslím, že se k tomu paní Rowlingová postavila správně a děti se mají skutečně na co těšit.

© 16.11.2007 D-FENS

Jak jsme mohli žít bez ekologie?

- aneb -

Jak pomocí pravdivých faktů získáte úplně nesmyslný postoj

U pokladny v supermarketu si starší dáma bere igelitovou tašku na uložení nákupu.

Pokladní jí vyčítá, že si nekoupila »ekologickou« nákupní tašku:

„Vaše generace vůbec nezná ekologické hnutí! My mladí budeme muset platit za vaši generaci, která neomluvitelně plýtvá prostředky!“

Dáma se omluví:

„Je mi líto, za našich mladých let jsme ochranu životního prostředí neměli.“

„Lidé jako vy zničili všechny přírodní zdroje!“ rozčílí se tím víc pokladní. „Na náš účet teď padnou náklady na jejich obnovu. Vaše generace neudělala na ochranu životního prostředí vůbec nic!“

To ovšem přehnala a dáma se dožrala.

„Děvenko, za mých časů jsme vraceli láhve od mléka do obchodu, obchod je poslal zpátky do mlékárny, tam je sterilizovali a znovu naplnili - jedna láhev se použila mnohokrát a opakovaně, žádné jednorázové krabice ani PET-flašky, kterých jsou dnes plné popelnice.“

V té době se láhve opravdu recyklovaly, ale - neznali jsme ekologické hnutí.

Za mých časů jsme chodili do schodů pěšky. Nebyly žádné pohyblivé schody ve všech obchodech, kancelářích a supermarketech. Chodili jsme pěšky i do obchodu za rohem a nejezdili jsme autem o dvě ulice dál do supermarketu.

Ale je pravda - neznali jsme ekologické hnutí.

Jednorázové papírové plínky jsme neznali, každá matka prala a vyvářela látkové. Prádlo jsme sušili na šňůře za domem a neměli jsme elektrickou sušičku se spotřebou 3000 wattů. Systematicky jsme sami recyklovali oblečení - z bratra nebo sestry dalšímu mladšímu sourozenci, dokud drželo pohromadě. Dnes se ani drahé elektrické spotřebiče neopravují - rovnou se vyhazují! Slyšela jsi někdy pojem »štupovaná ponožka«? Jistěže ne, vy mladí už ani netušíte, co to bylo! »Záplaty« možná znáte z pohádek, ale nikdy jste žádné neviděli! My ano!

Máš ale pravdu - neznali jsme vaše ekologické hnutí!

Měli jsme doma jednu televizi a jedno rádio, ne jako teď, kdy je televizor a rádio v každé místnosti. A televize měla obrazovku velikosti krabice na pizzu. V kuchyni každý připravoval potraviny ručně - bez těch dnešních všech možných speciálních elektrických přístrojů na přípravu bez námahy, které se ovšem bez elektřiny ani nehnou. Když bylo potřeba zabalit křehké předměty a poslat je poštou, použili jsme jako výplň staré noviny nebo vatu a balili jsme je do starých, použitých krabic - žádné jednorázové bubliny z polystyrénu nebo plastu. Trávník jsme kosili ručně - neměli jsme elektrické nebo benzínové sekačky. Pracovali jsme fyzicky a nepotřebovali jsme běhat v posilovně na pásech, které také běží na elektřinu!

Ale máš pravdu, my jsme tenkrát nevěděli nic o ekologickém hnutí!

Když jsme měli žízeň, napili jsme se z kohoutku - nepoužívali jsme plastové kelímky ani láhve, které vy po jednom použití zahazujete. Měli jsme plnicí pera a plnili jsme je z kalamáře místo nákupu vždy nového pera. Při holení jsme občas měnili jen žiletky namísto vyhazování jednorázového holítka po každém holení.

Ale máš pravdu, neznali jsme ekologické hnutí.

V té době jezdili lidé nejvíce autobusem a vlakem a děti do školy na kole, každá rodina neměla auto a matka neměla službu jako taxi 24 hodin. Za nás měly děti stejné aktovky na několik let, pastelky, gumy, ořezávátka a další příslušenství se používalo tak dlouho, dokud fungovalo, ne nové tužky a nové gumy s novým sloganem každý rok...

Ale máš pravdu, neznali jsme ekologické hnutí!

Měli jsme doma jednu elektrickou zásuvku na místnost - ne vícenásobnou s rozbočkami, nutné pro neúnosně široký sortiment elektrického příslušenství, bez kterého vy dnes nedokážete žít.

TAK UŽ MĚ PŘESTAŇ SRÁT S TÍM TVÝM EKOLOGICKÝM HNUTÍM !!!

Habermannův mlýn

Karel Čech 2011

Habermannův mlýn - propagandistická špína

Další příspěvek k přepisování dějin aneb pohádka o hodném mlynáři Habermannovi a zlých Češích.

Autoři zcela účelově vybírají z války jen to, co se jim do jejich propagandistického díla hodí.

Pokud jde například o historický rámec příběhu, je zcela pominut zuřivý a nenávistný boj sudeťáků v roce 1938 za rozbití demokratické ČSR a připojení k Německu. Jsou zcela pominuty teroristické útoky jejich ozbrojeného Freikorpsu proti českému obyvatelstvu (desítky mrtvých) a československým státním orgánům, je zcela pominut teror sudetoněmeckých bojůvek proti českému obyvatelstvu, fyzické napadání Čechů, rozbíjení oken, ničení majetku až po vyhnání z odtrženého území. Je téměř pominut německý teror a vraždění Čechů během celé války. Je zamlčen nenávistný postoj Němců z pohraničí vůči Čechům, naopak, podle filmu, se většina tzv. sudetských Němců chovala k Čechům za války dobře a pomáhala jim. Ve filmu prakticky není mezi skutečně negativními postavami žádný sudetský Němec.

Naopak zářným příkladem charakterního člověka je sudetský Němec mlynář Habermann. Pokud někteří takoví byli, rozhodně představovali velmi vzácnou výjimku. Smutné je, že většina těchto Němců nepřežila válku, protože je sami jejich soukmenovci udali a zlikvidovali. Buď skončili na popravišti nebo v koncentráku. Jediný skutečně negativní Němec je ve filmu šéf SS Kozlowski, ale ten má polské jméno, takže kdo ví, jak to s jeho »němectvím« bylo.

Češi se podle filmu měli za války v podstatě dobře a byli to oni, kdo dělali problémy a ohrožovali Němce, třeba budovali v lese skladiště zbraní, nebo roznášeli letáky. Vždyť i tu akci SS a popravu Čechů vyvolali Češi, zabili přece nesmyslně dva německé vojáky. A Češi také kolaborovali a udávali. Takových postav je ve filmu hned několik, aby bylo jasné, jací ti Češi vlastně jsou.

Zraněným německým vojákům, jedoucím z východní fronty, kde způsobili smrt milionů lidí a další nezměrná zvěrstva, jsou věnovány detailní záběry a podrobně je vylíčeno jejich utrpení. Pocta je vzdána i cti německého vojáka a jeho oddanosti velkoněmecké myšlence. Ani vážně zraněný mladší Habermanův bratr nezanevře na Hitlera a válku a netouží po ničem jiném, než se vyléčit a vrátit se na frontu a dál bojovat za svého vůdce. Nechybí ani jeho oddaný vztah k rodné hroudě. Když ho na konci války kdosi vyzývá, aby raději utekl, hrdě prohlásí, že tady je jeho domov.

Ano, Němci jsou v podstatě příkladní lidé, zato Češi zlí, mstiví, násilničtí, bezcitní, nízcí a hrabiví a po válce jim nešlo o nic jiného, než zmocnit se majetku slušných a pracovitých Němců. To film umocňuje i tím, že scény lynčování Němců, hlavně žen a dětí, jsou zařazeny dvakrát - hned na začátku, aby nebylo pochyb - a na konci. Tím se propagandistický účinek zvýší, to známe už z televizní reklamy.

Zcela je pominut fakt, že všechny tyto hrůzné věci, ke kterým bohužel také došlo, byly vyvolány tím, co u nás Němci, a mezi nimi převážná část těch tzv. »sudetských«, šest let dělali a jak se celou tu dobu chovali. Byly vyvolány tím, že díky své nenávisti vůči jiným národům, především slovanským, rozpoutali nejstrašnější válku v dějinách lidstva, včetně dosud nevídaného teroru vůči civilnímu obyvatelstvu, nevyjímaje mučení, vraždění apod. Výbuch, ve kterém se mísil spravedlivý hněv a řádění lůzy vyvolalo to, co během války napáchali a jak se chovali.

Nemůžeme být na to hrdí, ale nemůžeme to ani vytrhovat z dějinné souvislosti a z ostatních událostí té doby. A nezapomeňme také, že k podobným událostem došlo těsně po osvobození i v jiných zemích Evropy, například ve Francii, Norsku, Holandsku, Polsku apod. V roce 1938 by Němce určitě nikdo nevyháněl, nepřipravoval o majetek, natož aby je lynčoval nebo zabíjel. Tyto strašné síly tady rozpoutali během války oni a po jejím skončení dopadly i na ně.

Zajímavé je, že vyvražďování Židů je zmíněno velmi okrajově a jen jakýmsi náznakem. Na nádraží je krátký záběr na vagony, za jejichž okny zahlédneme tváře a ruce židovských dětí prosících o chleba.

Překvapivé na filmu je, že ukazuje velmi problematickou a velmi negativní roli katolické církve, která na konci války a po jejím skončení pomáhala největším nacistickým zločincům, často masovým vrahům a lidským zrůdám, uprchnout před spravedlností, většinou do Jižní Ameriky.

Manipulace s fakty a fabulace v zájmu propagandistického vyznění.

Neférový přístup autorů a tvůrců spočívá především v tom, že film prezentují jako dílo založené na skutečných poválečných událostech v obci Bludov. To dodává filmu na autentičnosti a příběhu na věrohodnosti.

Jediné, co však odpovídá historické pravdě, je postava mlynáře Habermanna, který skutečně zemřel násilnou smrtí těsně po válce. Prakticky vše ostatní už je vymyšlený příběh, který navíc ani neodpovídá realitě té doby.

Zde je několik příkladů:

1) Mlynář Habermann nebyl ubit zdivočelými českými šovinisty přivázaný na točícím se mlýnském kole, jak film barvitě ukazuje na začátku i na konci, ale byl zastřelen svým opilým kumpánem z hospody údajně proto, že nad ním pravidelně vyhrával v kartách (vrah byl Čech, povoláním holič).

2) Mlynář Habermann neměl za ženu Češku, jejíž otec byl navíc Žid, ale Němku.

3) Není známo a doloženo, že by mlynář Habermann nabízel důstojníkovi SS svůj život za život deseti českých rukojmí, které chtěl důstojník zastřelit. Je jasné, že je to propagandistická fabulace útočící propagandisticky na city.

4) Němci nepopravili v Bludově devět Čechů za to, že v lese nesmyslně zastřelili dva německé vojáky, ale popravili třiadvacet rukojmí za spolupráci s partyzány.

5) Bludovský farář nevyprovázel soucitně bludovské Němce do odsunu, ale byl za podporu odboje poslán Němci i s kaplanem do Terezína, kde oba zemřeli. Oběť Němců je tedy vydávána za sympatizanta.

6) Majitel místních lázní nebyl slizký český kolaborant, ale statečný člověk, který prokazatelně podporoval odboj a později byl v padesátých letech vězněn za politické postoje.

7) Dvakrát je ve filmu opakován oblíbený historický nesmysl Landsmanschaftu, že na základě Mnichovské dohody byly tzv. Sudety vráceny zpět Německu. České a moravské pohraničí k Německu nikdy nepatřilo a čeští i moravští Němci byli vždy poddanými českých panovníků.

Věci, které byly za války nemyslitelné:

1) Němci cvičí za války společně s Čechy v Sokole. K něčemu takovému nemohlo s ohledem na německou nadřazenost nikdy dojít, nehledě na to, že Němci Sokola po obsazení pohraničí zakázali.

2) Habermannova žena (i kdyby to nebyla Němka) by nemohla nevědět, že její otec byl Žid, musela přece znát svůj křestní list.

3) V Bludově, který se stal součástí Říše, nemohl být starostou Čech, to bylo prostě vyloučeno.

4) Není možné, aby Němci zjistili poloviční židovský původ Habermannovy ženy až koncem války. Tyto skutečnosti měli různými způsoby, včetně studia matrik, podchyceny od začátku okupace. Ve filmu se to nakonec dozví v dubnu 1945. A jak jinak, než od českého kolaboranta. Nesmysl!

5) Důstojník SS posílá Habermannovu ženu i s dítětem v dubnu 1945 do koncentračního tábora. Ale do jakého? Osvětim i další vyhlazovací tábory byly v té době již osvobozeny.

Děj filmu je vymyšlen jako jednoznačná protičeská propaganda.

Zapůsobit může v tomto duchu zejména na mladé lidi, kteří pak budou mít větší pochopení pro požadavky Landsmanschaftu na omluvu, odškodnění, návrat apod. V Německu a v Rakousku, kde se určitě bude promítat, a kde o válečných a poválečných událostech v československém pohraničí vědí ještě méně než u nás, bude vytvářet dojem, že Češi byli skutečně odporní, zlí, nenávistní a chamtiví šovinisté a jejich němečtí soukmenovci nevinné trpící oběti. A jejich požadavky, vůči Čechům neustále vznášené, jsou jistě oprávněné.

Váhu tomu dodá i fakt, že film natočil Žid Juraj Herz.

Přitom, jak sám říká, zemřely v koncentrácích desítky jeho příbuzných. Proč se k tomu přepisování dějin, očerňování Čechů a očišťování německých zločinů propůjčil, zůstává otázkou jeho svědomí.

Má-li vůbec nějaké...

Možná bychom se dozvěděli víc v odpovědi na otázku, kdo ho podporoval během jeho emigrace v Německu. Jak známo, peníze nesmrdí nikomu.

Film vznikl v koprodukci Česka, Rakouska a Německa. Bylo by zajímavé zjistit jaké je napojení rakouských a německých koproducentů na kruhy Landsmanschaftu, případně neonacistů.

Ačkoliv se film odvolává na skutečnou událost, je v něm skoro všechno vymyšlené, a to tak, aby to zapadalo do hlavních tezí přepisování dějin. Ve filmu není jediná skutečně negativní postava »sudetského Němce«. Naprostou většinu negativních a odpudivých postav představují ve filmu Češi. Jediná skutečně negativní postava Němce je z Říše dosazený velitel SS s polským jménem. Většina Němců se k Čechům chová slušně a snaží se jim pomáhat. Přitom naprostá většina Čechů měla tehdy s Němci diametrálně odlišnou zkušenost, než jak se film snaží namluvit. Za války se Čech spíše domluvil s Říšským Němcem, než s Němcem - Sudeťákem!

Nebezpečí spočívá v tom, že za nějaký čas už nikdo nikomu nevymluví, že v Bludově bylo všechno jinak. A potažmo i v celé válečné a poválečné historii.

Jak to v té době v odtrženém pohraničí také bylo a co autoři filmu opomněli:

1) Vypjatou nenávist většiny tzv. sudetských Němců vůči všemu českému.

2) Ozbrojené útoky sudetoněmeckého Freikorpsu (asi 12 000 ozbrojených členů) na české policisty, vojáky, finanční stráž, další státní orgány i jednotlivce. Na české straně byly desítky mrtvých a stovky zraněných.

3) Neustálé provokace, vyvolávání konfliktů a chaosu a následné překrucování situace a označování Čechů za viníky.

Po Mnichovské dohodě:

4) Fyzické napadání Čechů (docházelo k němu i předtím), loupení jejich majetku, odvlékání do Říše, vyhánění do vnitrozemí (asi 160 000 Čechů).

5) Zatýkání českých a německých demokratů, jejich věznění a odesílání do koncentračních táborů.

6) Na odtrženém území byly okamžitě zrušeny všechny české školy. Ponechány byly jen některé školy obecné. Mladí Češi neměli možnost studovat, ani nastoupit do učení. Fungovaly pouze školy německé, ale do těch nesměli být Češi přijímáni. Češi byli do budoucna určeni k tomu, aby vykonávali jen podřadné práce.

7) Byly rozpuštěny všechny české spolky a politické strany. Jejich majetek propadl Říši

8) Byly zakázány všechny české noviny (až na jednu výjimku), časopisy a další tiskoviny.

9) Označení obcí, obchodů, úřadů apod. v češtině bylo zakázáno. Povoleny byly pouze německé nápisy.

10) 11. listopadu 1938 proběhla i na odtrženém území tzv. křišťálová noc, při které byly ničeny židovské obchody, živnosti a podniky, hořely synagogy. Židé byli fyzicky týráni, zabíjeni a posíláni do koncentračních táborů.

11) Češi byli odstraněni ze všech vedoucích pozic v úřadech i podnicích a směli vykonávat jen podřadnou práci. Často je vystěhovali z bytů do nuzných příbytků a do jejich bytů se nastěhovali Němci.

12) Čeští sedláci byli vyháněni ze svých usedlostí a jejich statky byly osídleny »německou krví«.

13) Zakázány byly veškeré české kulturní akce (koncerty, divadlo apod.).

Podobných filmů, televizních pořadů, rozhlasových relací, knih a článků, překrucujících dějiny a snažících se v zájmu landsmanschaftu a dalších nacistických skupin vymazat z vědomí lidí historickou pravdu, se v posledních letech objevilo hodně. Míra lživosti a manipulace s fakty v nich je rozdílná. Pro lepší přehlednost by se měla stanovit jednotka, která by míru manipulace kvantifikovala. Po natočení Habermannova mlýna, kde jsou hrubě zkresleny poválečné bludovské události, by touto jednotkou mohl být jeden Bludov. Při dosažení určitého počtu Bludovů by měl autor nárok na udělení vyznamenání za přepisování dějin a hanobení českého národa. Mohlo by se nazývat třeba »Cena Emanuela Moravce«.

Juraj Herz, Žid, který jako dítě přežil holocaust i spoustu svých příbuzných, by si ji mohl přiřadit k těm, které za podobná díla dostane z Německa, třeba od Svazu vyhnanců paní Steinbachové.

Až tak hluboko dokázal klesnout...

Putinův rozhovor s Obamou

(samozřejmě fiktivní)

Podobenství ze zvířátek

...zvoní telefon...

Putin: Ano?

Obama: Vlado, musíš s tím okamžitě přestat!

Putin: A proč?

Obama: Protože je to špatné, jak si vůbec něco takového můžeš před bohem dovolit?

Putin: Ale klid, víš že každý velký státník má nějakou slabůstku... a jak si to vůbec zjistil?

Obama: Jak? Sem kvůli tomu musel seděl dvě hodiny v Pentagonu a poslouchat ty jejich analýzy situací a scénářů... a pak se mě na to každý ptal při tiskovce...

Putin (nervózní): Ehm... o čem že to mluvíš?

Obama: O té vaší bezprecedentní okupaci nezávislého státu.

Putin (s úlevou v hlase): Jo, jestli jenom tohle..

Obama: Sem si připadal jak blbec, netušil sem kde to vlastně je... kde to vlastně je?

Putin: Kde je co? Ukrajina?

Obama: Ale Ukrajina vím, ta je skoro v Evropě. Ale kde je ten Krym?

Putin: V Rusku!

Obama: (na pozadí šustí papír) Já tady čtu, že je to autonomní součást Ukrajiny a že si tam vpadl s armádou...

Putin: To je jen místní domobrana, moje armáda nepřekročila hranice Sevastopolu.

Obama: Jakýho poolu? Vy tam hrajete kulečník?

Putin: Ne, pool, pol jako polis... prostě takové město kde máme vojáky a lodě.

Obama: Počkej, vy tam máte základnu? Tak proč je obsazujete?

Putin: Protože nacisté, fašisté a jiné ultrapravicové rozkladné živly v nové samozvané vládě nám ji chtějí zavřít.

Obama: Myslíš ty mírumilovné demonstranty toužící po svobodě, demokracii a lidských právech?

Putin: Jo, to jsou oni. Co tam mírumilovně střílejí policajty...

Obama: Aha... hele ale takhle to nejde. V dobách Sovětskýho svazu jste měli alespoň dost slušnosti abyste nám o invazi dali vědět předem... a já bych si mohl připravil argumenty proč s tím nemůžeme nic dělat.

Putin: Stejně s tím nemůžete nic dělat!

Obama: Jak nemůžu? Tohle je jasné porušení veškerého mezinárodního práva!

Putin: O to se nepřu, na to jste přece největší experti vy.

Obama: ...ale fakt, Vlado... takhle to prostě nemůžeš dělat.

Putin: Myslíš, že sem jim měl nejdřív vybombardovat co se dá a pak jim nabídnout výhodné půjčky a nechat z nich zaplatit ruské firmy, aby jim to opravily?

Obama: To taky... ale hlavně si nám o tom měl říct včas, teď vypadáme jako blbci. A co teprve Evropa. Chudák Ashtonová.

Putin: To je zase kdo?

... následuje delší prodleva doprovázená šustěním papíru na obou stranách...

Obama: Hele, to je prý něco jako evropská ministryně zahraničí...

Putin (překvapeně): Evropa že už má vlastní ministerstvo zahraničí? No dobrá, beru, a co je s ní?

Obama: Měla nervový kolaps. Přijela chudák do toho... (šustění papíru) Kyjeva, aby se vyfotila s novou demokratickou proevropskou vládou a najednou je obklopená fanatiky a každý se jí ptal jak bude Evropská unie hájit územní celistvost Ukrajiny proti ruské agresi...

Putin (samolibě): Nijak!

Obama: Ale to já vím taky.... ale ona to prostě nečekala a nervově se zhroutila... jsou u ní doktoři. Prý pořád kouká na svůj mobil a každého se ptá, jaké číslo má Winston Churchill.

Putin: A to ti řekl její doktor?

Obama: Ne, kluci od NSA a CIA, to víš, že pořád všechny odposlouchávají...

Putin: Jestli máš nějakou nahrávku tak si to pustíme v Soči na GÉ osmičce ať je tam také trošku sranda.

Obama: Hele, my tam asi nepojedem!

Putin: A proč?

Obama: Protože jsi agresor, tyran a diktátor!

Putin: No a co?

Obama: A nic... prostě musíme nějak protestovat, chápeš, ne?

Putin: Ne. Ale když Vás to baví...

Obama: Hele, a co kdybychom na Vás uvalili nějaké sankce?

Putin: Hm, přijde na to jaké.

Obama: Mohli bychom zrušit Vaší spolupráci s NATO.

Putin: Myslíš jako že bych měl zavřít ten koridor do Afganistanu?

Obama: Tak nic... ale mohl bych... (delší šustění papíru)... ale poradci tvrdí, mohl bych nechat schválit nějaký zákon a dodávat do Evropy ten nový břidlicový plyn.

Putin: To by šlo... jen to prosím neschvaluj než dokončím ten plynovod do Číny.

Obama: Jasné... ale také prý bych Vám také mohl zmrazit nějaké majetky co máte u nás.

Putin: Ty mě chceš zřejmě zabít, co?

Obama: Ale no tak... jak, prosím tě? Že by se tě to tak dotklo?

Putin: No - mohl bych se umlátit smíchy, když si představím, jak by se na to tvářili naši oligarchové, víš?

Obama: To chceš jako tvrdit, že by to tobě samotnému nevadilo?

Putin: To si piš! Ale udělej to! Už mám těch našich oligarchů taky plný zuby! Jen ať zkrotnou! A já bych mohl konečně přejít z dolarů na nějakou jinou měnu.

Obama: Teď kecáš... víš jak dlouho by trvalo než bys tohle protlačil?

Putin: Tak tři dny... mě schválí parlament i vláda všechno.

Obama: Hajzle... víš jak ti někdy závidím?

Putin: Vím. Máš je málo ochočené.

Obama: Hele, ale my prostě nějaké ty sankce budeme muset přijmout... já pak řeknu někomu z hospodářského ať to s vámi předtím projedná.

Putin: Takže jako vždy...

Obama: Přesně. Ale co s tím Krymem? My to prostě uznat nemůžem, to po nás nemůžeš chtít!

Putin: Tak nic neuznávej, my tam už jsme.

Obama: Myslíš jako v tý Gruzii?

Putin: Přesně!

Obama: To by šlo. Ale nechceš tam předtím zfalšovat nějaké referendum jako že s tím ty lidi souhlasí?

Putin: A pak byste to uznali?

Obama: Jasně, že ne... ale vypadalo by to trošku líp, až jim budu vysvětlovat že s garancí územní celistvosti maj prostě smůlu... víš jak je to trapný?

Putin: Ne. Ale když ti to udělá radost, tak tam nějaké referendum klidně bude. Sami to chtějí.

Obama: Díky Vlado. Hele pokud s tím chceš pomoct, máme tu skvělou PR firmu co se zaměřue na politiku a ti udělají super kampaň i pro naprosto ztracené případy. Prezidentský volby v Česku už skončily, tak snad mají čas.

Putin: Dík, ale myslím že to nebude potřeba, to projde tak jako tak.

Obama: Jako že ti to hoděj sami od sebe? Jak je k tomu chceš přemluvit?

Putin: Byl si někdy na Ukrajině?

Obama: Hm.. pravda.

Putin: A na tu G osmičku fakt nepřijedeš?

Obama: Hele asi ne, uvidíme se až za rok, až se to uklidní.

Putin: Tak jestli je to všechno...

Obama: Jo počkej, mám tady ještě email od Kerryho, chce výhodně půjčit Ukrajině nějakých 11 miliard dolarů na mizerný úrok... nevadí ti to?

Putin: Vůbec ne, alespoň mi konečně zaplatí, co mi dluží za plyn.

Obama: OK, tak ahoj za rok...

Převzato z mailu...

(autora neznám)

Ten umí to a ten zas tohle

Porovnejte si tyto dvě ukázky...

J.Ježek/J.Werich:

Ten umí to a ten zas tohle (písnička z filmu Císařův pekař, 1951)

Slavní mudrci, vzácní chemici,

slovutní mistři, páni magistři,

astrologové, geometři, agronomové, psychiatři,

páni docenti geologie, psychologie, teologie,

nemocí zhoubných, nemocí zjevných, nemocí latentních,

vynálezcové věcí patentních,

magnificence - zkrátka inteligence.

Tady je tesař, klempíř, zedník

a ten co otesává kameny je kameník

a tady služka, oráč, kamnář

ten když se umeje, je k nepoznání kominík,

ten dláždí ulice, ten kove podkovy,

ta krmí slepice, ta peče cukroví

ten umí to a ta zas tohle

a všichni dohromady udělají moc.

A tu je platnéř, kočí, havíř

„Já sfárám dolů do dolu a doluju rudu“,

a tady rybář, kejklíř, dudák:

„Já vám rád každou písničku na dudy zadudu“,

„já louhuju kůže“, „já z nich šiju boty“

„já pěstuju růže“, „já látám kalhoty“ -

ten umí to a ta zas tohle

a všichni dohromady uděláme moc.

My všichni budem na tom lépe,

když dáte rady nám a my vám dáme své rady,

když všichni všechno všechněm dáme,

tak budou všichni lidé mít všechno dohromady,

i širší ulice a tvrdší podkovy,

kuřata, slepice, pečivo, cukroví -

když ten dá to a ta zas tohle

tak všichni dohromady budeme mít dost.

Továrny na kůže, peníze na boty,

a do vlasů růže a nový kalhoty

a olej na stroje a stroje na práci

a práci bez boje, po práci legraci

a slunce dost a dost pro staré, pro děti

a děti pro radost a radost pro děti -

A budem společně svět a mír milovat

a budem společně pro ten svět pracovat -

když všichni všechněm všechno dáme,

tak budem všichni všechno mít dohromady.

J.Humhej:

Realita společnosti, kde zvítězila

»Pravda a láska nad lží a nenávistí« (2015)

Hradní mudrci, mocní balíci,

pseudomistři, keců ministři,

zlatokopové, sólokapři, prognostikové, jedenzatři

z Plzně docenti právologie, pornografie, kleptománie,

nemocí tajných, nemocí vepřů, nemocí výnosných

ekonomové počtů podvodných,

restituenti, zkrátka vy prominenti.

Tady je kapsář, šejdíř, feťák

co tuneluje fabriky je sprostý podvodník,

- a tady děvka, pasák, kasař

a lidi oblbuje vyčůraný politik -

ten vraždí komplice, ten kope jim rovy,

- ta krade slepice, ten loupí v podkroví -

ten umí to a ta zas tohle

a všichni dohromady nakradou si moc.

A tu je bankéř, kníže, pytlák:

„Já střílím vysokou do nóbl pajzlu akorát“

a tady soudce, polda, děkan:

„Já vám za pěkný peníze napíšu doktorát“

„já stáhnu vás z kůže“, „já lepím komploty“

- „já šlapu na růže“, „já plodím bankroty“

ten umí to a ta zas tohle -

a všichni dohromady nahrabou si moc.

My všichni budem na tom lépe,

když vezmem karabáč a vyjdem čile do ulic,

z pelechů vyženeme hráče,

co hrajou o prachy a lžou nám stále z plných plic,

jinak si zvykneme na nižší důchody,

placení doktorům a jiné výhody -

když krade ten a krade tahle

tak z naší republiky nezbude nám nic.

Továrny bez lidí a lidi bez práce,

pod mosty somráci, zlodějský nadace,

a pivo za třicet a stovky v lékárně

odpadky z Německa v prázdné drůbežárně

bez tepla činžáky, Ví-Aj-Pí v bulváru,

extáze pro žáky, žoldáky v požáru,

a budou společně naši zem plundrovat,

na svoji ochranu rakety budovat -

když včas proti nim nevyjdeme

tak opravdu už nebudem mít vůbec nic.

Ve slejváku lží

Věžák 19. února 2015

Původně jsem chtěl psát o jemných aspektech informační války ovlivňujících mezinárodně politickou scénu současnosti, ale než jsem se k nim dostal, přišly jiné, byť související myšlenky. Obávám se, že text bude dlouhý, ale snad bude stát zato. Snad mi laskavý čtenář promine, neb v té Velké hře »O duši a prdel euroatlantického párie« jde o už krk, zejména těch mladých, a navíc, dlouho jsem mlčel (a asi zase dlouho nic nenapíšu).

První globální informační válka

Vůkol zuří globální informační válka a já k té smršti lží ze všech stran ještě nenapsal ani slovo. Ve válce jsou prvními oběťmi, jak známo, pravda a selský rozum. Kdyby tomu tak nebylo, nenastoupily by miliony lidí ve všech válkách do vojenských mundůrů, a nezačaly by se navzájem vyvražďovat pro radost a zisky těch, kterým ony války slouží, kteří na nich vydělávají.

Proto pár řádek, hlavně k nevěřícím Tomášům, o práci s informacemi ve slejváku lží. Zejména k těm, co při setkání s nevítanými závěry cizí analýzy situace volají: „Není možné, dokaž, poskytni odkaz na zdroj!“

Dávno předtím, než jsme byli internetem i hlásnými troubami šesti vyvolených masmediálních koncernů zavaleni neuvěřitelnou plejádou informací, z nichž, dle nedávné studie Wharton School of Economics, je 80% placenou reklamou nejrůznějších outletů, filiálek korporátního světa a přes 15% desinformacemi v režii různých státních orgánů, včetně zpravodajských služeb, patřilo k základním pravidlům zpravodajské práce, že informace stojí za pozornost pouze za podmínky, že pochází z důvěryhodného zdroje a je potvrzena nejméně ze dvou dalších stejně důvěryhodných zdrojů.

Přičemž dříve takovým zpravodajským zdrojem mohla být jen instituce, která měla kompetenci událost tvořit a realizovat, nebo zdroj s nezprostředkovaným přístupem k takové instituci. To platilo v dobách, kdy vládl »humint« (human intelligence - špionáž spoléhající na proniknutí agenta, tedy člověka do objektu rozvědného zájmu), a platí to i dnes, kdy vládne elektronická rozvědka v podání NSA a jejích kopii). Ale i ta má níže uvedené filtrační problémy, navíc slouží korporátním zájmům jako dealer války, producent záminek k intervencím.

Po objektivní pravdě přestala být v západním kasinu systémová poptávka.

Co se »nehodí do krámu«, to prostě nesmí být. Žijeme přece ve virtuálním hollywoodském světě připravujícím neprivilegované maso - Chossudovského »non-people« (podlidi) - na »systémově uvědomělý, demogratický« skok do masomlejnku konce »amerického« Impéria - do vlastní záhuby.

Zatímco výše uvedený princip tří kvalitních zdrojů jistě obecně funguje, podmínky pro jeho aplikaci se změnily. Princip apriori nedůvěry a jeho role v dosažení úspěchu - zjištění skutečnosti - získal na významu lavinou informací, z nichž drtivá část má jediný smysl - realitu, to podstatné skrýt všem těm, co ji nemají poznat až do okamžiku, kdy jim zásadně změní životy - a kdy už je pozdě na obranu. Primárně tomuto cíli dnes slouží korporátní media a korporacemi vlastněné státy, veřejnoprávní média a informační kanály sorosovských nevládních organizací.

Tedy, prvním předpokladem pro správnou analýzu je důsledná filtrace informačních zdrojů na bázi identifikace toho, komu slouží, kdo je financuje a s jakým záměrem. Již na tomto prvním kroku selhává z nejrůznějších důvodů minimálně 90% konzumentů, zejména ti věřící, že když se něco objeví ve zdroji »nezpochybnitelného jména a reputace«, musí to být Pravda s velkým P, a tudíž akceptují i totální hloupost, která je v rozporu se selským rozumem, přírodními zákony a realitou v jeho dosahu.

Zpravodajští fušeři

Tak jako běžně narazíte na zedníka-fachmana, narazíte i na »zedníka«, který má každodenně problém vzpomenout si, v jakém poměru se míchá beton. Stejně tak již dnes produkce dezinformací a aktivních opatření (operací informační války) není jen doménou profesionálů ze špičkových think-tanků nebo zpravodajských služeb. Fušuje do toho kde kdo. Na Východě i na Západě.

Tomu odpovídá kvalita. Například, v kontextu válečného zpravodajství, nezávislou žurnalistiku nahradilo přebírání »navoněných« výstupů (textových i fotodokumentace) tiskových orgánů ministerstev války a zpravodajských služeb. Novinář/komentátor připojí podpis a renomé, a mnohdy o válce samé moc neví, pokud vůbec, na lokalitu konfliktu jezdí v hromadných zájezdech, a na první linii ho stejně nepustí jeho vlastní armáda a hlavně strach. Padlých reportérů a fotografů už přece bylo dost a za uřízlou hlavu zase služba korporaci nestojí. A tak je dnes možno zasvěceně psát o konfliktu na jihovýchodě Ukrajiny z Moskvy nebo Kyjeva, na »imperiální pravdu« je tu přece Reuters a jemu podobní bratři z organizace »Globalizátoři všech zemí, spojte se!«. Vzepřete se mamonu a strachu!

Bez odfiltrování informačního balastu pro bezmozky je princip tří spolehlivých zdrojů k smíchu. V rámci globálního masmediálního kartelu je distribuce desinformací a »politicky korektní« propagandy globální. Stejný »bullshit« najdete ve stovkách zdrojů od Číny po Argentinu. Zato cenná, pravdivá, realistická a zásadní informace neprojde sítem cenzury, či spíše autocenzury, která dnes z masových sdělovací prostředků Západu dělá standardizovanou žumpu zvíci zpravodajství na naší „české“ televizi.

Analytik tedy musí vědět co, kde a jak hledat. Selektovat a prověřovat i důvěryhodné zdroje, neb co je dnes »čisté«, zítra velké peníze ušpiní či kapitálově převezmou. Tak to chodí.

Orwell vz. 2015

Ten standard mediální žumpy vychází z přes sto let starých studií a ověřování metod manipulace lidským vědomím a masami, které začal Rothschildy založený Tavistock Institute a které po druhé světové válce dovedly do dokonalosti a k masové implementaci americké vojenské programy typu MK-ULTRA. Globální elity se poté postaraly o vytvoření globálního monopolu na diseminaci jen těch informací, které jim a jejich cílům vyhovují a blokaci všech těch »politicky nekorektních«. Vytvořili »velká, nezpochybnitelná jména«, »certifikované zdroje« vlastní orwellovské pravdy, o kterých vyznavač systémových autorit a celebrit nesmí pochybovat. Pro takového je podvod, nesmysl a blbost všechno, co neodpovídá obrazu vykreslovaného mainstreamem. Žije mezi kulisami a za kulisy, pokud je jako takové vůbec vnímá, raději nevstupuje, protože iluzi dnes preferují skoro všichni, realita je totiž hnusná jako sám fašistický systém v hávu toho, čemu se dnes říká demokracie.

Najdeme-li odvahu, vůli a intelektuální kapacitu odfiltrovat z laviny lží, polopravd, desinformací a korporátní propagandy potencionálně cenné informace, můžeme postoupit k ověřování a analýze, formulovat REÁLNÉ trendy. To každého, kdo projde tímto procesem zákonitě staví do konfliktu s lidmi, kteří si libují ve sdílení moudrosti davu nebo bezmyšlenkovitě akceptovali goebbelsový svět, v kterém tisíckrát (dnes i z tisíci mediálních kanálů) opakovaná lež se stala nejen (orwellovskou) pravdou, ale i standardem, kterým drtivá většina mas poměřuje kvalitu alternativních informací a jejich relevanci.

Úcta k systémovém autoritám je nám vštěpována od 1. třídy základní školy (*), uctíváme třeba své prezidenty nikoli proto, že by byli dobrými prezidenty, ale protože drží vysokou funkci, ergo, asi jsou nejlepší ze všech. Uctíváme vysokoškolské profesory a odborníky, protože mají funkce a jsou zazděni tituly zepředu i zezadu. Copak to mohou být idioti, kteří jen omílají cizí teorie s nulovou využitelností v praxi? Bez jakékoli užitečnosti pro společnost? Copak mohou být pro chemika Kalouska nejlepší odbornou přípravou na post »nejlepšího ministra financí na světě« jeho stupidní kecy v parlamentu ČR? Ale lidé, neschopní posoudit výsledky jeho destruktivního amatérismu a zaprodanosti cizím pánům na svůj vlastní život, ho respektují jako ikonu finanční supergramotnosti, protože byl stejnými amatéry a zrádci dosazen na vysokou exekutivní pozici. A stejný přístup většina lidí aplikuje na aktéry informační války. Systémová indoktrinace tedy vede k akceptaci jen těch produktů, na kterých visí visačka kvality od dnešních pánů světa. Není to třídně dokonalé? Není slepá důvěra v mediální ikony Impéria a jejich následování skvělým vítězstvím globálních elit? Elity svoji třídní válku, na rozdíl od proletariátu, nikdy neopustily, ale svět neprivilegovaných to vůbec netuší.

Z pohledu makroekonomických, zahraničně-politických a systémových informací, předkládaných davu, to, co dnes majorita »žere« jako certifikovanou pravdu certifikovaných odborníků, je naprosto neuvěřitelné. Na obrazovkách monitorů, v tisku i telce nám s vážnou tváří sdělují takové zhovadilosti, takové pohádky, že by i nevzdělaný posunovač na dráze s vlastním mozkem zvracel nad tou od reality odtrženou, klaustrofobní »infoprodukcí«. Naštěstí, podíl zpráv, důležitých pro společnost jako takovou, na tiráži či vysílání zpráv trvale klesá a je upozaďován. Nejdříve černá kronika, pak postižené děti, boj homosexuálů a minorit za svoje práva, utrpení a veselé kousky zvířátek a poté, když už je průměrný ovčan neschopen se dále soustředit na vysílání či text - vystoupí bohem preferované celebrity se svými zasvěcenými akademickými či spekulantskými tirádami z perspektivy do sebe zahleděných správců provincie Impéria - de facto o ničem, tedy, o ničem dnes skutečně důležitém. To nejen nemáme, ale hlavně nesmíme vědět.

Řeknete mi, čím se dnes informační prostor liší od dob středověku? Tím, že alternativní názory a jiné vnímání světa už není trestáno upalováním, ale informační blokádou. I když některé pohledy na svět již byly »demograticky« posunuty za hranici trestní stíhatelnosti. Opovažte se o některých »pravdách« pochybovat - skončíte ve vězení! Kdyby dnes žil Kolumbus, kterému dobová intelektuální elita, včetně té církevní, dlouho odmítala poskytnout lodi na cestu do Ameriky, dostal by klasicky nejspíš nálepku blázna a konspirativního teoretika a skončil by fńukáním nad hloupostí systému na nějakém obskurním blogu, kam se spousta lidí nikdy nepodívá. Einstein by skončil stejně. Proč?

Objevy vědců v trezorech

Protože přece jen ti certifikovaní a Impériu sloužící dnes drží informační a mocenský monopol, a to již od 60. let minulého století, kdy se spekulace a podvod staly králi Západu, končí všechny zásadní a přelomové objevy a technologie v trezorech mocných korporací. Jen těch v oboru biologie je v trezorech údajně přes padesát tisíc. Proč?

Inu, máte zavedenou výrobu a výrobek na trhu, dávno odepsané náklady na výzkum a vývoj, a teď se vám objeví zmetek, co vymyslí něco, co funguje lépe, je to levné, s nízkými provozními náklady, bezúdržbové a každému snadno dostupné, s delší trvanlivostí, a pokud by se s tím někdo dostal na trh, zlikviduje vás. To přece Bůh maximalizace zisku všemi prostředky a za každou cenu nemůže dopustit i kdyby měl zastavit čas a technologickou revoluci. V trezoru mlčení by dnes skončil i Koperník, kdyby se jeho učení jen otřelo o zisky monopolů.

Až se vyplení stávající relativně levné zdroje, prosím, nebude na výběr, ale teď - není účinnější zbraně než skoupit nápad za každou cenu (když jsou levné peníze, je to sranda), trezor na generace, informační blokáda, ochrana duševního vlastnictví a nedotknutelnost majetkových práv (i kdyby měl svět chcípnout)! Berme to tak, jak to je - kapitál, zejména spekulativní, rentiérský kapitál nemá pojistky, nemá pud sebezáchovy, žene bezohledný hon za maximalizací zisku do krajností - krachů a revolucí. Opovrhuje póvlem, co se nebrání opresi, neustále zkouší a bude dále testovat hranici, do jakých hlubin bídy a nesvobody se nechají ti pracující nerentiéři dotlačit pod nejrůznějšími líbivými hesly o zodpovědnosti ulice vůči společnosti a kapitálu, co jim »dává« živobytí. Samozřejmě, jinak a jinými prostředky v Londýně a trochu jinak v Mombase či Praze.

O čem nikdo neví, to nikoho netrápí, a těch pár šťouralů, co si všimli, že základní výzkum na Západě chcípnul cca před půl stoletím a od té doby jen zdokonalujeme vymyšlené předtím, no, z těch přece naděláme mediálně blázny, amatéry, pitomce, co ničemu nerozumí. Navíc určitě nemají dost titulů, do telky je nepustí, kdo by je bral vážně bez systémové certifikace. U systémově indoktrinovaných nemají puvoir.

Lež davu, pravda pochybovačů

Za Kolumba bylo pravdou to, co za ni považovala tehdejší středověká akademie, církev a miliony tehdejším systémovým autoritám věřících, nevzdělaných či samostatně nemyslících pitomců. I dnes, když se milion pitomců, po dobré propagační kampani, usnese, že slunce je ve skutečnosti modré a media to do vás budou cpát ze všech stran dnem i nocí, stane se nenormálním a idiotem každý, co nesdílí názory a emoce davu a neskáče na povel jako opice (kdo neskáče, není Čech).

Ergo, dostanete-li se přes správnou selekci informačních zdrojů, poznáte-li cenné informace, poznáte-li kontext, v které informace přicházejí, souvislosti, bez který nelze informaci analyzovat, můžete dospět k poznání reality, a co je podstatné, ke trendu vývoje. Neb skoro každá informace je kamínek v mozaice, kousíček puzzle, neb každý jev ve vývoji společnosti je dynamický, vyvíjející se v čase i v měnících se podmínkách a parametrech.

Takže dospějete k výsledku, dejme tomu, z pohledu vašich čtenářů nepravděpodobnému, excentrickému, možná unikátnímu. Pro 99 % těch, co jsou ochotni vás číst nebo vám naslouchat, jste vůl, protože všichni kolem vás tvrdí unisono opak, či něco jiného. A říkají to i ty systémem posvěcené Autority s právem zvěstovat světu jedinou bolševicky správnou cestu (jak myslet, jak vnímat a jak konat). Prostě, v okamžiku, kdy se ukáže nekompatibilita jak obsahu hard-disku, tak zejména CPU a algoritmu myšlení, nastupuje aspekt davové sebeobrany - masa má pravdu, masa má sílu - koneckonců, to už tu bylo, když se ještě proletáři všech zemí spojovali také pod jedinou bolševickou pravdou a při vyznávání »kolektivní moudrosti« indoktrinovaných soudruhů. Ona kolektivní moudrost má vždy háček - tisíc bezmozků vymyslí vždy jen blbinu, zatímco pokrok přinášeli vždy jen pochybovači o konstantách, hledači neobjeveného.

„Musí to být pravda, všechny to tak říkáme!“ tvrdí o své »moudrosti« opice Bandar-lóg v Mauglím.

Z toho cca jedno procenta příjemců »zvláštní« informace, co nepřestanou nad informací, dosud mimo jejich myšlenkový rámec, oblast preferovaného zájmu či životní zkušenosti, přemýšlet a neodhodí ji jako »pitomost«, část obratem požaduje důkazy ve formě odkazů. V tom okamžiku je pro autora obtížné rozlišit, kdo z nich je jen dozorový orgán snažící se odhalit cestu, kudy na světlo boží uniklo cosi nepatřičné, a čtenáře, kteří si nedovedou představit, že autor může něco odhalit, eventuálně vymyslet sám a hledají onu autoritu, která by uspokojila jejich potřebu po certifikaci správnosti informace, či závěrů autora. Málokdo se v diskuzi zeptá: „Jak jsi na to přišel? Jak to myslíš“. Chtějí odkaz na někoho s větší systémovou certifikací. A bez takového odkazu někteří s autorem a jeho argumenty »jezuitsky« končí. Zákonitě, protože výstupy analytiky na 3. a vyšších levelech myšlení jsou pro recipienty na nižších levelech nesrozumitelné a nepochopitelné. Ale o tom snad někdy jindy.

Dejme tomu, že se autorovi takové »zvláštní« informace podaří »prodat« trend. Nastává problém se zákonitou otázkou »kdy to bude?« Časování je přece pro jakékoli rozhodování, akci či preventivní protiakci klíčové, o tom žádný spor. Proč je to obtížné až nemožné, o tom dále.

Smrt spravedlnosti, nástup korporátní totality

Často se objevují diskuze o korporátní povaze dnešního světa. Ale pyramidální charakter globální mocenské struktury, budovaný a funkční již od časů francouzské buržoazní revoluce, jakoby se nepromítal do chápání, že žijeme v jiném světě, světě bez pravidel a dokonce bez zákonů platných PRO VŠECHNY, bez obecně závazného právního rámce. Zmizela spravedlnost, existuje jen třídní právo, coby mocenský nástroj elit. To, spolu s faktem, že ne ekonomika (ta něco produkující), ale šmelina, peníze bandy podvodníků vládnou politice celosvětově, totálně bourá podmínky pro termínově plus/mínus přesnou predikci zlomových okamžiků ve vývoji světa.

Na druhé straně, ještě nedávno fungující faktor sociálního, třídního boje pracujících mas, který silně komplikoval realizaci plánů globálních elit svojí nepředvídatelností i ekonomickými dopady, odpadl z kalkulací elit. Přeměnou na komplacentní stádo nesebevědomých, ustrašených konzumních jednotek, neschopných samoorganizace do akční, vlivné »special interest«, si to konzumní stádo samo řeklo o cestu na jatka. Popustilo, aniž by to tušilo, v chrámech konzumu otěže nekonečné, ve svém důsledku vražedné a sebevražedné nenažranosti elit, zrychlenému transferu bohatství z ulice do rukou pár všemocných, cestě k Novému světovému řádu atlantických banksterských elit.

Pokusím se vysvětlit tento aspekt termínové nepředvídatelnosti na, doslova, »historickém« příkladu.

V roce 2007 si jedna banksterská organizace, vrcholová členka wallstreetské mafie ovládající a řídící světové finanční trhy dovolila porušit instrukce té globální firmy - Oka Pyramidy. V podmínkách, kdy insiderům bylo jasno, že akumulace nesplatitelných dluhů povede ke krachu na burzách, provedla, z pohledu zákonů tržní ekonomiky správné, nezávislé rozhodnutí a začala akumulovat velké zásoby fyzického monetárního zlata v situaci, kdy ostatní členové mafie zlato vrhali na trh, aby společným úsilí cenu zlata snížili, ergo, zvýšili směnnou hodnotu US dolaru, coby světové měny. Lehman (vlastněný primárně Rothschildy) spáchal zločin - choval se tržně, sebezáchovně, z pohledu Oka »banksterskou Rodinu« zradil. Byl spektakulárně popraven, jeho majetek zcizen těmi »bratry Kočičí pracky«, kteří čelili podstatně většímu riziku bankrotu - hlavně JP Morganem a Goldman Sachsem, za souhlasu a supervize US ministerstva financí, vedeného bývalým šéfem Goldman Sachse Paulsonem. Kasíno tak popravilo posledního kapitalistu ve svých řadách.

Tato poprava byla pak využita k vydírání Kongresu USA, kdy »boží Paulson«, dle svědectví šesti Kongresmanů, prohlásil: „Buď nám těch 700 miliard (USD, později nazváno jako projekt TARP) dáte, nebo Vám ten chlívek (míněna US ekonomika) položíme!“. Impérium peněz tím současné strojovně a klacku Impéria oficiálně, v kolébce demokracie řeklo: »Jste nám cizí a zbytní, nahraditelní!« Jedna ze tří zkorumpovaných noh, na kterých stojí US demokracie, se nato zřítila do vlastních základů jako newyorské dvojičky v roce 2001. Politika se definitivně stala děvkou pánů peněz v Království vlastníků světové měny. USA byly elitami degradovány ze samolibého statutu pánů (indispensable) do role čekatelů na smrt.

Kdo to nepochopil, neví, že se totálně změnily podmínky, algoritmy pro vyhodnocování toho, co je vůbec možné v budoucnosti očekávat. Dříve nemožné se stalo, k úžasu všech, uvažujících alespoň na 3. levelu, náhle realitou s nepředpověditelnými důsledky.

Smrt tržní ekonomiky

Noví šerifové na pódiu se nespokojili jen s biliony US dolarů transferu z kapes US daňových poplatníků do kapes pár, a to dle libosti pánů peněz, ale poslali do pekel i zbytky tržního hospodářství. Komunisticky rozstříleli podstatu tržní ekonomiky, zrušili Glass-Steagallovy zákony a umožnili spekulovat s vklady střadatelů. Zplodili finanční zbraně hromadného ničení, mezi nimi derivátovou bombu. Umožnili státem posvěcené operace centrální banky k manipulacemi cenami komodit i akcií, nastartovali smrtelnou bublinu státních dluhopisů, inflaci a spekulaci podporující QE programy, které se do reálné ekonomiky vůbec nedostaly. Zkonzumovali je spekulanti a imperiální provozní spotřeba státu.

Co víc, přiměli stát změnit metodiku oceňování majetku v USA, zejména u systémových a v stádiu technického bankrotu přežívajících »too-big-to-fail« bank. Oceňování majetku »mark-to-market«, tedy z pohledu tržní ekonomiky reálné báze stanovení cen majetku burzami, poptávkou a nabídkou, bylo nahrazeno oceňováním firemním, tedy, jak si každý sám určí. Hráli a hrají o čas na podvody a zcizování majetku VŠECH ostatních.

Takže, jednoduše, jen pro ty vyvolené, neinsiderů se to netýká, máte-li majetek o tržní ceně např. 100 milionů, a oceníte-li si ho na 1 miliardu, jste pro berňák nejen »zdravá« firma, ale můžete si sáhnout na úvěry do výše té 1 miliardy, byť jste technicky bankrotář. Bankrotáři - státy i systémové pilíře korporatokracie - tak hrají s pitomci, co nemyslí a věří certifikovaným lhářům, ošklivou hru, na jejíž konci stojí holocaust FIAT měn a všech papírových slibů vyplatit v budoucnosti něco - od pojistek po důchody. Ti, co vyměnili výrobní prostředky, jakýkoli movitý, nemovitý majetek, půdu či cokoli pro život zásadního za papírové obrázky, či čísla na kontech v počítačích, se přes noc stanou chudáky. Vyměnili majetek za víru ve virtuální hodnotu stále bezcennějšího produktu a charakter/sliby prokazatelných podvodníků.

Banksteři celého světa tak během pár měsíců opustili nejen zbývající trosky kapitalismu, tržní ekonomiky, zabili trh a fungování burz a zákona poptávky a nabídky, ale systémově proběhli direktivním, plánovaným socialismem, banksterským komunismem (kde každému dle jeho protřeb) a skončili v říši šílených pohádek pro 0,01 % zdánlivě nepostižitelných gangsterů. Parazit, de facto, popravil svého hostitele - reálnou, užitné hodnoty produkující ekonomiku, připravil jí o funkční pravidla i o nárok na přežití. A teď čeká parazit na vlastní smrt. A snaží se jí oddálit.

Když jsem po Lehmanovi tvrdil, že krach je za rohem, že světový finanční systém je de-facto mrtvolou, netušil jsem, nikdo nemohl tušit, kam až angloameričtí soudruzi a jejich spolustraníci v Evropě a Japonsku dojdou při deformování tržní ekonomiky a přeformátování světa, kam dojdou v kompletní ignoraci toho, co je živí, to je potřeb reálné ekonomiky a lidských zdrojů. Tady už nejde jen o to, že byla chicagská banksterská škola ekonomického myšlení učiněna bolševickou modlou, standardem, v kterém terciální sektor je zcestně nadřízen primárnímu, ale její kazatelé se propracovali do přesvědčení, že hodnoty jsou tvořeny na burzách manipulací a pro funkčnost systému už primární, výrobní sektor nepotřebují! Odešli do »jiného« světa a bude to mít tragické následky. Jako každá srážka iluzí omezenců s objektivní realitou.

Banksterský pyramidální systém, a k němu patří i EU/ECB, fungují skvěle na základě sdílených třídních zájmů v dobách konjunktury, v dobách nekonfliktních, ale jak se situace zhoršuje, mizí třídní, mafiální a politické loajality k Oku, a s prvními příznaky »runu« na banky dochází k parcializaci zájmů, k bojům o přežití mezi bývalými soudruhy-Gordony Gekko, kdy »Greed is Good« převládne. Velcí trhají na kusy ty menší, protože ti na ulici jim přežití nezajistí.

Navíc, z logiky euroatlantické verze NWO vyplývá, že koncentrace kapitálu musí zákonitě vést k transferu majetku do jen jedněch rukou, po dobrém (prodejem či spojováním - mergery), nebo po zlém - likvidací konkurence na stále menším hřišti.

Na prahu Velkého chaosu

Kdo dnes ví, s jakými pohádkovými kousky globalističtí pánové peněz ještě přijdou, kde končí jejich invence, nebo kdy usoudí, že je potřeba »ten chlívek položit«, stvořit globální kolaps, chaos, válku mažoucí dluhy, aby z popela destrukce, který svět ještě nezažil, vzlétl spásný Fénix JEJICH nového totalitního globálního »pořádku«, který zdevastované masy obejmou coby záchranu z pekla? Kdo dnes ví, kdy se »probere ulice«, z nějakého důvodu ztratí DŮVĚRU ve férovost kasína, a runem na banky »zruší ten chlívek« sama? Predikovat davové projevy emocí, to neumí ani prorok.

Zvláště debilizovaný dav je nemodelovatelný, nepředvídatelný. S ním i termín výbuchu jeho negativních emocí.

Problémem analytika-neinsidera je distance autora termínových predikcí od jednací síně, kde padne rozhodnutí o ukončení této ošklivé hry ze 7 miliardami človíčků, od kontrolního panelu, na kterém pověřený operátor zmáčkne »START« předem připraveného a Okem odsouhlaseného devastačního procesu. Problémem je i to, že autor trendu - neinsider nezná a nemůže znát spoustu externalit, variabilit a podmínek pro zmáčknutí toho tlačítka. Některé ještě nemusí ani existovat, vždyť akce Impéria jsou stále exotičtější, chaotičtější, evidentně nedomyšlené, jakoby se jim řítil masterplan, a oni začali zmatečně improvizovat, přehodnocovat východiska. Jakoby ztráceli vůli k »dotažení« realizace svých geopolitických záměrů, jakoby z útoku, který nenese předpokládané výsledky, přešli do aktivní obrany. Jakoby se »začali bát o kejhák«.

Za takové situace, je dotaz »kdy to bude«, nepochopením základního parametru dnešního světa - přes třísetletou existenci a mediálně udržovanou legendu světa národních států - náš svět je řízen jako firma, jeho správní rada koná v souladu s vlastním business plánem a vlastními pravidly hry, a filiálky, které nejednají v souladu s tímto plánem jsou nemilosrdně ničeny k zachování realizovatelnosti dlouhodobého master plánu. Rozstřelují opozici/zrádce buď atentáty (Lincoln, Jackson, JFK a další) nebo silou, kterou jim dává totální kontrola peněz, finančních trhů, indoktrinačních vzdělávacích systémů, kontrola trhu práce a světových médií. A vše to jistí vždy nějaký velký klacek, dnes v podobě svazů letadlových lodí USA, amerického morálně (z pohledu zakladatelů USA) zdegradovaného, nájemného a za prachy všeho schopného »masa«, jehož primárním současným cílem není vyhrávat Impériu neokoloniální války o globální zdroje, ale tvořit podmínky pro Válku civilizací. Pro onu třetí Pikovu velkou válku na cestě k NWO. Pro Fénixův globální Velký Chaos, aniž by si potomci genocidních vrahů původních obyvatel Severní Ameriky uvědomovali, že USA je primární obětí realizace NWO. Pánové světa USA odepsali, roztrhne se procesem »balkanizace« na znesvářené kusy. Neb malé organizační a na centru závislé organizační jednotky jsou Okem snadněji manažované a vydíratelné - je to jen další verze »rozděl a panuj«. O nic jiného se nesnaží pánové světa v Rusku, Číně, Arábii, Latinské Americe, všude. Nesmí existovat nic, co by konkurovalo, byť i jen potencionálně, globální firmě a absolutní moci Oka. Žádný velký, silný, suverénní národní stát schopný odporu.

Nečekané potíže NWO

Proč se zdá být projekt NWO v problémech? Jak řekl Brzezinski v Montrealu již před dvěma roky na slezině globálních elit: »Ten póvl se nám začíná probouzet.« Hrubé zneužívání monopolu světové měny, provázené podvody, vydíráním, velkovražděním, totální odvrhnutí jakýchkoli po staletí platných mezinárodních dohod a úmluv, od zacházení se zajatci, mučení po celé odvrhnuté mezinárodní právo a zneužívání OSN a dalších mezinárodních organizací pro účely Impéria, nalezlo reakci v hnutí ŠOS, BRICS, útoku Impériem finančně decimovaných jaderných mocností na nejcitlivější bod a pilíř Impéria - US Dolar.

Paradoxní je, že je oprávněné se domnívat, že selhal záměr Impéria přenést svoji strojovnu do ČLR.

Kdosi, postižený koloniálním, řekněme talmudickým myšlením, ve vítězné euforii geopolitických úspěchů Oka posledních tří staletí sebevědomě přesvědčený o své neomylnosti, hrubě podcenil Asii a Rusko. Nepochopil, že neusiluje o podmanění »obyčejných« národních států atlantského typu, ale že bojuje s jinou kulturou, protivníky, jejichž státní útvary drží pohromadě nikoli silou, mamonem, ale prostřednictvím sdílené, multinárodní kultury. Opovrhl historickým poučením z tolikrát jím samým přepisovaných dějin vítězů. Hrubě podcenil kohezi, tradice, kvalitativně odlišné vztahy mezi elitami a masami těchto oponentů.

Tak jak užiteční Anglosasové a jejich pohůnci nepovažovali za lidi Indiány, za koloniální doby všechny domorodce v koloniích, tak vlastníci Impéria rasisticky podceňují a opovrhují Asiaty, černochy, Araby, Peršany, Latinoameričany. Lidé, vlastnící licenci na definování a udělování výsad práv, svobod a jiných artiklů panské kultury a vymožeností, hovoří o drtivé části globální populace jako o »non-people«, nepřiznávají jí žádná práva, kromě práva sloužit Impériu a nechat se okrádat o vše, včetně jejich budoucnosti. 2 miliony mrtvých Iráčanů s touhle sortou »takélidí« nehnou, zato útok na pařížský košer obchod zburcuje celý Západ. »Non-people« světa toto nejen vnímají, ale začaly bojovat o status lidí. Globálně, jak jinak.

Co je pro nás důležité, vlastníci dnešního Impéria přes tisíc let nenávidí Slovany, zejména Rusy, ale i nás. Po celou doložitelnou historii naší státnosti neprokazovali nic jiného, a nečekejme, že se to kvůli »Svědkům Havlovým« a pravdo-lásce někdy změní. V rámci Západu jsme rezervoárem levné, otrocké práce, talentů, nadstandardních profitů z provozů s nízkou připadnou hodnotou - odsávaných do zahraničí. Oč více si necháváme líbit, že za stejnou práci dostáváme třetinu mezd než v zemích jádra EU a platíme za služby a zboží stejně, nebo i víc, o to víc námi opovrhují. Bezohledná síla Impéria jen pro vyvolené slabostí, zbabělostí, služebníčkováním a sebepodceňováním opovrhuje vždy a všude. Respektuje jen sílu. Jen u nás žijeme v mediálním sci-fi, že se lezením do imperiální p***le prodereme k respektu ve světě. K vyšší životní úrovni. Že za to otročení budeme imperiálními elitami nakonec oceněni. Bláhovost a stupidita nikdy nebyla prostředkem k přežití národa či civilizace.

Eurasie vs. Atlantida

Plánovanou systémovou rekonstrukci světa nevnímejme jako střet Američanů s Rusy nebo Čínany, nebo chazarské Evropy s islámským civilizačním okruhem v zájmu plánů na Velký Izrael, ale jako koncepci rozbití »nepřizpůsobivých kultur a národních států na prvočinitele« silami »Rozděl a panuj«. Cizíma rukama, cizí krví elity musí vytvořit klima, podmínky pro chaos, startovací plochu spáleniště pro Fénixe prodávaného jako spása (na cestě do otroctví).

Bez nenávisti a strachu z virtuálního nepřítele nelze nic netušící masy nahnat na jatka. A tak se teď šest bohem vyvolených mediálních mocnářů snaží, seč mohou. Míru debilizace francouzských ovcí jsme nedávno měli možno sledovat v milionové demonstraci loajality k Impériu v Paříži. Repete očekávejte i na Vaší ulici, jinak to nejde. Hned potom přijde návrat povinné vojenské služby, protože Válku civilizací s dobrovolníky-žoldáky vést nelze. Je to drahé a těch, kteří by šli za peníze na jatka dobrovolně, tolik není. Nelze jít se stejnou mušketou na Talibán i a na ruské mužiky. A z bezpečí dálek si už na Rusko Tomahawky také nezastřílí.

To, co výše komentuji, může znít jako fatalistická projekce bez naděje. Tak to ale není. Opozice Impériu se mění v nepřátelství, strukturaci a realizaci paralelních globálně významných orgánů, spojování sil proti nominálně silnějšímu Atlantickému Impériu. Obě dvě stávající strany systémového konfliktu bojují, manévrují o čas. A informační válka v tom hraje veledůležitou roli. Eurasie každým dalším dnem míru sílí, Atlantida slábne inherentními rozpory, disbalancemi, roztržkami koncepcí i zájmů, degraduje průmyslová kapacita umožňující vést velkou válku, hnije Velký klacek, Západ začíná zaostávat i ve výzkumu, ve vývoji zbraňové techniky. Zejména Rusko v nedávné době prezentovalo nové zbraňové systémy a systémy elektronické války, na které Západ nemá odpověď. Jen (ukrajinský) blázen by dnes vojensky zaútočil na Rusko nebo Čínu, tedy, pokud nevrhne na jatka cizí, zbytný »untermensch« póvl a neponese za to důsledky. A do té míry pánové světa dementní snad nejsou. A ani strach z odvety jim evidentně není až tak cizí.

Finanční zbraně hromadného ničení ztrácejí vytvářením alternativních finančních, měnových a obchodních struktur a nástrojů svoji stávající ničivou aplikovatelnost. Brzy se Východ odřízne finančně i obchodně od US dolaru i celého euroatlantického kasina kompletně. Současný útok na Rusko dynamiku tohoto procesu silně zrychluje.

A navíc, Východ již konečně pochopil, že je ve světové finanční a ekonomické válce se Západem již od iránské finanční a obchodní blokády. Evidentně se přestal spoléhal na jakékoli politické síly Západu, na jejich »rozum«, »investice«, »know-how« sloužící jen a výhradně zájmům západních elit. Přestal toužit být integrální součástí nepřátelského Západu. Pochopil, k čemu, jak a komu slouží imperiální organizace jako WTO, IMF, OSN, OBSE apod., všechny ty božské NGO, od Amnesty International po Sráče v tísni, mobilizuje zdroje a lidi k »horké« válce o právo na respekt, suverenitu, život na svém a po svém, život ve stoje bez dennodenního strachu o zítřek, s imperiální vyděračskou pistolí u hlavy. Měli bychom to pochopit i my, ve svém vlastním zájmu.

Low Moral Fibre

Troufám si konstatovat, že schopnost Velkého klacku a jeho psíka NATO nabídnout Imperátorovi svoje svaly a hlavně je také silně poznamenána syndromem LMF. Když válčíte dlouho a bezvýsledně, ztratíte buď únavou pud sebezáchovy a zákonitě padnete v boji, nebo začnete používat i morálně nepřijatelné prostředky k tomu, abyste se z válečného pole dostali. LMF je zkratka »Low Moral Fibre«, a vznikla v britské Royal Air Force. I váleční hrdinové náhle začínají simulovat, dezertovat, skrývat se, předstírat nemoci i šílenství, zkrátka cokoli, aby už do těch cizích jatek nemuseli, aby přežili.

Kabinetní ukázkou skupinového projevu syndromu LMF jsou důsledky nedávných simulovaných náletů ruského SU-25 na torpédoborec US Navy »Donald Cook« v Černém moři. Když osádka americké lodi pochopila, že nesedí v odstrašujícím zázraku vojenské technologie, ale v bezmocné miliardové plechovce-rakvi, ještě na moři podali někteří přemýšliví zaměstnanci US Navy hromadně výpověď nebo žádost o přeložení na souš s tím, že do US Navy nastoupili, aby si vydělali na živobytí, ale ne umřít. No válčete s tímto lidským materiálem! A to je jeden příklad - skrývaný aspekt dnešní geopolitiky - artikl dnešní informační války.

Vyhrožování preemptivním úderem Západu se doslova každým dnem odsouvá do říše bájí a pohádek a imperiální bambitka u hlavy nepřátel i spojenců přestává fungovat. Svět se mění rychleji než mainstream vypovídá. Rychle se mění parametry pro analýzu a syntézu informací, pro predikce dalšího vývoje. Co se včera zdálo být všemocným, dnes praská ve švech, i když se o tom nepíše nebo telka tvrdí opak. Co bylo obecně přijatými pravidly, konstantami při posuzování včera, chaotičnost a nepochopitelnost prohlášení i akcí Impéria, časté změny směrování (kličkování mezi neřešitelnými problémy bez známého receptu na kůru), mění dlouhodobou prognostiku, trendování nemožným.

Zapeklitá situace, prognózujte, odpovídejte na otázky »kdy to bude«, když banksterská pravidla hry dneška mohou být zítra už zase jiná. Taková, co si ani nevymyslíme. Prognózujte v okamžiku, kdy desítky událostí na finančních trzích hulákají do světa, že kartel centrálních bank ztratil kontrolu, je bez munice, bez návodu, co dál, nic už nefunguje, začínají runy na banky, investoři, i institucionální, utíkají do krytů s voláním »Save Your Souls« (spaste svoje duše) a »Run for Exit« (vypadněte odtud, míněno z finančních trhů a papírových instrumentů). Téhle spekulantské chásce teď dočasně patří svět. A bortí se jim pod nohama.

Někteří znalci svobodozednářských symbolů soudí dle obálky Economistu, že »The Event«, (velká událost) se bude konat 11. března 2015. Jiní soudí na 11. května 2015. Co se mne týká, může to stejně tak být za hodinu, nebo zítra, nebo jindy, ale rok 2015 vstoupí do historie zcela určitě.

A je zcela nepodstatné, zda bude použit plán A nebo plán B, a v jakém pořadí. Tedy, jestli nějaký velký průser typu Dvojiček na daleko větším levelu, odpovídacímu účelu spuštění systémové změny světa, způsobí nejdříve velkou válku a pak krach světového finančního systému, nebo naopak. Ale plán C prostě není, oni věřitelé a páni peněz ty dluhy neodepíší, protože dluhové otroctví je jádrem moci současných globalistů. A ani výmarská hyperinflační cesta tím plánem C už nemůže být. Přestalo to být matematicky možné. Překročili jsme už Rubikon.

Co se s tím dá dělat?

Přichází čas, kdy se budeme sami sebe ptát, co dál, co s tím, s kým a jak sami, ve světě bez přátel a spojenců, zvládneme těžkou budoucnost. Západ nedávno slavil, ze všech možných míst na světě v Ypres, ZAČÁTEK 1. Světové války. Východ letos slaví po sedmdesáté KONEC 2. světové války. Jak příznačné, symbolické, kulturně vypovídající!

Ti, kdo touží po světě míru a toleranci, bez parazitů a válečných štváčů, by se měli zamyslet nad tím, zda není čas udělat čelem vzad. Zda chceme dát žrát hlínu, radostně pracovat za český bakšiš pro cizí pány, přitom platit světové i vyšší ceny za svoje živobytí, aby se vlastníci našeho bohem milovaného protektorátu měli ještě lépe na náš úkor. Pro scestný pocit, že patříme k těm, co vládnou dnes světu. My, tedy dominantně Slované. Ti Slované, se kterými si západní elity vytírají řiť po staletí. Proč by měly dělat nyní něco jinak? Dokonce nám tvrdí, že nás dusí a odírají, protože se nám to tak líbí, protože to sami chceme! (Díky Coca Colo, díky zahraniční řetězce, díky zahraniční vlastníci, vycucávající tuto zemi a přelévající její bohatství domů - my tu facku potřebujeme, abychom se probrali ze zfetovaných snů o své roli v téhle velké hře na největšího evropského blbce). Nečekejme, že za svoje nesebevědomé slouhovství vůči aktuální Alfě, plivání na politicky korektní stranu, lezení do řiti, které jsme jako národ ukradeni, budeme nějak odměněni. Nebudeme. Na Západě, ani na Východě.

I déšť lží jednoho dne skončí, kulisy padnou - a lidí, kteří budou schopni se orientovat v novém světě, pracovat s novou realitou, používat vlastní mozek, chovat se moudře a racionálně, bude zase třeba. Zajatci padlých kulis, virtuálního světa asociálního a amorálního konce Impérií se nositeli nových pochodní nemohou stát. Když bloudím nebo nevím, kam chci jít a kudy, také do cíle nedojdu.

Držme si klobouky. Na konci tunelu je světlo. Je to sice zatím onen euro-atlantický vlak mariánských hvězd, ale až přejede, přeživší získají šanci žít jinak, lépe. Ne ve světě, kde je člověk člověku vlkem. V meritorním světě vzájemné tolerance, spolupráce a míru. Bez pistole u hlavy. Přestal to být jen sen. Sami si píšeme svůj osud. Sami si budeme muset svoji lepší budoucnost vybojovat, nikdo nám ji na podnosu nepřinese. Ale tato lokálka, v kterém právě vlastním přičiněním, vlastní naivitou sedíme už čtvrt století, dál nejede, protože nemá kam a nemá páru ...... nakonec každému nezbude nic jiného, než zdvihnout zadek, vystoupit a najít si ten funkční, nám blízký vlak, co jede dál a lépe. Ve kterém nebudeme jen dočasně tolerováni.

Co s teroristy?

Jezevec 16.9.2016

Přicházím do věku, charakteristického spoustou zkušeností, na které nikdo není zvědavý. O jednu se přesto podělím.

Evropa čím dál častěji čelí (a obávám se, že i bude čelit) nám nepochopitelné explozi teroristického násilí. Páchaného primitivy, kteří se nebojí že umřou, protože nebe na ně dle »jejich verze koránu« čeká právě po jejich sviňské »mučednické« smrti. A čím víc pohanských psů při tom zabijí a pošlou do pekla, tím větší slasti a tím víc panen je v muslimském ráji čeká.

Je nad slunce jasnější, že naše silové a bezpečnostní složky, vycvičené dle „starých“ metod chytit-zavřít-převychovat - absolutně nevědí, co s tím. Atentátníci se nám vysmívají, k našemu životu nemají žádnou úctu a po vlastní smrti lační, nijak neváhají sami při útoku přijít o život. A to z nich dělá zdánlivě neporazitelné válečníky, protože v podstatě je nemůžeme nijak potrestat.

Ve fešáckém kriminále budou za hrdiny, obvykle tam dosáhnou daleko lepší životní úrovně než by měli na svobodě. Ke svému nesmírnému pobavení dostanou »za trest« zdarma byt a stravu, za naše peníze přístup k muslimskému vzdělání a v západní Evropě i nalejvárnu od radikálnějších soukmenovců. Často se po jejich propuštění koná další násilí. Přitom zavřít můžou, pustit musej - pustěj - a znova se rozjede vláček. A znova se bude konspirovat a vraždit. Oni se nebojí smrti, na rozdíl od nás. A dříve či později se jim povede spáchat rituální sebevraždu, a pár nás psů vzít s sebou.

Takže - je to konečná? Jsme proti tomu skutečně bezmocní?

Nemyslím si to.

A ani moji muslimští přátelé si nemyslí, že naše situace je beznadějná. Akorát v sobě musíme najít sílu přestat jít na teroristy způsobem, ze kterého mají srandu - a začít jim chystat medicínu, ze které budu mít strach víc než ze smrti. Prostě se přizpůsobit jejich středověkým metodám a způsobu myšlení a najít co jim vadí. A domníváme se, že jsou to tyto postuláty:

1) Každému sebevražednému atentátníkovi zaručíme, že se do muslimského nebe nedostane.

Návod nám k tomu dává samo jejich náboženství: všechny jeho posbírané ostatky nepředáme příbuzným k pravověrnému muslimskému pohřbu s imámem a s plačkami, ale pěkně veřejně vykoupeme ve vepřové krvi, zabalíme do prasečí kůže a pro jistotu spálíme, aby se to už nedalo napravit. Popel pak třeba ještě rituálně znesvětíme pohřbem na židovské půdě, aby to měl fakt tutový.

(Poznámka SW: Aby to nevadilo Židům (ti by také ječeli!), přimlouval bych se za umletí a zkrmení ve vepříně. Prasatům to je jedno. Ale s natočením videa - tak jako Rusové zatočili se Somálskými piráty.)

Jistěže začnou nějací muslimové kvičet, že tohle se muslimům dělat nesmí. Tak ty hned můžeme pochytat. Vždyť islám je přece mír, nebo ne? Islám je nenásilí! Žádný atentátník, co kdy vraždil za řevu „alláhakbááár“, podle nich není muslimem, to vždycky byl jen nějaký pomatenec, co s islámem neměl a nemá naprosto nic společného, takže to rozhodně nebyl muslim. Islám přece terorismus neschvaluje a nehlásá a všichni slušní muslimové atentáty odsuzují!

Fajn. Přesně tyhle slušné muslimy potřebujeme mít na své straně, aby nám pomohli co nejkvalitněji rituálně znesvětit vrahovy ostatky, takže se po smrti nedostane ani na dohled od musulmanského ráje. Litovat ho nebudou, není to přece muslim!

A přesně tady jsem si jako bílý ďaur začal rozumět se svými muslimskými přáteli a kolegy, se kterými jsem o tom diskutoval. Pro slušné muslimy, pro které islám opravdu znamená mír a nechtějí nás ani ve skrytu duše zabíjet je i v jejich zájmu, aby násilní nemuslimové, kteří se za muslimy jen vydávali, odcházeli na onen svět zřetelně označeni (nejlépe v podobě vepřové kejdy).

Budiž jim to dopřáno bezvýhradně.

2) Pokud se náhodou nějakému útočníkovi povede přežít, nebo nám bude nějak vyhrožovat, a dostane se do našeho vězení - zřídíme jim speciální rituální vězení pro nemuslimy.

Žádné modlení, žádné muslimské potravní zvyky, žádný halal, ramadán a jiné vymoženosti. Zavřít na cely s osobami islám znesvěcujícími, zakázat styk s muslimy sedícími za prosté zločiny, samozřejmě těmto nemuslimům nepovolit styk s islámskými duchovními, a uvést je do podmínek života vylučujících budoucí přijetí v muslimském nebi. Žádná holoubátka ani jehněčí! Denně vepřový bůček na sto způsobů, chleba namazaný zásadně pravou vepřovou paštikou!

Žer nebo zdechni!

Prostě každý terorista, kterému se omylem povede přežít - nebo kterého chytnou, jak něco chystá - si musí být naprosto jistý, že z podmínek, jakým bude vystaven v evropském vězení, se do muslimského nebe nedostane ani na doslech. Protože to není muslim - konal v rozporu s mírumilovným nenásilným islámem, a proto nemá nárok na zacházení jako s muslimem.

A pokud v té base opravdu zdechne, použije se program pro první bod.

Rovněž každý mírumilovný a nenásilný muslim, který něco cekne na téma »neserte nás, nebo se zradikalizujeme« - super! Přesně tyhle potřebujeme v té mlčící většině najít, pochytat, a tvrdě vypakovat. Máme přece paragrafy za nabádání k trestnému činu! Do tří hodin v poutech na rukou opustit republiku - anebo šup do té speciální kategorie věznice pro ne-muslimy.

Tuto strategii jsem konzultoval během uplynulých roků s více muslimy. Rozhořčený odsudek brzo vystřídal zdvořilý zájem, a pak souhlas. A upřímný hněv na ty šmejdy, co islámu kazí pověst. A přesně tohle my potřebujeme! Milionů muslimů už se nezbavíme, to je důsledek sebevražedné politiky Evropské komise a tupé lhostejnosti evropského parlamentu. Ale potřebujeme mít na své straně ty nevraždivé.

Takže shodli jsme se ještě na třetí kapitole.

3) Pokud se má integrace muslimů podařit, musíme založit umírněné školy islámu, kde budou námi najatí a všeobecně uznávaní odborníci na islám vyučovat nějakou mírnou formu islámu, a povedou k ní své posluchače.

Hovadina? Ještě si to podhoubí vychovávat a podporovat je v jejich temnu?

Ne, to není sranda!

Dnes nic takového v Evropě nevidíme. V islámských duchovních centrech vyučuje islám nějaká šestá či patnáctá kategorie duchovních. Často nedovzdělaní, kteří mají možná střední školu a fousy, ale sotva umí číst. A přesto mají mezi svými posluchači obrovskou autoritu. Tak tohle my musíme převrátit v náš úspěch. My nebudeme jen potírat násilné učitele islámu (to taky) - my budeme hlavně nakupovat, vzdělávat a instalovat moudré a mírné učitele islámu.

Islám naštěstí nemá žádný jednotící prvek, žádného papeže. Takže v podstatě každý lokální imám si může vykládat co chce, a vždycky si posluchače najde. A v tom je obrovský potenciál. Většina muslimů nechodí do svých mešit protože by se jim tam nějak zvlášť líbilo, že by si (jako my Evropané) vybírali faráře co pěkně káže (a když nám farář nesedí, tak tam prostě nejdeme, nebo jdeme jinam). Oni tam chodí protože to je nejbližší mešita! A nekriticky tam odtud přijímají úplně cokoliv. Přiznávám, že sám jsem byl dlouholetým zastáncem tvrdé šikany všech veřejných projevů islámu v naší civilizaci, včetně například zákazu možnosti vyučovat a kázat. Ale domnívám se nyní, že v této věci jsem se asi mýlil. Latentní »radikalizace« muslimů, jak se všichni vždycky tak strašně diví, že si nikdo ničeho nevšiml - má prostě často kořeny v naší povýšené lhostejnosti, co si ten „muslimský póvl“ u nás dělá. A pak vypatlanec potká vypatlance a vymyslí spolu kýbl hřebíků zalitých irským hnojivem, protože nikdy v životě nepromluvili s někým normálním.

Nemám obavy, že by mezi nás, bílé ďaury na prohnilý, dekadentní Západ, muslimové poslali svou intelektuální elitu... tak jako pro katolického kněze bude vrchol služby Vatikán a ne Rumunsko, ani pro muslimského imáma určitě nebude výhrou periferie špinavého velkoměsta v cizí zemi. Nepochybuji, že do Molenbecku nebo do Prahy se chodí za trest, nebo tam jede ten, koho nechtěli už ani v Afghánistánu - muslimská duchovní oligarchie se touží dostat do Dubaje a k bohatým Saúdům. Takže my tuhle jejich elitu musíme najít, koupit, nalákat a přesídlit sem. Ať si pak jejich kasty udělají pořádek mezi sebou, ať se naposledy porvou, ať se navzájem udávají a peskují, a když na tom budou trvat, tak ať se třeba i vyvraždí. A nechť tady zbudou jen ti, kteří budou vyučovat opravdu sluníčkový islám. I před ním se jistě mějme na pozoru a mějme ho pod dohledem. Ale potírání násilného islámu bez vyučování jeho civilizovaných forem je kocourkovským vyháněním tmy. Někdy stačí otevřít okno a pustit dovnitř trochu světla. Ocení to i ti mírní muslimové, kteří dosud neměli kam jít, a třeba nás pak nebudou tolik chtít zabít. Kdo ví.

Ale že na ulicích země pod těmito dvěma prvními zákony už netřeskne ani jeden atentátník, s tím bych si byl téměř jist.

Prefabrikace veřejného mínění

(Jak fungují české mediální agentury pro průzkum veřejného mínění?)

Exkluzivní výpověď zaměstnance o praktikách, spin doctoringu, plánování výsledků průzkumů, prefabrikace volebních preferencí, ovlivňování nerozhodnutých voličů, opakování průzkumu, pokud výsledek nedopadl podle představ a další machinace!

Redakce AE News přinesla exkluzivní rozhovor s vrcholovým manažerem renomované agentury pro průzkum veřejného mínění v Česku. Exkluzivní rozhovor, šokující svědectví, bez cenzury a natvrdo. Jelikož je osoba u této agentury stále zaměstnána, je rozhovor upravený, aby byla zaručena bezpečnost a anonymita whistleblowera, jehož výpověď nemá v historii české žurnalistiky obdoby. Svědectví je natolik závažné, že je přebírám i zde.

Česká televize - "Propaganda machine"

Popravdě, pro nás jsou informace z rozhovoru známými fakty, ovšem je to poprvé, kdy někdo vystoupil se svědectvím přímo zpoza informační barikády těchto agentur. Redakce AE News si ověřila tuto osobu i skutečnost, že opravdu u agentury působí. Jméno osoby je na její žádost v textu změněná. Po poradě s právníkem vyplynula nutnost neuveřejnit jméno agentury, kvůli zachování korektního rozměru článku, neboť kontaktování agentury s žádostí o vyjádření k informacím by informátora vystavilo riziku odhalení ze strany jeho zaměstnavatele. Nejde o ověřování validity jednotlivých informací a událostí, ale o poskytnutí publikačního prostoru lidem, kteří chtějí přinést svá svědectví. Cílem článku není obvinění konkrétní agentury z něčeho nekalého, jde o svědecký pohled na podivné praktiky v českých mediálních agenturách. Finální verze a redakční úpravy článku byly odsouhlaseny po vzájemné dohodě.

Mediální propaganda pohledem zevnitř agentury

Petře, můžete našim čtenářům říct něco bližšího o sobě?

Pracuji pro agenturu už velmi dlouho, počet let nechci kvůli identifikaci uvádět. Vystudoval jsem zahraniční politologii a mediální vztahy, stejně jako někteří moji kolegové a v agentuře pracuji na pozici manažera. O rodině nechci hovořit, nerad bych je nějak ohrozil nebo identifikoval sám sebe v médiích. Nabídl jsem anonymní rozhovor i jedné komerční české televizi, ale odmítli mne bez udání důvodu. Rozhodl jsem se tedy informace uveřejnit anonymně na internetu a AE News mi přišlo jako vhodná platforma, protože umožňujete publikování informací od anonymních whistleblowerů. O vás jsem se dozvěděl teprve nedávno v souvislosti s kauzou červených lístků proti prezidentovi Zemanovi. Nastal čas, aby někdo udělal to, co je nutné. Aby lidé věděli, jak je s nimi manipulováno ze strany médií.

Proč jste se rozhodl promluvit?

Události okolo tendencí a snah o svržení českého prezidenta jsou plně v souladu s tím, na čem jsme v agentuře pracovali i ve spolupráci s Českou Televizí a poslední vývoj v tomto veřejnoprávním médiu je opravdu neskutečný převrat, se kterým nikdo z dozorových institucí nechce nebo spíš neumí nic udělat a já nehodlám nečinně přihlížet. Ty informace, které o nich máme, jsou v podstatě v té poloze, že z České Televize se stala neřízená střela, neovladatelné těleso, kterého se zmocnili bývalí aktivisté okolo vůdců známého »spacákového povstání«, tedy lidé z okolí bývalého prezidenta Václava Havla a Jana Rumla.

Chcete říct, že současná kampaň proti Zemanovi je řízena z Kavčích Hor tzv. Havlisty?

Není odtamtud řízená, je odtamtud pouze medializována. Zato ale velmi intenzivně. Řízena je však odjinud.

Počítám, že oba víme, kdo ji řídí.

Ano, ta kampaň pochází přímo od amerických mediálních poradců ministerstva zahraničí Spojených států amerických a od jejich detašovaných pracovišť na ambasádách, od lidí, kteří řídili rozvrat v Kyjevě na konci minulého roku. Jsou to stejní lidé, kteří dnes řídí prefabrikaci průzkumů veřejného mínění v České Republice, kteří financují tyto průzkumy a pomáhají logisticky zajišťovat hlavní eventy v ulicích.

Hyde park (s pečlivě vybíranými účastníky)

Co to je prefabrikace?

To je předpříprava mediálního mínění odvozeného od plánovaného předpokladu průzkumu občanských postojů a názorů. Je to hlavní model ovlivňování myšlení obyvatelstva v západních zemích a USA. Skrze prefabrikaci lze rozpoutat revoluci nebo i válku, zvrátit výsledek voleb na poslední chvíli, dostat neparlamentní stranu do sněmovny, zajistit rezoluci rady OSN, prakticky cokoliv.

To zní opravdu děsivě, jak to funguje?

V principu jde o Machiavelismus implementovaný do mediálního prostoru 21. století. Funguje to tak, že mediální agentura, která dělá průzkum veřejného mínění, podsune veřejnosti nejprve prefabrikát. To znamená uměle vytvořený konstrukt, který veřejnost velmi rychle pojme v podvědomí za svůj vlastní názor. V tom spočívá princip a největší síla. Dokonalým prefabrikátem se stala tragédie letu MH17 na Ukrajině. Média bez jediného důkazu nebo stanoviska vyšetřovatelů podstrčila veřejnosti prefabrikát o vině Ruska a pro-ruských separatistů. Tyto prefabrikáty jsou ihned vzápětí testovány v průzkumech veřejného mínění. Pokud se prefabrikát uchytí, začne se s ním pracovat jako s nezvratným faktem, pravdou, a následně média a tiskové agentury začnou prefabrikát šířit do médií.

V Česku jste pracoval na nějakém prefabrikátu?

Ano, byla to předvolební kampaň hnutí ANO. V podstatě šlo o to, abychom pomohli vytvořit v očích nerozhodnutých voličů prefabrikovanou představu o tom, že neznámé hnutí ANO v preferencích roste a že představuje alternativu vůči zavedeným stranám v době, kdy o hnutí nikdo ještě nevěděl.

Jak to probíhalo?

Nejprve jsme museli analyzovat vzorek našich vybraných respondentů, které na projekt použijeme z naší databáze. Většina veřejnosti si totiž myslí, že průzkum probíhá na ulici nebo náhodným telefonováním na různá náhodná čísla. I když i to se někdy používá, je to jen zcela výjimečně, protože z náhodných dotazů náhodných osob nelze tak snadno sestavit reprezentativní vzorek. Veřejnost si myslí, že při průzkumu se používá faktor náhody.

A tak to nefunguje?

Kdepak. Na průzkumech se podílí vzorek tzv. »vybraných respondentů«. To jsou osoby, které s naší agenturou spolupracují. My o nich máme sociologický a profesní profil, známé jejich rodiny, přátele, zaměstnání, rodinný příjem a vše ostatní, abychom mohli respondenta zařadit do určité sociální skupiny. Množina těchto respondentů potom vytvoří tzv. reprezentativní vzorek, se kterým se dál pracuje.

Počkat, takže to znamená, že vy víte, jak kdo bude na jaké otázky přibližně odpovídat?

Ano, víme to s vysokou přesností. Obecně můžeme říct, že známe dopředu reakci respondenta na určité téma s přesností převyšující 90% pravděpodobnosti. Dokážeme tedy naplánovat výsledek zadaného průzkumu klienta, aniž bychom zfalšovali jediný checkbox. To je nezbytné pro agenturu a její přežití.

Proboha, ale to znamená, že ten průzkum je zfalšovaný, ne?

To právě není. Pouze prefabrikovaný. Nikdo nefalšuje odpovědi respondentů. My pouze zajistíme, že otázky budou položeny na stůl vybraným respondentům, o kterých bezpečně víme, že odpoví podle našich představ, resp. podle představ zadavatele. Většina zadavatelů nechce zjistit názor veřejnosti, ale chce potvrdit svůj předpoklad. To se mnohdy rozchází s výsledky průzkumů, a potom klient chce buď průzkum opakovat, anebo od nás odejde ke konkurenci, kde mu vyjde lepší výsledek průzkumu. Možná vás to překvapí, ale většina průzkumů je placena až v okamžiku, kdy je klient o něčem přesvědčen a očekává pouhé potvrzení z průzkumu. Že by nám někdo dal zakázku bez představy, jak výsledek dopadne, to se stává jen málokdy.

|

když informace koliduje se zpravodajským rámcem Čt,

editoři z projevu prezidenta vystřihnou jméno oligarchy...

Takže průzkumy slouží spíš jako podklad pro nějaké teze nebo tvrzení?

V devíti z deseti případů jde o tzv. konfirmační průzkumy, tedy jak název napovídá, průzkumy, které mají něco zadavatelovi potvrdit. Pokud nepotvrdí, bude problém. A to se potom průzkum obvykle opakuje, třeba i několikrát, dokud se výsledek nedostaví. Empirických průzkumů, tedy těch, které nic dopředu nepředpokládají ze strany zadavatele, těch je opravdu minimum a každým rokem jich je méně.

Kdo si u vás objednává prefabrikované výsledky?

Různé subjekty. Od politických stran mimo i uvnitř poslanecké sněmovny, přes média až po soukromé firmy. Např. Česká Televize si zažádá o průzkum na téma soužití Čechů s menšinami. Ta otázka na respondenty zní: »Bydleli byste s Romy v jednom domě?« a když my uděláme průzkum, ten výsledek je takový, jaký asi sami tušíte, a nám přijde potom z České Televize reakce, že ten průzkum chtějí udělat znovu, protože »výsledek průzkumu nezapadl do konceptu jejich zpravodajství«. Takže oni nám pošlou novou upravenou otázku a ta zní: »Jak hodnotíte soužití s menšinami?«

A ten výsledek vyjde podruhé jinak?

Jistě. Však otázka je podruhé již zcela neutrální. V televizi se to ale potom interpretuje tak, že čeští občané mají od minulého roku lepší pohled na spolužití s etnickými menšinami a Romy zejména. Někdy děláme průzkum pro klienta i 4x po sobě, než je konečně spokojen. Platí ale pochopitelně jen za jeden průzkum, ten, který mu vyhovuje. Agentura si nemůže dovolit o klienta přijít.

Byl tohle důvod obrovských rozporů v průzkumech před volbami do parlamentu v roce 2010?

Ano, ČSSD tehdy chtěla výsledky za každou cenu materializovat v průzkumech, neměli čas na prefabrikaci postojů občanů, to vyžaduje čas a peníze v mediálním prostoru. Prostě nabídli peníze jenom na průzkumy a chtěli výsledek. Když nebyl podle jejich představ, šli ke konkurenci. ČSSD tehdy měla přitom dost času zainvestovat do finančně náročnějšího spin doctoringu a přetavit ty »zdoktorované« průzkumy v reálný výsledek.

Co je to spin doctoring?

To je technika předvolebního boje, kdy donutíte média postavit otázku veřejné volební diskuse okolo jediného a mnohdy úplně banálního zástupného tématu. Vezmete si téma, ve kterém je vaše strana nejsilnější a váš největší soupeř nejslabší. Prefabrikovaný průzkum veřejného mínění, o který se postaráme my, pak ukáže, že toto téma zajímá voliče nejvíc. Najednou to spustí lavinu a pár takovýchto průzkumů změní výsledek voleb. A také změnil.

Takže se přiznáváte, že jste potopili Jiřího Paroubka v roce 2010?

Okolo Jiřího Paroubka se podařilo pravici roztočit spin doctoring poslední měsíc před volbami v roce 2010. Strany TOP09 a ODS si objednávaly desítky prefabrikovaných průzkumů, které měly za cíl vyvolat dojem, že Jiří Paroubek škodí ČSSD. Ve skutečnosti to bylo jinak, on byl pro ČSSD jejich nejsilnější postava, ale spin zafungoval a veřejnost tomu začala opravdu věřit, najednou se začaly ozývat hlasy i zevnitř ČSSD, že Paroubek není dobrý lídr. Byl to jeden z nejlepších spinů posledních 20 let, pravici se podařilo pomocí tohoto spinu zlikvidovat předsedu nejsilnější politické strany v té době. ČSSD měla spoustu munice, jak tehdy oslabit pravici, ale neschopným managementem volební kampaně ČSSD ze strany pana Tvrdíka to dopadlo pro Jiřího Paroubka katastrofálně.

€ - měl na svědomí

katastrofální propad Čssd při volbách v roce 2010...

Zmínil jste protesty proti Zemanovi. Jde také o spin?

Ano, ale to není česká práce. To je řízené ze zahraničí. Cílem spinu okolo Zemana je vytvořit mediální prefabrikát, který pojme česká veřejnost za svůj názor, že český prezident škodí této zemi a že když lidé vyjdou do ulic, aby měli pocit, že je to jejich volba a jejich rozhodnutí, že tam jsou. Stále ale tvrdím, že bez 17. listopadu by nikdy nevyšlo do ulic tolik lidí. V tomto ohledu pouze spin využil příležitost tohoto svátku naakumulovat co nejvíce lidí do průvodu. Průvod s peticí na Pražský Hrad před několika dny měl už potom pouze nějakých 200 až 500 lidí. Čili, jak vidíte, nejde o národní hnutí proti prezidentovi, jde o mediální spin.

Jsou protesty proti Zemanovi legitimní?

Nejde o to, jestli jsou legitimní, jde o to, že jsou zcela absurdní. Miloš Zeman je totiž široko daleko v Evropě jediný politik, který hájí národní zájmy své země při návštěvách v cizině jako lev, o Zemanovi víme, že je národní patriot a kdyby takovým patriotem býval třeba Václav Havel, těžko by dnes stála jeho busta v hlavním městě USA, ale byla by v Česku, nejlépe někde na Václavském náměstí. To, že k tomu nedošlo a že na tom Václaváku jeho busta nebo socha není, to je znamením, že Václav Havel se netěší oblibě u české veřejnosti, tedy rozhodně ne u většiny. Miloš Zeman je terčem velmi agresivního spinu, který jsem ještě nezažil. Já tomu říkám »majdanizace« českého mediálního prostředí. Zeman jako nepřítel č. 1, podobně jako Janukovyč v Kyjevě počátkem tohoto roku.

Jak se vlastně podsouvá veřejnosti cizí názor? Tedy jak se dělá ta »prefabrikace«? Jak to vypadá krok za krokem?

Tak především je třeba na toto mít peníze. Prefabrikace vyžaduje mediální prostor (noviny, servery a televize) a prefabrikované průzkumy veřejného mínění. Když přijde klient, např. nové politické hnutí, které se chce dostat do sněmovny, tak my jim poradíme spinová témata, doporučíme jim mediální prostor v televizi a připravíme sérii šesti až osmi prefabrikovaných průzkumů, které posílí spinová témata a vyvolají ve veřejnosti představu, že nové hnutí má našlápnuto k dobrému výsledku. To je hlavní motor celého projektu.

Aha, takže oni potom s těmi průzkumy od vás jdou do médií, aby jim tam dali prostor?

Ano. Pokud průzkumy ukazují růst preferencí strany, v médiích tomu uvěří a voliči tomu také věří a média je pustí do vysílání. A nerozhodnutí voliči mají tendenci takovou stranu vyzkoušet a hlasovat pro ní. Politická základna nerozhodnutých voličů je v ČR obrovská. Jsou to lidé, kteří rádi experimentují, ale zároveň neradi dávají hlas někomu, kdo se do sněmovny nedostane. My tedy připravíme podmínky k tomu, aby byli přesvědčení, že nové hnutí má trvalý růst a určitě se do sněmovny dostane. V případě Věcí Veřejných a hnutí ANO se nám to povedlo.

Často se hovoří o začarovaném kruhu pro nové politické subjekty, že nemají mediální prostor...

Tak přesně pro tohle zde jsou mediální a průzkumové agentury, aby ten kruh rozsekly. Do médií se dostanete pouze v případě, že máte šanci na zajímavý výsledek ve volbách. Abyste ale měli šanci na zajímavý výsledek, musíte se dostat do médií, aby se o vás voliči vůbec dozvěděli. Ale protože do médií se dostanete teprve až poté, co získáte dostatek voličů, tak to znamená, že se pohybujete v kruhu. My dokážeme ten kruh prolomit tím, že zajistíme prefabrikované průzkumy ukazující růst preferencí díky spinovým tématům, které posuneme sami do médií a položíme rovnítko mezi spinové téma a nový politický subjekt, který se s tímto spinovým tématem umí nejlépe vypořádat.

Hnutí ANO Andreje Babiše je tedy produktem prefabrikátů a spinu?

Samozřejmě, však ANO si rezervovalo průzkumy u mnoha agentur už rok před volbami, v době, kdy ještě nikdo netušil, že vůbec nějaké předčasné volby na podzim v roce 2013 proběhnou. My jsme dostali do ruky průzkum na jaře 2013, kde figurovalo tehdy neznámé hnutí ANO s preferencemi postupně od 3 do 11 procent a já sám jsem netušil, odkud se to exotické hnutí vzalo a bylo mi jasné, že se dívám na prefabrikovaný průzkum od konkurence. Už tehdy totiž běžel u konkurence spin a prefabrikovaný průzkum, ústředním bodem Babišova spinu bylo »zatočení s korupcí« a »Babiš má tolik peněz, že nebude v politice krást«. Lidé tomu uvěřili. Poté, co Agrofert zakoupil Mafru, začala doslova tsunami mediálního spinu a průzkumy vyráběly obraz rostoucích preferencí hnutí ANO, které ještě tehdy ve skutečnosti ale nerostly. Byl to jen prefabrikát. Podílela se na tom i ČT s průzkumy, které brala od nás a od kolegů z konkurence. Prefabrikace ANO začala fungovat v poctivých empirických průzkumech na přelomu srpna a září 2013. Veřejnost tehdy konečně vzala růst prefabrikovaných preferencí ANO za svůj názor a lidé opravdu pro ANO nakonec hlasovali.

Volební model, podstrkávaný voličům.*RTak chceme, abyste volili!

Prefabrikovaný volební model nebo empirika? Člověk mimo agenturu jedno od druhého nerozezná...

Samotný prefabrikovaný průzkum probíhá jak?

Vybereme z naší databáze respondenty, kteří sebe definují jako nerozhodnuté voliče a mají tendenci zkoušet nové perspektivní strany. Vzorek respondentů konfrontujeme se vzorkem bez prefabrikace. Tím ověřujeme skutečnost a radíme klientovi, co by měl udělat a změnit, aby se prefabrikát začal přetavovat v realitu v empirice.

Čili to je doslova vaření výsledků voleb na objednávku?

Ano, je to technika převzatá z amerických volebních kampaní. Tam jsou průzkumové agentury doslova závislé na spinech a na výrobě výsledků voleb. Ten level je tam úplně někde jinde. Koneckonců, kde jinde než v USA by si lidé zvolili do svého čela neznámého politika, o kterém nikdy v životě neslyšeli, který je černoch a který nebyl nikdy politickým matadorem a pomáhal v kanceláři charity na předměstí Chicaga. Spinové téma »Change« a »Yes, We Can!« srovnalo republikánskou kampaň se zemí. V Česku byl předmětem spinu při prezidentské kandidatuře i Jan Švejnar a Jan Fischer, ale jejich americky řízené kampaně dojely na zoufale nízkou volební disciplínu mladých voličů, kteří dlouhodobě chodí k volbám ve větších počtech jen v Praze a Brně, zbytek republiky je válcují voliči nad 45 let věku. Spinová témata v Česku přitom oslovují hlavně prvovoliče, starší osoby mnohem méně.

Čím starší ročník, tím menší pravděpodobnost, že podlehne spinu.

Mládež nakonec hlasovala pro Karla Schwarzenberga, ne?

Ano, ta kampaň byla povedená, kníže s čírem jako pankáč oslovil mladé voliče i díky své jadrné mluvě (hovno, prdel, neposrat se z toho...), která mladým lidem u Karla Schwarzenberga nevadí, na rozdíl od prezidenta Miloše Zemana. Dodnes mne udivuje, že ti lidé nemají trochu sebereflexe.

Kdo bude podle vás zvolen prezidentem po Miloši Zemanovi v roce 2018?

Pokud se nestane v Česku něco na způsob kyjevského Majdanu, bude to opět Miloš Zeman. Na to si můžete i vsadit. Česká veřejnost nemá na výběr jiného kandidáta, na kterém by byl volební konsenzus a který by nabídl více, než může nabídnout Miloš Zeman. Existují tu ale dvě hrozby: zrušení přímé volby prezidenta a odvolání prezidenta pro neschopnost výkonu funkce.

Opravdu podle vás hrozí svržení prezidenta?

Američané ho na hradě nechtějí. A nechce ho tam ani Brusel. Tady na AE News jsem o tom četl od vás článek, který vyvolal v českých médiích rozruch, pro mne to není překvapení, tohle je standardní práce amerického velvyslanectví, stejně takto řídili i demonstrace v Berlíně proti Merkelové minulý rok, načež Merkelová obrátila svůj vstřícný postoj vůči Rusku o 180 stupňů, a to nebyla náhoda. Německé i české neziskovky používají stejné scénáře a šablony při demonstracích. Anglické transparenty, anglicky mluvící poradce, není to nic, co bychom u nás v agentuře neznali. Američané nejsou příliš dobří s utajením v těchto záležitostech, jim to ale nevadí. Oni vydají např. dementi a tím to pro ně končí. Pokud jsem si všiml, dementovali i váš článek. Ale to nic neznamená. Oni vydávali dementi i o tom, že nijak nezasahují do politiky Íránu před vypuknutím Íránské revoluce, přičemž těmto dementi nevěřili potom ani samotní američtí zákonodárci.

€

bizarní výzva cizích státních příslušníků

k fyzické likvidaci prezidenta

nebo užiteční idioti?

A to zrušení přímé volby?

To je věc, kterou jsme dostali na stůl minulý týden. Jedná se o průzkum názorů, jestli by občané souhlasili se zrušením přímé volby prezidenta.

Kdo si tento průzkum žádal?

To nemohu sdělit, jenom prozradím, že nejde o domácí zakázku, ale je to zahraniční klient z USA, který si podobnou zakázku zadal i u konkurence.

Znamená to něco konkrétního o dalším spinu z USA?

Nemusí to znamenat nic, mnoho průzkumů se zadává přes prostředníky, zahraniční firmy, český klient třeba nechce odhalit identitu, pro koho se průzkum zadává, takže to posune přes zahraničního prostředníka, třeba z USA. Ale je to vypovídající fakt o tom, že politické strany v ČR litují přímé volby prezidenta. Miloš Zeman má obrovský silný mandát mezi nejsilnějším volebním elektorátem s nejsilnější volební disciplínou v ČR, u lidí mezi 50 až 65 lety. Ať už stojí proti Zemanovi kdokoliv, musí nejprve odstranit tento jeho elektorát. A protože to vypadá, že to asi ani nepůjde, tak zřejmě se někdo chystá na plán B a chce přijít rovnou se zrušením přímé volby.

A to by podle vás prošlo?

Určitě, pomocí vhodného spinu. Sprostý prezident - každý den nový článek proti Zemanovi na hlavních serverech, každý den reportáž proti Zemanovi v České Televizi a série průzkumů veřejného mínění, které se postaví tak, že větší spokojenost obyvatelstva byla s prezidenty v době, kdy nebyli voleni přímo. Taková hezká mediální zkratka, že? A když už jsme u toho, mediálně se to pokryje v České Televizi diskusním pořadem o politické kultuře, že tady existuje reálná hrozba, že si lidé příště zvolí díky své nezodpovědnosti a neuvědomělosti nějakou osobu ještě horší, než je Miloš Zeman a to by mohlo být bezpečnostní riziko pro Českou republiku. Nakonec proti zrušení přímé volby nebude nikdo protestovat, jak už jste psali v jednom vašem článku, to bylo výstižné. Podle mne je to reálná možnost, že Česko příště už prezidenta přímo volit nebude, pokud současná koalice zjistí, že se jí nepodaří dosadit na Hrad svého člověka po (nebo proti) Zemanovi.

Koho chce na Hrad současná koalice?

Pravděpodobně to ještě ani sami neví. Vědí, že nechtějí Zemana, ale nemají kandidáta, který by vyhrál přímé volby u občanů. To je ten největší problém pro koalici. Američané by rádi viděli někoho z dua Švejnar - Schwarzenberg, ale ti nemají v konkurenci s Milošem Zemanem šanci. Pokud by Zeman již nekandidoval, situace by se změnila, ta šance by u obou dramaticky vzrostla, a to i na úkor takových kandidátů, jako Bohuslav Sobotka nebo Andrej Babiš. Konkrétně Babiš je takový černý kůň případné prezidentské volby, ale on chce být primárně příštím premiérem, aby mohl kontrolovat mocensko-ekonomický business ve státě. To by z pozice prezidenta nemohl.

Je pravda, že Američané chtějí Babiše na Hradě?

Američané chtějí v té pozici někoho, s kým se domluví, kdo jim bude umět kývat na jejich představy a kdo tyto představy pojme za své vlastní. Nemyslím si ale, že se nějaký takový politik tohoto profilu podruhé najde. Václav Havel byl výjimka natolik významná, že mu odhalili i bustu v americkém kongresu. Babiš je ale oligarcha na český způsob a s těmito lidmi se umí Američané domluvit vždycky. A prezident Babiš by posloužil Američanům lépe než premiér Babiš, protože Američané potřebují ovládat prezidenta jako nejvyššího představitele státu ve vztahu navenek. Premiér je důležitá pozice směrem dovnitř státu a to Američany moc nezajímá. Oni neuznávají historický systém premiérů evropských vlád, nerozumí tomuto systému, takže je běžné, že přijede premiér nějaké evropské země do USA a prezident USA ho vůbec nepřijme, není-li to nezbytně nutné. Snad jedinou výjimkou je britský premiér a německá kancléřka, ale ani jeden z nich není typickým premiérem, jejich pravomoci jsou na rozdíl od běžných premiérů evropských zemí obrovské.

(mediální spinová reklama hnutí ano).

Zemana na Hradě tedy nechce ani Brusel? Ten byl ale z jeho volby původně nadšený, ne?

To nadšení vyprchalo v okamžiku, kdy se Zeman začal chovat více jako prezident České Republiky a méně jako panevropský hodnostář střihu pana Rompuye. Zemanův tlak na posilování ekonomických vazeb českých podniků s východními trhy způsobil v Bruselu nejprve zdvižená obočí a po jeho vstřícných slovech směrem ke zrušení sankcí proti Rusku i doslova zděšení. Zeman ale pořád představuje pro Brusel politika, který má velmi silné pro-evropské a pro-unijní smýšlení a dokud toto zůstane, Brusel bude za Zemana vděčný. Kdykoliv se ale objeví možnost jeho výměny za někoho více proti-ruského a alespoň stejně pro-evropského, tak nebudou váhat a Zemana potopí.

Když se podíváme na průzkumy třeba v médiích, jak má člověk poznat, že jde o prefabrikát?

Pokud to poznáte, tak to znamená, že jde o velmi špatný prefabrikát. Ale i těch je mnoho. Takovými nepovedenými prefabrikáty jsou třeba různé průzkumy pro některé orgány Evropské Unie a různé neziskové organizace, kde je explicitně poptávka po prefabrikátech za každou cenu. Např. průzkum toho, jestli jsou lidé šťastní, který stát představuje pro naši zemi největší hrozbu, jestli jsou lidé spokojeni se svojí životní úrovní, jestli se lidem žije lépe dnes než před rokem 1989 a mnohé další průzkumy, kterým prefabrikace čouhá z obalů, že to nejde přehlédnout. Takové průzkumy ale nemají žádný potenciál, nemají žádný »impact« na společnost.

Proč nemají žádný dopad?

Protože nemají vypovídací hodnotu. Když udělá agentura takový průzkum, dostane pokaždé jiný výsledek. Dnes jsou respondenti šťastní, protože si našli báječnou partnerku. Za týden se s ní rozejdou a hodnotí svůj život jako nešťastný. V televizi uvidí respondent dvě reportáže o ruské agresi na Ukrajině a do dotazníku napíše, že největší hrozbou pro naši zemi je Rusko. Za týden je hlavním tématem v televizi Islámský stát a ten samý respondent napíše, že největší hrozbou pro Česko je nestabilní Sýrie a Irák. Tyto průzkumy jsou zcela zavádějící a slouží více jako propaganda než jako seriózní materiál s nějakou vypovídající hodnotou. Přesto je však o tyto průzkumy velký zájem. Hlavně ze strany médií a televize.

Znamená to tedy, že mainstream vědomě šíří propagandu a podkládá ji průzkumy stejného ražení?

Já nemám rád slovo propaganda, protože to slovo je posunuté úplně do jiné polohy, než ve které by mělo být. Pokud se snažíte někomu podsunout informaci a ta informace má určitý tvar a strukturu, tak to samo o sobě může být vnímáno jako propaganda a přitom jste neudělali nic špatného. Jenom jste vzali informaci vyskytující se v bodě A a přesunuli jste ji do bodu B. Tímto úkonem, jakkoliv se zdá neškodný, vzniká velmi často propaganda, nebo alespoň to, jak ji dnešní média nazývají.

Můžete uvést příklad?

Takovým příkladem je např. kauza Pussy Riot. To je modelový příklad. Ta děvčata provedla výtržnost v kostele a policie je logicky zatkla, zcela korektně, jak by se stalo v každé západní zemi, v USA i u nás. Zahraniční média tu informaci z ruských médií vyzvedla a přenesla ji na hlavní stránky západních novin a serverů ve vyznění, že ruský režim uvěznil disidentskou skupinu. Ty články jsem četl, byly doslova přeložené z ruštiny, bez jediného změněného slova, ale přesto vyznění těch článků v západním tisku byla hotová surová propaganda, která de facto vysvětlovala, že pokud nemůže člověk v kostele svobodně skákat po oltáři a tancovat za doprovodu zvukové aparatury divoké tance, tak je to projevem totalitního režimu a diktatury a nesvobody.

Ano, tak nějak to uváděla i česká média.

Nejenom, že to uváděla česká média. Česká média to slovo do slova převzala od zahraničních tiskových agentur, tuším od Reuters pocházela ta originální zpráva.

Když mluvíme o těchto agenturách, jaké máte s nimi zkušenosti?

Ty velké zpravodajské agentury, to jsou mediální kolosy, kde nejde o novinařinu. Oni novinařinu nedělají, spíš fungují jako agregátory informací. Fungují de facto jako rádiové vysílače, které přenášejí pouze signál, ale ten signál obsahuje informace, které vznikají mimo tiskové agentury. A problém těch agentur je v tom, že do svého přenosového pásma pouštějí pouze úzkou skupinu vstupních zdrojů. Přebírají informace od velkých novin, velkých serverů, jak se říká, od mainstreamu. Ale i od VIP bloggerů. A neznámých subjektů s akreditací a tiskových odborů vlád a zpravodajských služeb. A protože mainstream je v soukromých rukách, mnohdy v nadnárodních svazcích, tak najednou začnete zjišťovat, že všechny tyto agentury šíří jeden typ informací, což je velmi nebezpečné pro svobodu a demokracii v západních zemích, protože ne všechno, co se do přenosového pásma těchto agentur dostane, je zpravodajství.

Velká zpravodajská trojka: AP, AFP a Reuters

Platí stále ona poučka, že jakákoliv propaganda a lež, kterou posvětí velká trojka, se stává pravdou?

Samozřejmě, platí to stále a vlastně dnes to platí více, než tomu bylo kdykoliv předtím. Agentury AP, AFP a Reuters tvoří 99% všech mediálních zpráv v EU a v USA, každou minutu chrlí tisíce zpráv, které okamžitě přebírají národní tiskové agentury jednotlivých zemí a od nich noviny, média a televize. Když půjdete hluboko zpětně po původu těchto zpráv, tak se nikdy nedozvíte, kdo je napsal, kde vznikly, kdo je certifikoval jako validní. Dnes stačí zkrátka certifikace toho, že informace vypadla z jedné z těchto tří agentur a tím pátrání po původu informace končí. V tom je velká hrozba pro informační integritu v médiích. A když se podíváte, jaký propagandistický éthos šíří třeba Česká televize, a to je velmi malá lokální ryba, jaký dopad asi musí mít informace chrlené z těchto tří zpravodajských agentur, které nikdo nekontroluje a neověřuje jejich vstupy?

Jsou tedy informace na alternativních serverech pravdivější?

Propaganda jede na plné obrátky na celé mediální frontě. Také alternativní média publikují často věci za horizontem toho, co bych se já odvážil nazývat pravdou. Ovšem na rozdíl třeba od mainstreamu probublává v alternativních médiích na povrch nezkreslená pravda, ta zásadní pravda bez příkras a nějakého vylepšování. Čtenář má možnost se dozvědět pravdu a dát si jí do konfrontace s informačními produkty mainstreamu. To vidím jako pozitivní věc a světlo na konci tunelu.

Čtete AE News pravidelně?

Občas přijdu a přečtu si nějaké články, na můj vkus jsou příliš dlouhé a obsáhlé, nemám moc času, ale je fajn, že píšete o událostech v širokých souvislostech, o kterých my víme třeba v agentuře, ale do médií se nic takového nedostane. Práce, kterou děláte, může být z určitého pohledu i lehce nebezpečná, protože otevíráte hnisavé rány současné západní mediokracie, mluvíte o vlivech amerických tajných služeb na dění v ČR, o kterém my víme, že se děje v neskutečném měřítku a rozsahu, je ale dobře, že tyto informace zaznívají.

Co byste závěrem vzkázal čtenářům?

Aby neposuzovali zprávy v médiích podle mustru typu »říkali to v televizi, tak to bude pravda«, nebo »psali to na nejserióznějším zpravodajském serveru, bude to jistě pravda«, protože v dnešní době je pravda velmi křehké, vzácné a výbušné zboží, které se do mainstreamových médií mnohdy ani nedostane. Přemýšlejte nad mediálními zprávami, zda-li se nestáváte obětí spinu.

Děkuji Vám za rozhovor.

Horáček na Hrad? Až pokvetou hrábě!

D-FENS (Lulina)

Letošní metálobraní se zvrtlo málem na VŘSR, ještěže nemáme žádné křižníky. Pan »Nikdo« nedostal medaili, což ohrozilo naší křehkou demokracii.

Na barikády!

Ne že Brady nedostane metál!

Jen to nebude zrovna letos.

(A nejlépe - nikdy!)

Jiří Bartoška, proslulý celoživotní bojovník proti tyranii a hejno dalších morálních pilířů státu vyzývají k »občanskému neklidu« z důvodu akutního hrožení naší mladé demokracie. Kraus pořádá předtočené, ostříhané televizní happeningy, kde komando neúspěšných mimoňů hanobí hlavu státu a freneticky vstoje tleská chlápkovi, o němž v životě neslyšeli. Na Staromáku se rovněž kvůli »ohrožení demokracie« sešli voliči Karla s potenciálními vyzyvateli Hradního diktátora na festivalu trapnosti, jehož vlajkonošem se stal textař Horáček. Při všech těchto příležitostech byli hojně zmiňováni Masaryk s Havlem a touha žít ve svobodné zemi, kde prezidentuje někdo jako Havel a která se před nikým nehrbí (kromě Bruselu, Berlína, Paříže a Washingtonu).

Zmiňované »ohrožení demokracie« vzniklo v podstatě z toho, že v prezidentské volbě dokonale demokraticky zvítězil z hlediska menšiny voličů nedůstojný kandidát, jenž se - kromě mnoha svých dalších nedostatků - v každoroční taškařici »daj-li medaili« rozhodl neudělit metál jednomu z navržených kandidátů. A díky ministrovi nekultury, jenž za svého dokonale utajeného strýčka tak dlouho neúspěšně loboval až ho konečně proslavil, se rozpoutalo neuvěřitelné mediální divadlo. Všichni jsme se díky tomu stali nedobrovolně znalci hradního protokolu, nicméně kdo komu volal, či nevolal, případně zda došlo k vydírání dalajlámou a kdo tedy vlastně lže, jsme se jako vždy stejně nedozvěděli. Vlastně to ani není důležité, o chudáka pana Bradyho přece nikomu z těch šašků nešlo, včetně jeho obzvláště vypečeného synovce, kterému se nakonec černý Petr lži vrátil zase do rukou. Zůstala jen pachuť v ústech a pan Brady, ověšený tunou směšných »ersatz« medailí.

Někteří komentátoři tvrdí, že šlo o další, předem připravený zastírací manévr, jehož jediným účelem byla dehonestace prezidenta. Zní to velmi pravděpodobně. Ačkoliv jsem aféru nijak podrobně nesledoval a od veřejného dění si v zájmu duševního zdraví si udržuji odstup, donutila mne s tím související revoluční šaškárna k veřejnému vyjádření názoru. K tomu nás ostatně Barťákova petice přímo vyzývá a já jsem se po zralé úvaze rozhodl, že jeho volání po občanské aktivitě vyslyším a napíšu zase pár řádků. Apropó, někteří komentátoři rovněž tvrdí, že se ve skutečnosti jedná o zahájení prezidentské volební kampaně. V tom případě bych chtěl Miloše Zemana informovat, že si může dát nohy na stůl a zapálit vonné havana. Volební potenciál »osobností« exhibujících na Staromáku i jinde je dohromady tak 1,5%.

Tak nejdříve to nejdůležitější - akutní ohrožení naší drahé svoboděnky a demokracie. Tady se s Bartoškou, Horáčkem a ostatními zúčastněnými marťany naprosto shoduji. Naše svoboda a demokracie je skutečně ohrožena a je třeba s tím něco dělat. To je bohužel dlouhodobě to jediné, na čem se s tímto typem lidí shodnu. Na podobu oné hrozby mám ovšem značně odlišný pohled a jsem bytostně přesvědčen, že jeho zveřejnění západní civilizaci nijak neohrozí.

Už jsem tuto myšlenku vyjádřil několikrát, ale opakování je matka moudrosti. Podle Barťáka a spol. se náš masarykovský demokratický ideál hroutí, protože byl prezidentem občany zvolen Miloš Zeman a ne Karel Schwarzenberg - to je leitmotiv všech těchto minulých i budoucích veřejných onanií. Politické, umělecké i veřejné nuly přitom z pódií před sebe vystrkují Masaryka s Havlem, jako symboly boží dokonalosti, které mají být za všech okolností následovány a do puntíku kopírovány. Neuškodí zřejmě čas od času připomenout, že oba byli také jen lidé a celkem dost toho pohnojili, tak jako každý z nás. Škoda, že Dáša neprojevila tolik politické prozíravosti, aby dala Vaška balzamovat, s tím by se daly teprv dělat věci!

Já se naopak domnívám, že o demokracii a svobodě - což jsou dvě rozdílné věci, si můžeme už dlouho nechat jenom zdát. Jejich zbytky jsou pak ohroženy z úplně jiné strany, než tvrdí naše samozvané morální pilíře. Demokracii nijak neohrožuje vítězství kandidáta s nímž bytostně nesouhlasím, ale zato ji silně nabourává neschopnost se s tímto faktem smířit. Demokracii nijak neohrožuje, projevuje-li řádně zvolený prezident lidské slabosti, má vlastní názory a nebojí se je veřejně prezentovat, ale zato ji spolehlivě rozleptává prosazování jediného »správného« světonázoru pomocí umělého štěpení společnosti na eurohavlodobro a zemanoruskézlo.

Zeman Vás sere a Sobotka Vám nevadí? Bezpáteřné, kariérní netáhlo bez názoru na cokoliv, které se předem ptá, co by chtěla německá kancléřka v projevu slyšet a během jehož vlády mizí občanské svobody jedna za druhou jak na tobogánu? Co agent STB Bureš se svou snahou privatizovat stát a jeho masová likvidace drobných živnostníků - parazitů a zlodějů? Co poslušná loutka Valachová a její řízená likvidace školství a povinná výuka k »evropanství«? Co poklonkování Bruselu a nadšeně přijímané šílené regulace, zákazy a především občanské svobody likvidující zákony? A co potichoučku pečená megasvinstva typu CETA nebo TTIP? Američané šíří bombami demokracii a Rusové páchají válečné zločiny? Fakt? Co sebedestruktivní multikulturalismus a vzrůstající vliv středověké ideologie potlačující úplně všechno to, za co si plácáte játra na pódiích a v televizi? Co plíživá instalace eurosocialismu, kdy všichni mají nárok a nikdo práva? A co fakt, že Česká televize, dojná kráva mnoha z Vás, je už prolhanější a plná propagandy než byla za komančů? Nechcete být ruskou gubernií, ale bruselskou kolonií ano?

Jo táák, tohle všechno Vám nevadí, protože TO přece přichází ze Západu, kam patříme!

Nepatříme. Jestli jsme se za vlády toho jediného správného prezidenta nějak utajeně neposunuli, tak jsme furt tam, co vždycky! Jsme slepé střevo na hranici Západu a Východu. Oba tu mají už přes tisíc let svůj vliv a podle toho to u nás vypadá. Už tisíc let nevíme, do čí prdele strčit hlavu dřív. Na císaře z boží milosti Karla IV. zapomeňte, naším nejvýraznějším národním symbolem a největším Čechem je naprosto po právu Švejk.

© D-Fens Lulina 29.10.2016

Malá noticka (obrázek nahoře zvětšíte kliknutím):

Herrmann ukázal svůj mobil, kde stojí SMS-zpráva od Forejta, že Brady metál nedostane, neb to bylo odloženo na příští rok. Ne že nedostane nic. Ale byl bych pro, aby už se o něm nejednalo vůbec. Své metály už přece má, ne?

Kotlovaná

D-FENS (Rosel)

Blíží se další termín buzeračního opatření úřednictva, potažmo vlády, nutno podotknout, že nikoli současné, ale i ta má na dalším opatření, které rozvíjí následně popsanou problematiku, svůj díl.

Zákon č. 201/2012 Sb. nařizuje všem majitelům jakýchkoli kotlů spalujících tuhá paliva, jejichž jmenovitý příkon je 10 kW a vyšší, určených např. k vytápění domů, mít revizi takového zařízení a to do 31. prosince 2016.

Prosím všimněte si slov všem a jakýchkoli, protože je úplně jedno, jestli máte kotel emisní třídy 5, tedy v současné době té nejvyšší, prostě všem a jakýchkoli.

Prostě budete muset zavolat nějakého revizáka a tu revizi si nechat udělat - TEČKA.

Osobně mám kotel s automatickým podáváním hnědého uhlí, z komína mi prakticky vůbec nejde kouř, ale kotel, protože je vyrobený před sedmi lety, kdy se ještě na žádné emisní třídy moc nehrálo, je podle výrobce třída č. 3. Tedy kotel, který můžu po roce 2022 vyhodit.

Ten zádrhel je, že v topeništi je prostor pro spalování dřeva a to je důvod, proč nemůže být třída 4, kterou lze po roce 2022 běžně provozovat, prakticky až do konce životnosti.

Výrobce mi poradil, abych do toho palivového prostoru dal dvě šamotové desky, do véčka, aby se tím znemožnilo topit dřevem, tím pádem se dostanu do emisní třídy 4 a můžu vesele topit i po roce 2022.

Ty šamotové desky tam samozřejmě mám dát jen když přijde revizák, jak odejde, tak je mám vyndat, protože jimi podstatně snížím tah komína.

Rada nad zlato, protože kotel je poměrně nový a stál příšerné peníze...

Tak jsem tak rozhlédl kolem sebe a říkám si, kdo takový kotel má? Člověk, co bydlí v paneláku asi ne. Značné procento podobných kotlů má asi člověk, co bydlí v rodinném domě a když už bydlí v rodinném domě, tak drtivá většina takových lidí má určitě alespoň jedny krbová kamna. A čím se asi topí v krbových kamnech? No přece dřevem, kurva Halík, ne?

Osobně mám krbovky troje, jsou v rozmezí 5-7 kW, tedy se na ně povinná revize nevztahuje a můžu si v nich spálit, co mě jen napadne, kdežto v kotli, jehož účinnost je 93% obyčejné dřevo pálit nesmím.

Tohle nějak spáchala vláda pana Nečase a ta současná tomu dala korunu, když protlačila novelu tohoto zákona, která umožňuje úředníkovi vstoupit do vašeho domu a kontrolovat, čím topíte. Jedna lepší ptákovina, než druhá...

Takže se můžeme trochu podívat, jak to bude vypadat v praxi:

Nejste prase a topíte tak, že nezamořujete půlku vesnice, přesto se vám do žádné revize nechce, prostě nechcete, aby úřad věděl, jaký máte kotel, protože máte pravdu v tom, že je po tom každému prd. Ale jednou si zatopíte v krbovkách a soused svině vás napráská, že viděl, jak vám jde z komína nějaký divný čmoud a ejhle, za pár dnů najdete ve schránce předvolání na obecní úřad, kam MUSÍTE přinést revizní zprávu. Vy jí samozřejmě nepřinesete, protože jí nemáte. Upozorňuju, ta zpráva musí být vydaná do 31. prosince 2016, 1. ledna 2017 je vám celkem k ničemu.

A protože nás mají úředníci rádi, tak si připravte 20 000 Kč na pokutu.

Co na tom, že bába od vedle má starý sporák, kde pálí každý den staré hadry a zatápí vyjetým olejem v petce, její sporák má nějakých 7-9 kW, takže je v pohodě a vy máte smolíka.

Celé to je o tom, že stát jaksi počítá s tím, že vás někdo napráská a protože jsme Češi, tak věřte, že napráská...

Myslím si, že vznikne nějaký registr kotlů a po roce 2022 začnou chodit kontroly po těch, co nemají teď kotle třídy 4 a 5, protože potom je už pokuta 50000 Kč!!!

Hodně štěstí při shánění revizáka!

P.S. Něco podobného se už upeklo i na travní sekačky. Budou jezdit na STK-emise, samozřejmě jen pokud je výrobce stihne homologovat. Ty starší mají prostě smůlu. A BASTA!

© 20.10.2016 D-FENS - Rosel

Dítě jako zboží na objednávku?!

Europoslanec Tomáš Zdechovský KDU-ČSL

A nejedná se o záležitost méně rozvinutých zemí, které jsou s lidskými právy na štíru, ale severní Ameriky a nyní už i západní Evropy.

Organizace Men Having Babies působící v USA a Kanadě cílí na páry gayů, kteří chtějí mít dítě. Na svých stránkách prezentuje 20 soukromých klinik, které mají v USA, Kanadě a Indii zajišťovat zprostředkování dítěte. Tato organizace měla v květnu v Bruselu svoji konferenci a to dokonce v budově vlády bruselského regionu!

Cílem konference mělo být rozšíření působiště i na Evropu a nalákání nových zákazníků v Belgii, Nizozemsku, Francii a Německu. Služba se specializuje zejména na páry gayů, kterým nabízí možnost pořídit si dítě doslova na objednávku. Tato „služba“ se tím dostává i do Evropy a určitě prý nezůstane pouze v Bruselu.

Akce měla mít, dle slov zmíněné organizace, veliký úspěch. Zaujmout měla více než 200 potenciálních „perspektivních“ gay otců z více než 10 zemí. Rád bych zde také zmínil, že pořídit si dítě není rozhodně levná záležitost. Cena se může vyšplhat na více než 100 000 eur, tj. více než 2,7 milionu korun, přičemž celkové rozmezí se pohybuje zhruba od 75 000 do 150 000 eur.

Ženy chované jako krávy v kravínech

Co všechno se musí stát, aby zájemci mohli být rodiči? Samozřejmě je potřeba zaplatit potřebný obnos zprostředkovatelské organizaci. A matky z USA (nejčastěji imigrantky z Mexika), Kanady či Indie pak už jen vše „odpracují“. Peníze ale samozřejmě nezamíří pouze k matce, která dítě donosí, ale hlavně oné zprostředkující organizaci. S matkami je zacházeno doslova jako se strojem na výrobu dětí.

Např. v Indii, kde se děti také „vyrábí“, musí náhradní matka trávit těhotenství v malé místnosti s matrací a televizí v naprostém odloučení od vlastní rodiny. Má se tak zamezit problémům nebo nákazám nemocemi v průběhu těhotenství. V případě ztráty dělohy se matky nedočkají adekvátního odškodnění, pouze náhrady v hodnotě několika stovek eur.

Obchod s dětmi je novodobé otroctví

Podobné praktiky však nelze v civilizovaném světě tolerovat. Žena se nikdy nesmí stát věcí k pronájmu a dítě není zboží na prodej. Malé dítě je plnohodnotnou lidskou bytostí, která má svá práva. Tento obchod považuji za naprostou degradaci žen a porodu na technickou záležitost, kdy se děti stávají pouhou komoditou. Mám pocit, že se dostáváme několik století zpět, kdy byl povolen obchod s otroky.

Navíc je spolehlivě prokázán vliv prenatálního období na zdravý vývoj osobnosti jedince. Podobné experimenty nás vracejí do doby nacismu, kdy Němci brali zplození dětí pouze za technickou záležitost, která měla být oproštěna od jakýchkoli vztahů a citů. Program Lebensborn naprosto jasně světu ukázal, jak hluboko dokáže lidská společnost klesnout. Hitler by dnes Evropě jistě zatleskal.

Podobný způsob rozmnožování je začátek konce

Po válce všichni věděli, jak se Hitler a nacisté mýlili. Děti bez citů a vztahu k matce a otci nelze vytvářet jak na běžícím páse. Vztah matky a dítěte je pro zdravý vývoj před a po porodu nesmírně důležitý a není ho možné ničím nahradit. Nyní se snažíme o opak. Namísto podpory rodin s dětmi vytváříme další způsob, jak přírodu obejít.

Sám se ptám, jak je něco takového možné v civilizovaném světě? Už jen z výše zmíněných případů běhá mráz po zádech. Nevím jak ostatní, ale mě už samotná představa, že by se obchod s dětmi dokázal prosadit v ještě masovějším měřítku, opravdu děsí. Proto chci v září požádat Evropskou komisi, aby se začala tímto problémem zabývat. Podle mě je tento způsob rozmnožování naší civilizace ukázkou jejího úpadku a začátkem konce.

Přeji hezký den a veselou mysl!

Smart časožrouti

D-FENS

Tehle článek bude o tom, že žijeme v nelinárním prostředí (ačkoli si většina lidí myslí opak a chová se podle toho) a důsledkem toho taky je, že všechno má svůj životní cyklus. Jakýkoli produkt, službu, projekt, záměr lze tedy úspěšně rozvíjet jen do nějakého bodu, pak následuje sestup do pekla, protože přijde někdo šikovnější a nabídne něco lepšího.

Zásadní roli v tom nehraje technologie, ale flexibilita a pochopení potřeb zákazníka. Jsou známy případy, kdy i s bídnou technikou dokázal produkt zaujmout zákazníky (Dacia) a naopak s výbornou technikou provařil (Alfa Romeo Alfasud). Dá se tedy říci, že dosažení vrcholu projektového cyklu hlavně ovlivňuje stupeň zazmrdování, arogance a rostoucí vliv managerů a zaměstnanců postižených odbornou slepotou.

Například firma Nokia. Z počátku vyráběla gumovky, plynové masky, pneumatiky a kabely. Její historie sahá velmi hluboko do 19. století. Její management přišel s nápadem vyrábět telefony, které chtěl mít zakrátko každý. Jenže pak udělali chybu a dneska je Nokia v pekle. Jakou udělali chybu? Srali na zákazníka a jeho potřeby. My máme velký prodeje, máme velký bonusy, drahý obleky, jsme velký manažeři a zákazník se přizpůsobí nám. Leda hovno, zákazník je hodil přes palubu a ani přitom nemrknul.

Do stejných míst má namířeno jiný spolek ichtylů, korporace Apple. iPhone je jeden z nejhorších telefonů, jaký jsem kdy měl. Používám ho jen proto, že přes něj tečou různá striktně neveřejná data a firemní bezpečnostní koncept neumožňuje v takových případech používat nejhackovanější operační systém současnosti. Taky jej používám pouze jako telefon a ignoruji všechny jeho smart funkce, protože software je pojatý natolik antiuživatelsky a s tak tristní ergonomií, že jsem se prostě rozhodl se tomu nepřizpůsobovat. Zajímavé je, že i skalní fanoušci toho šrotu bez problému připouštějí, že se „tomu“ je třeba přizpůsobit, ale nechápou to jako nedostatek. Zatím. Ale i oni si jednou položí otázku - to to fakt nejde nějak jinak?

Ale vlastně jsem chtěl někam jinam.

V 80. letech pracoval můj otec jako provozní technik v Benzině. Dneska by se tomu říkalo area manager. Jeho úkolem bylo udržet v provozu asi 30 benzínových pump v jihočeském kraji. Nebylo to jako dnes, že když má jedna pumpa zavřeno, zajedete prostě za roh, protože v jednom městě byla třeba jen jedna pumpa. V Budějovicích jich třeba bylo šest a výpadek každé byl znát. Pokud někde na malém městě vypadla pumpa, vydrželo všechno fungovat zhruba jeden den. Pak se začala auta zastavovat a to vyvolalo reakci místní správy a stranických orgánů. Taky nebyly telefony. Ve větších městech na pumpách telefony někdy byly, ale na menších ne. Ale otce socialistický podnik skvěle vybavil. Měl vozidlo Škoda 1203 (později hříšně luxusní Škodu 120 LS, se čtyřma očima, která předtím byla ředitelským autem), aktovku s formuláři a osmihodinovou pracovní dobu. Většina malých pump telefony neměla vůbec, když pumpař něco chtěl, musel to napsat na papír a poslat poštou. Někdy se dalo zavolat do blízké hospody nebo podniku a ukecat pingla, aby na pumpu došel, případně najít budku a zavolat z ní. Když někde něco rychle potřeboval, musel tam většinou dojet. Například když vznikla porucha, onemocněl jediný pumpař, došlo zboží nebo někdo smíchal benzín s naftou. Dnes by to byla otázka pár telefonátů na mobil.

Někdy v roce 1993 byl otec vybaven přenosným telefonem Nokia, který byl velký asi jako aktovka. Ale byl to ohromný pokrok, protože najednou nemusel hledat budky a instituce ochotné nasdílet drátěný telefon. Najednou mu to připadalo, jako že nemá co dělat. Mobilní komunikace zvýšila jeho produktivitu ohromným způsobem. To byl ještě na vzestupné větvi té křivky a pokles byl v nedohlednu, protože možnosti té mobilní komunikace se teprve otevíraly.

Teď už to ale není pravda, protože ta křivka začne zase opadat. Nebo dokonce už začala a tyhle dotykové srágory se postupným vývojem dostaly do stavu, že čas už nešetří, ale kradou.

Už jsem měl hodně mobilních telefonů. Mám jich doma celou krabici. Na některé rád vzpomínám, například na Sony CMD J6 se zubatým kolečkem nebo následný J70. Díky CMD J6 jsem pochopil, kolik času vám reálně ušetří promyšlené ovládání (a díky iPhonu jsem potvrdil z druhé strany, o kolik času vás okrade telefon, který sestrojili diletanti). Nebo Sony-Ericsson Elm, ten jsem používal donedávna, byl už totálně opotřebovaný, ale miloval jsem ho, protože běžel na Javě a reagoval rychle. Katastrofa byly Nokie, u toho jsem nikdy dlouho nevydržel, protože stály za hovno jedna jak druhá. Mobil mi vydrží zhruba rok, pak je opotřebovaný, poškozený nebo se mi zalíbí jiný.

Následuje proces uvedení do provozu telefonu Sony XPERIA X do provozu. Celý proces trval asi 12 hodin čistého času.

- dojít do obchodu koupit nový telefon. Jenže skladem měli samý sračky a vrcholem drzosti bylo, že mi prodavačka nabídla Lumii. Ocenil jsem její smysl pro humor. Takže

- objednat telefon přes internet

- dojít vyzvednout telefon na výdejní místo

- nechat konvertovat SIM z formátu micro do nano, protože si nějaký ichtyl usmyslel, že dosáhne zásadních úspor peněz a místa, když SIMku zmenší asi o 2mm. Největší prča je, že se jedná jen o nepatrnou změnu vnějších obrysů, můžete ji klidně opilovat pilníkem na nehty, jinak se na té SIMce nemění nic. Trvalo to skoro hodinu, protože T-Mobile má v Č. Budějovicích jen jednu pobočku a tam to šlo extrémně pomalu. Procesy v té firmě jsou natolik byrokratické a komplikované, že je problém je zákazníkovi byť jen vysvětlit, natož to celé pak zúřadovat.

- přenést obsah starého telefonu do nového telefonu. Všechny ty synchronizační nástroje, jako třeba účet Gůgl, se přitom ukázaly jako jen částečně funkční, ještě že je tady Dropbox a Phone Explorer. Full backup má totiž až verze 6.

- nainstalovat znova aplikace. To se také úspěšně nepřeneslo. Ukázalo se, že některé aplikace fungující v KitKatu nejedou v Marshmallow, takže jsem musel hledat náhradu.

- následně se ukázalo, že telefon sice umí zatelefonovat jiným telefonům, ale jiné telefony se mu nedovolají, protože T-Mobile aktuálně upravuje svoji síť tak, aby mohl používat infrastrukturu i jiných poskytovatelů, ale nezpropagoval do těchto sítí informaci o nových SIMkách, takže tu moji sdílená síť neviděla. Řešeno 2 hodiny s T-mobilem, přičemž jejich přístup měl do profesionálního daleko. V podstatě sami nevěděli, co se děje a rozsvítilo se jim až poté, co jsem jim řekl, že mám dva telefony v síti T-Mobile, leží vedle sebe a jeden funguje správně a druhý ne, přičemž ten nefungující má novou SIMku.

Až potud v tom bylo asi 12 hodin čistého času. Zbývá ještě nakonfigurovat e-mailového klienta. V podstatě se dá říct, že si mě Google, Sony a T-Mobile na 12 hodin zotročili a pracoval jsem na odstraňování jejich problémů. Představte si, že si koupíte třeba auto a tři dny nebudete dělat nic jiného, než jej nastavovat, aby dělalo to samé co to předchozí auto dělalo běžně. Aha, to už se vlastně stalo.

Nepochybným znakem překročení vrcholu produktového cyklu je to, ze novější verze produktu je větší sračka než ta předchozí. V tomto ohledu Android 6 nezklamal. Zatímco všechny předchozí Androidy se chovaly celkem nevtíravě, počínaje verzí 2.3 Gingerbread, se kterou jsem začínal, Android 6 je skoro tak vlezlý jako Windows 10 a hovoří stejným nesrozumitelným speakem fachidiotů. Otravuje uživatele neuchopitelnými větami jako „Panel byl přenesen do aplikace“ a obsahuje další nesystémové překombinované ovládací prvky, které stejně kromě pár hipsterů nikdo nepoužije.

Celý tenhle vomrd mě totálně znechutil. Možná má na tuhle onanii čas a náladu nějaký hipster, geek nebo nějaký jiný úchyl, kterého to baví, ale já smysl života v tomhle nevidím. Stejně tak nepotřebuju Spotify, Facebook a miliardu dalších aplikací, co jsem dostal s telefonem jako bloatware, musel jsem zaplatit paměť pro ně, ale nejdou vyndat a musím je trpět, i když mě serou už i jen jejich názvy. Takže i já se pomalu přibližuji k vrcholu té křivky a jednoho dne dostanu nápad. Jednoho dne mě zase vybombardují sračkama v nějaké nové verzi Androidu 8.0 SweetStickyShit a já si definitivně řeknu, strčte si ten váš smartphone do prdele. Veškeré benefity, které mi přináší, jsou potlačeny jeho zdlouhavým uváděním do provozu, které způsobují provedené špatně navržené hardwarové a softwarové modifikace, a já už to prostě podstupovat nebudu.

Koupím si pak nějaký sociální krám s tlačítky za patnáct stovek. Sice přijdu o všechny ty appky a cool funkce, takže si nebudu si moci stahovat moderní srajdohudbu ani nasdílet na fejsbůk, co právě žeru, nebudu mít spoustu píčovin jako klávesnici Swiftkey, ale taky se nebudu muset starat o věci, které nepotřebuji nebo o kterých někdo jiný usoudil, že je potřebuji. Prostě do nového telefonu jen zastrčím SIM kartu a v těch 12 hodinách se budu moci věnovat tomu, co mám já rád, a ani poté nebudu muset řešit problémy, které mi bez chytrého telefonu nevzniknou. A tento scénář, který se mi ještě někdy před 3 roky jevil zcela nereálný, se najednou až tak nereálný nezdá, vlastně se jeví jako docela dobrý nápad.

06.11.2016 D-FENS

Invaze mimozemšťanů

J.Novak

Ukazuje se, že narůstá počet neposlušných, kteří odmítají láskyplný islám a jeho mírumilovné nositele. Stále více živlů nechce pochopit základní lidské hodnoty, mnozí se dokonce bojí, že by jim poslové míru mohli úmyslně ublížit a je i mnoho takových, co o tom záměrně šíří fámy.

Všechno je jinak. Prokázalo se, že žádní zlí muslimové neexistují. Jsou to mimozemšťané, kteří už po mnoho let krouží kolem naší modré planety a nyní využili mezery ve schopnosti myšlení lidí.

Neštítili se zneužít knižně zpracované láskyplné poselství míru (korán) a obratně vytrhávají jeho zlatá slova z kontextu. Podařilo se jim vniknout do mozků našich milujících muslimských bratrů a vkládat na jejich těla výbušniny. Tito naši bratři pak umírají navzdory mírovému poselství, které přinášejí.

Jsou to mimozemšťané, kdo se snaží vrazit klín mezi kontroverzní židovsko-křesťanskou kulturu a mírumilovný islám.

Je velmi správné, že jakékoliv projevy nenávisti k muslimům jsou v zárodku potlačovány. Pokud to snad někdy vypadá, že muslim dělá něco špatně, je to opět omyl: to jen mimozemšťan ovládá jeho ubohé tělo i duši.

Proto musíme s okamžitou platností zastavit jakékoliv kroky proti muslimům a jejich volnému pohybu v naší zemi. Vítejme je, poskytujme jim naše domy, manželky i dcery. Ti dobří lidé za nic nemohou. To jen mimozemšťané řádí kolem nás. Německo budiž nám příkladem, pod vedením velké vůdkyně už vyhlásilo boj proti mimozemšťanům - boj láskou a otevřenou náručí muslimům. Ó, Velké Německo, jak jsi prozíravé!

Občané, bojujte proti mimozemšťanům. Kdekoliv je spatříte, vyžeňte je všemi prostředky.

Poznámka: kroužení vetřelců kolem planety Země zřejmě způsobuje i oteplení atmosféry. Brusel urychluje přípravné práce na vypsání grantů na výzkum této souvislosti. Čeští vědci by u toho neměli chybět. Nezisková organizace Evropské hodnoty už vyčlenila několik schopných ze svého středu a je připravena se o některý z grantů ucházet.

28.11.2016 J. Novák

Kolegové živnostníci, zdražujme!

Kradou malí živnostníci ? Nepochybně ano. Jsem malý živnostník. Vím to. A vysvětlím vám, proč. Většina z vás to ale stejně ví. Nejprve nějaká data.

Počet obchodů: 2

Měsíční čistý příjem: 58000 Kč

Počet „zaměstnanců“: 7

Čistý příjem je po zdanění a odečtení všech firemních nákladů, jako nutnost provozovat automobil. Podnikáme se ženou, takže jsme na čistý příjem dva. V jednom by se ten objem práce stíhat nedal. Naše výrobky se na lince nevyrobí (potraviny). Jak vidíte, částka není pro dva lidi k nepřežití. Také jsme si nikdy nestěžovali. Tak kde je problém? Vysvětlím!

Jako živnostník můžete optimalizovat spoustu věcí. Nejvýraznější úspory se dosahuje:

1. Zaměstnanci. Pokud pracují na černo, je to výhodnější pro ně i pro zákazníka.

2. Nepřiznávání tržeb. Pokrátíte jednotlivé tržby. Cokoliv pod hranici pro DPH je dobré.

Závistivý soused by řekl, jak moc ten živnostník okrádá stát. Jenže živnostník z tohoto „okrádání“ nemá vůbec nic. Ano, čtete dobře. Dělat tyto věci je NUTNOST. Jinak nejste konkurenceschopní. Pokud platíte pohříchu vysoké DPH a ještě k tomu vás zaměstnanci stojí 2x tolik co konkurenci, musí se to odrazit na cenách. Jestliže tyto náklady odrazíte na cenách, lidé u vás přestanou kupovat a jdou si koupit maso ke konkurenci, kde je levnější. A končíte. Roky jsme to takto dělali. A to jen proto, že konkurence to dělá také tak.

V poslední době nás čeká nelehký úkol. Od března budeme mít EET. Stát na nás tedy „přijde“ a spadneme do DPH. Zároveň nebudeme mít peníze na neoficiální vyplácení zaměstanců. Každý, když dostane nabídku, jestli chce pracovat na černo nebo na DPČ, zvolí si kompletní černotu. S výjimkou jednoho pana prodavače, který u nás na DPČ pracuje a něco tedy zdaníme. O tuto možnost však teď zaměstnanci přijdou. Pokud všechny peníze projdou skrze EET, nebudu moci zaměstnance vyplatit načerno. Po započtení těchto nákladů nám doma zbyde okolo 8,5 tisíce korun na jednoho. 12 tisíc korun, když bude nejlépe. A to se nevyplatí podnikat. To se raději jdu nechat na 8 hodin zaměstnat a vydělám více.

Co s tím? Pomalu tedy zdražujeme. S konkurencí na náměstí jsme se tzv. „semkli“ a v dobách EET držíme spolu. Domluvili jsme se, že zdražení provedeme společně tak, aby lidé neměli na výběr. První zdražení o 5% jsme provedli od začátku listopadu. A lidé to okamžitě zaznamenají. Jejich oblíbené zboží je dražší. Říkají nám to při placení. Ale nemají na výběr. Ani jeden z nás nezradil a zatím držíme všichni při sobě, společně proti Andrejovi a jeho voličům. Celkově potřebujeme zdražit o třetinu.

Pomalu se tak stává realitou to, v co nikdo z Andrejových voličů nedoufal. Zaplatí to oni. Všichni jsme se báli, jeden s druhým se maximálně zdravili a čekali, co bude dál. Od zavedení EET držíme všichni spolu a rozhodli jsme se, že se nedáme. Že na rozdíl od voličů ANO nám bude skutečně lépe. Vyzývám tímto všechny ostatní podnikatele, ve všech dalších různých oborech - nedejte se. Držte spolu. Vždy se lze domluvit na společném zdražení na úroveň, kterou voliči požadují. Pokud chtějí mít voliči vše dražší a více odvádět státu, dopřejme jim to. Nevyužívejme však této situace k vzájemné likvidaci. Dejme vše sežrat právě těm, kteří si to zvolili.

Na závěr bych rád dodal, že nevěřím tomu, že lidem jde o dobro státní kasy. Jde jim jen o to, abyste neměli nic. Když už oni nemají víc, tak abyste alespoň měli stejné houby. Pokud my živnostníci dáme lidem v roce 2017, případně někteří z nás již tento týden v roce 2016 najevo, že daně budou platit oni a že si to na sebe rozhodně nevezmeme, bude to tak správně. Než se zařadíme mezi početnou skupinu české svoloče, kteří si chodí pro sociální dávky, zkusme jim dát ochutnat jídlo, které si sami uvařili. Zdražujme, kolegové živnostníci. Doteď nakupovali zboží nezatížené daněmi, zejména DPH a zdaněním lidské práce. Dobrovolně se o to připravili, tak to musí zaplatit.

28.11.2016 Živnostník Příživník

O právu na směšnost a jednom zmizelém blogu

Vybojoval druhé místo na Slavíku nácek, nebo nový Kryl? Měl by být Banga prezidentem jmenován řádným profesorem historie? Blog Lucie Provazníkové byl smazán, protože nepsala o vařeníčku.

Jsou věci, bez nichž se dokáži po dlouhou dobu celkem bez problémů obejít. Davy lidí, skupinové výlety, smoothies, sociální sítě, inline brusle, kolektivní sporty, pohanka, chytrý telefon, Česká televize, Český rozhlas, Česká pošta, „hytlermarkety“ a playlisty naprosté většiny rádií. Faktem nicméně zůstává, že čas od času jsem okolnostmi přinucen s některou z těchto položek s větší, či menší mírou dobrovolnosti obcovat.

Do této kategorie řadím i hudbu. Na žebříčku mých životně důležitých potřeb není příliš vysoko a představa, že neseženu lístky na Chinaski, tuto Českým rozhlasem mimořádně oblíbenou kapelu, mne nijak nestresuje. Na koncert vybrané vážné hudby bych teoreticky zavítal mnohem raději, ovšem pouze v případě, že by vystoupení uměleckého tělesa nenavštívílo více než deset lidí. Jinými slovy, pokud už zatoužím po hudebním prožitku, poslouchám většinou věci, jenž producenti masové zábavy ignorují.

O Českém slavíku, jehož neexistenci bych rovněž přežil bez větší újmy na zdraví, vím tedy zhruba tolik, co většina obyčejných lidí. Dá se na něj celkem pěkně použít parafráze výroku bývalého anglického fotbalového internacionála Garyho Linekera: „Slavík je soutěž umělohmotných figur z českého šoubyznysu, z nedostatku fantazie často řazených do kategorií zpěvák/zpěvačka, kterou vždy vyhraje Karel Gott.“ Tímto našemu tradičnímu vítězi, jehož prvenství patří k adventu stejně jako věnce gratuluji, přeji pevné zdraví a konstatuji, že na rozdíl od mnoha soutěžících alespoň umí zpívat.

Kdo z těchto vždy prorežimních šašků zvítězí v jakési pofidérní soutěži, kdo se přitom ztrapní, kdo koho urazí, popudí, pochválí, nebo vypíská, by mne nechalo jako vždy dokonale netečným, nebýt jedné pozdější související události.

Mezi mé oblíbené blogery patří Lucie Provazníková, až do předvčerejška publikující na iDnesu. Neztrácejte čas případným gůglením jejího blogu - už neexistuje, byl smazán vrchním cenzorem a strážcem ideové čistoty zmíněného blogerského serveru - bratrem zmíněného zneuznaného zpěváka.

Lucie Provazníková je půvabná, vzdělaná a navzdory mladému věku zcestovalá žena, která psala čtivé články, z nichž byla patrná značná zkušenost a velká orientace ve zpracovávaných tématech. K psaní blogu ji donutila, podobně jako mne, stále absurdnější společenská situace a stále sílící dobroserská propaganda, gradující během loňské invazní vlny nechtěnců.

Stihla napsat pouhých šestnáct článků, v nichž se často věnovala například právě imigrační tématice a z nichž bylo jasně čitelné, že ví, o čem píše. Byly fundované, slušné, nešířily nenávist a xenofobii, nehlásila se v nich k nacismu a nepopírala holocaust - pouze psala prostá kritická fakta, jenž nebyla k mání z oficiálních zdrojů. Bylo-li to žádoucí, vždy dokládala zdroje svých informací. Také z nich bylo jasně čitelné ještě něco - tichý a urputný souboj se zmiňovaným cenzorem a jeho klakou domovních důvěrnic.

Svůj poslední článek nazvala „Ortel českého národa“ a reagovala v něm na mediálně přepopularizovaný divadelní výstup „zpěváka“ jménem Radek Banga na Českém slavíku. Zmíněný pán zřejmě neunesl fakt, že se sám v soutěži nijak zvlášť dobře neumístil a při vystoupení jednoho z medailistů se ztrapnil přibližně stejně, jako jím vypískaný „nácek“ Ortel se svou pirátskou košilí. A jak zpívá Karel Kryl „a bylo jim to málo“, takže později ještě český národ paušálně obvinil z xenofobie, rasismu, nacismu a učinil mu velmi pěknou, byť značně nepřesnou a kapičku zmatenou přednášku z historie nacistické organizace známé pod názvem Waffen SS.

Někdo na fejsbůku k oné jeho šaškárně lakonicky napsal, že ve svobodné zemi musí mít pan Ortel stejné právo zesměšnit se, jako má pan Banga, což podepisuji. Lucie si, zřejmě na rozdíl od naprosté většiny kritiků Ortela, poslechla jeho písně a pak také nakoukla pod tvůrčí pokličku odborníka na symboliku lebky, načež veřejnost seznámila se svými závěry. Uplatnila kritické myšlení a na jeho základě vyslovila názor, se kterým můžete a nemusíte souhlasit, v tom spočívá kouzlo skutečné svobody projevu.

Já nijak nezpochybňuji právo vlastníka serveru iDnes libovolně nakládat s jeho obsahem, ale pokud nestojí o volnou soutěž myšlenek a názorů, ať to laskavě jasně a veřejně deklaruje. Společenská polemika o tom, zda je text „jeden černej kluk hledal takle šuk“ lepší než „pro Alláhovu slávu uříznou ti hlavu“, by díky tomu mohla probíhat nerušeně.

Hlavní admin a zároveň cenzor blogů na serveru iDnes se jmenuje Patrik Banga, bratr Radka Bangy. Blog Lucie Provazníkové není ani zdaleka první, jenž zmizel a já mám s cenzorskou činností Patrika Bangy rovněž osobní zkušenost.

Lulina 30.11.2016

Slušný člověk nelže

Je spor kolem člověkem způsobeného globálního oteplování / klimatické změny sporem čistě vědeckým, nebo má také etický rozměr?

Zhruba tři desetiletí se táhnoucí polemika o člověkem zaviněném globálním oteplování (man made global warming) je, nebo by především měla být, debatou o číslech, grafech, naměřených veličinách, o důvěryhodnosti počítačových modelů a jejich správné aplikaci. O vědecké pravdě ve smyslu požadavků, formulovaných v nové době Karlem Popperem (empiričnost, falzifikovatelnost).

Sami protagonisté této polemiky (především jeden nepříliš úspěšný bývalý americký politik) však od jejího počátku zdůrazňují také rozměr etický, vytrvale bombardují veřejnost apely na morální zodpovědnost za stav ovzduší, životního prostředí, za celou planetu, údajně smrtelně ohroženou činností lidí. Tyto náznaky jsou následně uchopeny jednak politiky (nejdůležitější částí každé hodnotící zprávy IPCC je závěrečný „Summary for Policy Makers“), jednak spřízněnými médii a přetaveny do organizovaných kampaní tu proti automobilům, tu proti letecké dopravě, jindy je zase obětním beránkem neřízený trh a bezuzdný, neregulovaný kapitalismus, v extrémních případech se pogromisticky útočí na celou západní civilizaci či bílého muže. Kampaň je cílena, jak jinak, na „obyčejného člověka“. Má se cítit vinen, má mít strach a má se držet v „pasivním módu“ (tomu já nerozumím, to je věc odborníků). A hlavně - má platit.

Vědečtí oponenti této kampaně z mnoha důvodů tahají za „kratší konec“, jedná se totiž o problematiku dosti složitou, v níž se nelze orientovat bez alespoň základních znalostí fyziky, meteorologie či statistiky. Proti vědcům hraje i současný stav vzdělanosti většiny příslušníků západního civilizačního okruhu, ve kterém neomarxistický (fabiánský?) dlouhý pochod institucemi zanechal státně monopolní vzdělávací soustavu prakticky v troskách. A protože v konečném důsledku jde opravdu o srdce a mysl „obyčejného člověka“, jsou i klimatičtí odborníci nuceni popularizovat a sahat k PR. K jejich cti je třeba uznat, že jejich nejznámější mediální tváře, Christopher Monckton a Marc Morano (u nás Vítězslav Kremlík) tak činí opravdu na úrovni, jejich nástrojem je propagace a popularizace, nikoli propaganda a manipulace. Zejména lord Monckton napsal zcela novou kapitolu v dějinách oboru veřejné komunikace a v očích mnoha lidí tento obor rehabilitoval. Zdůrazňování morální stránky problému se tak oběma stranám jeví jako nezbytnost, i když ze strany oborových specialistů spíše jako nutné zlo. I oni však chápou, že etickou stránku věci může nahlédnout a stanovisko k ní zaujmout i pouhý laik, který jinak nemá sebemenší ponětí o stochastických datových setech, klimatických zpětných vazbách či holocénním maximu. V jejich prospěch zde hraje i fakt, že mohou apelovat na morální kritéria, kterým lidé rozumějí, která jim jsou blízká, na kritéria z jejich každodenního světa. Nemají (na rozdíl od manipulátorů a propagandistů) problém pohlédnout na věc skrze optiku běžné lidské morální zkušenosti, zkušenosti toho druhu, že slušný, důvěryhodný člověk například nekrade, neloupí, nepodvádí - a nebo třeba nelže.

Nelže IPCC?

Od prvního okamžiku, kdy politicko - mediální kampaň s názvem Člověkem způsobené globální oteplování (později pod tlakem neúprosných okolností přeznačkovaná na klimatickou změnu) vstupuje na scénu, se jedním z nejfrekventovanějších výrazů stává termín konsensus.Konsensus odborníků, všeobecná shoda na nezvratně zjištěných faktech, bezvýhradný souhlas všech, jejichž slovo má nějakou odbornou váhu. Konsensus, konsensus a ještě jednou konsensus. Debate is over, it is time to act.

Ale je tomu opravdu tak? Opravdu není v celé odborné obci nikoho, kdo by měl na problém jiný názor? Skutečně mezi klimatology neexistuje to, co je zcela běžné v jiných oborech, totiž celá škála postojů, sahající od bezvýhradného souhlasu, přes souhlas rezervovaný, přes mírnou skepsi až k totálnímu odmítání? Zejména u témat takto radikálně nových, neprověřených a s tak dalekosáhlými dopady?

Vlastně jen díky fenoménu internetu se kritičtěji založená část veřejnosti začala postupně dovídat, že konsensus není zcela bez trhlin, a začala klást nepříjemné otázky. Oficiální reakce byla velmi stručná: potíže dělají izolovaní jedinci, vědecky zcela bezvýznamní, korumpovaní ropnými a uhelnými koncerny. Hrstka renegátů jako Richard Lindzen, Patrick Michaels, John Christy, Roy Spencer, Ian Clark, Ioni - Shi Akasufu, Paul Reiter a pár jiných. Semínko pochybností však bylo zaseto a zainteresovaní zvědavci se tázali dál. Začal je totiž zarážet takřka nekonečný výčet špičkových univerzit a výzkumných pracovišť, které tyto odborné nuly buď přímo zakládaly a vedly, nebo figurovaly v jejich řídících orgánech. A také množství prací, publikovaných v nejpřednějších časopisech a citací z nich. A rovněž počet odměn a vyznamenání, oceňujících jejich zásadní přínos pro rozvoj oboru. Jedna další maličkost pak nešla na rozum už vůbec nikomu: Za příjmeními všech těchto vědeckých nýmandů se vyskytuje věta „IPCC Author and Reviewer“. Tedy někdo, kdo pro IPCC pracuje a jehož úkolem je hodnotit práci ostatních, kdo je vybrán na základě své všeobecně uznané odborné kvality k tomu, aby pro klimatický panel sestavoval konečnou podobu jeho nejdůležitějších dokumentů. Jak tomu rozumět? Jak jde tohle všechno dohromady?

Na aspoň trochu uspokojivé vysvětlení čeká ovšem znepokojený tazatel marně, v podobné situaci činovníci IPCC prostě mlčí, mlčí důsledně a zarytě. Museli by totiž jinak přiznat, že ti, po kterých tato organizace dvacet let plive, které špiní a pomlouvá, jejichž akademické kariéry systematicky poškozuje, jsou ti, které ona sama dříve označila za nejlepší z nejlepších, za špičkové odborníky ve svých oborech. A kterým ona sama udělila prestižní pozice, protože jejich kvality uznávala a nijak o nich nepochybovala. Způsob, jakým IPCC zachází se svými vlastními lidmi (a koneckonců s těmi nejlepšími), by měl být prvním varovným signálem. a to pro úplně každého. Na posouzení takového jednání není nutné být meteorologem, atmosférickým fyzikem či absolvovaným klimatologem. A v metodice vědecké práce jen trochu zběhlý zájemce si pravdivost donekonečna opakované mantry o konsensu 97 % vědců může snadno zkontrolovat nahlédnutím do práce Klause Martina Schulteho. Tento (vlastní kvalifikací lékař) v roce 2008 publikoval výsledky svého hledání v databázi recenzované literatury ISI. V žádné z 539 recenzovaných (peer reviewed) studií se autoři nehlásí k tezi o hrozící klimatické katastrofě.

Kam se ztratila hokejka?

Hokejkový graf se poprvé objevuje ve Třetí hodnotící zprávě IPCC z roku 1995 a rychle se stává jakýmsi emblémem celé politicko - marketingové kampaně. Dotyčné kreativce je třeba za tuto volbu pochválit, logo bylo jasné, srozumitelné, emocionálně působivé, mělo velký účinek na cílovou skupinu a získalo hnutí mnoho nových věřících stoupenců. Steve Mc Intyre a Ross Mc Kitrick však udělali něco, s čím se nepočítalo. Vzali metodiku, kterou tvůrci grafu použili, a podrobili ji přezkumu. Výsledek byl zcela šokující - jedná se o záměrný podvod, výsledný tvar křivky je předem zakomponován do počítačového programu, který vyhodnocuje podkladová data. Na důkaz svých zjištění „nakrmili“ počítač růžovým šumem (náhodně generovaným souborem dat). A výsledek? Sám Jaromír Jágr by na tvaru křivky nenašel nejmenší chybičku.. Jaký dopad však měla tato naprostá blamáž? Byl někdo potrestán za matení veřejnosti? Musel někdo opustit akademické místo? Byl někomu odebrán grant? Vysvětlili něco? Omluvili seza něco? Přiznali chybu? Ovšemže ne. Mlčí, mlčí důsledně a zarytě. Po hokejkovém grafu se prostě slehla zem, deset let po něm není ani vidu ani slechu. A spoléhá se na krátkou paměť.

Kam ze ztratilo středověké teplé období?

Středověké teplé období je perioda zhruba mezi 10. - 14. stoletím, kdy teploty dosti výrazně převyšovaly současnost. Jednalo se o fakt zcela neproblematický, všeobecně přijímaný, ještě v První hodnotící zprávě IPCC byl uveden jako naprostá samozřejmost. Ve Druhé hodnotící zprávě však najednou z oficiálních materiálů zmizel. Proč? Výrazné vychýlení nahoru u držadla hokejky totiž převyšovalo její čepel, marketingové logo by zcela ztratilo svou působivost. Odborná veřejnost byla pobouřena, a ačkoli hokejisté nebyli za hrubost a nesportovní chování odesláni na trestnou lavici, po protestech a poté, co byl hokejkový graf vědecky rozstřílen, je středověké teplé období znovu vzato na milost. Jak ho před dvaceti lety vyndali, tak ho později zase vrátili zpátky (dosti neochotně a s výhradami, bylo prý jen místně omezeno, nemělo celoplanetární dosah (Mann), a bylo nižší, než se původně předpokládalo). Autor nemá odborné ambice spor řešit, avšak samotné zacházení s touto otázkou ze strany „obvyklých podezřelých“ úplně postačuje k tomu, aby podezření pojal i laik - neodborník.

Climagate

Jeden z největších skandálů v dějinách vědy, v uniklých e-mailech z univerzitního serveru se údajní špičkoví odborníci nepokrytě domlouvají, jak veřejnost oklamat, jak zakrýt některé „nevyhovující pravdy“ - neschopnost vysvětlit, proč oteplování nepostupuje podle jejich vlastních předpovědí, rozpory v datech a jejich interpretaci. Ale hlavně - vyjadřují odhodlání nevydat svá data k nezávislému přezkumu. Kdyby nic jiného, pak jenom tento fakt, fakt, který je neoddiskutovatelný, jejich vlastními slovy vyjádřený a zaznamenaný, postačuje nejen k morálnímu odsouzení, ale některé aspekty mají povahu přímo kriminální. Nezávislý přezkum, opakovatelnost, verifikovatelnost - to vše představuje samy základy moderní vědy, a naopak mlžení, utajování, upírání přístupu oponentům (např. již zmíněnému Mc Kitrickovi) nejsou ničím jiným, než útokem na tyto základy. A z hlediska laického pozorovatele nanejvýš alarmující závěr celé aféry - nikdo nebyl potrestán, odvolán, nic nebylo nezávisle a už vůbec ne objektivně vyšetřeno. Přesněji řečeno: Information Commissioner’s Office sice konstatovala jednoznačné provinění, záležitost je však promlčena.

Princip předběžné opatrnosti

Tato práce se zcela záměrně nedotýká odborných otázek, její autor k tomu nemá potřebnou kvalifikaci a ani nic takového nepředstírá. Důsledně se snaží nahlížet problém očima „obyčejného člověka“. Je to totiž nakonec člověk z ulice, kdo ponese následky v podobě svého ochuzení, v podobě omezování svých svobod, v podobě postupného snižování kvality svého života. Je třeba mu připomenout, že jeho role v této debatě je (měla by být) podobná roli členů soudní poroty. Každá strana sporu má své experty, ale rozhodnutí o vině či nevině je nakonec na něm, na neexpertovi. A jakkoli takové přirovnání dosti kulhá, jakkoli mají v tomto sporu zajisté největší důležitost vědecká fakta (kterým on opravdu nerozumí), měl by si uvědomit, že některé aspekty daného problému jsou plně v jeho kompetenci, že jeho intuice či normální smysl pro pravdu k zaujetí určitého stanoviska naprosto postačují. A že nesmí připustit, aby byl z debaty pro svou neodbornost zcela vytlačen. Není tedy na něm, aby rozhodoval, zda teplotu planety nejlépe popisují údaje pozemních měřicích stanic nebo satelitní měření, zda mírný nárůst teplot, zaznamenaný od poslední doby ledové, má na svědomí skleníkový efekt nebo aktivita Slunce. Zda diskontní míra ve Sternovězprávě je nastavena správně či nesprávně. Avšak těch pár příkladů, které se autor pokusil vyjmenovat (a mohl jich klidně vybrat mnohem více), snad jasně ukazuje, že cíle a záměry protagonistů klimatické kampaně nejsou čistě vědecké, že jim nejde ani tak o rozšiřování lidského poznání, jako spíše o cíle nízké a sobecké, v jakékoli slušné společnosti netolerovatelné. Bylo by tedy víc než rozumné řídit se ve vztahu k nim jejich oblíbenou zásadou, bylo by nanejvýš účelné zaujmout pozici, kterou oni sami propagují - totiž pozici předběžné opatrnosti. A minimálním výrazem takového postoje veřejnosti by mělo být razantní naléhání, aby v prostoru veřejné debaty bylo popřáno sluchu i zastáncům důsledně vědecké pozice, aby tento prostor přestal být monopolizován pouze jednou stranou sporu.

16.12.2016 Evropan Jirka

Nesprávný občan

Doplnění informace o vzniku odboru Ministerstva vnitra proti šíření nepravdivých informací

Jednou z nejsledovanějších novinek se státní správě je nově zřízený odbor proti šíření nepravdivých informací. Tento krok ministra vnitra je komentován napříč všemi poskytovateli informací. Správní poskytovatelé si pochvalují, jak se zatočí s těmi Nesprávnými. Ti Nesprávní se bojí, co s nimi bude. Velké písmeno na začátku slov správný - nesprávný od nyní bude znamenat vhodnost nebo nevhodnost v kontextu s Evropskými hodnotami.

Tam, kde občan sám nerozliší správnost, například u informací, bude stát garantem a občana ochrání v tom smyslu, že mu nebude (v první fázi) bránit v přístupu k nesprávným informacím.

Je dobře vědět, kdo jsou klíčové postavy nového útvaru. Ministr financí na straně jedné, a velký myslitel evropských hodnot, člen think-tanku Evropské hodnoty Jakub Janda na straně druhé. Na společné fotografii je můžete najít, když do google vyhledávače zadáte „chovanec a janda“ a zakliknete „obrázky“. Asi je to žádaná fotografie, protože se objeví na první pozici. Na to už si jí musí google, striktně dodržující pravidla zájmu veřejnosti, hodně považovat. Upozorňuji, že fotografie je ale od Nesprávného poskytovatele informací a není vhodná pro děti. Další klíčovou postavou je JUDr. Eva Romancovová, dobře se o ní čte na stránkách praha10.zelení.cz. Je manželkou Správného politologa. Zvykněme si na to, že budeme rozlišovat správné a nesprávné. Informací je hodně, občan nemůže obsáhnout všechno sám, stát mu tady podává pomocnou ruku.

Pro efektivní práci nového odboru MV je třeba ještě doladit nějaké detaily. Nejde tak docela o správné nebo nesprávné informace, ale o informace vhodné a nevhodné. Dám příklad: dnes například je na Seznam.cz tento titulek: Na Dillí dopadají exkrementy z letadel. Aerolinkám za to hrozí pokuty. Není podstatné, že ani pilot ani stewardka, ale ani kadící cestující, nejsou schopni vypustit fekálie nebo čůránky za letu z letadla. To může udělat jen obsluha po přistání zvenku. Tyhle nesmysly se periodicky publikují od té doby, co tryskáče brázdí nebe. Nevadí, Seznam.cz je snaživý pomocník v prosazování myšlenkových hodnot EU. Proto tato zpráva nebude vyhodnocena novým útvarem jako nesprávná informace a renomé Seznam.cz nepoškodí.

Tak se nám zavádí nový termín prakticky pro všechno ve veřejném životě: ke každé informaci bude přiřazen buď termín Správná, nebo Nesprávná. Rozuměj: Neškodná, nebo Škodlivá.

Paní Romancovová jako manželka Správného politologa má možnost zasáhnout do Správného vývoje naší země. Pomozme jí v jejím úsilí. Zasílejte jí co nejvíc informací, ona je se svými lidmi roztřídí a rozdělí na Správné a Nesprávné.

Už dnes se ví, že vývoj povede k nenásilné autocenzuře: občane, zvaž si sám, s čím vystoupíš na veřejnosti. Svoboda projevu je Nesprávnými občany nesprávně chápána: naše zřízení nám zaručuje svobodu projevu. Nezaručuje ale svobodu po projevu.

Práce nového útvaru MV bude těžká, ale kreativní a zajímavá. Pomozme jim, dodávejme jim dobrý materiál.

25.12.2016 Nesprávný občan

Jugoslávie 2.0

15. června 1389 došlo k bitvě mezi Srby a Turky na Kosově poli. Obě armády se tehdy navzájem povraždily, a to na chvíli zdrželo tureckou invazi. Po dlouhé mohamedánské anabázi se až někdy na přelomu 18. a 19. století podařilo Kosovo obohatit kulturně poturčenými Albánci. Přesto Srbové vojensky hájili Kosovo až hluboko do 20. století.

Kosovo nakonec padlo v roce 1999 po intenzivním humanitárním bombardování Srbska. S odstupem času lze konstatovat, že Srbové udělali zásadní chybu, když se před odvetnými akcemi proti Kosovským Albáncům nezůčastnili Washingtonského »Pay to Play« systému. Měli to holt těžké, protože jsou na rozdíl od Islamistů historicky orientovaní na Rusko.

Napadlo vás někdy, proč se východňárům na západě říká „Otroci“ - „Slaves“? Ono to má docela reálný důvod: Východní stepi a Evropské pobřeží bylo odjakživa, po tisíce a tisíce let - lovným teritoriem na otroky pro všechny „velké“ středomořské a blízkovýchodní civilizace. Už jenom nejstarší zmínka o Praze: „Město Frága je vystavěno z kamene a vápna a je největším městem co do obchodu.“ Prodávali se zde otroci, cín, kožešiny a potraviny. Otroctví a nevolnictví nakonec z východní Evropy a Blízkého Východu vymýtila koalice zápaďáckých osvícenců s Británií a Francií v čele. U nás, v Rakousku Uhersku, zrušil nevolnictví Josef II. 16. Listopadu 1781. V Rusku zrušili nevolnictví v roce 1861 poté, co je k tomu Francouzi a Britové dobombardovali v Krymské Válce.

Ve Skandinávii nevolnictví nikdy nezakořenilo, ale za to tam mají hodně legend o tom, jak je zbídačení obyvatelé okolní Evropy žádali, aby je Skandinávci vedli a stali se jejich králi - protože si sami vládnout neumí. Je pravděpodobné, že Skandinávci byli stejně jako Britové ušetřeni mnoha asiatských nájezdů, které plenily Evropu napříč celou historií, a proto jim tam na rozdíl od zbytku Evropy zbylo pár moudrých lidí. Historky tohoto typu lze nalézt v okolí Severního a Baltského moře, a jedna taková legenda se váže taktéž ke vzniku Ruska jako takového. Rusko založili potomci Vikingů Rurikovci, když je „Rusové“ požádali, aby jim Rurikovci vládli. Oni ti Germáni všeobecně mají svou historii plnou feudálů a šlechty a králů... Asi proto svou historii momentálně totálně zavrhují, protože být „nadřazená rasa“ dneska vůbec není „cool“.

A pak zde byla slavná Osmanská Říše: Tam už tomu neříkáme „nevolnictví“, ale přímo „otroctví“. Asi protože starověk v Osmanské Říši nikdy neskončil. Evropské nevolictví údajně vzniklo, když během válek a morů došlo k výrazným úbytkům evropského obyvatelstva, a šlechta měla strach, že jim všichni zbývající poddaní utečou. Železná opona byla z tohoto pohledu jenom tradiční východoevropský model. Oproti tomu Turecký Starověk je ekonomický systém založený na jednoduchém počtu: „Čím víc otroků, tím víc HDP.“ Otroky při tom drží v merku profesionální armáda, motivovaná skrz sex, drogy a rock’n’roll, protože dobří vojáci potřebují dobrou zábavu.

Turecký Otrokářský Systém má jediný problém: Pro vysokou spotřebu potřebuje zdroj nových a nových otroků... A hádejte kdo se nachází mezi šlechtěnými germánskými feudály, a Osmanskou Otrokářskou Říší - první na ráně? Slované jsou historicky „lovná zvěř“ přesně tak, jak zápaďácký jazyk napovídá... To ale neznamená, že by Západní Evropa byla zcela ušetřena útoků Osmanských Teroristů. Ještě v 18. století jezdili loupežníci z Barbarské Afriky, ovládané z Istanbulu, lovit otroky až do Dánska. Vždycky na jaře přijelo několik lodí plných ozbrojených vojáků, pochytali všechny děti co dovedli, a odvezli je zpátky do Afriky. Nespočitatelné milióny evropských dětí takto upadly do otroctví. Údajně právě sem lze dohledat původ Mikulášovo Čerta, Černého Petra, co zmlátí dítě řetězem, zbalí ho do pytle, a unese pryč - do Španělska, toho času taktéž ovládaného z Istanbulu. Francouzská katolická církev měla po staletí řád, jenž se staral o oběti barbarkých nájezdů - tak časté bylo drancování Evropy na otroky.

Ti piráti a vojáci, co terorizovali Evropu během celého středověku, a až hluboko do novověku, byli muslimové. Evropa byla odjakživa s Mohamedány ve válce, a na to bychom neměli zapomínat. Neměli bychom na to zapomínat zejména protože poslední vítězné období Evropské Civilizace se dnes v médiích a na školách zvrtlo v lekce plivání na „naší imperiální a otrokářskou minulost.“ Je zajímavé, že islamisté a neomarxisté používají proti západní civilizaci úplně stejnou propagandu. Evropané jsou barbaři co si neumí vládnout, a když se občas náhodou dostanou trochu navrch, okamžitě jsou z toho křížové výpravy a inkvizice a nacismus a komunismus... Bílí prostě můžou za všechno zlo na světě. A tak až potkáte intelektuála, co pomlouvá západní civilizaci a „bílou rasistickou kulturu“, tak mu prosím vás vysvětlete, kdo jako první na světě zrušil otroctví?

Nicméně, blízkovýchodní civilizace odjakživa bombardovaly Evropu skrze svou početní převahu, což se projevuje i v evropské mytologii typu 300, Bitva u Thermopyl, a tak podobně. Historicky byla Evropa vždycky těžší na přežití, a proto v porovnání s blízkým východem velmi řídce obydlená. Narozdíl od Evropy, teplé a bohaté africké provincie nikdy neměly problém s jídlem, ale zato měli problémy s nedostatkem pracovních sil. Tudíž - Evropané se vždycky mohli spolehnout na to, že budou bojovat proti početní převaze ze zemí, kde je tráva zelenější, a ze zemí, jejichž veškerá ekonomická strategie je: „Čím víc otroků, tím víc HDP.“ Možná tady je počátek průmyslové revoluce, nutnost matka vynálezu: Vynálezu jak obejít vlastní početní nevýhodu a fakt, že budu bojovat hladový proti vyživeným vojákům, kteří si zase na jaře pravidelně v přesile přijedou do Evropy nachytat nové a nové otroky. Evropané prostě museli vymyslet lepší armády než otrokáři z Turecka.

Po pádu Římské říše Evropský Okruh mocensky i civilizačně zkolaboval, a následujících víc jak tisíc let trpěli Evropané útoky Mohamedánů až hluboko do evropského vnitrozemí. Nakonec se ale díky průmyslové revoluci karty opět obrátily, a tak například v roce 1800 si Švédi, a poté v roce 1801 Američané troufli vyhlásit Barbarským Africkým státům válku. Evropané chtěli vyjednávat, ale když se Barbarů ovládaných osmanskými Turky zeptali, proč drancují evropské a americké lodě, a zajímají evropany za výkupné, nebo do otroctví, Barbaři odpověděli, že jednají podle Koránu, a podle práva Šaria, a že si své kulturní hodnoty nenechají vzít. Celé to barbarské pirátství nakonec vyvrcholilo obsazením Alžíru Francií někdy v polovině devatenáctého století, a pak nastal na nějaký čas klid. Nastalo dlouhé nerušené období severoatlantitckého Imperialismu, během kterého defakto vznikl moderní železo-betonový svět.

Osmanská Otrokářská Říše zbankrotovala, když jí vyschly zdroje kvalitních Slávů. Rusové zavětřili příležitost, a začali pomýšlet na obsazení Istanbulu, že by z něj opět udělali Cařihrad. To ale Británie s Francií nedovolili, a raději pomohli Turkům proti Rusům v Krymské válce 1853-1856. Krymská válka změnila svět, když Britové s Frantíkama předvedli jak to vypadá, když munici vyrábí kapitalisté: Tedy ti, kteří na rozdíl od feudálů a otrokářů své zaměstnance platí. Zápaďáci rozbombardovali všechno: Rusům došla munice, a tak se raději stáhli. Vojensky byl výsledek byl tak nějak 50-50, nicméně cíle bylo dosaženo: Rusové nedostali kontrolu nad Istanbulem, a Osmanská Říše už stejně mlela z posledního, a zanedlouho se rozpadla...

Po Krymské Válce Rusové zrušili nevolnictví, protože bylo jasné, že tudy cesta nevede. Turci taktéž: Jednou z podmínek, které si zápaďáci na Turcích vynutili, bylo zrušení dvojího občanství pro muslimy a nemuslimy v Osmanské Říši. A to znamenalo obrovské vysvobození pro všechny zbývající křesťany na celém blízkém východě. Byla to možná krásná doba. Doba kdy zápaďáci mohli říct: „Viďte, vybojovali jsme svobodu miliónům otroků v Rusku a Orientu.“ Kterej prezident tohle dneska může říct? Rusko se pak zmodernizovalo, a Osmanská Otrokářská Říše padla. Turci museli začít vymýšlet nový hospodářský model, protože za předpokladu, že vaše armáda a policie nestojí za nic, mohamedánství je extrémně zastaralé a neefektivní. A žádný technický pokrok od něj prostě nelze očekávat.

Pro vysvětlení: Podle práva Šaríja se vás Mohamedán musí zeptat jestli přijímáte Islám nebo ne. Pokud řeknete že ne, zeptá se vás jestli přijímáte „Dhimmi“ status. To je status kdy se podřídíte (Islám znamená „podřídit se“), a za odměnu nesmíte nic ale musíte platit vysoké daně. To je základní zdroj muslimské ekonomické síly: Zdaněné nemuslimské obyvatelstvo. No a pokud se nepodřídíte, tak má muslim podle práva Šaria právo useknout vám hlavu. V polovině 19. století ještě měli Britové a Francouzi odvahu dupnout si na Turky, aby tuhle zhůvěřilost zrušili. Zato dnes s Turky „vyjednáváme“. Vyjednáváme, přestože jsou v Turecku zřetelné tendence k návratu k odkazu Fašistické Osmanské Říše s propagandou, šaríjou, se vším všudy... Jak si něco takového vysvětlit?

V Bibli lze vyčíst všelicos. Například že Armageddon nastane, až Turecko, Írán, Lybie, Etiopie a Sůdán přepadnou Izrael. Ještě aby se nám to vyplnilo, to by zase bylo všude náboženských fanatiků... Nicméně jistě není bez zajímavosti, že celá biblická Apokalypsa se točí v a kolem Turecka. Určitě v tom má prsty nějaký Antikrist...

Podle Jana: „A kdo jest lhář? Není-li ten, kdož zapírá, že by Ježíš nebyl Kristus? Tenť jest antikrist, kdož zapírá Otce i Syna.“

Podle Mohameda: „Zcela jistě lžou když říkají, že Aláh má syna.“

Co by na to řekl Mojžíš nevíme, ale možná že by chtěl rozšířit izraelské hranice do svých původních starozákonních hranic, a vyčistit při tom Izrael od všech neizraelců, držíce se těch nejlepších starozákonních tradic...

Mám takovou teorii: Osmanská říše prodělala klinickou smrt tváří v tvář nepopiratelně lepší Euro-Americké civilizaci. Nutno podotknout, že Euroamerická civilizace byta toho času „křesťanská“. Křesťanská víra vede k pokoře, a 9 z 10 šéfů vám potvrdí, že má raději pokorné a skromné zaměstnance, než nějaké namachrované mistry světa. A opačně to funguje stejně: Zaměstnanci mají radši pokorné šéfy než narcistické egocentriky. Zato starý mohamedánský Šaría-Kalífát model, razící tezi že „Muslimové jsou vládci vesmíru“, ztratil dech z nedostatku motivace pracovních sil asi stejně, jako se to stalo v Sovětském Svazu. Osmanský imperiální model postavený na vykořisťování provincií, propagandě a násilné převýchově dětí porobených národů - prostě moderní Evropskou „svobodnou“ civilizaci neustál, protože na rozdíl od Evropy, jediná motivovaná skupina v Osmanské Říši byli vojáci, kteří ovšem zaspali průmyslovou revoluci. I proto musel přijít Ataturk, a Turky od základu převychovat.

Potom si zápaďáci přes sto let dělali na blízkém východě co chtěli, a za tu dobu možná ztratili ostražitost. Mohamedáni dostali díky ropě do ruky nevyčerpatelný zdroj peněz, a založili jakési „muslimské bratrstvo“, jenž v druhé polovině dvacátého století doslova rozmrdalo celý, už poměrně sekulární blízký východ, zpět do doby kmenové. To všechno za vydatné americké podpory, kterou si bratři muslimové zaplatili ropou. Peníze jsou kořenem všeho zla. A nejenom to: Saudové a jim podobní otevřeli „kulturní frontu“ přímo v srdcích západních demokracií: Postupně si prolobovali, aby západní Evropa přijala „levné pracovní síly“ z jihovýchodu, otevřela hranice a přijala uprchlíky... A stylem „zneužití protivníkovy síly proti němu“ také převorali Evropské zákony o svobodě náboženského vyznání ve frašku na téma „o muslimech a o koránu ani muk“. Arabové se na takové politické fígle nebojí utrácet miliardy dolarů - a úředníci jsou zkorumpovaní všude, i na západě.

Co málo lidí chápe je, že obdivovaná germánská preciznost je založena na absolutní čestnosti: Co není moje na to nešahám, a když mi zaměstnavatel dá něco do ruky, tak se o to postarám jako by to bylo moje vlastní, a pak to zase vrátím, umyté... Oproti tomu ve „Východní Evropě“ je tak nějak normální, že zaměstnavatel musí nakupovat dvojnásobek materiálu a každou chvíli nové nářadí. Nedej bože aby firma zkrachovala: V takovém případě východňárové, bývalí zaměstnanci, přistupují k taktice „seber co můžeš“, a ze zkrachovalé firmy nezůstane ani zkřivený šroubovák. A pak se na východ od západoněmeckých hranic diví, jak to ty Němci dokázali, že jim to Bo = být, bydlet; Hat = mít, vlastnit... tak dobře fungovalo?

Bohužel, německá společnost už pomalu ale jistě naráží na fakt, že uprchlíci z východu nejsou instalatéři z Polska, ale že si jedou úplně jinou civilizační ligu. Ve východoevropském civilizačním okruhu jsou všichni vychcaní jak mraky, ale přesto jsou zvyklí pracovat, a za trochu marek nebo liber strhnou všechny normy. Jenže na rozdíl od prvního a druhého světa, ve třetím světě je normální snažit se nepracovat... A na cestě za svým cílem podplácet, uplácet, domlouvat, rozmlouvat, donucovat, vydírat... A najednou se všichni diví, proč se západní státní aparáty mohou přetrhnout v podpoře všech nelegitimovaných běženců - proč jim staví ubytovny a dávají jim kapesné v hodnotě mnohonásobku toho, co od státu za celý život dostane průměrný pracující Šváb? Možná že odpověď je jednoduchá: Úplatnost Německého Úředníka. Pro běžence, vlastně pro všechny lidi z blízkého východu je prostě normální prouplácet se, anebo skrze veškeré možné prostředky protlačit se skrze byrokratický aparát až ke šťavnaté podpoře. Klidně kvůli tomu sehrají dojemnou rodinnou scénu. A když jim to blbí Evropané dají? Tak proč ne?

Mezi Evropskou a Blízkovýchodní kulturou jsou jisté rozdíly. Například kdyby Titanik vlastnili Saudové, tak by se ženy a děti do záchranných člunů nedostaly, protože muži by šli jako první. Stejně tak blízkovýchodní muži opouštějí své rodiny a domoviny a zdrhají za lepším. A stejně tak Islámská vojska používají civilisty jako živé štíty: Muslim se neštítí schovat se za ženu, nebo za dítě... Hodnota muže je přece oproti ženě mnohonásobně vyšší. Ona to je opravdu jiná kultura, o tom nemůže být pochyb. Schovávat se za slabší bylo společensky nepřijatelné už ve Zlatých Mykénách před 3500 lety...

Slyšel jsem historky, že když ve Švédsku zaváděli sociální systém, obyčejný Švéd by raději hladověl, než aby šel žebrat státu o almužnu. To bych si dovolil označit za další ze základních Evropských Hodnot: Chlap nemá žebrat, ale pracovat a vydělávat. Jenže jsou zde ještě ženy a děti. Dnes již začíná být zřejmé, že socialismus je důsledkem volebního práva žen. Ženy voličky vyžadují více bezpečí a materiální jistoty, a než se chlap naděje, stát sponzoruje armádu samostatných matek z peněz daňových poplatníků. Ale to ještě chlap dovede pochopit: Že musíme myslet na děti...

Jenže: Ženské myšlení se od mužského odlišuje ještě v dalších ohledech. Na rozdíl od mužů, ženy mohou ze své přirozenosti zásadně změnit své společenské a finanční postavení, skrze svatby a děti, a spolu s tím svou rodovou, národní, a často také „ideologickou“ příslušnost. Ženy jsou na rozdíl od mužů společensky adaptibilní. Občas je to romantika jako v pohádce o Popelce, ale často se ženská loajalita mění víc, než by bylo zdrávo. A proto existuje historický rozdíl mezi slovem muže, a slovem ženy. Rozdíl v mužské a ženské komunikaci dále stupňuje známý fakt, že ženy z pozice slabších tíhnou k tomu neříkat co si myslí, ale říkat co si myslí, že jejich posluchači chtějí slyšet. Pokud u ženy zaznamenáte nelogické chování, vězte že neříká pravdu o svých cílech a motivech, protože se vyhýbá otevřené konfrontaci. Pro slabší jedince, ženy, děti, a sociálně odloučené například uprchlíky nebo narkomany... je to častá strategická taktika.

Narozdíl od žen, muž musí být princem, a to znamená že musí mít a chránit svoje majetkové a společenské zázemí, které nesmí opustit nebo zradit. Podle zákonů hypergamie (totiž že ženy vždycky půjdou za tím lepším princem), chlap se musí otáčet, aby na princeznu vůbec měl, a aby mu neutekla. Protože pro ženy je naopak přirozené nedržet se stoprocentně jenom svojí vlastní skupiny, ale hledat sympatie také u členů cizích, někdy dokonce i nepřátelských skupin.

A právě tento rozdíl v myšlení mužů a žen je dnes pravděpodobně zdrojem všeobecné Evropské schizofrenie ve věci uprchlíků. Je to doslova a do písmene „gender issue“. Uprchlíkům chtějí pomáhat primárně Ženy. Ženy na rozdíl od mužů nemají problém s navazováním přátelských vztahů se členy cizích skupin, a proto jim uprchlíci nevadí - zvláště když jsou mladí a dobře oblečení, že ano. Merklová stojí na ženské volební základně, a nejvíc uprchlíků chtějí přijmout mladé studentky. Skoro to vypadá, jako že se ženské chtějí instinktivně o někoho starat? Tak ať se starají! Potom se ale člověk zamyslí, které pohlaví platí nejvíc daní, ze kterých je tato uprchlická hitparáda sponzorována? Není to náhodou to druhé pohlaví, to které na rozdíl od žen nevítá pětadvacetileté „syrské“ chlapce s otevřenou náručí?

Argument, že by stát měl podporovat pouze Ženy, je samozřejmě neudržitelný, a proto se původní evropský socialismus s nejlepšími úmysly rozšířil také na „ne-příslušníky“ naší skupiny. Ženy voličky prostě mají pochopení pro každého vořecha, co dovede házet smutnýma vočima, a přísný otcovský přístup je dneska přímo zavrhován. Podpora důchodců, invalidů, sirotků a matek samoživitelek se tak nakonec zvrtla v podporu všech, kdo si tu podporu dokážou na státu vydyndat. A teď začíná být čím dál tím jasnější, že ti naši invalidové, senioři a evropské matky samoživitelky jsou v porovnání s moderními uprchlíky úplné amatérky, co se týče získávání státní přízně. Uprchlíci nás Evropany prostě válcují v lize, která není naše! Nebo který Evropský Muž vynakládá životní úsilí na nátlak na úřady, aby dostal podporu? Tradiční Evropský Muž by si musel nad mladým zdravým žebrákem odplivnout.

A to ani nemluvím o západních politicích, kteří jsou doopravdy placení Araby, a to co dostávají za svou veřejnou funkci je pro ně jenom takový výsměch, protože to nedělají pro lidi, ale pro své islamisticky motivované chlebodárce? Obama je jejich král! Možná přijde den, kdy nás Turci obsadí. Lidí na to mají dost. Nejbližší spolupracovnice Hillary Clintonové Huma Abedin je muslimská sestřička. Starostou Londýna je bratr Pakistánec, a v Rumunsku se teď pokusili nominovat další sestru muslimku na premiérku, ale prezident jim to zatrh. V západní Evropě se již tu a tam rodí víc muslimů než západních Evropanů, takže to pravé terno přijde už docela brzo.

A proto moje předpověď, střílená od boku, je něco jako Jugoslávie 2.0 kombinovaná s Tureckou invazí do Rakouska. Těžko říct jak dlouho to potrvá, ale rozhodně to nebude nic nového pod Sluncem. Blízkovýchodní a Africký okruh opět drtí Evropu v porodnosti, a tak vzniká přetlak který tlačí uprchlíky k nám, do prázdné vylidněné Evropy. Přijde den, kdy populace blízkovýchodních muslimů dosáhne v populaci západních zemí kritického procenta, a ten den bude zažehnut Sud Prachu zvaný Evropa. To co se stalo v Jugoslávii se stane opět v Německu a ve Francii a v Británii a v Itálii... Ten scénář je totiž vždycky stejný: Opakuje se už 1438 let. Sýrie, zničená, Egypt, vydrancovaný, z úrodné Lybie je poušť, Mesopotámie a Persie je fuč, Byzanc je fuč...

V mezičase se nás poturčenci pokouší demograficky přelidnit, a sabotovat naši obranyschopnost - což se jim poslední dobou opravdu daří. Kdyby člověk věřil na konspirační teorie tak by musel konstatovat, že to co se dnes na západě děje je důsledkem infiltrace agentů KGB do škol a médií během studené války. Gayové a lesbičky, černobílý rasový konflikt, anebo „ženská práva“, jsou ve skutečnosti zcela nepodstatné, puberťácké problémy, které jenom odvádí pozornost od skutečných vojenských cílů. Pokud Jurij Bezmenov říká pravdu, potom to co se děje dnes - sluníčkáři, Black Lives Matter a SJW (Social Justice Warriors), jsou jenom výkvětem větru zasetého nepřítelem během Studené Války. Mohamedáni momentálně sklízí, co Sovětský Svaz zasel. A tak když se USA a SSSR perou, tak se poturčenci smějou.

01.01.2017 Barn Swallow

Válka s mloky k zamyšlení

TomTom

„„Něco ti řeknu. Víš, kdo ještě teď, když už je pětina Evropy potopena, dodává Mlokům třaskaviny a torpéda a vrtačky? Víš, kdo horečně, dnem i nocí pracuje v laboratořích, aby našel ještě účinnější mašiny a látky na rozmetání světa? Víš, kdo půjčuje Mlokům peníze, víš, kdo financuje tenhle Konec Světa, tu celou novou Potopu?“

„Vím. Všechny továrny. Všechny banky. Všechny státy.“

„Tak vidíš. Kdyby byli jenom Mloci proti lidem, tak by se snad dalo něco dělat; ale lidi proti lidem, to se, člověče, nedá zastavit.“„

Nepřipomíná vám to něco? Není vám tento přes 80 let starý text povědomý? Určitě ano. Je to odrazem dnešní doby, stejně tak, jako byl odrazem doby dávno minulé, doby, kdy si naši předkové také dělali naději, že „my to zvládneme“ (německy se to řekne - Wir schaffen das), a ve chvíli, kdy jsme si to přestali říkat my, občané Československa, si to ještě nějakou dobu říkal Angličané a Francouzi. Angličané to nakonec zvládli, Francouzi moc ne.

Před vánocemi opět udeřil islámský radikál, tentokrát v samém srdci Německa, pár kilometrů od Říšského sněmu. Výsledek jeho řádění nebyl až zas tak děsivý, tedy v porovnání s tím, co se stalo před tím v Belgii a Francii. 13 mrtvých je relativně „nízké“ číslo, takže pochod politiků v čele smutečního průvodu se nekonal (kdo by lezl ven v takové zimě, že?) a politici se opět omezili na prohlášení, které jsou jakoby přes kopírák převzaté z minulých let či měsíců. Stačí jen zaměnit místo a počet obětí. Nezklamala ani oficiální média, jejich pokusy celou věc bagatelizovat (to při dopravních nehodách denně v Evropě zahyne daleko více lidí, nejsou všichni stejní atd.) či dokonce zoufalý počáteční pokus vše hodit na polského řidiče zřejmě už nikoho nepřekvapila. Příliš se nerozebírala ani národnost atentátníka, neboť to byl Tunisan, tedy obyvatel země, kde se neválčí a pokud je mi známo, je Tunisko na poměry Afriky docela prosperující stát. V HDP na obyvatele je Tunis dokonce před Čínou, Ukrajinou nebo Vietnamem. To hlavní, že to byl Arab a vyznavač islámu, se moc nezdůrazňovalo.

Ale ani tento atentát není to, co by nás mělo skutečně znepokojovat. Že říkám hlouposti? Ne, je to fakt. Teroristické útoky mají v Evropě dlouholetou tradici. IRA, Rudé brigády, mafie, ti všichni se ještě v nedávné době pokoušeli terorem tlačit na vlády různých zemí, aby vyhověly jejich požadavkům. Nebo jen tak zastrašovali.  Nikdy ale nic moc nepořídili a směřování Evropy (či Ameriky) zásadním způsobem neovlivnily.

Zásadní problém Evropy nejsou uprchlíci, ale jejich vlastní občané. Ti, kteří přišli do Evropy před mnoha lety za prací a už v Evropě zůstali. Uprchlická krize tento problém jen zviditelnila, urychlila, ale rozhodně se nedá říct, že by problémy s mimoevropskými přistěhovalci předtím nebyly. Byly jen skryté, a o to horší.

Pokud bych v roce 1989 upadl do kómatu a probudil se dnes, asi by mě ten rozdíl šokoval. V Anglii se mění termíny školních maturit kvůli Arabům, na ulicích je nepořádek, do mnoha čtvrtí se původní Evropan bojí i za bílého dne. Vše se upravuje tak, aby to vyhovovalo „jim“. Ze školních jídelen pomalu mizí naše tradiční jídla, osnovy škol se mění tak, aby i Ahmed a Aranka měli středoškolské vzdělání, ačkoliv mají s bídou na „certificate of apprenticeship“ v jednodušším učebním oboru, při přijetí do zaměstnání rozhoduje barva pleti, nikoliv schopnosti. Začíná platit dvojí metr, jeden pro původní obyvatele, druhý pro přistěhovalce. Každá Arabka je v padesáti čtyřnásobná prababička a do práce jde po prvé tak v 35. Do té doby žije na dávkách. A my se tváříme, jako bychom to neviděli.

Druhé nebezpečí je technologický a vědecký pokrok, který se dostal i do zemí Třetího světa. V Evropě a Americe šel vždy pokrok více méně v souladu s životním stylem. V Africe a Asii ne. Počet obyvatel některých zemí roste geometrickou řadou, zdroje potravy ale zůstávají více méně konstantní. Do zemí v Africe a Asii jsme dovezli penicilín, očkování, zbraně, mobilní telefony, ale nedovezli jsme to hlavní -  elementární zodpovědnost. Jak dlouho to může ekosystém naší planety vydržet, je otázka. A jako by toho nebylo málo, ještě těmto lidem dovolíme, aby žili a množili se v Evropě. Jenže - ať se nám to líbí nebo ne, nejsou stejní jako my. Nedá se říct, že jsou horší nebo lepší, ale stejní nejsou. Nemohou tedy fungovat v našem prostředí, protože aby mohli normálně fungovat, potřebují jiný režim. Z našeho pohledu asi nedemokratický, často krutý, občas i nelidský, ale v demokracii našeho typu fungovat nemohou.

Co nás čeká, pokud budeme pořád ustupovat? V lepším případě to, co může turista vidět, když v Turecku vyjde za brány hotelového resortu. Také nás zcela jistě čeká snížení životní úrovně, neboť naše prosperita nestojí na ropě, ale na lidské práci a dobré organizaci. Že na to Turci nebo Arabové nemají buňky, to je veřejným tajemstvím. To by asi nechodili za prací do Evropy. Na horší případ raději nechci ani domyslet.

Přesto, že to všechno dnes již víme, dále pokračujeme v pokusech o integraci, dále marně doufáme, že se stane zázrak a že se počet mimoevropských přistěhovalců v Evropě zastaví. Financují to všechny státy, všechny vláda.

Jako ve Válce s mloky.

08.01.2017 TomTom

Společně proti terorismu aneb islám za to fakt nemůže...

Vážení čtenáři, tímto článkem bych se s Vámi chtěl podělit o svůj zážitek a názor na kongres „Společně proti terorismu“, který pořádala Muslimská obec v Praze a Centrum Alfirdaus, který se konal ve dnech 4. - 5. ledna 2017 v Praze, jehož prvního dne jsem se zúčastnil.

Motivací bylo dozvědět se o islámu více přímo od islámských (muslimských) učenců ze zahraničí (přednášeli skutečně erudované osoby), abych měl tedy možnost se seznámit s jejich názory přímo a ne zprostředkovaně a nebyl jsem nařčen, že jsem jeden z těch Evropanů, co si dovolí tuto problematiku komentovat a „neviděli ani muslima“. Sám se považuji za vysokoškolsky vzdělaného a poučeného laika, který se v problematice náboženství orientuje a může si dovolit vyslovit svůj názor, i tak zřejmě budu označen za xenofoba, ale taková je bohužel doba.

Na místě bylo přítomno i několik novinářů z celostátních deníků. Když jsem si přečetl článek o konferenci publikovaný dne 4. 1. 2017 v MF Dnes, nabyl jsem dojmu, že jsem zřejmě byl na úplně jiné konferenci než pan redaktor tohoto deníku. Proto se v rámci objektivity pokusím shrnout své postřehy, které považujte za můj osobní názor a interpretaci této konference. Článek v MF Dnes, který čerpá zejména z proklamativních prohlášení několika řečníků, ovšem skutečně podstatné věci pro to, aby si člověk udělal názor na podstatu islámu jako náboženství a ideologie v jeho skutečné neoddiskutovatelné podstatě v něm chybí. Po příspěvku každého řečníka následovala vždy půl hodinová diskuse.

Základní teze o islámu předložená panem Sáňkou a dalšími byla ta, že islám se nikdy nešířil mečem a odpůrci islámu jsou snad jedinými Evropany, kteří vítají teroristické útoky. K tomu snad podotknu, že každý, kdo měl alespoň dějepis na základní škole, ví, že Osmani byli až u Vídně a netřeba dále komentovat, co se tam dělo. A nevím snad o žádném „odpůrci“ islámu, který by vítal teroristické útoky na evropské půdě.

Pan Petr Pelikán do pléna v podstatě nic neřekl, položil pouze sadu otázek, za zmínku snad stojí jeho názor, že současná doktrína mnoha vlád, že s teroristy se nejedná, by mohla napříště být doplněna o dialog (diskusi) s teroristy a toto by mohlo přispět k tomu, že třeba pochopíme jejich důvody a budeme je moci přesvědčit o možnosti dělat kompromisy a ne vražedné útoky. Faktem také je, že evropské právo (sekulární právo ve většině evropských zemí) v příkrém rozporu s islámským právem (např. rodinné právo apod.). Z jeho úst správně zaznělo, že muslimovi, kterému se toto nelíbí a není ochoten právo hostitelské země respektovat, by měl spíše odjet žít do muslimské země, kde nebude muset řešit rozpory v každodenním životě mezi islámským a sekulárním právem.

Hlavním přednášejícím prvního dne byl pan Dr. Muhammad Al Oteaibi z Kuvajtu. Celá jeho přednáška o vztahu islámu k terorismu v podstatě byly citace veršů z koránů a jejich okomentování, na základě, kterých mělo být všem posluchačům jasné, že islám je náboženství míru. Zejména zdůraznil, že islám zakazuje bezdůvodné zabití věřícího i nevěřícího. V případě nevěřícího toho, kdo má „úmluvu či dohodu“ tzn. kdo platí daň z hlavy a de facto není navenek nepřítelem islámu a je poslušně občanem „druhé kategorie“, bavíme-li se o vyznavači jiného náboženství (člověk knihy). Jaké postavení v muslimské zemi bude mít ateista, si po přečtení veršů koránu dovoďte sami. Jako křesťan se můžete aspoň vykoupit tzv. daní z hlavy, jako ateista resp. člověk bez víry nebudete ani to. Bylo zdůrazněno, že islám je milosrdný i ke zvířatům. Jsou studie, které se zabývají verši podle kterého žena, která dala napít psovi, přišla do nebe a jiná žena, která zavřela zvíře do klece bez vody a potravy přišla do pekla. Kolega sedící vedle mě pronesl zajímavý komentář, „že zákony na ochranu zvířat měla i třetí říše“.

Po této diskusi následovala „otázka na tělo“ z publika zda muslim může svobodně opustit islám. Odpověď byla velmi vyhýbavá ve smyslu, proč by to vůbec někdo dělal, vždyť každý, kdo pozná islám, k tomu nemá důvod. To mě vedlo k položení doplňujícího dotazu - pokud se muslim stane ateistou (člověkem bez víry), bude potrestán?

Na to byla odpověď, že téma je zdlouhavé a záleží na individuálním posouzení každého případu. Pak jsem se tedy zeptal, jak by to osobně posoudil pan přednášející a reakce byla pouze opět - to řeší korán a on za svou osobu to posuzovat nebude. Požádal jsem tedy klidně o odpověď formou verše z koránu. Bylo zase pouze odpovězeno, že každý případ se řeší individuálně, každý odpadlík má možnost se v rámci řízení („soudního“) vyjádřit proč to udělal a že i jiné náboženství mají tresty za opuštění víry. Co se vám stane, např. v Saudské Arábii, asi víte sami.

Zdůrazňování případů, kdy islám nepovoluje bezdůvodné užití síly, vedlo jednoho z posluchačů k dotazu, kdy islám naopak připouští použití síly a v jaké intenzitě. Bylo zopakováno, že islám se nikdy nešířil mečem (?!?!) a dále odkaz, že platí zásada - nebojujte, pokud nejste donuceni.

S nadsázkou k tomu doplním, že někteří lidé si důvod vždy najdou a velmi rádi se nechají donutit.

I z takto vyhýbavých odpovědí (a je jasné proč jsou vyhýbavé a proč nedostanete odpověď přímo) pochopíte, jaká je pravá podstata tohoto náboženství a jeho neslučitelnost se sekulárními zákony, protože v našem evropském prostoru platí jen ty zákony, na kterých se společnost shodne a připustí je. Islám má však zákony přímo od boha a jsou neměnné - islám je přeci věčné náboženství. Pak muslimy, kteří zde žijí a respektují naše zákony, můžeme nazvat „nábožensky vlažnými“.

V soukromém rozhovoru Vám odborníci řeknou i to, co by do pléna neřekli - běžně aplikované světské tresty za porušení zásad, podle kterých se má muslim či nemuslim dle koránu chovat nebo kolik skutečně potřebných uprchlíků se sem skutečně dostává.

Chci doplnit, že simultánní překlad konference nebyl dle mého názoru na nejvyšší úrovni. Pan překladatel se také vyjádřil, že přeložit přímo na místě vše přesně je velmi složité a proto překlad nemusí být přesný. Omluvte proto případné drobné nepřesnosti.

Zúčastněná osoba na konferenci může nabýt dojmu, že tato konference je pouze neupřímnou propagandou, kdy se zakrývá skutečná podstata islámu a každý výrok „sluníčkáře“ na obhajobu islámu jako mírumilovného náboženství je zcela nelogický a nevychází z všeobecně známých dostupných vnějších projevů islámu, ale z ideologické báze.

08.01.2017 J.Š.

Některé věci hlava prostě nebere

Jahl

V Barceloně se shromáždilo údajně 160 000 lidí, aby podpořili příval ilegálních imigrantů. O ekonomické situaci Španělska se zde šířit nebudu, je všeobecně známa. Spíš mi jde o motivaci těch demonstrujících. Jaká může být?

Možností je několik, dělají to za prachy, jsou naprosto indoktrinovaní novokomunistickou, multikulturalistickou ideologií, jsou úplně blbí nebo ztratili jakýkoliv pud sebezáchovy. Já proti přijímání nic nemám, ale každý musí hovořit sám za sebe: „Já, občan tohoto státu se zavazuji, že se budu starat o ubohého ilegálka, budu jej živit, poskytnu mu veškerý komfort a po příchodu jeho rodiny se budu starat i o ni, k tomu mi dopomáhej Bůh“. Pokud by měl každý z těch demonstrantů něco takového, závazně a s právními důsledky nedodržení, podepsat, myslím, že by tam nebyl ani jeden. Za prachy druhých se to vítá a slibuje jedna báseň. Proto toto shromáždění považuji za komunistickou propagandu s nahnanou klakou, jak tomu bylo zvykem za neblaze proslulých 1.Májů.

U Španělů mne to obzvlášť překvapuje, protože mají neblahou, historickou zkušenost s muslimskou okupací a trvalo jim hodně dlouho, než se jich zbavili, přičemž tenkrát tam byli i nějací učenci, kteří mohli něco přinést. Dnešní „učenci“ dokáží přinést jen teror a zmar.

V Barceloně jsem byl někdy před 12 lety a připadla mi jako docela normální město, krásné akvárium, bleší trhy na náměstích před kostely, La Rambla plná živých soch, postranní uličky a náměstíčka zaplněná prostitutkami. Čmoudy tam nebylo vidět, na rozdíl od Pisy, kde jich bylo plno, a otravovali prodejem tretek. Situace se zjevně změnila a troufám si říct, že k horšímu, stejně jako celá Evropa.

Pokud by to přece jen některý podepsal a uskutečnil, čekalo by jej nepříjemné vystřízlivění, vystrnadili by jej z vlastního domu, spal by na lavičce v parku a s prázdným žaludkem chodil do práce, aby svůj závazek naplnil. Pokud si to některý z vítačů přečte, doufám, že mu dojde nesmyslnost tohoto chování. Už jen z fyzikálního pohledu to není možné, aby s minimem vložené energie, kterou onen jedinec dokáže vyprodukovat, bylo možno dosáhnout maximálního výkonu při živení 10 - 20 jedinců.

Kdy to těm lidem dojde? A kdy to konečně dojde i eurounijním komunistům?

19.2.2017 Jahl

Quotenfrau (speciál napsaný k em dé žet)

D-FENS

Socialistické Německo pod vedením soudružky Merkelové zaujímá průkopickou roli v mnoha oblastech organizování lidského života a dovede z vůle státu uspořádat i záležitosti, které se až doposud staletí uspořádávaly samy.

Od roku 2016 existuje v Německu právní norma přikazující určitým firmám (těm, co mají akcie obchodovatelné na německé burze) mít v dozorčí radě nejméně 30% žen. Zákon dále přikázal dalším zhruba 3500 firmám, aby si stanovily kvóty podle vlastního uvážení pro představenstvo, dozorčí radu a první dvě úrovně managementu. Zákon však opsal něco, co ve státních firmách bylo neformálně zavedeno už předtím, protože německé socialistické vlády vnucovaly svoji agendu státním firmám už předtím. Hlavní motivací pro téměř jednomyslné přijetí této právní normy, která zavádí nerovnost žen a mužů, byla rovnoprávnost žen a mužů. Tohle by ani Orwell nevymyslel.

Po schválení zákona nastala ve sněmovně genderově vyvážená radost.

Bylo tak legislativně ukotveno, že pohlaví je kariérní nástroj a nikoli jen biologická funkce. Pracovní výkony nejsou rozhodující, teď rozhoduje, zda máte pindíka nebo pipinku.

Problém měla i jediná křesťanská komunistická strana na světě, německá CDU. Sami sobě stanovili kvótu pro ženy 33% ve vedení strany, ale mezi členy mají jen něco kolem 25% žen, takže současně stanovili, že budou muset některé své mužské členy diskriminovat, protože některé funkce se pro ně stanou nedostupné. No ale když někdo našel potřebu vstoupit do CDU, tak mu tohle asi nebude vadit. Na podobný problém pravděpodobně narazí nejvýznamnější politická síla podporující kvóty v ČR, totiž ČSSD. Aby předehnala soudruhy z Německa, uzákonila si 40% kvóty pro kandidátky do krajských a parlamentních voleb, přičemž ale pochybuji, že mají mezi členskou základnou 40% žen. Alespoň při záběrech z jejich party v Brně jsem viděl samý strejce, co se znali ještě ze SSM a vypadali jako Michal David. Mužští členové ČSSD se tedy budou muset uskrovnit, ale jejich problém.

Zavedením Frauenquote tak vznikla nová profese. Quotenfrau neboli kvótovaná žena. Frauenquote vygenerovala Quotenfrau. Pokud jste tedy správného pohlaví, uvažujte o tom, není to špatná práce. Hlavním posláním Quotenfrau je totiž naplňovat kvótu, což rozhodě není nic, u čeho by se jeden, pardon, jedna udřela k smrti. Naopak, je to docela příjemné, a pokud pomineme negativní postoje části veřejnosti navyklé na staré překonané pořádky, kdy o pozici a související výši platu rozhodovaly věci jako schopnosti, dovednosti, znalosti a podobné sračky, které už nikoho nezajímají.

Zavádění a naplňování kvót pronásledují opakované pokusy vybavit Kvótoženy nějakým reálně znějícím pracovním zařazením. Nemůžete někomu na vizitku prostě napsat - profesionální Kvótožena, nic nedělám, existuji jen proto, že to zákon požaduje. To je jasné. Něco takového by velmi rychle podrylo „morální“ základy systému kvót a vyvolávalo otázky, proč mají jednotlivci obou pohlaví obětovat své životní perspektivy zrůdnému liberálnímu politickému programu. Integrace Kvótožen do organizačních struktur firem se proto odehrává několika způsoby.

Prvním přístupem bylo upřednostnit ženy (a tím současně znevýhodnit muže) při obsazování pozic, které jsou tak nějak více ženské. Například logistika nebo řízení lidských zdrojů. Ukázalo se však, že povyšování neschopných osob podle pohlavního klíče je sice moderní, ale není funkční. Deutsche Post tak po čase zjistila, že se obejde bez vrchní personalistky, Deutsche Telekom o členku představenstva pověřenou personální politikou, dodavatel automobilových dílů Conti se musel obejít bez personální ředitelky. U té se pozastavíme. 56-letá Elke Strathmann surfovala na vlně pozitivní diskriminace už delší dobu a prozmrdila se do významných pozic u korporací jako Procter and Gamble a Nestlé. Jenže Elke mluvila jak kanál, byla totálně neschopná, na své podřízené byla hubatá až sprostá bez ohledu na pohlaví a její úsek čelil obrovské fluktuaci, protože s tou krávou nikdo nechtěl dělat. Na konci její kariéry stála věta „Mandát paní Strathmann byl s okamžitou platností oboustranně ukončen“, která se objevila v tiskovém prohlášení Conti. Kdo zná mírně pokryteckou kulturu německých firem, kdy se i poslednímu lemplovi sáhodlouze děkuje za dlouholeté vysoké pracovní nasazení, bude asi chápat, že další stupeň je už jen zavazadlový prostor vystlaný igelitem. Nahrazena byla další ženou, jejíž CV vyvolává méně pochybností. Stejně tak musela firmu SAP opustit personální ředitelka, ta ztratila oporu ve svém okolí poté, co nadužívala oba firemní tryskáče pro cesty domů, zatímco firma zaváděla drastická úsporná opatření. Zdá se, že limitujícím faktorem ovlivňujícím životnost kvótožen není neakceptace okolím, ale ony samy, protože jim funkce náhle nabytá podle genderového klíče prostě vleze na mozek.

Kvótoženy samozřejmě nemají pouze v Německu. Například v USA vznikl poměrně značný cluster firem napojených ekonomicky na administrativu soudruha Obamy. Pokud chtěli dělat s vládou obchody a dostávat vládní prachy, museli adoptovat celou sadu zelenoliberálních nástrojů Odumbovy administrativy. Třeba taková Meg Whitman, CEO Hewlett Packard, vyhlášená agenturou Bloomberg jako nejprodělečnější CEO vůbec, protože během jejího působení akcie koncernu spadly o 30%, zatímco zařízení HP z pohledu konečného spotřebitele dosáhla nového levelu nepoužitelnosti.

Z toho plyne, že být Kvótoženou je sice krátkodobě aktraktivní, ale také docela nebezpečné.

Druhým přístupem je tvorba speciálních pozic pro Kvótoženy. Je to praktické především pro dosažení kvót ve vyšším a středním managementu. Celá řada firem zjistila, že se zavedením kvót potřebují vytvořit nové pracovní pozice. Najednou bylo zapotřebí managerek pro diverzitu, kulturní proměnu, řízení udržitelnosti alias sustainability management, ředitelek pro provozní excelenci a další nezbytné výzvy moderního řízení, které vyvolalo nové zelenorudé liberální prostředí. Již samotné názvy ve vás vyvolají neodbytnou otázku, jak se ty firmy bez takových expertek doteď vůbec mohly obejít. Výhodou je, že expertka vagina causa na takové pozici nenapáchá žádné zásadní škody ani nedělá ostudu ženám, které se na své pracovní pozice dostaly poctivým způsobem.

Třetí a poměrně rozšířený přístup bych označil jako systém trubců. Pokud nejsou k dispozici už žádná místa vedoucích speciálních projektů, diversity managerů, inspiration officerů, hotdog orchestratorů, strategických konzultantů pro všechny možné globální výzvy a podobně, je třeba za účelem dosažení kvót obsadit kvótoženami běžné pozice. To s sebou nese to riziko, že by se výkonnost zrovnoprávněných oblastí mohla zhoršit, stejně jako se to stalo v Conti. Řešení je nabíledni. Kvótožena je instalována do potřebné pozice, kde formálně vykonává potřebnou funkci. Kolem ní se vytvoří prostředí, kdy jeden nebo více jedinců v podstatě vykonává její práci. Samozřejmě jsou za to také více nebo méně placeni a fungují jako trubci ve včelíně. Jejich úkolem je zejména oplodňovat královnu. Samozřejmě ne doslova, to by bylo příliš kruté. Královnu oplodňují informacemi a královna má pak spíše reprezentativní roli. Politicky korektně se to pak vyjádří tak, že se soustředí spíše na strategické otázky, nastavení procesů a podobně. Znám několik královen, které například uchopily téma zvané transparentnost tak důsledně, že se samy staly zcela transparentní a na pracovišti vůbec nejsou vidět. Firmy to většinou tolerují, protože když nejsou v práci, nemohou napáchat žádné škody. To opět připomíná přístup jedné japonské firmy, která platila svým neschopným manažerům dlouhé zahraniční „pracovní“ pobyty v lukrativních destinacích, aby nechodili do práce a nedělali tam špatná rozhodnutí. Vyšlo to levněji. Byli totiž ustanoveni na základě principu seniority, což je něco téměř totožného jako genderová pozitivní a negativní diskriminace, jen je založená na věku a nikoli na pohlaví, tedy opět na něčem, co se schopnostmi daného jedince vůbec nesouvisí.

Schopnější královny lze pověřit jednoduchými úkoly - například přednášet předem připravené prezentace nebo pronášet proslovy na začátek některých formálnějších schůzek. Pak se prostě omluví pro pracovní zaneprázdněnost a sdělí, že je zastoupí pan kolega Trubec, načež si všichni oddychnou. Nevýhodou tohoto systému je nižší produktivita způsobená jednak neproduktivní kvótoženou, jednak tím, že ambiciózní kvótožena většinou nevydrží zůstat pasivní a časem vyvine nějakou vlastní zničující strategii bez ohledu na postoje trubců.

Čtvrtý postup implementace kvót jsem ještě nikde neviděl live, ale mělo by to jít. Jedna nejmenovaná, velká anglická společnost vytvořila organizační složku zvanou neoficiálně „elephant´s graveyard“ neboli „hřbitov pro slony“. Tam odklidila různé manažery, u kterých nikdo nevěděl, kam s nimi. Všichni mají vysoké platy, drahá služební auta a jejich úkolem jsou strategické analýzy Jsou tam nejrůznější existence. Pošuk, který mlátil svoji ženu, protože ho nechtěla obšťastňovat gumovým připínacím penisem. Nebo manažer, který okrádal vlastní firmu, ale nebylo možné to přiznat, protože by se ukázalo, že kontrolní systémy ve firmě jsou nedostatečné. Dále lidé, kteří se dostali nahoru skrze různé konexe a nezvládali pak svoji práci nebo úspěšně odignorovali nástup digitálního věku. Funguje to zhruba tak, že každý má na starosti excelovskou tabulku a tu krmí nějakými daty. Když někdo něco neví, tak to pro něj ta za rok až dva zanalyzují. V podstatě by se ale byli s to zaměstnat sami. Sice stojí firmu peníze, ale vyhodit je by taky nebylo zadarmo a kdoví, co by to druhotně způsobilo, tak jim radši vytvořili rezervaci.

V Německu se poměrně dlouho spekulovalo o tom, zda je Angela Merkel kvótožena. Na základě životopisu lze prohlásit, že ani omylem. Angela se totiž nahoru naprosto poctivě prozmrdila, a to zhruba od okamžiku, kdy se ještě před pádem zdi v německém SSM (FdJ) stala referentkou pro propagandu a agitaci. Dnes již seniorní zmrdka Angela má v sobě až patologické nutkání nakazovat jiným lidem, co mají dělat, jak to mají dělat a především co si mají myslet. Má ovšem vynikající cit na to, s kým se spojit a naopak koho hodit přes palubu, který je ještě navíc doplněn o schopnost učinit se nepostradatelnou a nenahraditelnou i za situace, kdy už jí všichni mají plné zuby. Ukazuje to, že prostý zmrdismus je ve srovnání s kvótami ještě relativně fér přístup.

O jiný druh kontroverze ve světe žen se postarala šéfka GM Mary Barra. Některé kvótozmrdky mají tendenci vykládat v médiích její působení jako CEO GM jako ukázku úspěšnosti politiky kvót. Jenže se ukázalo, že Barra u firmy pracovala dlouhodobě, prošla nejrůznějšími pozicemi a vyrostla tak semipřirozenou cestou, jako studentka dokonce montovala auta na výrobní lince, a tento způsob tvorby kariéry je pro kvótoženy něco jako zlý sen. Poslední ránu zelenorudému smýšlení zasadila sama Mařka, když někde prohlásila, že jako auta se jí nejvíce líbí Chervolet Camaro a Pontiac Firebird. S genderzeleným náboženstvím tak nastala odluka.

Její příběh zároveň ukazuje, že gender pozitivní diskriminace a kvóty pro kvótoženy jsou sice výhodné pro kariéristky a jiné podobné zmrdky, ale krajně nevýhodné pro schopné ženy, protože čehokoli ty dosáhnou, to je interpretováno tak, že toho dosáhly skrze kvóty a tak na ně okolí kouká přes prsty.

V českých podmínkách nejvíce tlačí na kvóty ČSSD a samozřejmě Strana zelených, která dala světu expertku na biomasu Kateřinu Jacques. Zatímco ta druhá partaj je v úpadku a nic z nich nebude, ta první by se na něco zmátořit mohla. Pokud tedy kromě Sobotkových likvidačních daní preferujete povyšování podle primárních pohlavních znaků a nikoli podle schopností, neváhejte ČSSD podpořit, za což se vám strana nepochybně odmění na dětech.

08.03.2017 D-FENS

Pig eat pig green edition (feat. Co sám nerad, nečiň jinému)

D-FENS

O lekci na téma „karma je svině“ se mi minulý pátek postaral zmr. Bursík, bývalý ministr životního prostředí, host rozhovoru na Radiožurnálu a předseda Liberálně ekologického nečeho, co stejně nikoho nezajímá. Dokonce jsem jel podle předpisů, abych to doposlouchal až do konce.

Bursíkova doba nám přinesla dva hlavní výdobytky: Zákaz klasických žárovek a zavedení poplatku na podporu sběru, zpracování, využití a odstranění vybraných autovraků, kterému se dodnes říká Bursíkovné a je spíše znám jako ekologická daň z převodu vozidla. Žárovky se už zase běžně dostanou, asi někomu došlo, že ten zákaz je taková píčovina, že to prostě nejde, nebo se prodávají jako tepelné koule nebo speciální svítidla pro soustružnické dílny. S tím druhým jsme si neporadili. Zatím.

Zdánlivě jsem odbočil.

Bursík byl v rádiu proto, že mu nedopadl dobře spor u Městského soudu v Praze. Šlo o to, že v den návštěvy čínského potentáta pocítil Bursík a jeho rudozelení přátelé potřebu se vymezit proti Číně. Nechápu motivaci, Čína je zelenýho komunisty ráj, protože je tam všechno zorganizované přesně tak, jak to rudozelený komunisti taky chtějí. Všechno je tam zakázaný a co není zakázaný, to reguluje stát. Stát rozhoduje třeba o tom, zda si koupíte auto, za budete mít dítě, kde budete bydlet. I ten problém s „dezinformačními weby“ tam mají vyřešený. Komunisté tam ale nedošli tak daleko, aby lidem nakazovali, čím si mají doma svítit. Nicméně Bursíkovi přesto vadila návštěva komunistického potentáta a na Hradčanském náměstí hodlal provozovat shromáždění proti Číně. České úřady se však naopak rozhodly s Čínou kolaborovat a mezi úřady a Bursíkem vznikl spor. Na předmětné místo úřady spolu s policií umístily dopravní značky „zákaz vstupu“ a „zákaz vjezdu“, jejichž bezpodmínečné dodržování začala ihned policie s obrovským personálním i materiálním nasazením vynucovat. Pár dopravních značek tak doslova uchránilo čínský režim před jistou zkázou, protože Bursík zapojil do akce i Tydlitátovou a celý rodinný klan Pajerových včetně Kačenky a takový nápor pravdy a lásky nemůže žádná země na světě ustát. Shromažďování jako takové tedy zakázáno nebylo, ale nesměli tam přijít ani přijet lidé. Bursík namísto aby nad takto radikálním dopravním zklidněním jako správný zelenozmrd zajásal, obrátil se na soud.

Je to taková malá lekce na téma „nezávislá státní správa“. Na základě politického zadání se realizuje dopravní značení, co k tomu dodat. Udělali to takhle proto, že tím sebrali Bursíkovi možnost se legálně bránit. Kdyby mu akci zakázali, mohl by se obrátit na soud, ale proti dopravní značce se nijak okamžitě bránit nelze. Dopravní značky lze pouze uposlechnout a pak si stěžovat. Je to obcházení zákona ve velkém. Vrchní ekolog byl konfrontován s všemocností institutu dopravního značení, kterým může veřejná správa ukládat lidem povinnosti a policejně je vynucovat, aniž by existovala nějaká možnost obrany a to i v případě, že se jedná o zjevný nesmysl nebo zneužití. Don’t go that way, don’t live that way...

Ohledně právní argumentace jsem musel dát Bursíkovi za pravdu. Dopravní značkou skutečně nelze zakázat demonstraci. Kdyby si tento postup úřady osvojily a začaly ho používat v širokém měřítku, prostě by mohly všude nasázet značky „zákaz vstupu“. Tím by se zajistilo, že lidé nebudou vůbec nikam chodit a pokud ano, může je policejní hovado z České Lípy zmlátit pendrekem a ještě si pak stěžovat, že je na něj stání zástupce ošklivý.

Existuje ještě pár právních fint a děr v zákonech ze starých časů, se kterými je třeba zatočit. Třeba finta s osobou blízkou, trik s advokátem a ultimativní trik s ústavou. Je schovaný v článku 4 odst. 4 Listiny základních práv a svobod. Tam se píše, že při používání ustanovení o mezích základních práv a svobod musí být šetřeno jejich podstaty a smyslu. Taková omezení nesmějí být zneužívána k jiným účelům, než pro které byla stanovena. Ještě že nějaká ústava je státním orgánům i soudům u prdele, jinak by se ukázalo, že některé úřední a policejní úkony a dále některé daně, dávky a regulace jsou zcela nebo zčásti protizákonné. Stejně je to všechno přežitek a v Evropské Unii 2.0 přijde tenhle republikánský bordel zrušit ve prospěch skvělého nového řádu podle ochlasty Schulze.

Bursíka teď doběhlo to, co sám provedl.

Podle stejné zásady nelze vybírat od lidí poplatek na budoucí sešrotování auta ve výši třeba deset tisíc, když reálně jeho sešrotování stojí dva tisíce, a nelze tento poplatek koncipovat v závislosti na emisní specifikaci, protože sešrotovat auto s Euro 0 i Euro 6 stojí přinejlepším stejně. Sešrotovat nové auto je spíše dražší kvůli vyššímu stupni integrace. Už když se to schvalovalo, tak bylo jasné, že o nějakou recyklaci tady vůbec nejde, že je to skrytá pokuta, která se dává lidem za to, že nemají peníze na nové auto. Částky, které se skrze tuto zamaskovanou pokutu vyberou, jsou asi desetinásobně vyšší než částky, které se vynakládají na recyklaci vozidel, a přebytky se pak používají na všechno možné, například na dotování olepování domů polystyrenem v rámci programu Zelená úsporám. Je to tedy daň nejen amorální, ale také asociální. Lidé, co mají hluboko do kapsy a musí si koupit nějakou olítanou rezatou felicii, aby mohli například vozit děti do školy nebo jezdit do práce, tak přispívají na vylepšování nemovitostí dotačních vychcanců. Povinnost platit poplatek na podporu sběru, zpracování, využití a odstranění vybraných autovraků je tak v rozporu s citovaným paragrafem ústavy, protože se zde vybírají peníze za jiným účelem a utrácejí za jiným účelem, než je účel pojmenovaný v zákoně.

Když se tohle projednávalo, tak se tahle námitka objevila. Jenže tehdy to bylo Bursíkovi a jeho lidem u prdele. Postavili se k tomu asi tak, že pokud se to někomu nebude líbit, tak ať se soudí a až pokud to náhodou vyhraje, tak to budeme nějak řešit. Oni si to prostě spočítali, že když někdo jde registrovat trosku, ze které se platí ekopoplatek, tak asi nebude mít současně pár desítek tisíc na spor u Ústavního soudu, takže kde nebyl žalobce, nebyl ani soudce.

A teď je zase jiným lidem u prdele, když Bursíkovi zcizují shromažďovací právo skrze dočasné dopravní značky a stanovení přechodné místní úpravy provozu na pozemních komunikacích, které mají samozřejmě úplně jiný účel. I tam si to úředníci a policajti spočítali a řekli si - no tak ať se prostě soudí! Až to soudy za dva roky rozhodnou, tak už bude čínský potentát dávno v prachu a my jen pokrčíme rameny a uděláme to klidně příště zase.

Koho by v roce 2008 napadlo, že prominentovi Bursíkovi, předsedovi vládní strany, budou úřady za devět let něco zakazovat a ojebou ho přitom jak děvku. Stejně jako on v roce 2008 ojebával občany. Jednou jste nahoře, jednou dole. To je kurva životní lekce!

Někdo tomu říká »Karma«.

22.3.2017 D-FENS

Několik doporučení pro uvědomělého (nejen)multikulturního světoobčana

12. 09. 2016 6:13:42

Několik doporučení (čti „nařízení“) pro uvědomělého (nejen) multikulturního světoobčana 21. století.

1. Dává se na vědomí, že konzumace výhradně světlého piva je diskriminační a nedůstojná (u náruživých pijáků hraničí s extremismem a xenofobií). Na jeden světlý ležák je bezpodmínečně nutné pít jedno černé pivo. Uvědomělý světoobčan pak konzumuje pouze pivo řezané. Tento precedens platí i pro další potraviny a nápoje, jakožto bílé a tmavé pečivo, vanilkovou a čokoládovou zmrzlinu nebo tabulkovou čokoládu (u ní je však konzumační poměr u světoobčanů již nebývale příznivý a uvědomělý). Restauracím a potravinářským firmám (i domácnostem světoobčanů) je doporučeno používat k přípravě obložených baget nebo hamburgerů vždy polovinu tmavého a polovinu světlého pečiva.

2. Šachy (dáma) jsou pro světoobčana rasistická, diskriminační hra podporující nesnášenlivost (vzhledem k násilí, páchaném bílými figurkami na černých i naopak, přičemž násilí na černých figurkách je stokrát odsouzeníhodnější). Všechny kusy v oběhu musí být staženy a nahrazeny novou verzí s šachovnicí slitou v krásnou světlou hněď - na této šachovnici budou soupeři nově spolupracovat a zvyšovat počet pouze jednobarevných figurek. Nejzatvrzelejším zastáncům této hry plné násilí, soutěživosti a rasismu je případně nařízeno přemalovat stávající barvy pole na jiné, méně extrémistické (například na dva odstíny zelené).

3. 1+1 jsou pro světoobčana 2 pouze v případě posvěcení shora. Je třeba stvrzení vždy alespoň jednoho z následujících subjektů či institucí: média, političtí činitelé (hlavní váhu mají EU, MMF, OSN a NATO), experti či analytici z předních neziskových organizací. V jakémkoliv jiném případě je výsledek 1+1 právě takový, jakým ho určí jeden z uvedených subjektů.

4. Uvědomělý světoobčan ví, že pravdu má vždy maminka, pan učitel, pan režisér a pan/í eurokomisař/ka.

5. Uvědomělý světoobčan se má na pozoru před tradičními genderově diskriminačními pohádkami, jako je například „Sněhurka a sedm trpaslíků“. Aby byla zohledněna genderová vyváženost, a na základě 40% zastoupení diskriminovaného pohlaví, se pohádka inovuje na „3,2 Sněhurky a 4,8 trpaslíků“. Další vzorové příklady: „Tři veteráni“ (nově „1,8 veterána a 1,2 veteránky“); „Dvanáct měsíčků“ (7,2 měsíčků a 4,8 měsíčnic). Podobný postup je doporučen i u filmové, hudební, divadelní a jiné umělecké tvorby.

6. V rámci eliminace podněcování k rasismu či extremismu, je třeba napravit některá nekorektní ustálená či zavedená slovní spojení, pojmy či jména. U vybraných spojení, jako jsou černočerná tma, černý Petr, černá ovce, Bílý Tesák, černá čísla, černá vdova, černá a bílá magie, černá sjezdovka nebo Černá Hora, je třeba eliminovat závadné přídavné jméno. Pro výše uvedené příklady (a jim podobné) tedy platí, že mluvíme o tmě, Petrovi, ovci, Tesákovi, číslech, vdově, magii, sjezdovce nebo Hoře.

7. Uvědomělému světoobčanovi je zřejmé, že každý nesvětoobčan s neuvědomělým názorem (čti „jiným než mainstreamovým“ / multikulturně globalistickým), často hájící se jako „vlastenec“, je ve skutečnosti populista, xenofob, nácek, rasista, ruský/Putinův agent, extrémista (jinými slovy zaprděný zpátečník, násilník, nesnášenlivec, hlupák a ignorant).

8. Světoobčan doslova a bez výjimky uvědoměle přijímá a uvádí do praxe řadu přísloví a ustálených spojení, mezi nimi: host do domu, Bůh do domu; ty po mně kamenem, já po tobě chlebem; pravda, láska a humanita, případně humanitární bombardování, vítězí (nad lží, nenávistí, xenofobií a populismem).

Tak snad takhle úplně ne...

© Zamysleni 25.05.2017 10:06:40 Lubo Rejl

Autor: Tomáš Vyoral

Komu vadí národ?

Petr Sak

Žijeme v přelomové době s vysokou dynamikou změn a s klíčovou úlohou informací, informačních technologií, masových médií a s restrukturalizací společenské skutečnosti, v níž klíčovou roli hraje národ. Ve zcela nedávné době, kdy jsme vstupovali do Evropské unie, jsme od představitelů Evropské unie slyšeli, že síla a hodnoty Evropy jsou v její rozmanitosti, tvořené národy a národními kulturami.

Ke klíčovým pojmům unijní propagandy patřila subsidiarita, tedy princip, že rozhodovací pravomoc zůstává na úrovni té entity, v níž probíhá dotyčný proces. S odstupem pouhých několika let zjišťujeme, že jsme byli podvedeni. Princip subsidiarity byl opuštěn dříve, než byl realizován. Příčin je jistě celá řada. Mezi ně patří také fakt, že v Bruselu vznikla zvláštní třída se svými třídními zájmy, které nejsou totožné ani se zájmy jednotlivých národů, ani se skutečnými zájmy Evropské unie. Bruselská byrokracie potřebuje prokazovat svou potřebnost a mocenskou nadřazenost nad národními státy, a proto opustila subsidiaritu, aby rozhodovala o křivosti okurek a počtu litrů mléka nadojené každou krávou (ovšem to se týká pouze těch národních).

Jejich příjmy, které lze těžko hodnotit jako plat, ale spíže jako korupční provizi, stmelující soubor politiku a úředníků a přetvářející je do „třídy pro sebe“, uvědomující si své třídní zájmy. Třídní zájmy bruselské třídy vyštvaly Velkou Británii z Evropské unie a vyzvedávají do špičkových pozic Evropské unie notorické alkoholiky, jedince, kteří nezvládli maturitu nebo politika, kterého nechce ve funkci jeho vlastní národ. Tato bruselská třída je časovaná bomba v základech Evropské unie, kterou vede neomylně k jejímu rozkladu. (Sak, 2016)

Druhou vábničkou byla evropská demokracie, o jejímž stavu se s velkým eufemismem nyní říká „deficit evropské demokracie“. Evropskou unii ovládá německá kancléřka, která nemá žádnou evropskou funkci, která by legitimizovala její rozhodování o Evropské unii. Demokracie Evropské unie znamená nátlak a vyhrožování státům s odlišným názorem. Francouzský president se prosadil volební kampaní, v níž vyhrožoval středoevropským státům ekonomickými sankcemi a sliby, že tyto státy postaví do latě. Takovou aroganci neukazovali ani francouzští politici podpisující mnichovský diktát.

Oporou člověka zmítaného existenčními a existencionálními krizemi a traumaty jsou rodina a národ. Po krizi rodiny, preferenci homosexuality, tlaku na kariéru a život single žen, poklesu natality se současným nárůstem podílu dětí narozených samoživitelkám, po dosažení více než padesátiprocentní pravděpodobnosti, že uzavřené manželství se rozpadne, virtualizaci vztahů a sexuality v kyberprostoru se objevuje nový cíl útoku. V postupující globalizaci je na odstřel národ.

Současné bitvy se nevedou převážně na bitevních pláních, ale, vzhledem k tomu, že jsme informační společnost a více než v časoprostoru přirozeného světa, se tak pohybujeme ve světě znaků druhé signální soustavy a v mediálním a virtuálním světě. Důležité bitvy pak probíhají zde, včetně jazyka. Na okraj jazyka je vytěsňován pojem vlastenectví, který je nahrazován pojmem nacionalizmus, do kterého jsou impregnovány negativní konotace. Pak následuje bitva s tím, co do pojmu vložili orwellovští tvůrci jazyka.

Být vlastencem a vztahovat se ke svému národu neznamená negativní či dokonce nenávistný vztah k jiným národům. Bez jiných národů a jejich kultur bych byl někdo jiný, má socializace a kultivace by probíhala na primitivnější úrovni. Francouzská literatura, německá hudba a filozofie, italské výtvarné umění, východní spiritualita, americký jazz, Platon, Aristoteles, J. W. Goethe, to jsou jen zlomky toho, co formovalo mou osobnost. A stejně jako je pro mne hodnotou můj národ a stojím za jeho existencí a rozvojem, tak můj svět je nepředstavitelný bez dalších národů a jejich rozvoje a rozvoje jejich kultur. Degradovat a redukovat národy je představa srovnatelná s prováděním Beethovenových symfonií orchestrem, který by byl obsazen pouze jedním nástrojem. Lidská civilizace tvořená národy je také orchestrem, bez něhož není možný evoluční koncert člověka. Útok na jeden národ je útokem na celou lidskou civilizaci. Ovšem rozvíjet rozmanitost a identitu národů neznamená promíchat jejich populace. Projekt masové migrace je projektem dekultivace, ničení národních identit a destrukce evoluce člověka. Opakem ničení životního prostoru národů a destrukce jejich kultur s následným nahnáním jich jako stáda do Evropy je proces respektování národních odlišností a jejich rozvoj v jejich přirozeném a historickém prostředí. To, co se učíme u rostlin a zvířat, což je zachování biodiverzity v původním přirozeném prostředí, neumí či nechtějí umět západní mocenské elity v případě sociálních entit. Sociodiverzita jako civilizační struktura národů a dalších sociálních entit má minimálně stejně vysokou hodnotu jako biodiverzita a síly, které chtějí ničit národy a jejich kultury jejich promícháním je třeba označil jako zločince sociální evoluce. Evoluce postupuje mnoha proudy, člověk je jeden ze čtyřiceti druhů primátů. V sociální evoluci má podobný význam mnohost národů, z nichž každý tento proces obohacuje a posouvá dále. Strukturovanost lidské civilizace zefektivňuje evoluční proces interakcí mezi jejími prvky - národy, stimulující a rozvíjející všechny zúčastněné. Při mnohosti je větší pravděpodobnost postupu vpřed a nalezení správné cesty vpřed. Pád do stejnorodosti, do homogenity znamená zploštění evolučního procesu a mnohonásobné zvětšení rizika zániku lidské civilizace a člověka.

Národ je svébytná sociální entita, která má své dimenze, strukturu a historii. Nelze jej redukovat na některý jeho atribut, což slouží útokům na jednotlivý národ i na národ obecně. Znakem národa je jeho jazyk, který obsahuje národní historii, úroveň myšlení a kultury, národní a všelidské hodnoty, úroveň sociální komunikace. Proto je tak významné poznání jazyka dávných civilizací. V národní literatuře se národ zrcadlí.

Národ nelze mechanicky ztotožnit s rasou, etnikem či geny, zvláště v prostředí střední Evropy, avšak nepochybně i tyto dimenze souvisí s národem. Geny Bedřicha Smetany šest generací před jeho narozením se nacházely v 64 lidech a jeho geny se dále rozprostírají v české populaci a v desítkách či stovkách konkrétních osob se podílejí na tvorbě české skutečnosti. Národ má také svou duchovní dimenzi, někdy se mluví o duši národa a hermetizmus tuto skutečnost vyjadřuje pojmem národní egregor.

Národ je tvořen svými produkty, svou kulturou v širším významu, tedy i vytvořenou kulturní krajinou a v užším významu uměním, vědou, filozofií. Dynamická, procesuální složka národa je obsažena v národní historii, z níž prosvítá esence národa. Jan Hus, Amos Komenský či T. G. Masaryk nejsou jen konkrétní historické osobnosti či sled historických událostí, ale jejich prostřednictvím se také vyjevuje národní podstata a směřování.

Nyní žijeme v době vyznačující se snahou o destrukci národa, v našem případě českého. Určité společenské trendy, síly, procesy, vztahy a jevy se mohou projevit pouze činností konkrétních lidí, které jsou však opět produktem společenských vztahů, procesů a sil.

Je náhoda, že tentýž Petr Uhl, který v listopadu 1989 dovršil hru STB, infiltrující do studentského prostředí nadporučíka STB Zifčáka, který na Národní třídě sehrál roli mrtvého studenta Šmída, jehož otcem byl „náhodou“ redaktor televizních novin a matka redaktorka tištěného deníku, přijal telefonem informaci o mrtvém studentovi od agentky Dražské a bez ověření poskytl tuto informaci západním zpravodajským agenturám, a tím odstartoval listopadový převrat, je ve velmi dobrém vztahu se Sudetoněmeckým landsmanšaftem, od něhož dostal dokonce vyznamenání a v rozhovoru na Britských listech koncem roku 2016 prohlásil, že se necítí být Čechem?

Posrpnová emigrace podobně jako emigrace v jiných dobách měla několik druhů motivací, přičemž můžeme ještě mluvit o motivaci deklarované a skutečné, přičemž se jedná o určitou škálu, v níž krajní body jsou na jedné straně zcela odlišná deklarovaná a skutečná motivace a na opačné straně je deklarovaná a skutečná motivace totožná. K motivacím patří „touha po svobodě“, obava z represí, snaha se prosadit v oboru, profesní kariéra, ekonomická motivace, životní úroveň. Kde je hranice mezi lidmi, kteří emigrovali, a těmi, kteří zůstali v Československu. Zřejmě některé nebo všechny z uvedených hodnot znamenaly pro emigranty více než pro ostatní.

Ovšem člověka definují nejen hodnoty, které mají pro něj vysokou prioritu, ale také ty hodnoty, které pro něho mají nižší význam, zvláště ve srovnání s jinými. Taková analýza může přinést nový úhel pohledu na emigranty. Po srpnu 1968 o emigraci uvažovalo daleko více lidí, než jich pak skutečně emigrovalo. Závažnou bariérou pro ně byla skutečnost, že by opustili s nejasnou vyhlídkou na možné setkání rodiče, rodinu. Vize nemocných a opuštěných rodičů byla konečná jejich úvah o emigraci. Pro emigranty hodnota rodiny a rodičů byla výrazně nižší a pro emigraci nebyla bariérou. Řada z nich zde ponechala svému osudu nejen rodiče, ale i ženu s malými dětmi, nebo dokonce děti samotné.

Dalšími hraničními hodnotami je národ, vlastenectví, kultura. Pro někoho česká kotlina humanizovaná českým národem se svébytnou kulturou tvořenou po stovky generací představuje významnou hodnotu, s níž se identifikuje. Pro někoho to naopak neznamená nic a mezi krajními polohami vysoký význam a žádný význam se pohybuje hodnotové zakotvení celé populace.

Emigrace je podložena specifickou hodnotovou orientací, jejíž specifičnost je dána jak hodnotami s vysokým významem, tak hodnotami s nízkým významem. S určitým zjednodušením lze hovořit o nižším významu sociálních hodnot (rodina, děti, národ) a slabším sociálním zakotvení a vyšším významu hodnoty ekonomické a hodnoty profesní kariéry.

Po srpnové okupaci k nejohroženější skupině patřili vrcholní představitelé studentského hnutí, a proto především u nich se dalo předpokládat, že budou emigrovat. Opak je pravdou, emigrace byla v této skupině spíše výjimkou. V poinvazní době byla skupina Jan Kavan, Zdeněk Zbořil, Karel Kovanda, Jana Kohnová, Jiří Holub v Izraeli a samozřejmě zvažovali emigraci, ale pak se rozhodli pro návrat. Z předních studentských aktivistů, které jsem znal, emigroval následně pouze Karel Kovanda a Jan Kavan. U Kavana však byla situace jiná, jeho matkou byla britská občanka, dědeček žil v Anglii a samotný Kavan měl britský pas. (Kavanová, 1997)

V krystalické podobě střet mezi životní situací a hodnotami najdeme v životním příběhu PhDr. Miroslava Polreicha, diplomata a „špiona“ působícího v srpnu 1968 v USA kolem Rady bezpečnosti OSN. Málokdo poškodil hned v zárodku normalizační politiku Československa tak jako on. Připravil vystoupení na mimořádné zasedání Rady bezpečnosti svolanému k okupaci Československa, v němž byla tato agrese odsouzena. Telegram presidenta Ludvíka Svobody s instrukcí nemluvit o vstupu vojsk jako o agresi a okupaci, M. Polreich zadržel a předal až po skončení jednání Rady bezpečnosti. Jednání a závěry Rady bezpečnosti měly v oblasti mezinárodní politiky podobný význam jako usnesení Předsednictva ÚV KSČ sepsané Zdeňkem Mlynářem o půlnoci 21. 8. 1968 odsuzující agresi vojsk zemí Varšavské smlouvy. Z tohoto dokumentu následně vycházela prohlášení vlády, Parlamentu, Národní fronty a dalších subjektů.

Vzhledem ke kvalifikaci a zkušenostem Miroslava Polreicha je jasné, že jeho chování bylo vědomé. M. Polreich si byl vědom důsledků svého činu pro něj a jeho rodinu. Při jeho kontaktech s vrcholovými politiky a úředníky USA (mimo jiné byl jeho přítelem Zbigniew Brzezinski), faktu, že jeho žena učila na vysoké škole, děti chodily do škol a při nabídkách práce, které dostával, by jeho život po emigraci do USA probíhal v exkluzivních podmínkách. Nevím, zda bylo jeho rozhodování snadné, ale zvolil návrat do posrpnového Československa. Ze zaměstnání byl vyhozen a několik let byl bez práce. Mirek Polreich je mimořádným reprezentantem mimořádné poválečné generace mládeže, pro niž hodnoty a ideje bylo něco živého. (Polreich, 2009, 2016).

Zajímavý je vztah a chování emigrantů vůči původní vlasti. Můžeme pozorovat několik typů chování emigrantů. Nejčastější je určitá nostalgie a idealizování staré vlasti. Opačný extrém vzniká u zvláštních typů osobnosti s negativismem a k nenávisti ke všemu, co souvisí se starou vlastí. Poněkud to připomíná janičáře, oddíly vytvořené z původně křesťanských chlapců, vychovaných ve víře v islám a v nenávisti vůči křesťanskému světu. Oddíly janičářů se proslavily daleko větší krutostí vůči prostředí, z něhož pocházely, než samotní muslimové.

Stejný mechanizmus vede k extrémnímu antikomunizmu bývalé agenty a důstojníky STB a bývalé vysoké nomenklaturní komunisty. Opět v krystalické podobě to ilustroval v rozhovorech pro Blesk poslední předlistopadový předseda SSM a člen sekretariátu ÚV KSČ a ještě po listopadu první tajemník ÚV KSČ Vasil Mohorita. Ovšem na druhou stranu, lze očekávat české vlastenectví u člověka narozeného na Podkarpatské Rusi, který náhle objevil své židovské kořeny? Z českých médií známe takovou nenávist vůči Rusku u „bělogvardějců“ Mitrofanova a Romanceva.

Po listopadu 1989 se v různém čase do Československa postupně vraceli emigranti z různých vln emigrace s různou motivací a s různými přístupy k vlasti a ke všemu českému. U některých nejsilnější motivací byla láska k vlasti i snaha přispět k jejímu rozvoji. Přední místo v této skupině patří Karlu Krylovi. Čím čistší motivace vychází z ideálů a z hodnot, tím je větší pravděpodobnost střetu s bezcharakterními pragmatiky a s realitou, kterou vytvářejí. Tento střet musel zákonitě skončit smrtí Karla Kryla.

Další skupinu tvořili pragmatici, kteří sice příliš v emigraci neuspěli, ale o to více svou světovost a úspěchy v západním světě manifestovali. Prezentovali pak svou nadřazenost nad malými „čecháčky“, kteří neznali vyspělý západní svět a jak to v něm chodí. Hledali místo u bohatě prostřeného stolu, což restituující a privatizující československá ekonomika představovala. Svého podílu na lupu se tvrdě dožadovali.

Extrémní skupinu tvoří emigranti, jejichž výchozí pozicí je nenávist a pohrdání vším českým - kulturou, historií a samotnou národní entitou. Dokonce existuje internetový časopis vlastněný a řízený emigrantem, který systematicky dehonestuje českou historii, Čechy a českou národní identitu. Činnost časopisu je permanentní štvanicí na vše české, s podporou pro to, co českému národu může uškodit. Navzdory tomu, časopis s proklamovaným profilem: „Píše o všem, co nenajdete v mainstreamových médiích“, svého času sehrál pozitivní roli v předávání alternativních informací. V současnosti je však dokonce ještě horší než Česká televize. Zvláštní je i jeho záliba v udávání, ať již v právním či mediálním významu.

Je náhodou, že národ považuje za pouhý kulturní konstrukt emigrant Václav Bělohradský?

V posledních desetiletích je patrná stále se zrychlující snaha destruovat český národ. První zahraniční cesta Václava Havla po zvolení prezidentem vedla do Německa, aby se zde omluvil za chování českého národa. Tentýž Václav Havel, který jako malé dítě se choval na klíně Říšského protektora Reinharda Heyndricha, a o tom, že se nejednalo o náhodu, ale o výraz přátelství rodičů Václava Havla s „katem českého národa“, vypovídají dobové fotografie. V devadesátých letech téměř všechny noviny a časopisy byly vlastněné německým kapitálem. Tím byl vytvořen předpoklad k přepisování historie podle principu vyjádřeného Georgie Orwellem: „Kdo ovládá minulost, ovládá přítomnost, a kdo ovládá přítomnost, ovládá minulost.“ Metodou Overtonova okna je postupně formátováno vědomí nových generací o událostech počátku, průběhu a konce 2. světové války a poválečného období. Příčiny vzniku 2. světové války a předválečné historie jsou odsouvány do zapomnění a poválečné události, především Benešovy dekrety a poválečný odsun sudetských Němců, jsou interpretovány bez příčinné souvislosti událostí, které předcházely, a bez mezinárodních souvislostí. Čím dál více je jedinou příčinou poválečných událostí „bestialita“ Čechů. Každým rokem se ve výzkumech ukazuje rostoucí podíl respondentů mladé a střední generace, kteří jsou indoktrinováni touto interpretací. Propagátorem této dějinné vize jsou i reprezentanti akademické obce. Pozoruhodný je rozhovor Matěje Spurného v časopisu Týden i tím, že se nejedná o právníka vydávajícího se za historika, nebo dokonce člověka nevzdělaného, ale o historika působícího na Filozofické fakultě UK, tedy na pracovišti, v minulosti pokládaném z hlediska historické vědy za špičkové. V rozhovoru se třicátník Matěj Spurný zabývá problematikou sudetských Němců a také migranty, to vše konfrontuje s českou identitou.

„Češství samo o sobě není hodnota. Hodnota je něco, co přispívá k univerzálnímu pokroku nebo kulturnímu dědictví. Pokud lidé v této zemi v tomto dění hrají nějakou roli, pak češství smysl má. Pokud ne, tak sám o sobě fakt, že jsme Češi, je samoúčelný, za to nemá smysl bojovat.“ Dále tvrdí, že od roku 1945, kdy česká společnost byla připravena o Židy a sudetské Němce, samotní Češi nic velkého neudělali a pokud nic velkého neudělají, nemají právo na existenci.

Od vědce bych očekával, že teoretickou hypotézu bude definovat a konstruovat tak, aby byla operabilní a byla možná její verifikace či Popperova falzifikace. Co to je něco velkého? Kdo to bude hodnotit? Matěj Spurný, parlament, Evropská komise, Norimberský tribunál s odkazem na norimberské zákony? Na rozdíl od Adolfa Hitlera dává Matěj Spurný českému národu šanci mezi existencí a neexistencí tím, že může udělat něco velkého. Ovšem s velkým otazníkem, co je to, to velké a kdo to bude hodnotit. Je snad to „velké“ vyvraždění Židů a Osvětim? Podle některých kritérií a posuzovatelů třeba ano.

Chybný je i výrok: „Češství samo o sobě není hodnota“. Hodnota je subjekt objektový vztah a Matěj Spurný může říci, že pro něho není češství hodnota, ale o tom, zda je češství pro jedince hodnota může rozhodovat pouze každý sám za sebe. Matěj Spurný to nemůže nikomu nadiktovat.

Z mého pohledu, který sám sobě zpochybním, protože neznám vymezení toho „Spurného“ velkého, tvrdím, že ani v tom nemá pravdu. Dokonce na konci padesátých let, tedy desetiletí, které dostává přívlastek jednoho z nejhorších v české historii, se Československo na Světové výstavě Expo 58, světové události, které se přikládal velký význam, umístilo v hodnocení národů a v počtu medailí na prvním místě s velkým předstihem před USA a SSSR.

Za mimořádně „velké“ považuji společenské procesy v šedesátých letech s vyústěním v Pražském jaru. Ve všech oblastech společenského života se projevovala kreativita na vysoké odborné, kulturní a duchovní úrovni. Tyto procesy se projevovaly v celé struktuře společnosti, včetně organizací etnických Němců a Poláků. Domnívám se, že tehdy ještě nešlo o barevnou revoluci typu arabské jaro se zpravodajskými službami v pozadí. Celý tento fenomén byl dle mého názoru výronem a projevem potenciálu českého národa.

V podstatě za nesmyslný považuji výrok o češství a prokazování jeho práva na existenci pokud „přispívá k univerzálnímu pokroku nebo kulturnímu dědictví“. Ač historik, Matěj Spurný ignoruje procesuální charakter národní identity, jeho historicitu. Národní identita je živý kulturní, duchovní a sociální entita, která se manifestuje v časoprostoru přirozeného světa v odvislosti od své imanence a interakcí s vnějším prostředím. Ve staletích po Bíle hoře by Matěj Spurný jistě český národ zlikvidoval bez ohledu na to, co v minulosti dokázal, bez ohledu na husitství, které přineslo světu právo jedince na jeho autentickou spiritualitu a bez ohledu na působení evangelické církve a Jana Amose Komenského - učitele národů, který je dodnes nepřekonatelnou autoritou pedagogiky. Samozřejmě by neočekával národní obrození a rozmach národní české kultury. Čína, která v současnosti prožívá nebývalý rozvoj a která je nejstarší kontinuálně se vyvíjející společností, by inkvizici Matěje Spurného také nepřežila, protože ve své historii měla dlouhá období stagnace, stejně jako Egypt se svými obdobími staré, střední a nové říše.

Zajímavé je, kde se v Matěji Spurném bere ta arogance rozhodovat o právu na existenci českého národa a o tom, co je velké. Snad to jsou jeho židovské kořeny a příchylnost k Německu. Tyto národy, jejichž osudy se tak tragicky protnuly v minulém století, mají něco společného - vyvolenost. Celým Starým zákonem se táhne idea vyvolenosti židovského národa a Němce vedla do bojů 2. světové války idea jejich rasové nadřazenosti. Možná, že odtud pramení pocit Matěje Spurného o jeho vyvolenosti určovat velikost a právo národa na existenci.

Ve vztahu k migrantům vyčítá Matěj Spurný Čechům jejich postoje a chování. Je však podivné, že stejně jako členům sorosovských neziskovek mu nevadí masakrování budoucích migrantů po statisících v jejich rodných zemích armádou USA a jejich spojenců. Jakoby se překonáním moře z nich stali jiné bytosti. Před exodem vraždění žádoucí, po exodu se z nich v Evropě stávají VIP klienti.

Rozhovor M. Spurného vyvolal na internetu diskusi, v níž se jak je na internetu obvyklé, objevily vulgarizmy. Na internetovou diskusi reagovala děkanka filozofické fakulty Mirjam Friedová prohlášením, v němž uvádí: „Bohužel jsme v reakcích na zmíněný rozhovor svědky návratu metod, které v minulosti předjímaly nebo provázely největší lidské tragédie. Je zapotřebí rozhodně odmítnout pokusy zastrašovat názorové oponenty, omezovat svobodu vyjadřování nebo podkopávat toleranci vůči jiným názorům. Dr. Matěj Spurný má naši plnou podporu.“

Vůči principům deklarovaným v prohlášení nikdo rozumný nemůže nic namítat. Jaký je však kontext prohlášení. Hodnoty člověka se projevují v jeho chování a tím, že čím je osobnost integrovanější a konzistentnější, tím silněji se jeho hodnotová orientace promítá do jeho chování. Podivné je, pokud jsou hodnoty spíše selektivně deklarovány než autenticky žité. Proč Mirjam Friedová neprotestovala proti „zastrašování názorových oponentů, omezování svobody vyjadřování nebo podkopávání tolerance vůči jiným názorům“ v případě házení vajec na pět prezidentů na Albertově. Oprávněná může být námitka, že nebyla aktér události.

Něco jiného je však pozvání Madeleine Albrightové děkankou FF UK k přednášce. Té M. Albrightové, která je zodpovědná za bombardování srbských škol, nemocnic, televize, mostů a další infrastruktury a především za smrt několika tisíc Srbů, včetně dětí. Toto vše, na rozdíl od vulgarit na internetu, Mirjam Friedové nevadí. Bombardování nejsou tedy ty špatné metody, to není pokus zastrašit oponenty, to není omezování svobody vyjadřování, to není podkopávání tolerance vůči jiným názorům? Je patrné, že Mirjam Friedové vadí vulgarizmy lidí s jiným názorem, ale u „balkánské řeznice“ jí nevadí ani bombardování. Tento stav osobnosti a chování lze charakterizovat jako schizofrenní hodnotovou orientaci, jejíž příčinou může být desocializace při dlouhodobém pobytu v USA.

Současnou situaci českého národa a vztah politických elit k českému národu brutálně demonstruje účast takového člověka ve vládě České republiky jako je Daniel Herman, jehož veřejně deklarovaným cílem je, aby se Česko stalo sedmnáctou spolkovou zemí Německa. Situace českého národa je v lecčems horší, než byla za protektorátu Böhmen und Mähren.

Literatura:

Kavanová, R. Cena svobody. Doplněk 1997

Polreich, M. Utajená zákulisí, Petrklíč 2009,

Polreich, M. Špioni v diplomacii Praha: 2016

Sak, P. Evropská integrace a Evropská unie. 2016

Návrat České televize českému národu

Projekt veřejnoprávní televize zkrachoval

Projekt veřejnoprávní televize obsahuje třístupňový systém řízení ČT. V parlamentních volbách jsou zvoleni poslanci, kteří zvolí Stálou komisi pro sdělovací prostředky, Radu pro rozhlasové a televizní vysílání a Radu ČT, která vybírá generálního ředitele. Legitimita, která je dána vůlí občanů a posluchačů, kteří si ČT financují svými poplatky je tímto způsobem třikrát ředěna. Poslanec, Rada, ředitel. Tyto tři přehrady dokonale odfiltrují zájmy a vůli občanů a diváků, tedy majitelů ČT a nahradí je zájmy, které se mixují v mafiánské rodině televizního managamentu a členů rady. Ve společnosti, která je tak zkorumpovaná jako česká, je tragickým řešením poskytnout skupince několika jedinců právo trvale rozhodovat o ČT a jejím řediteli. Možnost, že by alespoň potřebná část členů rady nebyla zkorumpována je velmi malá. Do rozhodovacího prostoru vstupují různé lobbistické a marketingové zájmy, vlivy oligarchů, politické tlaky z domácí politické scény, na internetu se objevila informace jednoho z radních, že pokyny k vysílání dostává ČT také z Bruselu.

Trvale a dlouhodobě se ozývají hlasy o nebezpečí privatizace České televize. Někteří publicisté tvrdí, že managament ČT záměrně snižuje kvalitu vysílání s cílem diskreditovat veřejnoprávní projekt ČT a posílit argumentaci k privatizaci ČT.

Ve skutečnosti reálně k privatizaci ČT dochází a to ve dvou rovinách, privatizace politická a privatizace ekonomická. Vlastnictví médií můžeme vnímat nominální a reálné. Funkcí a potenciálem médií je prosazování vlivu a zájmů. To může být naplňováno bez reálného vlastnictví média prostřednictvím jiných mechanizmů, včetně propojení vnitřních struktur média s vnějšími strukturami se zájmem o mediální prezentaci, na principech mafie. Jedná se o propojení nabídky (struktury ČT) a poptávky.

Privatizace politická znamená získání nadstandardní pozice při prosazování politického vlivu politickými stranami, zájmovými (neziskovými) skupinami, osobami či ideologiemi a vytěsnění z vysílání ČT jiných skupin. Viditelným projevem politické privatizace je neustálé zvaní stejných hostů na nízké odborné a publicistické úrovni a současně vytváření černých listin lidí, kteří nesmí na obrazovku. Podle podílu času Miroslava Kalouska ve vysílání ČT ve srovnání s prostorem v médiích vlastněných Andrejem Babišem je Miroslav Kalousek více vlastníkem ČT než Andrej Babiš svých médií.

Ekonomická privatizace České televize má specifický charakter, tzv. privatizace per partes. Privatizace po částech, kdy každý pracovník si zprivatizuje svůj záhumenek úměrně svému postavení, vlivu a schopnostem. Desítkami kanálů tečou peníze k privátním firmám příbuzných, kamarádů, partnerů. Kdo by chtěl tyto penězovody narušit, přivodil by televizní krizi a televizní stávku. Aktuální snaha o novelu zákona, která by posílila pozici zájmových skupin „tvůrců“ v Radě ČT je vlastně legalizací privatizace per partes, domluvené rozparcelování finančního toku peněz od koncesionářů. Zatímco co doposud se liška kradla do kurníku potajmu v noci, nyní chce od kurníku klíč a přístup za bílého dne hlavním vchodem.

Hodnocení ČT

ČT opustila funkci média přinášejícího o politice informace a chce politiku sama dělat. Dílčím příkladem je chování ČT k prezidentovi. Cenzurování prezidenta, pravidelné „technické problémy“ při rozhovorech s ním, podpora vulgárních aktivit vůči němu, pořady zaměřené na jeho dehonestaci, permanentní propaganda zaměřená vůči němu, stejné verbální útoky, na které má připravenou ve frontě řadu lidí, kteří jen opakují fráze a verbální útoky bez informační hodnoty.

ČT ať již záměrně či v důsledku neprofesionality svých redaktorů, editorů a manažerů není schopna rozlišit zpravodajskou informaci od názorového komentáře redaktora

ČT poklesla k aktivismu nejhorší úrovně.

Investigativnost zaměnila za brutální nátlak na pozvané hosty, kterým chce hosty dotlačit, aby vyjadřovali názory redaktora a ČT namísto svých. Toto je však až krajní možnost, protože:

- ČT provádí selekci pozvaných hostů se „správnými názory“. Nejkvalitnější politologové a analytici, s výjimkou Jana Schneidera, mají přístup do televize uzavřen. Lidé s vlastními názory se ocitají ve vysílání okrajově, z alibistických důvodů. Domovské právo v ČT mají „bělogvardějci“ Mitrofanov a Romancov, kariérní politologové z vysokých škol, nyní i hazardní hráč a kandidát na prezidenta.

- ČT je dle definice BIS extrémistickou organizaci. Extremizmus charakterizuje aktivita v rozporu či proti ústavě a výsledkům procesů daných ústavou. ČT se stala organizátorkou mediální štvanice, která překročila rámec médií vůči radní Jihočeského kraje, která byla v demokratických volbách legitimně dle ústavy zvolena. Politik KDÚ - ČSL a Česká televize vytvořili atmosféru, která připomínala počátky nacismu v Německu.

- ČT má rozporný postoj k nacizmus a neonacizmu. Zatímco vůči organizaci, která se nehlasí  k nacizmu a naopak popírá tuto orientaci, ČT radikálně dehonestuje, tak naopak organizace a osoby, které se veřejně k nacizmu hlásí, systematicky ve vysílání podporuje.

- ČT všechny své nedostatky a neduhy v míře více než vrchovaté manifestovala při volební kampani a volební noci amerického prezidenta. Neprofesionalita a aktivismus dosáhl takové míry, že musela kriticky reagovat i Rada ČT. Absence reflexe a sebereflexe televizních pracovníků se odkryla v nepochopení vztahu mezi ČT a Radou ČT, kdy televizní pracovníci hodnotili vyjádření Rady. Druhá věc je, zda by Rada reagovala i v případě porážky Donalda Trumpa.

Struktura

Uvítáme zapojení neziskových organizací a občanských hnutí, s výjimkou neziskových organizací financovaných Georgem Sorosen a jeho nadacemi.

Nástroje hnutí: spuštění webu

Metoda: Systematické a analytické hodnocení kvality vysílání a  jednotlivých pořadů.

Permanentní hodnocení kvality jednotlivých redaktorů

Poskytování argumentů narůstající nespokojenosti diváků s vysíláním ČT.

Vytvářet platformu pro komunitu odborníků alternativního televizního vysílání mimo jiné na bázi Platformy pro akademické dialogy (hnutí Návrat České televize českému národy)

Připravovat veřejnost na akci občanské neposlušnosti masového neplacení televizních poplatků.

Vytvářet tlak na:

- Stálou komisi pro sdělovací prostředky,

- Radu pro rozhlasové a televizní vysílání, Radu ČT a vedení ČT:

- organizováním masových kritických dopisů s požadavky koncesionářů

- permanentním kritickým odborným recenzováním televizního vysílání s adresným určováním odpovědnosti

Požadavky:

- zveřejnění platů a odměn manažerů, editorů a redaktorů ČT

- vzhledem k významu ČT a jejího ředitele vybírat ředitele ČT v referendu

- u vrcholového managamentu vyžadovat oborové vzdělání a 15 let praxe v médiích, z toho 10 let v televizi. Podnikání v audiovizi je nepřípustné.

- u středního managamentu vyžadovat oborové vzdělání a 10 let praxe v médiích, z toho 5 let v televizi. Praxe v soukromé televizi je nepřípustná.

Vzhledem k tomu, že projekt veřejnoprávní televize selhal, protože nenaplňuje požadavky veřejnoprávnosti, požadavků občanů a nikdo za daný stav nenese odpovědnost a hrozí nebezpečí její privatizace, převést ČT do režimu státní televize

Harmonogram - postup:

- Zveřejnění Manifestu Návrat České televize českému národu na alternativních webech

- Spuštění webu

- Zahájení permanentního recenzování televizního vysílání odborníky

- Zaslání Manifestu Návrat České televize českému národu

Stálé komisi pro sdělovací prostředky,

Radě pro rozhlasové a televizní vysílání a Radě ČT a vedení ČT

- Hovory, diskuse odborníků k otázkám televizního vysílání

- Petice za převedení veřejnoprávní televize na státní

- Výzva politikům za převedení veřejnoprávní televize na státní

- Petice za referendum k volbě generálního ředitele

- Výzva politikům k volbě generálního ředitele

Web:

- manifest

- žebříček redaktorů (charakteristika):

míra propagandy, manipulace

nízká novinářská kvalita

- hodnotící analýza pořadu (Otázky Václava Moravce)

- hodnotící analýza pořadu ze dne

- zveřejnění platů a odměn managamentu ČT a vybraných redaktorů

- závěry z hovorů odborníků

Muslimové chtějí také žít!

Milan Štrupl

Arabové by se chtěli mít stejně dobře jako my - ano, s tím se dá souhlasit. Ale zamyslí se nějaký novinář nad tím, že až na několik států plovoucích na ropě se mají všichni muslimové mizerně? A co hůř, mají se mizerně i v západních státech, do kterých přišli již před třemi generacemi v době, kdy nám tady drandily ruské tanky. Proč?

Bohužel je na vině islám. Odmyslete si náboženské kecy o bozích a podívejte se, jaké důsledky má dodržování pravidel islámu.

Za ty dvě holky zaplatila Česká republika výkupné*R...a ony by se tam vrátily. *RJsou přece muslimky!

Muslim má mít co nejvíc dětí a žena má být doma a rodit - už tohle stačí, aby se kdekoli na světě stali muslimové chudinou. Aby to měli ještě složitější, je islám polygamní, takže kromě bídy je ve společnosti neustálý nedostatek volných žen a jelikož nemuslimky - až na pár retardovaných slepic - se do muslimského vězení nehrnou, mladíkům chybí potenciální partnerky. To má za následek obchodování s dcerami, které si ale mohou opět koupit pouze bohatší muslimové - chudina si v rámci rodiny dcery maximálně vyměňuje, což má za následek další degeneraci způsobenou příbuzenským křížením.

A jsou zde další a další příkazy a zákazy - muslim by neměl pracovat pro nemuslima neboť islám a tedy i muslim je podle Koránu nadřazen všem nevěřícím. Rodiče muslimů kladou důraz na náboženské vzdělání dětí místo na opravdové vzdělání - tedy i rodiče žijící na západě - ve většině muslimských zemí je školství na úrovni středověku a drtivá většina chudých dětí se naučí maximálně recitovat Korán, což jim je při získávání kvalifikované práce k prdu. Drtivá většina muslimů se prostě nemůže mít stejně dobře jako my (ne že bychom se zase měli my Češi tak skvěle), prostě proto, že islám je autodiskriminační - nejez tohle, nepij tohle, ženo nepracuj, choď v pytli a roď děti, pětkrát denně se modli, neber si nevěřící za přátele, netancuj, nezpívej, a vůbec - nedělej nic, co tě odvádí od víry - tedy žádná zábava (proto sekal IS hlavy mladíkům i za sledování fotbalu)....

Když někdo říká, že muslimové by se chtěli mít tak dobře jako Evropané, je hňup - je to stejné jako říkat, že člověk bez nohou by chtěl chodit jak zdraví lidé. Chtěl, ale bez nohou to holt nejde. Často slyším z médií, že muslimové se cítí diskriminovaní - to je naprostá pravda, jsou diskriminovaní, ale jedině svou vlastní stupidní zaostalou vírou.

Korán obsahuje přes osm set veršů a všechny něco přikazují a zakazují a to nemluvím o desítkách doprovodných náboženských knih, z nichž se půldruhého tisíciletí stará »moudra« jen sypou... Kdokoli pochybuje, ať si vezme Korán, nastuduje si ho a v duchu vyškrtá ze svého života všechno co nesmí, kdyby byl muslim, a zařadí tam všechno co musí. Každý pochybovač ať si představí, jak z jednoho platu živí čtyři nepracující manželky a od každé šest dětí - to už samo o sobě 98% rodin uvrhne do bídy.

Teď si ale představte, že se takhle chová hodně lidí naráz - co se stane? Je to jednoduché. Stačí, aby se takto začalo chovat jen 15% lidí a celá ekonomika jde do hajzlu, protože ti lidé začnou vydělávat jen na jídlo a nejnutnější oblečení - to ale způsobí, že zkrachuje 15% firem a živností, které nabízejí něco jiného než žrádlo a pytle s dírou a logicky začne mít problém uživit rodiny dalších 15% lidí, a to způsobí, že i ti začnou šetřit a začnou krachovat další firmy a živnosti, které nejsou nezbytné pro přežití. Typický bludný kruh, chápete?

Islám je doslova ekonomická sebevražda, neboť prosperita západních společností (ale i třeba Číny, Koreje a Japonska) je založena na:

1) méně dětech,

2) ženách které se vzdělávají a pracují

3) lidech, kteří utrácejí za služby

4) monogamii - tedy jakž takž spravedlivé distribuci žen mezi muže. Islám dělá přesně pravý opak a opačný je tedy i výsledek. K bídě a nevzdělanosti se přidá frustrace z nemožnosti koupit si manželku a založit rodinu a nenávistné verše Koránu jsou už jen poslední hřebíček do rakve.

Problém není v tom, zda se ti lidé chtějí mít stejně dobře jako my - problém je v tom, zda mohou a rovnou odpovím, že NE. Tedy přesněji řečeno ne, pokud budou dodržovat zásady svého náboženství - Islámu. Pokud se k nám či jinam do Evropy přistěhuje muslimská rodina, pořídí si dvě děti, manželka si najde práci, nikdy nevezme na hlavu šátek, mešitě se budou vyhýbat obloukem a dětem zatají, že dřív byli muslimové, potom šanci na dobrý život mají, neboť nebudou znevýhodněni stupidními příkazy islámu. Islám má ovšem pro odpadlíky jen trest smrti, že?

Takových rodin je proto bohužel naprosté minimum - drtivá většina si bídu a násilí ve svých zemí nespojuje s Islámem. Je to asi tak, jako by naši emigranti kdysi utekli do západního Německa a tam tvrdohlavě hromadně zakládali komunistickou stranu, protože utíkali přece před nesvobodou, ale ne před komunistickou partají.

Utíkají před islámem? Ne - roznášejí islám jako nemoc...

Muslimové prchají před ledasčím - před IS, Al-kajdou, před Asadem, před válkou, před bídou, před terorismem a hlavně před »špatným pochopením Islámu«, ale jejich mozečky nejsou schopné pochopit, že vlastně utíkají před výsledkem praktikování Islámu - a ten nesou s sebou jako mor. Nutno podotknout, že Evropští a světoví politici je v tom bludu svými »politicky korektními« bláboly o »dobrém a špatném« islámu utvrzují. Ti lidé ve své zaostalosti a prostotě si tedy asi právem myslí, že když se jim nepodařilo ve třiceti státech založit ten »dobrý a správný« islámský stát, tak se jim to podaří v Evropě. Bohužel - pro nás - NEPODAŘÍ!

Islám je zkrátka špatný základ a vždy z něj vzejde ubohý stát zmítající se v bídě, neustálém násilí a vraždění, neboť vyplodí zástupy chudých, hladových a nevzdělaných mladíků a tito chudí a vyřazení z rozmnožovacího procesu pak stát v boji o moc a ženy rozvrátí. Musíte si uvědomit, že je to přirozený proces jako že voda teče s kopce dolů - oni to nechtějí, chtějí se mít dobře jako my - ale společenské a ekonomické dopady praktikování islámu jsou prostě děsivé.

I takové máme mezi námi...

Evropa páchá sebevraždu, protože je úplně jedno, jak moc si muslimové přejí žít dobře a v míru - už jen to obrovské množství mužů bez žen, které Evropští politici do Evropy vypustili a dál pouští jak z Asie, tak z Afriky, Evropu zničí. Šli sem mít se dobře a najít si partnerky - na to aby se měli dobře jsou v drtivé většině naprosto nevzdělaní a ženy tu také nerostou na stromech - cítí se tedy diskriminovaní, jsou frustrovaní a je velmi snadné poslat je na cestu mučedníků. A pozor - ne pár radikalizovaných maniaků, ale všichni! Jak jinak? Islám vznikl v raném středověku, v 7.století pro lidi ze 7.století - praktikování islámu kdekoli na světě v 21.století je cesta do pekla a přesně tam dnes Evropa míří.

Nejhorší na tom jsou naprosto stupidní proklamace typu »ZVLÁDNEME TO«. Nejde vůbec o nás - jde o ně. I kdyby se státy, neziskovky a politici postavili na hlavu a vytvořili jim zcela skvělé podmínky, šátek na hlavě a Islám v hlavě odsoudí všechny snahy předem k nezdaru - jen se to bude generaci za generací horšit, až se Evropa propadne do krvavé občanské války.

Pokud mi stále nevěříte, podívejte se na Izrael! Stejné území, stejná poušť a Izraelci prosperují a na Palestinských územích je jen špína a svrab - proč? Před pouhými cca 70lety na tom byli naprosto stejně - v čem je tedy rozdíl?

V maličkosti. Židé mají méně dětí, kterým umožní skvělé vzdělání a to včetně žen - to je vše. Méně dětí, vzdělaná populace, pracující ženy, monogamie - to co i Evropě stačí, aby společnost prosperovala. Jen pro pořádek bych rád řekl, že obecně bych přál všem lidem na téhle planetě (včetně muslimů - vážně) mít se dobře. Bohužel plození velkého množství dětí a praktikování mnohoženství vylučuje mít se dobře a je úplně fuk, zda »množte se« hlásá jeden pomatený stařík ve Vatikánu, nebo tisíc Imámů v mešitách. Na sportovní stadión taky nenacpete víc lidí než je jeho kapacita a pokud to uděláte, dojde ke katastrofě, to už je odzkoušené. Jenže a přesně to dělají černoši a muslimové s touhle planetou - porodností jí vedou neomylně do záhuby. A to podotýkám - děti opravdu miluji.

A proto jich nemám deset....

Genetika muslimů

Dánský psycholog Dr.Nicolai Sennels udělal rozsáhlý výzkum o málo známém problému v muslimském světě, kde má katastrofální následky muslimská inbrední1 příbuzenská plemenitba (manželství mezi blízkými sestřenicemi a bratranci). Tuto praxi, v židovsko-křesťanské tradici už od dob Mojžíše zakázanou, Mohamed schválil, takže probíhá v Muslimském světě již po 50 generací (1400 let).

Praxe příbuzenské plemenitby nemůže z muslimského světa zmizet, protože Mohamed je konečným příkladem a jedinou autoritou ve všech záležitostech života, včetně manželství.

Masivní inbreeding (pokolení zrozené z rodičů blízce příbuzných) mohl v muslimské kultuře způsobit prakticky nevratné poškození muslimského genofondu, včetně škod na jejich inteligenci, duševním a tělesném zdraví. Podle Sennelse je téměř polovina všech muslimů na světě inbrední.

V Pákistánu se blíží 70%.

V Anglii má tento problém více než polovina pákistánských přistěhovalců.

V Dánsku je počet inbredních pákistánských imigrantů kolem 40%.

Čísla jsou stejně zničující v jiných důležitých muslimských zemích:

67% v Saúdské Arábii

64% v Jordánsku a Kuvajtu

63% v Súdánu

60% v Iráku

a 54% ve Spojených arabských emirátů a Kataru

Podle BBC je následkem, že u britské pákistánské rodiny je více než 13x vyšší pravděpodobnost, že děti mají recesivní genetické poruchy. I když Pákistánci přinášejí jen 3% podíl dětí narozených ve Velké Británii, 33% z nich má genetické vrozené vady.

Riziko autosomatické recesivní poruchy, jako je cystická fibróza a spinální muskulární atrofie je u Pakistánců 18 krát vyšší a riziko úmrtí způsobených vrozenými vadami je 10 krát vyšší.

K dalším negativním důsledkům příbuzenské plemenitby patří dvojnásobné riziko mrtvě narozených dětí a o 50% větší možnost, že dítě zemře při porodu.

Snížená intelektuální kapacita je další zničující důsledek muslimských příbuzenských manželství. Podle Dr. Sennelse výzkum ukazuje, že děti z příbuzenských manželství ztrácejí 10-16 bodů z jejich IQ a že se sociální schopnosti u nich vyvíjejí mnohem pomaleji.

Riziko vzniku IQ nižší než 70 (hranice normality/debility), oficiální vymezení, aby bylo děcko hodnoceno jako »retardovaný - opožděný«, se zvýší u dětí z těchto manželství o udivujících 400%. (Podobné účinky byly pozorovány u faraonských dynastií ve starověkém Egyptě i u britské královské rodiny, kde bylo inbreeding normou pro delší časové období.) (pozn BMK a co Habsburkové a jejich rodové melancholie a šílenství?) V Dánsku mají nezápadní (BMK:velmi korektní termín!) přistěhovalci více než 300% vyšší pravděpodobnost selhání při testu inteligence požadované pro vstup do dánské armády.

Dr. Sennels říká, že »schopnost používat a vytvářet znalosti a abstraktní myšlení je v islámském světě nižší.« Poukazuje na to, že celý arabský svět překládá každoročně jen 330 knih, což je asi 20% toho, co překládá jen samotné Řecko.... V posledních 1200 letech islámu bylo přeloženo do arabštiny pouhých 100 000 knih, přibližně totéž, co Španělsko produkuje v jediném roce.

Sedm z 10 Turků údajně nikdy nečetlo nějakou knihu!

Dr. Sennels upozorňuje na další úskalí pro muslimy, kteří se snaží uspět na Západě. »Nižší IQ spolu s náboženstvím, které nepřipouští kritické myšlení, vytváří téměř nepřekonatelné překážky pro mnoho muslimů, pro úspěch v naší pokročilé společnosti.«

Pouze devět muslimů získalo Nobelovu cenu, pět z toho »cenu míru«. Podle časopisu Nature produkují muslimské země pouze 10% světového průměru, pokud jde o vědecký výzkum (měřeno články na milion obyvatel). V Dánsku, (Dr. Sennelsově rodné zemi), jsou muslimské děti naopak nadměrně zastoupeny v požadavcích na speciální potřeby. Jedna třetina rozpočtu na dánské školy je spotřebována požadavky na speciální vzdělávání a 51% až 70% retardovaných dětí s tělesným postižením jsou v Kodani děti imigrantů.

Jejich schopnost učit se je stejně výrazně ovlivněna. Studie ukázala, že 64% dětí školního věku s arabskými rodiči je po 10 letech v dánském vzdělávacím systému stále negramotných. Přistěhovaleckých dětí s nedokončenou střední školou je v Dánsku dvakrát větší počet než dětí zde narozených. Podobně je to s duševním onemocněním. Čím blíže je krev rodičů příbuzná, tím vyšší je riziko schizofrenní nemoci, rovněž tak klinické šílenství. Více než 40% pacientů na oddělení pro klinicky šílené zločince v Dánsku jsou imigranti.

Dr. Sennels uzavírá:

„Není pochyb o tom, že mezi muslimy široce rozšířena tradice úzce příbuzenských sňatků poškodila jejich genofond. Vzhledem k tomu, že muslimská náboženská víra zakazuje sňatky s nemuslimy a brání přidávání čerstvého genetického materiálu do jejich populace, genetické škody na jejich genofondu jsou obrovské. Jejich Prorok zavedl před 1400 lety škodlivou tradici s přímými i nepřímými společenskými a lidskými důsledky.“

Sečteno, podtrženo: Islám není jen neškodnou a morálně ekvivalentní alternativou k židovsko-křesťanským tradicím.

Dr. Sennels poukazuje, že první a největší obětí islámu jsou muslimové. I křesťanský soucit s muslimy, zdravý selský rozum a touha chránit západní civilizaci před drancováním islámem diktuje rozhodný odpor proti šíření této temné a nebezpečné ideologie, která není jen náboženstvím.

Tuto tvrdou realitu je třeba brát v úvahu při vytváření veřejné politiky zabývající se imigraci z muslimských zemí.

----------- Poznámky:

1 inbred = znamená křížení mezi příbuznými jedinci

Několik faktů o Putinovi

aneb co se v mainstreamu nedočtete! (Komentáře SW: )

Putin - současný prezident Ruska

Putin za 12 let své vlády zvýšil rozpočet Ruska 12-krát, rozpočet na armádu 30-krát, hrubý domácí produkt 12-krát.

Rusko se probojovalo z 36. místa ve světě v žebříčku HDP na 6. místo.

Zlaté státní rezervy zvětšil 48-krát.

Navrátil pod Ruskou jurisdikci 256 zdrojů nerostných surovin (zůstalo vrátit ještě 3).

Zvýšil průměrně platy v rozpočtové sféře 18,5-krát. Průměrně důchody se zvýšily 14-krát.

Svým postojem ubránil Sýrii.

Zrušil „liberální“ jednostranné smlouvy o rozdělení produkce. Znárodnil 65% ropného a 95% plynového průmyslu a mnohé jiné odvětví. Vyzvedl průmysl a zemědělství (Rusko 5. rok za sebou je na 2. - 3. místě ve světě v exportu obilovin, dokonce předběhlo i USA, které jsou dnes na 4 místě).

Snížil vymírání obyvatelstva Ruska z 1,5 milionů lidí ročně v 1999 roce na 21 tisíc v roce 2011, což znamená 71,5 násobné snížení.

Kromě toho Putin zrušil tzv. „Chasavjurtovskú smlouvu“ (smlouva o vzájemných vztazích mezi RF a Čečenskou republikou) a tím přispěl k ukončení tzv. 1. čečenské války, zároveň zachoval územní celistvost Ruska a v podstatě ukončil válku v Čečensku.

„Postavil do latě“ nevládní organizace a „5. kolonu“ a zakázal poslancům vlastnit bankovní účty v zahraničí.

Protože dnes je trend pomlouvat Putina co se do něj vejde, napadlo mě se podívat, co v Rusku za jeho vlády zrušili či zakázali. Je to moc zajímavé.

•Zakázali agenturám práce zaměstnávat. Mohou jen práci zprostředkovávat. 1 Tím se podstatně snížilo odírání dělníků (agentury inkasovaly mnohem víc než kolik jim platily)0

•Zakázali vrcholným představitelům státu a funkcionářům (včetně soudců, úředníků...) vlastnit účty v cizině a cenné papíry v cizině. 1 (Neboli snížili možnosti „ulévat si“ peníze.) 0

•Vypakovali ze země všechny „neziskovky“, napojené na cizí zdroje (třeba Sorose). 1(I u nás pracují proti nám!)0

•Zakázali mise OBSE. Posvítili si na cizí „lidskoprávní“ organizace. 1(OBSE na Ukrajině otevřeně podporují jednu stranu, například pozorovací drony OBSE naváděly dělostřelce Ukrajinské armády).0

•Zakázali geneticky upravené potraviny. 1(Když GMO hubí včely, nejsou neškodné!)0

•Zakázali všechny herny v celém Rusku a hazard (tím v Rusku zavřeli kohouty gruzínské mafii).

•Zakázali oligarchům vměšovat se do politiky.

•Zakázali adopci ruských dětí americkým párům (po špatných zkušenostech). 1(Stopy některých dětí končily u amerických transplantačních klinik, je vážné podezření, že došlo k rozřezání dětí na orgány)0

•Zakázali vyvražďování tuleních mláďat a nato i obchod s tuleními kožešinami. 1(Což je obecně nelidské).0

Mají snahu zestátnit základní státní zdroje. Tlačí soukromé ropné producenty k prodeji svých podílů státu. (S tím souvisí i onen zákaz oligarchů vměšovat se do politiky. Omezují jejich moc.)

Na rozdíl od ostatních zemí Rusko vždy ihned reaguje na ohrožení Rusů.

Zakázali například dovoz radioaktivních aut z Japonska. Dočasně zakázali dovoz mléčných produktů z Litvy, tvrdého alkoholu z Česka, drůbeže z Česka (byl tu mor), masa z EU a USA, zeleninu a brambory z EU... Vždy šlo o nějakou nemoc nebo hrozící otravu.

V roce 2010 naopak dočasně zastavili ruský vývoz pšenice kvůli suchu, aby zajistili soběstačnost Ruska.

Momentálně vyvíjejí spolu s Čínou internet, nezávislý na USA.

Putin chce udělat z rublu nezávislou měnu na západních spekulantech a bankéřích a podloženou zlatem.

Jestli se někomu zdá, že je něco z toho špatně, tak mně se zase zdá, že špatně to děláme tady.

Run (hon) na Zemana

David Martínek, režisér a producent ČT Praha.

U nás se dějí stále ošklivější věci, proto si prosím přečtěte názor jednoho obyčejného Zemanova oponenta, který ale vidí dál a širší souvislosti, než jen vlastní špičku nosu.

Je jisté, že run přijít musel, je to stejně nevyhnutelné jako dlouhá a škaredá zima před námi. Je třeba Miloše Zemana dehonestovat, zničit, udělat z něj opici, lháře a podvodníka. Nechutně, drsně, tak jak to bývá. Ok. Ale řekněme si tohle:

Miloše Zemana jsem jako mnoho jiných nevolil. A nevítal. Pro mě byla volba mezi hospodským, lesníkem + knížetem (vlastní slova K.S.) a důchodcem z Vysočiny (také vlastní slova) tristní. Když nastupoval do úřadu, napsal jsem, že bude kontroverzním prezidentem, který lidi rozdělí. Stalo se. Společnost je rozdělená na dva tábory a vzájemná nevraživost začíná přerůstat v nepochopení a napětí.

Ale, Miloš Zeman udělal pro tuhle zemi jednu úžasnou věc. Dal naději lidem, kteří jsou životem odsouzení k práci, spotřebě, přežívání. Naději, že by mohlo být lépe. Že se jich někdo zastává, někdo za ně mluví a někdo se jim snaží pomoci.

Jde o sociálně slabší lidi, důchodce, dělníky, proletariát a prekariát, městskou chudinu, nezaměstnané, opuštěné a staré lidi, maminy s dětmi, učitelky, úředníky, prodavačky, živnostníky. Normální lidi. To je hlavní proud příznivců Miloše Zemana. Jsou to ti, kdo nemají v životě to štěstí, že mohou sedět v redakcích, pracovat v divadlech, mít vlastní firmy, řídit korporace, nebo zakládat start-upy Jsou to lidé, kteří tohle neumí a možná ani nechtějí. Chtějí normální život, normální práci, svůj volný čas, rodinu, děti. A teď pozor. Tihle lidi jsou úžasní! Tihle lidé jsou solí země. Bez nich by žádná společnost nebyla. Pravdou je, že ve skrytu duše si ta druhá část společnosti, česká pseudo vyšší střední třída, pseudo buržousti, pseudo intelektuálové a pseudo tvůrci hodnot a systému těchto lidí neváží. Normální lidé nejsou cool. Jsou obyčejní. Nejsou jak z lifestylových magazínů. Nemají silné a inspirativní příběhy. A nejspíš o ně ani nestojí. Jejich hlas nebyl léta slyšet. Byli kolonkami ve výkazech. Jen statistikou. Zaměstnanci. Hmota, určená ke zpracování. Často dodnes nazývána »lidský zdroj« - ne člověk, ale zdroj ... Je to hnusné.

A je to třeba změnit.

Miloš Zeman tohle dělá. Mění optiku společnosti. To je moc dobře. Obyčejní, běžní a normální lidé moc dobře slyší. Mají právo věřit, že jejich život má být dobrý a kvalitní. Oni k tomu dobrému životu všech hodně přispívají tím, že pracují. Dobrý a kvalitní život není určen jen pro vybrané nebo samozvané. Musí být pro všechny, kdo se snaží. Nebo alespoň pro možné maximum lidí.

Protože faktem je, že když budou bohatší, zabezpečenější a svobodnější všichni tito lidé, bude společnost prosperovat o poznání lépe. A vydělají na tom i ti úspěšnější. O tohle jde.

Žijeme v mýtu, že „to nejde“. Stát to neutáhne. Ale běžte. To není pravda Stačí se podívat do Bavorska.

Vidím-li sešikované šiky v čele s farářem Halíkem, lidovcem Pithartem a sázkařem Horáčkem, tu  se mi chce z plna hrdla jen a jen zvracet! Tohle nejsou lidé, kterým by tihle normální lidé věřili. Mají je za šašky a kašpary, tisíckrát profláknuté a naprosto nevěrohodné Běžte do hospody, mluvte se svými rodiči, mluvte se svými babičkami, mluvte se svými zaměstnanci, dělníky a ptejte se. A nepřemlouvejte bábu. Ale poslouchejte a ptejte se.

A budete možná velmi překvapeni, jak pregnantních odpovědi se vám dostane od běžných lidí, z masa, kostí a krve, kteří mají často spoustu životních, nedoceněných zkušeností.

Proč si lidé váží našeho prezidenta.

Čekám opravdový run. Nebudu se Miloše Zemana zastávat. Je to profesionální politik, je v čele nejvýznamnějšího úřadu ve státě, má svou práci zvládat a umět. Musí zvládnout každou situaci. Jeho úřad to vyžaduje. Musí si vybrat správné lidi. Musí myslet a jednat správně. Pokud dělá práci špatně, odpovědí budou volby. Rozhodnou lidé, voliči v přímé volbě Lidé, ne mediální a političtí šíbři a samozvané elity!

Nelíbí se mi ten postdalajlámovský run. Nechci teror. Nechci trvalou dehonestaci a ignoraci názorů člověka, kterého si zvolila nadpoloviční většina národa. To je neúcta, jak k němu samotnému, tak i k samotnému úřadu prezidenta. Je to tak, že když nebude dobrý, lidé ho v příští přímé volbě nezvolí.

A nakonec. Myslím, že tahle trvalá dehonestace a neúcta k jeho osobě symbolizuje strach těch v životě úspěšnějších, těch, kteří rozhodují, jejich strach připustit si, že i jiní mají právo na slušný život. Iracionální strach, že kdybychom dopustili, aby se tihle takzvaně normální lidé měli také dobře, možná by jim pak někde něco chybělo. A možná by se jim hůře vládlo, hůře by se vydělávaly peníze, hůře by šlo lidi obírat daněmi a nízkými platy a lidé by si pak moc vyskakovali. Myslím, že tohle myšlení určité sorty lidí, kteří si myslí, že jsou daleko víc, než ti obyčejní, je velký problém společnosti.

Nejsou.

S odpuštěním, dírku do prdelky máme všichni stejnou...

Hezký den!

Přicházíme v míru

aneb sovy nejsou tím čím se zdají být.

21. 01. 2018 15:09:01

Zastánci multikulturní společnosti jsou lidé, kteří chtějí barevný, rozmanitý svět. Svět heterogenní, který hýří různorodostí. Tito lidé patří k té vzdělané části společnosti, jak nám často připomínají média.

Byl bych tedy rád, kdyby mě, venkovskému požírači tlačenky, vyjasnili některé otázky, které stále nechápu. Jsem si jistý, že chvilka trpělivé péče nějakého mladého vzdělance bude stačit. Mlha v mé hlavě se rozpustí a místo ní vyjde slunce pravého poznání.

Tak tedy, nejdříve si sjednotíme pojmy a stanovíme premisy, abychom věděli, že se bavíme o tom samém..

V ideální multikulturní společnosti zítřka, spolu koexistují všechna náboženství, kultury, rasy, etnika, zvyklosti. Všechna mají stejná práva. Všichni se navzájem poznávají a učí se toleranci k tomu, že někdo to má prostě jinak.

Správně zatím?

Takže všechna náboženství například, mohou žádat o registraci a měla by jí dostat. Po jejím obdržení by měla mít stejné právo na státní podporu. Všechna mohou zakládat školy, mít své duchovní v nemocnicích, věznicích i armádě.

Pořád dobře?

Všechna mají stejný nárok na státní svátky a volné placené dny. Různé slavnosti, veselice a trhy pořádané a financované obcemi musí být pořádány stejným dílem pro všechna náboženství. Tedy nejen katolické Vánoce a Velikonoce, ale i Pravoslavné. Nejen sunitský Ramadán, ale i šíitský svátek Aššúrá. Nejen hinduistický svátek Kumbh, ale i Sikhský svátek Baisákhí a Gurupúrab. Judaistický Pesah, Jom-Kipur, Purin či Chanuka samozřejmě také. A další, pokud jsou. Nikdo nesmí být vyloučen.

Je to tak?

Každá kultura má svoji kuchyni i svoje zapovězené pokrmy. Protože rovnost jest nejvyšším zákonem, předpokládám, že toto bude rovným dílem zohledněno ve všech veřejných zařízeních, jako jsou školy, věznice, armáda, nemocnice, vývařovny pro chudé a bezdomovce, letadla, jídelní vozy vlaků, atd. Muslimové nesmějí vepřové, hinduisté zase hovězí. V původní evropské kultuře se nejedí psi ani kočky, což zase není zapovězené v některých asijských kulturách. Bude tedy třeba, aby každé veřejné zařízení mělo několik kuchyní, kde se budou připravovat jídla pro všechny. Bohužel některá vyznání mají pravidla tak přísná, že nedovolují, aby se jejich jídlo připravovalo ve stejné místnosti a na stejném zařízení, jako kuchyně ostatních. Padá tedy možnost připravovat všechny typy pokrmů v jedné kuchyni. Tím se to trochu komplikuje, ale kde je vůle tam je cesta. Nebo ne?

Jazyk. V multikulturní společnosti zítřka je koncept národa dávno opuštěn jako nepotřebný až škodlivý anachronismus. Stát je vlastně jen servisní organizací, která poskytuje služby občanovi, který si je platí daněmi. Lidé různých kultur tedy vlastně často jen prochází. Původem z Indie, dnes žijí a pracují v Londýně, zítra v Moskvě a pozítří v Pekingu. Skuteční světoobčané! Bylo by tedy diskriminační, aby byli nuceni učit se jazyk, který je mateřštinou pouze jedné části obyvatel, časem dokonce ne části nejpočetnější. Je tedy třeba zajistit, aby se buď na úřadech domluvili jakýmkoli jazykem, nebo uzákonit povinnost dorozumět se nějakým universálním jazykem všech. Totéž platí o všech dotaznících, formulářích a podobně. Proč by měli mít například německy hovořící obyvatelé Německa výhodu před těmi ostatními? Je snad Německo jejich vlastnictvím? Jistě že ne! Pořady ve veřejnoprávní televizi, stejně jako program divadel musí zohledňovat práva všech v zemi žijících občanů. Včetně práva na to aby byli oslovováni jejich jazykem! Jména v kalendáři musí zohledňovat nové národnosti, ale také jména dnů v týdnu i měsíců jsou pozůstatkem pouze jedné kultury. Chtělo by to přejmenovat, aby to zohledňovalo historii a mythologii všech kultur. Precedent máme z Francie z doby revoluce. Tehdy nejen přejmenovaly dny a měsíce, ale dokonce rozdělili den na deset hodin, hodinu na sto minut a minutu na sto sekund. Takže jak je vidět, když se chce tak to jde.

Každý si jistě vzpomene na další oblasti života, které dosud nespravedlivě zvýhodňují lidi, co se pouhou náhodou narodili v určité části světa a uzurpovali si ji. Pokud to však se spravedlivou, inkluzívní, nediskriminující, multikulturní společností myslíme vážně, musí vše být tak, aby každý dostal podíl a možnost spoluúčasti na veřejném životě.

Týká se samozřejmě také dějin a jejich výkladu. V opravdu multikulturní a pluralitní společnosti, vedle sebe úhly pohledu všech, žijí a jsou pěstovány. Evropský výklad válek s Osmany, vedle tureckého výkladu. Židovský výklad druhé světové války a holokaustu vedle palestinského výkladu. Pakistánský pohled na dějiny Indie, vedle indického pohledu. Nikdo nikoho neválcuje, každý respektuje každého. Studenti pokojně studují všechny tyto rozdílné výklady, učí se toleranci a rostou na duchu. Je to tak? Mělo by to tak být!

Samozřejmostí je pluralita teorií o vzniku světa. Zatímco student jedné kultury se učí o evoluci, student jiné kultury se pokojně učí o tom že jeho předci byli uhněteni z hlíny a student ještě jiné kultury, třeba že se vyloupl z ořechu. V naší multikulturní společnosti žádná z kultur nedominuje, to je základ.

No, nebudu to více natahovat. Přiznávám, že můj venkovský, levným pivem nasáklý mozek, má problém. A jistě jen z neznalosti se mi popsaná teorie jeví jako poněkud rozporuplná a těžko dosažitelná.

Jak to vše udělat? Jak zrealizovat tuto dokonalou utopii? Vyjmenoval jsem jen asi šest největších náboženství a představa že všechna zaujmou stejně významné místo ve společnosti, se mé čecháčkovské hlavince zdá prostě nereálná. A to jsem vynechal mnohá náboženství, či kulty z Afriky, jejichž vyznavače přece také nemůžeme vyloučit z života naší rozmanité „polis“. Všelicí Animisté, Voo-doo kulty, lidožrouty... přece ty lidičky nebudeme nutit, aby přijali nějaké jim cizí zvyky? Nakonec kdo jsme, abychom určovali které zvyky mají právo na život a které nikoliv?

Máme tedy minimálně problém logistický, kapacitní a organizační. Zdá se mi zkrátka nemožné všechny tyto kultury pěstovat a žádnou nezanedbat. Ale je tu ještě jiný a vážnější problém. Říkejme mu třeba: „Problém nesmiřitelného rozporu“. Ten vznikne, když jedna kultura má za nepřípustné něco, co je pro druhou kulturu stěžejní. Může to být například situace, kdy jednu víru bude urážet už jen pouhý fakt, že někdo praktikuje tu svoji. Například, že v budově kde se učí jejich dítě, se vaří z vepřového. I kdyby se pro jejich dítě vařilo jinde pěkně halal. Je tu střet. Součástí jedné kultury jsou vepřové párky, pro druhé je nepřijatelné, aby se vůbec vyráběly, byť pro někoho jiného.

Nebo jiný příklad: Součást jedné kultury je volnost a nevázanost v sexuálním chování, zatímco druhá to nejen zakazuje svým členům, ale je pro ni nepřípustné dokonce i to, aby se to dělo v městě kde žijí. Rozpor, střet.

Oblečení: Pro jednu kulturu je nepřípustné nejen aby jejich ženy chodily s odhalenou hlavou, ale i aby tak chodily ostatní ženy v jejich blízkosti. Rozpor, střet.

Škola: Pro jednu kulturu povinná školní docházka i pro dívky, pro druhou nikoliv, nebo ne v plném rozsahu. Rozpor a střet.

Čím více kultur ve společnosti, tím více takovýchto třecích ploch, kdy jejich pravidla na sebe narazí, neboť jsou vůči sobě v rozporu. Tyto třecí plochy se vyskytují nejen v interakci Islámu s ostatními.

Jak tyto rozpory vyřešit? Máte to promyšlené milí kluci a holky z větších měst a s vyšším vzděláním?

Nechci předjímat případnou odpověď, ale z toho co jsem dosud nasál z názorů přesvědčených multikulturalistů, jsem nabyl dojmu, že skutečně ano! Mají řešení! Je ovšem velice překvapivé. Ukazuje totiž, že multikulturalisté vlastně žádnými multikulturalisty nejsou. Když je necháte mluvit a sdělit vám svoje představy, zjistíte, že ve skutečnosti vůbec nevěří, že by mohlo dvacet vyznání vedle sebe koexistovat a dělit se bezkonfliktně o prostor.

Ale čemu tedy věří? Popíšu, jak vypadá multikulturalismus v jejich pojetí. Uvidíte, že o žádný multikulturalismus nejde:

Západní multikulturní liberál totiž předpokládá, že z Afghánce, který přijde žít do Evropy, se časem stane asi takový muslim, jako se stal z Evropana křesťan. Tedy že to bude pouze jeho jakési kulturní pozadí. Několik svátků v roce, které dají záminku nakupovat a sejít se s příbuznými, možná se svátky spojený nějaký neškodný rituál na úrovni našeho vánočního rozkrojení jablka. Pár písniček, tanečků, nějaké ty krajové oblečky, možná hezký barevný průvod, potěcha oka turistova. A to je vše!

Multikulturní liberál předpokládá, že tento muslim (hinduista, buddhista, sikh, ...) si ponechá některé vnější znaky své víry a kultury, že se to pro něj stane pouhým folklorem, asi jako když my o Velikonocích upleteme pomlázku, ale nějaké půsty již dávno nedodržujeme. V ostatních záležitostech však, že přijme západní liberalizmus, přesně tak jako to udělal ten křesťan. Bude respektovat většinový názor na pití alkoholu, na sňatky homosexuálů, nebo na změnu „gender“ rolí. Přesně tak jako to udělal ten křesťan. Přijme prostě moderní svět, tak jak mu bude předložen, přesně tak, jako to udělal ten křesťan. Protože i proti křesťanově víře mnohé tyto věci byly, ale křesťan to nějak vytěsnil, oddělil si to v hlavě a své náboženství prožívá opravdu jen privátně. Folklor a snad trocha té charity..

A oni očekávají, že ti co přicházejí, udělají to samé. Průvod, sladkosti během Ramadánu, tanec dervišů, turistická atrakce. Ale jinak no problem, vedle v ulici je nevěstinec, tady v baru se opíjí šestnáctileté holky a ve filmu si strážník bere svého seržanta za manžela a všichni okolo nich jim jdou na svatbu a tváří se jako že nic. A muslim (hinduista, buddhista, sikh, ...) to vše přijme a respektuje.

Tak takhle si představují multikulturalizmus. Žádné soužití mnoha kultur, pouze koexistence vnějších znaků různých kultur. Ale pod těmito vnějšími znaky přijmutí západní kultury nebo spíše to, co ji nahradilo. To ale s multikulturalizmem nemá nic společného. A tak jako se Evropanům nelíbí islamizace, v zemích středního východu existuje odpor k něčemu, co nazývají „westernizace“. A mají pravdu. Evropané i tamti.

Ale ouha - ti co přicházejí, tato očekávání splnit nehodlají! Bylo jim řečeno, že v nové zemi je multikulturní společnost a že tedy mohou svoji víru naplňovat naplno, bez kompromisů, tak jak chtějí. A oni chtějí. Nevzdají se jediného písmena ze svých svatých knih. Chtějí si svojí kulturu žít opravdově a se vším všudy. Asi tak jako žili křesťané své křesťanství před staletími. Tedy naplno podřídit svoje životy své kultuře a víře.

A západní multikulturalisté jim to nechtějí dovolit. Nemohou potřebovat nějaký chaos s milionem pravidel a deseti odlišnými právními řády, s jinými pravidly pro sňatky, pohřby, potraty, porody a každý aspekt života, odlišnými pro každou jednu sub-kulturu. Ne ne. Ve skutečnosti si vysnili svoji novou kulturu. Úplně novou. Ta by měla vypadat nějak takhle:

V ulicích jsou rozmanitá jídla z rozmanitých kultur. V televizích, kinech a divadlech je vše od západní opery, indických bollywoodských filmů, přes sbory afrických bubeníků, po arabské břišní tanečnice. Ve městech jsou kostely, mešity, synagogy, hinduistické chrámy, buddhistické svatyně. Na ulicích ženy v minisukních, indickém sárí i v hidžábu. Vše klokotá v diverzitě.

Na pozadí však panuje tvrdá jednota!

Vyvolení stanoví pravidla, vytvoří své svaté, ustanoví rituály a svátky, náboženské potřeby ukojí jakýmsi synkretickým mixem všeho, obohacené o nové prvky, jako je lidskoprávní aktivizmus a záchrana planety. A toto je nabídka o které nesmlouvají! Udělají ústupek tu muslimům, když odstraní Vánoční stromky a vepřové ze školních jídelen, naopak i u muslimů budou trvat na respektování všech těch prvků nové víry, jako je „gender“ a podobně. Ano, hledají rovnováhu a doufají, že se obě strany, původní obyvatelé i nově příchozí, nakonec smíří se ztrátou svých kultur, pokud jim z nich ponechají hrstku těch vnějších znaků. Co ale rozhodně nechtějí je skutečný multikulturalizmus, kde si každý praktikuje svoji kulturu. Ne to nechtějí. Ani nemohou chtít, nejde to. Příliš brzo se jednotlivé zvyklosti střetávají v konfliktu.

Ostatně to co píšu lze vidět i v umělecké tvorbě a pop kultuře. Podívejte se na jakýkoli sci-fi film. Hvězdné války, Hvězdná brána, Star Trek. Všude se jakoby vyskytují různé rasy a různé kultury. Ukazují nám v nich, jak jim to pěkně dohromady šlape, navzdory výrazným odlišnostem. Když se ale podíváte blíž, tak ve skutečnosti jedna kultura dominuje. Všichni žijí v podstatě pozemským způsobem života. Liší se jen ve vzhledu; Ferengové mají velké uši a jsou to obchodníci, ale to přece i některé lidské národy. Vulkánci mají špičaté uši a jsou lehce autističtí, ale to i mnozí lidé. Klingoni mají odlišně stavěný obličej a jsou pudoví a výbušní, ale to i lidé. Žádná skutečná odlišnost k tolerování. Všichni se nakonec sejdou někde v baru, kde se poperou o samice nebo peníze. Pěkně lidsky. Kdepak multikulturalizmus, všichni mají velice pozemské mravy. A ti co je náhodou nemají, jsou na správnou cestu pozemskou federací přivedeni. Všimněte si, není tam žádná rasa, jejíž tradicí by například bylo sníst své rodiče, když zestárnou. Ne, to není tolerováno, natož aby to bylo respektováno jako rovno mravům pozemským. Misijní poslání pozemských posádek kosmických lodí je zřetelné - šíří svůj způsob života a předstírají, že ten odlišný způsob života chtějí integrovat do toho našeho... jen ho předtím maličko zkultivovat.

V nejnovějších dílech Star Treku to dokonale vyjádřil jeden Klingon: „Když přijdou pozemšťané, nabídnou nám účast na svém společenství. A postupně nás připraví o vše klingonské, až nám klingonského nezbude nic. A jejich nabídka začíná vždy stejným pozdravem: Přicházíme v míru“.

Autor scénáře dokonale (a nejspíš nevědomě) vystihl licoměrnost takovýchto lákavých nabídek. A přesně to můžeme vidět v dnešním světě. Západní vylepšovatelé světa podávají nezištně ruku ke „klingonům“ v Africe a nabízejí jim podíl na společenství. A zbaví je všeho. Z jejich Islámu i kultury jim nezbude kámen na kameni, stejně jako nám nezbylo skoro nic z našeho Křesťanství. Muslimy někdy vnímám jako rasu Borgů z jedné série Star Treku. „Vzdejte se, budete asimilováni, odpor je marný“, řeknou vždy když potkají kohokoli kdo ještě není Borg. A udělají z něj Borga. Současně si ale myslím, že i muslimové sami jsou v podstatě oběti. Také mají být „asimilováni“, jen ještě z o řád vyšší úrovně, jestli víte jak to myslím. Nemám je rád, to není žádné tajemství. Přesto vidím, že se s nimi stejně jako s námi, šoupe po šachovnici, jako s pěšákem určeným k obětování.

Závěr? Multikulturalisté jsou dvojího druhu. Ti hloupější, kteří opravdu chtějí diverzitu a nemají tušení, že právě diverzitu zabíjí. Když máte v Bangkoku, v Dubaji i Londýně stejnou architekturu, stejná jídla ve stáncích s občerstvením i stejnou hudbu - jakýsi pop s orientálními prvky, tak jste diverzitě příliš nepřispěli, není-liž pravda?

No a ti druzí, kteří dobře vědí co chtějí. Budují funkční, monolitickou, efektivní, vše-kontrolující společnost, kde jsou informační toky vedeny tak, aby si všichni mysleli to samé (a za to si mohou dvakrát ročně udělat nějaký ten rituál ze své původní domoviny). Vytváří kulturu novou, fašistickou, s vládou filozofů jak chtěl Platon. Multikultura je pro ně jen přechodnou etapou k tomuto cíli. Nemůže být ničím jiným, jako cíl sám o sobě není realizovatelná.

A tak se ptám milí studenti z fakult humanitních studií. Do které skupiny patříte vy?

A na závěr jen taková legrácka:

Tak přísaháme!

Všichni akademici, sociálněvědní badatelé apod. musí složit něco jako multikulturní slib (obdoba svazáckého slibu):

1. Věřím, že všechny rozdíly mezi etnickými skupinami jsou dány vlivem prostředí, oprese a rasismu.

2. Věřím, že je třeba podporovat identitu minorit, pochopitelně z peněz majority.

3. Věřím, že rasy jsou sociálním konstruktem.

4. Věřím, že nejsou „vyšší“ či „nižší“ kultury, věřím, že všechny kultury jsou jedinečné a plnohodnotné.

5. Věřím, že různé etnické skupiny mohou žít spolu v harmonii stejně jako na billboardech United Colors of Benetton.

6. Věřím, že mezirasové sňatky jsou dobrá věc (s výjimkou Židů, těch by se exogamní sňatky neměly týkat).

7. Věřím, že inteligence/IQ je nevědecký koncept, na druhou stranu věřím v existenci emoční inteligence.

8. Věřím, že liberálové jsou inteligentnější než konzervativci.

9. Přísahám, že si nikdy nepoložím určité otázky.

10. Věřím, že s těmi, co to vidí jinak, se nediskutuje a je třeba je umlčet, i když jinak jsem pro svobodu slova, protože její potlačování má vždy fašistické konotace.

Má být vězení mučírna?

aneb koho má Pelikán v kriminálech? (David Rath)

V diskusi k poznámce o neutěšeném stavu kriminálů, v nichž vidím určitou podobnost s podmínkami panujícími v lágru Lety, se objevily dvě věcné poznámky. První vycházela z úvahy, že vězení by měla být ještě horší, protože mají trestance odradit od zločinů. Druhá se pak pozastavila nad tvrzením, že věznice jsou už dnes dost drahé a tudíž zlepšení podmínek by stálo ještě více.

Nejsou známy objektivní rozbory vězněných osob a tak většinová populace má velice zkreslené představy. Vězňové jsou nesourodou skupinou. První část tvoří normální lidé, kteří žili naprosto standardně. Chodili do práce, podnikali, starali se o blízké atp. Ti jsou v kriminále často shodou náhod a hlavně v důsledku našeho komplikovaného trestního zákona, který umožňuje při troše zlé vůle za trestné označit cokoli. Od toho, že mladík (slečna) prodá kamarádovi trochu »marjánky«, přes dopravní nehodu po dvou pivech nebo snahu neplatit tak vysoké daně. Ze své třicetileté zkušenosti lékaře i politika jsem přesvědčen, že takových a obdobných skutků se v každé rodině dopustil alespoň jeden člen, ne-li dokonce takřka každý normální Čech. Extrémně represivní trestní zákon s gumovými paragrafy spolu s nezájmem části soudců soudit podle důkazů umocněný jejich zvláštní zálibou zavřít kde koho, vede k přeplňování věznic.

Malou skupinu tvoří lidé odsouzení proto, že existovalo veřejné (mediální) očekávání za skutek někoho potrestat. Příkladem je nejspíše odsouzení pana Kramného a třeba studenta Nečesaného. Tedy stal se šokující skutek, důkazy moc nejsou, ale je po ruce někdo, kdo se v místě nachomýtl a tudíž to udělat mohl. Jde o svého druhu justiční lynč. Podobné podmínky naplňuje vlastně i můj případ a řada podobných.

Naopak velkou skupinu vězněných tvoří větší či menší životní nešťastníci, kteří z nějakého důvodu neplatili alimenty. Mnohdy jde o dlouhodobě nezaměstnané a nezaměstnatelné, mající malou schopnost zorientovat se ve složitém společenském systému. Naivně si myslí, že pokud nevydělávají, nemusí nic platit. Stát je vyvede z omylu - zavře je. Vynuluje tím i jejich minimální schopnost najít si někdy ještě práci a opuštěné matce s dítětem přidá k už tak těžkému osudu i cejch, že má dítě s kriminálníkem.

Silné zastoupení mezi vězni mají mladí narkomani. Tedy lidé s těžkou závislostí, kteří páchají stovky, možná tisíce drobných a velice otravných trestných činů. Obyvatelům po právu pijí krev, protože jim rozbíjejí auta, vykrádají chaty, kradou peněženky... Jde v podstatě o těžce nemocné, samozřejmě si za nemoc mohou sami, ale nezřídka jde o děti z normálních rodin. Jejich jedinou šancí je dlouhodobá, specializovaná léčba v detenci.

Pro všechny výše vyjmenované skupiny je české vězení nevhodné. I kdyby bylo ještě stokrát horší, tak nikoho od výše popsaných činů a situací neodradí a ničemu nezabrání. Při normálně fungujícím trestním systému by vlastně ve vězeních neměli být vůbec. Měli by být potrestáni finančními tresty, domácím vězením, nebo nucenou odvykací léčbou, většinou spojenou s prací.

Zvláštní skupinu tvoří vrazi. Veřejnost opět žije v přesvědčení, že jsou to všechno »Stodolovi«. Omyl, většinou jde o tzv. »domácí zabijačky«. Vlastně jsou to skoro normální lidé, kteří nezvládli své emoce a v hádce zabili někoho blízkého. Pak se jdou sami udat, mají výčitky a hroutí se. Ani ti si nezaslouží být »mučeni« Pelikánovými lágry. Samozřejmě mají být zavření, ale v lidských podmínkách. V drtivé většině nejsou nijak nebezpeční a budete se divit - pracovníci vězeňské služby je mají nejraději, jsou totiž bezproblémoví.

Zhruba tak 20 - 30% vězňů tvoří skupina opravdu problematická a nebezpečná - psychopatičtí asociálové se sklony k násilí až sadismu. Sem patří i významná část dlouhodobých narkomanů. Resocializovatelní jsou jen obtížně a byl by k tomu třeba speciální program zahrnující dlouhodobou psychoterapii, dále pracovní terapii a programy návratu k normálnímu životu a jeho hodnotám. To české věznice neumí a ani umět nechtějí. Když takovým sociopatům vyprší trest, tak je náš skvělý systém vykopne na ulici a oni jsou za pár měsíců zpět za ještě horší zločiny. Před branou věznice za sebou nechávají zástupy nových zoufalých obětí. Tak pořád dokola. Těmto lidem je úplně fuk, že jsou kriminály ve špatném stavu. Dost často jsou právě oni původci průběžného vandalizmu a demolování.

Výše popsaná analýza je velkým zjednodušením komplikované situace, ale možná někoho přivede k tomu o vězeňství uvažovat i z jiných úhlů, než jsou béčkové americké filmy. A konečně k těm nákladům - 30 tisíc na vězně a měsíc. Při změně trestního zákona s masivním využitím hlídacích náramků a finančních trestů by se dal počet vězňů trvale snížit tak na 30% současnosti. Využití hlídacích náramků i uvnitř věznic a na pracovištích by také umožnilo snížit počet zaměstnanců zhruba o takových 20-30%. Zbylo by tedy skutečně hodně peněz na zcivilizování věznic a mohli bychom se alespoň trochu přiblížit rakouskému nebo dánskému standardu. To by ovšem museli ministři spravedlnosti něco dělat a něčemu i rozumět. To minimálně od ministra Pelikána očekávat nemůžeme. Od toho se dočkáme tak akorát rozumování o lágru v Letech nebo krčení ramínky, když premiér Babiš poukáže, že je u nás možné si objednat trestní stíhání a věznění. Nebo zase zachrání možného teroristu před americkou spravedlností a pošle ho z českého kriminálu domů mezí své soudruhy.

David Rath

Poznámka: S doktorem Rathem v mnohém nesouhlasím. Nelíbilo se mi, jak rychle dokáže otočit názor. Jako předseda Lékařského klubu se za kolegy lékaře bil jako lev s tím, že lékaři musí být dobře placeni, aby se mohli vzdělávat a bla bla bla... Pak se stal ministrem zdravotnictví a najednou byli kolegové lékaři div ne paraziti, kterým jde jen o prachy...

Ale téma k zamyšlení to jistě je.

Připomenu svůj návrh „Matematický trestní řád“, (v mých úvahách) který by podle mě ledacos vyřešil.

Dopis Víta Pokorného

Dopis rozhořčeného Čecha Víta Pokorného válcuje internet. Proč žaluje Evropu a proč žaluje Francii?

Nechávám ho v plném znění. Již nyní tento text sdílelo více než 21 tisíc lidí. V čem je jeho síla? Posuďte sami!

Je suis France?

Aneb - mám si svou tvář na profilovce Facebooku zabalit do francouzské trikolóry? Ne, kamarádi, neudělám to. A to ne proto, že bych nesoucítil s dětmi, které při náhlém útoku v Paříži přišly o své rodiče, s mrtvou studentkou, která už nikdy nedopíše svou téměř hotovou bakalářskou práci. Předčasně a nedobrovolně odešlo více než 130 lidí, další stovka je v kritickém stavu v nemocnici, další tři stovky jsou »jen« obyčejně zranění. Je mi jich nesmírně líto, ale na pozadí jejich oběti napřahuji ukazovák, ukazuji a nekompromisně ŽALUJI:

Politici Evropské unie, špičkoví představitelé bohatých a »humánních« západních států:

TO VY jste umožnili, aby americká politika a Vaše servilní nečinnost rozvrátily stávající fungující politické systémy v Sýrii, v Eritrei, v Iráku, Afghánistánu, v Libyi, v Súdánu, v Čadu a ve spoustě dalších států.

TO VY jste zapříčinili konec obvyklého fungování těch krajin, vznik stovek nepřehledných kmenových bojůvek a stav, kdy v těch zemích neexistuje bezpečí a každý tam zápasí s každým.

TO VY jste odpovědní za dodávky zbraní tu jedné, tu druhé bojující skupině, v podstatě každému, kdo zaplatí příslušný bakšiš do Vámi spravované státní kasy.

TO VY stojíte za nekonečným proudem pologramotných černochů, který směřuje za svou lepší ekonomickou budoucností do Evropy. Mladí muži, kteří k nám z velké části přicházejí (třebaže fotografie v novinách jsou plné starostlivých maminek a plačících dětí bez teplého svetru), mají v kapsách tu stovky, tu dokonce tisíce eur či dolarů. Podle našich novin ti lidé pocházejí z nejchudších poměrů a utíkají před válkou ve své zemi.

Tfuj! říkám a uplivávám si před novinářem, který to napíše. Jak dlouho si myslíte, že budu věřit pohádkám, kdy se mi snažíte říct, že chudá a početná rodina prodala veškerý svůj majetek (předtím už poničený válkou a zkonfiskovaný islamisty) a poslala jednoho svého zástupce do Evropy? Jsem podstatně bohatší než „chudá africká rodina“ a nedám dohromady několik tisíc eur, když jedu na dovolenou. Prostě si to nemohu dovolit. A Vy mi budete donekonečna lhát, že ty peníze v jejich kapsách jsou opravdu JEJICH???

JAK TO, že neumíte chránit vnější hranici Schengenského prostoru a tisíce hodin Vašich schůzek končí jen bezduchými prohlášeními, která nic, ale SKUTEČNĚ NIC neřeší?

JAK TO, že bohatá Evropa, disponující tou nejmodernější vojenskou aliancí NATO a superdokonalými zbraňovými systémy, neumí udělat pořádek na svých hranicích a dovolí, aby nám tu chodily statisíce neregistrovaných lidí bez dokladů nebo se smyšlenou identitou?

JAK TO, že dopouštíte vznik zakázaných (eufemisticky nazvaných) »no go« zón uprostřed našich evropských velkoměst, kam se Belgičan, Francouz nebo třeba Švéd bojí chodit, kde neplatí slovo policisty a kde snad, nedej bůh, už nyní vládne právo šaría?

JAK TO, že máte peníze na to, abyste živili, šatili, ubytovávali a školili třeba v jazyce statisíce přivandrovalců, abyste je přepravovali vlaky či dokonce letadly, abyste jim zabezpečovali zdravotní péči? Víte, co dělá náš bezdomovec, kterému exekutor kvůli dluhu 50 000 sebral střechu nad hlavou a odsoudil ho k doživotní existenci v šedé ekonomice? Když je mu zima, zaleze k rourám dálkového topení někde u plotu teplárny, když má hlad, jde vybírat kontejnery, a když ho bolí břicho, prostě jen tiše trpí a léčí se snad ukradeným rumem. Žaluji, že o Františka Nováka či Pepu Koudelku se postarat neumíte, zatímco Mohamedu Al Ibn Azízovi v téže situaci zajistíte z našich společných peněz dům, lékaře, sociální péči, kapesné, mobilní telefon a právníka. Ku*va, proč?? Nedivte se pak, že radikálové zneužijí tuhle Vaši pseudopohostinnost a ve jménu Alláha tu začnou střílet nebo vyhazovat do povětří tu metro, tu vlak, tu autobusy, nebo třeba fotbalové stadióny či koncertní sály.

Jak dlouho ještě budete pobírat své královské platy a za zdmi svých paláců, chránění stádem bodyguardů, donekonečna vydávat svá prohlášení, která jsou (a teď to napíšu fakt na plnou hubu) k hovnu? Kdy konečně se postavíte za svoje voliče, za nás Evropany, a kdy konečně začnete něco pořádného dělat?

Kolik ještě musí přijít útoků, kolik nevinných tatínků musí být zabito, kolik evropských maminek musí být znásilněno, abyste pochopili, že tohle všechno je jen a jen VAŠE chyba?

A proto ne, já nejsem Francie a moje profilovka není zahalena trikolórou. Stojím proti Vám s odhalenou tváří, ukazuji na Vás a žaluji. A budu to dělat čím dál tím častěji a čím dál tím hlasitěji.

Nebojím se.

Pamětní deska

Na nádvoří hotelu Růže v Českém Krumlově se nedávno nacházela bysta prezidenta Dr. Edvarda Beneše s pamětní deskou, na které vysvětluje proč podepsal své, dnes tak odsuzované, poválečné dekrety.

Busta prezidenta Edwarda Beneše z Č.Krumlova

Už při její instalaci bylo mnoha lidem jasné, že ta pravdivá slova zkušeného politika budou současné politické reprezentaci trnem v oku. Dnes na tom místě, zcela podle očekávání, nenajdete nic. Na místě bysty pana prezidenta jsou stánky, kde se prodává kde co. Deska i s bystou zmizela.

Zůstávají jen otázky.

Kdo nechal tento monument odstranit a jak je vůbec možné odstranit pietní místo prezidenta, který tak zásadním způsobem zařídil poválečné znovu-vytvoření naší republiky.

Jednodušší je odpověď na otázku PROČ?

V době kdy ministři této vlády jezdí na srazy sudeťáků, se není čemu divit. Smutnou pravdou je, že se za těžké miliony bude stavět památník cikánům v Letech, zatímco slova prezidenta republiky někdo odstranil. Když vidíme kam nás současní politici vedou, zamyslete se nad slovy pana prezidenta.

Uvědomte, prosím, co nejvíc lidí, aby se všichni dozvěděli, jak u nás funguje demokracie.

Odstraněná pamětní deska Edvarda Beneše (komu asi vadila?)

Přepis textu zní:

14.12.19452 řekl o svých dekretech „Přijde brzo chvíle, kdy tito viníci se budou před sebou samými a před světem očišťovat s toho, co v těchto letech napáchali. A budou tomu sami věřit, až tyto své nové lži budou přednášet. Říkal jsem při jiných příležitostech, že máme všecko zaznamenat a povědět to, co jsme zažili ve svých vězeních a koncentračních táborech. Ne snad jen proto, abyste nám všem řekli o svém trápení, ale proto, abyste se znovu mohli bránit, až oni začnou s tou svou »očišťovací« kampaní. Že začnou - o tom buďte přesvědčeni. A konečně přijdou opět, aby od očištění přešli k útoku. Bude to nová reakce, která opět spojí útok na pokrok sociální, s útokem na naší svobodu národní a lidskou.“

VRCHNÍMU VELITELI VDĚČNĚ VETERÁNI 2. SVĚTOVÉ VÁLKY

Kdo zapomene své dějiny, je odsouzený si je zopakovat.

Obvykle ve větším měřítku.

----------- Poznámky:

2 14.12.1945 jsem se narodil (SW)

Zrada se nesmí vyplácet!

Jan Vysočina

To platilo v celé historii lidstva a je tomu tak i dnes.

Představte si  opevněné město, které se stalo předmětem útoku. Všude kolem jsou nepřátelé, ale hradby jsou vysoké a pevné. Obránci už stojí na hradbách, odrážejí jeden útok za druhým. Zásoby potravin prozatím stačí a město má i dobré zdroje vody. Jestli se podaří všechny útoky odrazit a nepřátelé se vyčerpají, obyvatelé si zachrání životy, majetky a svobody. Pokud se útočníci zmocní města, budou obyvatelé zabiti. Jejich manželky a dcery se stanou sexuálními otrokyněmi.

Hradby - symbol nedobytnosti měst

Všichni tedy bojují na hradbách a jsou nuceni zanedbávat své řemeslo a podnikání. Pochopitelně. Teď se ale podívejme na situaci očima pana Vychytrálka, jednoho z občanů města. Jsou před ním v zásadě dvě možnosti:

a) I on se vykašle na své podnikání a půjde s ostatními hájit hradby.

b) Nepůjde hájit hradby, ale naplno se bude věnovat svému obchůdku. Protože je jediný (všichni ostatní jsou na hradbách), vydělá jako nikdy předtím. Až budou útočníci odraženi, nejenže nebude zraněn, ale bude mnohem bohatší než ostatní. Snadno si koupí další krámky, udělá z některých obránců své zaměstnance a stane se velmožem.

Život, svoboda a majetek pana Vychytrálka se zachrání, stejně jako životy a svobody všech ostatních. O nic tedy nepřijde.

To znamená, že racionální je nepodílet se na obraně, ale dát energii vlastnímu podnikání. Pouze v případě, že by byl pan Vychytrálek tak statečným bojovníkem, že právě jeho účast na hradbách rozhodne o úspěchu obrany, mělo by pro něj smysl, aby se do obrany zapojil.

Pojďme ale ještě dál. Panu Vychytrálkovi možná nestačí, že si vydělá, zatímco ostatní bojují. Může totiž svůj majetek zvětšit ještě víc. Domluví se s nepřítelem a za určitý poplatek otevře v noci bránu. Nepřátele vtrhnou do města, obránci proti nim vyrazí a za cenu obrovského úsilí se podaří nepřítele zatlačit nazpět. Mnozí občané města budou zabiti, jiní zranění. Výhoda pana Vychytrálka proti ostatním se ještě zvýší (a nezapomínejme, že od útočníků taky dostal hromadu peněz). Pokud je správné, aby každý racionálně sledoval svůj ekonomický zájem, musí pan Vychytrálek bránu otevřít. Konec konců, když ji neotevře on, stejnou domluvu s nepřítelem udělá někdo jiný. A pokud by náhodou došlo k dobytí města, má pan Vychytrálek jako otevírač brány slušnou šanci, že bude ušetřen.

Protože příslušníci naší civilizace jsou racionální bytosti a mají tendenci sledovat prospěch svůj a svých nejbližších, je jasné, že na hradbách zůstane jen pár bláznů. Všichni ostatní začnou závodit, kdo otevře bránu nepřátelům jako první. A že je to amorální? Pokud je otevíračů více, snadno pro své počínání najdou morální ospravedlnění. Navzájem se ujistí o tom, že město je plné odporných xenofobů, že si kvůli historickým vinám jistě zaslouží být vydrancováno a že naopak nájezdníci si zaslouží soucit a pomoc. Otevírači bran si začnou připadat jako lepší než ostatní a začnou pohrdat skutečnými obránci jako amorálními.

Jenže pokud je racionální bránu otevřít a většina lidí jsou racionální bytosti, proč nejsou pokaždé všechna města dobyta a vydrancována?

Protože funguje to, co se obvykle nazývá sociální kontrolou. To zahrnuje celou škálu odstupňovaných prostředků nátlaku, počínaje posměchem vůči těm, kdo nebojují dost statečně a konče popravami zrádců.

Kdo se rozhodne přivydělat si otevřením brány, musí v tu ránu viset na nejbližší lampě!

Takový tlak je důležitou podmínkou každé úspěšné obrany. Zmíněné popravy zběhů jsou stejně důležité jako střílení do nepřátel. Kdo není ochoten použít násilí vůči svému váhajícímu spoluobčanu, ten je odsouzen k tomu, aby byl zabit a jeho děti odvedeny do otroctví. Tak tomu bylo po celé dějiny.

A teď si představte situaci, že ve městě bylo dlouho bezvládí, nikdo se nestaral o obranu, takže otevírači bran ovládli radnici, soudy, média, chrámy i školy. Část nepřátel už je uvnitř města a může zrádcům poskytnout vydatnou pomoc. Mechanismy sociální kontroly pak začnou pracovat obráceně. Už není trestána zrada, ale statečnost. Popravuje se za hájení hradeb, do vězení se zavírá za kritiku zrady. Naivkové, co střílí po nájezdnících, jsou předmětem posměchu a jsou vylučováni ze slušné společnosti.

A přesně to je stav, ve kterém se nachází naše civilizace. Hradby prolomené, obranné mechanismy vyřazené z provozu, otevírači bran ovládají naprosto všechno nebo téměř všechny mocenské pozice.

Za zvláštní zmínku stojí, že otevírači bran ovládli školství a přeměnili ho v obrovský indoktrinační aparát, jehož cílem je vštípit mladým lidem, že džihád je něčím skvělým a že jen blázen se může něčemu takovému bránit. To zahrnuje vštěpování několika skupin nepravd a polopravd.

Nehorázné lhaní o islámu, jeho dějinách, údajném zlatém věku, údajném slušném zacházení s křesťany a židy, tolerantním Cordóbském chalífátu, vymyšlené seznamy islámských vynálezů apod. Terorismus byl prý odjakživa normální součástí života, takže situace, kdy se lidé bojí vyjít na ulici je vlastně normální. Masové migrační vlny jsou prý v dějinách normální.

Až po průmyslové revoluci v 19. století získali Evropané takovou superpřevahu, že dokázali obsadit islámské země. Až tehdy ustaly neustálé nájezdy a přepadání. Muslimové se novým dobyvatelům ochotně podřídili. Zdá se ostatně, že to je jeden z jejich civilizačních rysů - útočit výhradně v obrovské přesile a ochotně se podřídit, narazí-li na sílu.

Zdroj: Petr Hampl Prolomení hradeb nakl. Naštvané matky z.s. Olomouc.

Poznámka: Údajný muslim Avicenna, dávaný jako příklad muslimského vědce-lékaře, byl z pohledu muslimů rouhač, neboť sešíval rány nitěmi udělanými z vepřových střev. Napadla by tak nehorázná věc pravověrného muslima? Pochybuji!

Krkonošské pohádky a klasická zmrdologie

D-FENS 28.12.2013

Se zájmem jsem si přečetl diskusi ke Krkonošským pohádkám, abych zjistil, že většina čtenářů DF již definitivně pozbyla nadhledu. Hej! Je to kurva jen večerníček, ne? Nejde o život, jde jen o milion let starou komunistickou pohádku pro děti.

Kdo jsou hlavní postavy?

Trautenberk. Je vylíčen jako odporný feudál, patrně německého původu. Je tlustý, nosí klobouk se štětkou (odkládá jej jen když je nemocný) a formální oblečení, což je jasně závadné. Nemá jízdní kolo a drží dvě dlouhé zbraně. Určitě je také xenofob a homofob, ale bohužel s ohledem na dobu vzniku se ve filmu nevyskytují Barevní a Duhoví, aby těmto svým vlastnostem mohl dát průchod. Když byl malej, hrál Counterstrike za Prušáky. Tvůrci ho zřejmě chtěli vypodobnit jako boháče, ale při bližším zkoumání zjistíme, že vlastní pouze usedlost v nevalném stavu. Ani bych se nedivil, kdyby mu na hrbu seděla hypotéka a neměl dosud vyběhaný PENB. V dnešní době by se patrně jednalo o majitele vesnického koloniálu a diskotéky, který jezdí ojetým passatem nakupovat zlevněný sádlo do Makra a ve sklepě vyrábí z cukru a kypřícího prášku energetické nápoje, které ilegálně plní trychtýřem do prázdných plechovek od Red Bullu. Měl by to být zmrd, ale nějak to z něj nejde, spíš je to takovej malej vesnickej slizoun, který kouká, kde by udělal nějakou malou zlodějničku (například ukrást Krakonošovi elektronickou fajfku, do které není třeba tabák). Do zblbnutí se realizuje šikanováním podřízených a pochybuji, že by dokázal rozjet něco většího.

Krakonoš je jinej šíbr. Rozložitý muž v goth outfitu nahání hrůzu a má nepokojný pohled, jaký někdy mívají borci, co jedou alkáč ve velkým. Patrně nejpozitivnějším skutkem v jeho konání je, že zcela popřel úřední autority a vyhlásil vlastní stát, který provokativně označil Tady je Krakonošovo. To je naprosto cool, proto mu promineme používání bezpilotních dronů a GMO houby velké jako deštník. Na rozdíl od drobného přizdisráče Trautenberka má potenciál na skutečně velké věci. V dnešní době si ho představuji jako významného východočeského kmotra, něco jako knížete Pavla. Chcete, aby zahřmělo? No tak teda zahřmí. Horší je, že Krakonoš cheatuje. Umí kouzla, například znepřehledňování bojového pole za pomoci mlhy, teleportování předmětů, změna identity a především jeho klimatické triky neměly konkurenci až do zveřejnění hokejkového grafu. Ovládl lokální farmaceutický trh (koření), což musíme vidět v souvislostech - antibiotika ani Bepanthen tehdy nebyly a i malé zranění mohlo člověka zabít. Divím se, že Trautenberka ještě baví jít s ním do konfliktu.

Osobnosti Krakonoše však dominuje zlovolnost. Trautenberka většinou za jeho akce naprosto nepřiměřeně trestá k pobavení publika. Dobře je to vidět v epizodě s ukradením krmení zvířátkům, kde Trautenberkovi nejen nařídí odcizené krmení vrátit, ale také ho zcela pro nic za nic zasype sněhem a ještě na něj fouká kouř z fajfky. Tvůrci pohádky dobře věděli, co většinový divák rád vidí. Nechápu, jaký účel má takový trest plnit, je to jen trest pro trestání samo. Dost mi to připomíná myšlení fanoušků dopravní buzerace. Stejně zase příští večer něco vyvede.

Hajnej. Ichtyl a blázen. K čemu je hajnej, kterej nechce střílet na zvířata. To na Příbramsku jsou jiný střelci, ti si troufnou i na větší savce. Jinak je to loajální podřízený a lidi jako Trautenberk právě na takových staví. Podle mně nejnešťastnější postava v pohádce. V pětapadesáti umře na infarkt a nepřijdou mu ani na pohřeb, protože v Poniklí bude zrovna koncert Michala Davida. V dnešní době si jej představuji jako lesního nadšence, který celý rok opečovává fógly v bažantnici a nakonec otevírá její vrata, aby si panstvo a pozvaní politici mohli zastřílet.

Anče. Vesnická dívka ztvárněná překrásnou Hanou Maciuchovou (dost dlouho jsem přemýšel, jak ji asi přiměli v tom hrát, dokud jsem jí neviděl v nějakém to nekonečném seriálu na Nově) je pro mně skrytým hybatelem všech událostí. Zaznamenejme, že se zpravidla nakonec stane to, co chce Anče. Zejména otravnou taktikou Anče je whistleblowing, kdy opakovaně oznamuje různé věci Krakonošovi a také asertivita (klidně řekne Trautenberkovi, že mu nevyhoví, protože právě dojí kozu). V dnešní době by to byla ambiciózní mrcha na střední manažerské pozici, která bonzuje kolegy, kteří nepřijeli do práce na kole nebo MHD, provozuje po pracovní době aktivismus v nějaké dobře zavedené prorežimní organizaci jako Auto*Mat, Děti země nebo Jihočeské matky a čeká na příležitost.

Kuba. Další zoufalá postava. Nekňuba, manuálně nešikovný, zcela ve vleku femdom Anče. Podle mně typický vohnout. Hlavně na Kubovi je vidět, jak je to s tím proletariátem. Kdyby ho Trautenberk vyhodil, patrně by se neuživil.

Vzniká v příbězích třídní konflikt? Jestli ano, tak má někdo bujnou fantazii. Trautenberk nejen že toleruje vznikající vztah mezi Ančetem a Kubou, což nepochybně dopadalo na jejich pracovní morálku, ale dokonce svolí později k jejich svatbě a nechá je u sebe bydlet včetně kozy. Na něco takového můžeme v moderním sociálním státě zapomenout.

Je Trautenberk zlý? Ne, je to jen vychcanej řepák s mizivými sociálními kompetencemi. Hodně českých manažerů se chová naprosto stejně jako on.

Scénář pohádek je pořád stejný. Trautenberk identifikuje nějakou příležitost na drobnou šmelinku a prezentuje to tak, že si nechce nakrást, ale vykonat dobrý skutek (jako se dnes prosazuje stavba cyklostezek). Tím do toho vtáhne veřejnost (Anče, Kuba, Hajnej). Ti následně pochopí podstatu celého záměru a někdo o tom uvědomí Trautenberka (Anče, bezpilotní sojka nebo sporadicky zoufalý Hajný), dostaví se Krakonoš a zatočí s ním. Trautenberk nemůže klást odpor i kdyby chtěl, protože Krakonoš má absolutní převahu. Nakonec jsou všichni šťastni, protože se podařilo Trautenberka ponížit. Trautenberk zpovykané poddané nevyhodí, přestože ho nabonzovali a tak se celý děj může další večer v mírné modifikaci opakovat. Ve srovnání s nejhoršími komunistickými sračkami jako Císařův pekař nebo Dařbuján feat. Pandrhola jsou to ovšem hluboce lidské a hezké příběhy s někdy mírně amorálním poselstvím.

Fancore Trautenberka jistě ocení zmrdův coming out v dílu o likvidaci strakaté kozy. Anče a Kuba, nyní již sezdaní, jsou sice nadále zaměstnanci Trautenberka, ale současně mají vlastní ekonomické a sociální zájmy. Trautenberk podlehne dojmu, že koza zaměstnává jeho lidi příliš a rozhodne se, že na kozu spáchá atentát. Lze brát takového člověka vážně? To je jistě nejspodnější šuplík v mysli každého vedoucího pracovníka, normálně by si měl zjednat pořádek a vysvětlit Anče, kdo je ve stavení pánem.

Fancore Krakonoše doporučuji epizodu Jak T. vystrojil hostinu pro štěpanického barona. Zde Krakonoš přejde zcela bezdůvodně do útoku. Nudí se a tak jej napadne provokovat Trauteberka a parazitovat na jeho devótnosti. Oslava začne střelbou do vzduchu jako někde v Pákistánu. Krakonoš převlečený za lokální autoritu vypadá jako frontman ZZ Top a vetře se k Trautenberkovi domů. Pod fiktivní záminkou vyžaduje spolupráci při humanitárním vybombardování Krakonoše. Pak se ale ukáže, že návštěvník je převlečený Krakonoš, což bylo beztak evidentní. Následuje jako obyčejně ponižující trest.

Osobně si myslím, že za pár let Krkonošské pohádky zakážou. I taková moderní a prověřená pohádka, jako je Mašinka Tomáš, narazila na problém. Chybí tam to, co v moderních pohádkách je a nesmí chybět - multikulturalismus, podlézání menšinám a cyklistika. Vzniká dojem, že každý musí být pracující bílý heterosexuál a že běžné problémy může úspěšně vyřešit i někdo jiný než stát. Pokud tedy veřejnoprávní médium nenatočí remake (Anče! Kubo! Hajnej! Hybaj budovat multicentrum!), zmizí Krkonošské pohádky záhy ze světa.

28.12.2013 D-FENS

Vaše násilí, jejich násilí

D-FENS 3.6.2018

Stejně jako většina národa i já jsem vpravdě otřesen necitlivým přerušením divadelní performance s názvem Naše násilí, Vaše násilí, kterého se dopustila iniciativa Slušní lidé v Brně.

Hru napsal chorvatský režisér Oliver Frljič, který tak reagoval na uprchlickou krizi. Je to v podstatě stejný vzorec jako divadelní hry o hornících a údernících v minulé verzi Matrixu, tedy angažované zpolitizované umění. Ve hře je pár drobných omylů, které vnímáme my technokrati, jako že třeba Ježíš nemohl znásilnit muslimku, protože v té době o islámu nikdo nevěděl a ještě pár století to tak mělo zůstat. Je to asi stejná kravina, jako kdyby Kolumbus používal GPSku, když letěl jumbem do Ameriky. Podstatně realističtější by bylo vypodobnit, jak mohamedán souloží s oslem nebo jak militant IS znásilňuje jezídku, což jsou všechno věci, které se nepochybně a na rozdíl od znásilnění Ježíšem mnohokrát staly, ale na to by asi umělci žádné dotace nedostali a velmi rychle by zasáhl cenzor.

Sama hra je slátanina levičáka Frljiče, založená na sebemrskačtví a různých dalších urážkách, například v Polsku měl slátal problém s oběšením papeže v jedné z her. Samozřejmě nesmějí chybět pohlavní orgány různého provedení a konfigurace a různě ujeté sexuální výjevy, protože moderní umění to tak žádá. Zřejmě jen systému různých fondů a grantů vděčíme za to, že se k nám tohle dostalo.

Nemohu si však nevšimnout, že pokroková kulturní fronta nevidí řešení. Padají různé ponejvíce obecné vznosné formulace, jako že umění je určeno k boření tabu a že nahota je v moderním umění běžným prostředkem, takže je naprosto OK, když si perfomerka během představení vytahuje českou vlajku z vagíny, což je sice všechno hezké, ale nanic. Česká společnost je prostě příliš konzervativní, monokulturní, přízemní a maloměštácká, aby docenila tak geniální a převratné dílo. Je třeba představení včetně soudruha Frljiče, divadelního souboru a realizačního štábu exportovat do světa, co nejdál od zaprděných českých poměrů, které jim nedovolí dostatečný rozlet a kde jsou netolerantní lidé. Do prostředí, kde o multikulturalismu a diverzitě nemůže být pochyb a tolerance se tam přímo předpokládá.

Také jsou země, kde takové umělce mnohem více potřebují. Nikoli do trojky s velbloudem nebo oslem, ale proto, že tam prostě chybí moderní levicové angažované umění. Co tady v Čechách. Tady nelze působit na veřejné mínění, to je předem marné. Lidé nejdřív nadávají na zloděje a estébáky, nadávají na to, že se buřty dělají ze sádla a sóji a kdyby se k tomu přidala jedna molekula, tak by z toho byl plast, a pak si zvolí do čela vlády jednoho, kdo byl estébák, krade a dělá ty buřty z plastu? Je to marné, jeďte odtud pryč, tady s tím nic neuděláte, i kdybyste si narvali do díry kromě vlajky také prezidentskou standardu, svatováclavskou korunu a fragment pluhu Přemysla Oráče.

Z důvodu úspory nákladů bych začal reprízami představení v no-go zónách v blízkém Německu. Je poměrně velká šance, že by se to vyřešilo už tam a další export hry by se už neuskutečnil. Hra by byla jistě skvěle přijata obecenstvem a slovinští herci by mohli ihned po představení, možná dokonce během něho začít navazovat styky napříč kulturami. Možná by došlo k tak intenzívnímu a hlubokému prolínání kultur, že by pro českou vlajku už nezbylo místo.

V případě, že by soubor toto turné přežil a někomu se podařilo umělce shledat živé nebo alespoň vcelku, navrhuji hru i se souborem a s českými intoši, kteří tuto slátaninu do krve hájí, exportovat rovnou do epicentra dění. Ideální by byla Sýrie, nejlépe teritoria dosud kontrolovaná islámským státem, aby zažili arabské jaro live. Pokud jsou někteří z umělců teplomilní, a to teda jsou, tak něco dál na jih, třeba Nigérii nebo Mali. Vzhledem k poměrně rigidním pravidlům, která tam různě panují a která poněkud připomínají českou dopravní legislativu, by se jistě vytahování vlajky Islámského státu z vagíny stejně jako i jiné moderní výrazové divadelní prostředky setkaly s bezprostřední odezvou publika. Osazenstvo brněnského divadla by se tak možná kromě tradičních lokálních kratochvíl jako kamenování, bičování nebo zakopání zaživa mohlo zapojit i do propracovanějších forem multikulturní interakce, jako třeba uříznutí hlavy, provrtání lebky akuvrtačkou nebo upálení v kleci. Už by se nejednalo o naše násilí, ale výhradně o jejich násilí. Skutečně nevím, zda by té bandě buzen za takových okolností pomohlo kontaktovat velvyslance v Sýrii a argumentovat sekulární a demokratickou povahou syrského zřízení. Pro zesílení svých mediálních pozic by mohli s sebou vzít profesora Martina C. Buznu, který by si ale měl přibalit ochranný opalovací krém s faktorem 100.000, protože lidi jako on v tomto multikulturně bohatém prostředí nečeká nic dobrého.

Prezentace souboru v nových médiích by se při turné mohla ujmout Karla Šlechtová a ve volném čase, kdy soubor bude nacvičovat soulož s Kristem, pořídit fotky svého psa s podtitulem: „Proud of Islam. Love my dog. Alláh akhbar.“

Nejzábavnější byla pravděpodobně reakce Jihomoravského kraje, díky které vyšlo najevo, že prasárny v divadle se navíc ještě dělají za jeho finanční podpory. Když se to provalilo, dopracoval se úřad ke stanovisku, že peníze festivalu coby sponzorované akci ponechá, ale nesmějí být použity k financování problematických her. Pokud by si ale nějaký daňový poplatník myslel, že od toho okamžiku nebudou jeho peníze používány k vytahování vlajky z kundy, což by se dalo nazvat legitimním očekáváním, pak mám špatnou zprávu, neb ředitel pořádajícího Národního divadla Brno Martin Glaser řekl, že: „Pokud s nimi mají zastupitelé kraje problém, nebude pro nás nic složitého je vyúčtovat z grantu ministerstva kultury, které nám dalo dva miliony korun.“

Kladu si otázku, do jaké míry jsme vlastně povinni snášet tyhle urážky a kde mají hledat zastání ti lidé, kterým se taková úchylná performance nelíbí a nechtějí si to nechat pro sebe. Odpověď je jednoduchá: Jsme povinni to strpět donekonečna a zastání nelze hledat nikde. Jsme prostě povinni tolerovat tohle agresívní blbství různých přihřátých intelektuálů z řad tzv. nové levice, zatímco oni jsou oprávněni libovolně urážet různé jiné skupiny a posouvat práh nechutnosti někam ještě daleko za Kostelecké uzeniny, protože to není ujeté, to je přece umění, umění je přece sebevyjádření a sebevyjádření je svobodné, hlavně teda pokud sebevyjadřujete ty správné věci. Takže držte zobák a šoupejte nohama, protože jakákoli akce vede pouze k tomu, že klesneme na jejich úroveň a budeme někomu agresivně vnucovat pro změnu zase jinou vůli.

Přesto mi nijak zásadně nevadí, co ti aktivisté v Brně udělali. Asi to nějak přežiju. Myslím, že to proběhlo celkem decentně, nikdo nepřišel k úrazu a již z pohledu na přítomné aktivisty, nyní podezřelé z přestupku, je zjevné, že to mysleli vážně. Pošahaný soubor nyní může ublíženě kázat levicovému světu o tom, jak vysoká míra nesvobody v Brně vládne a Frndič bude zase psát Jean Claude Drunckerovi, že tu nic neděláme pro bezpečí umělců, ale Brnu se napříště spolehlivě vyhnou i se svými rodidly, penisy a nahými zadnicemi.

03.06.2018 D-FENS

Soud připravil zpěváka Ortela o cenu Karla Kryla

Novinky.cz, Jan Švábek, Právo

Lídr skupiny Ortel Tomáš Ortel (rodným jménem Hnídek) v úterý definitivně přišel o cenu, kterou mu loni v Praze na Letné udělil spolek Lidé lidem. Pojmenoval ji totiž po písničkáři Karlu Krylovi, na což podle Krajského soudu v Plzni neměl právo, protože neměl souhlas pozůstalých3.

Úterní verdikt krajského soudu, který v odvolacím řízení potvrdil dřívější rozhodnutí okresního soudu, je do značné míry přelomový. Případy, ve kterých bylo neprávem užito Krylovo jméno, totiž vždy vyřešila předžalobní výzva. Až tentokrát spor dospěl k soudu.

„Odvolání žalovaného není důvodné,“ sdělil soudce Lubomír Fiala. Spolek, který zřejmě podá dovolání, musí navíc protistraně zaplatit náklady na soudní řízení.

Spolek: „Ortel je disident. Jako Kryl.“

Spolek Lidé lidem předal Ortelovi Zlatou cenu odkazu Karla Kryla loni v květnu na Letné, kde Ortel koncertoval. Kromě Kryla s kytarou na ní byl vyobrazen i Pražský hrad.

„Cena měla oslavit památku Karla Kryla. Byl to disident, což se dá říct i o Tomáši Ortelovi. Oba šli proti establishmentu,“ uvedl zástupce žalovaného spolku Oldřich Lukáš.

Odvolací soud ale potvrdil loňské rozhodnutí Okresního soudu Plzeň-město. Ten dal za pravdu vdově po Karlu Krylovi Marii Magdaleně Krylové a jejímu advokátovi, kteří spolek zažalovali. Nelíbilo se jim, že je Krylovo jméno zneužíváno k politické agitaci.

(Takže tu máme opět politickou cenzuru. Kryla cenzurovali komunisté, dnes se k jejich partaji přidala i jeho bejvalka.)

Podle pražského advokáta Tomáše Bejčka, který Krylovou u soudu zastupuje, spolek zneužil jméno a osobnost Karla Kryla a zneuctil jeho památku, vážnost, čest a důstojnost.

Oženil se na Hitlerovy narozeniny v sídle SS, ale rasista prý není, poznamenává pan Švábek.

Nechci být jedovatý, ale dávat tohle dohromady může jedině schizofrenik...

Bejček navíc poukazoval na Ortelovu minulost. „Byl účasten ve skupině Conflict 88, která je vyloženě neonacistická,“ uvedl Bejček. Texty skupiny jsou označovány za antisemitské a rasistické. Dvě osmičky v názvu kapely pak odkazují na nacistický pozdrav Heil Hitler.

Lukáš u soudu odmítl, že by Ortelova tvorba byla xenofobní a rasistická. Představitelé spolku jsou přesvědčeni, že Kryl je známou osobností, jejíž tvorba je kulturním bohatstvím země. „Duchovní odkaz je záležitostí celého národa,“ podotkl Lukáš.

Tomáš Ortel, rodným jménem Tomáš Hnídek, se narodil v Plzni. Za poslední tři roky získal dva bronzové a jednoho stříbrného slavíka v kategorii Zpěvák. Letos v dubnu se oženil na zámku Zbiroh na Rokycansku. Svatba se konala v den výročí narození Adolfa Hitlera, navíc v místě, kde za druhé světové války sídlilo velitelství SS.

(Neopomněl vypíchnout pan Švábek.)

Přidávám značnou část z diskuse na Novinkách.cz. Názory pro i proti, včetně souhlasu i nesouhlasu ostatních, vyberte si:

Jaroslav Strnad, České Budějovice

Souhlasím / Nesouhlasím (+24 / -2)

My tady ale nějakého Kryla už zase naléhavě potřebujeme!Nemusí to být zrovna Ortel, ale někdo, kdo tu prospěchářskou a zmatečnou současnost chytře pojmenuje. Karel Kryl byl noční můrou i černým svědomím minulých vládců a díky za něj!Pravda, kterou v sdci cítí většina národa a zatím se k ní bojí z různých, dnes tedy »demokratických« důvodů přihlásit, má znít nahlas. Ať se vrchnost třeba potento a uvědomí si, že má vládnout pro občany, když už nadstandardně žije z jejich peněz. Lidé si přece nechodí volit novodobou šlechtu, ale i příštím generacím odpovědné správce své země.

Pavel Melčák, Štramberk (+8 / -31)

Lidi, to vážně nerozumíte psanému textu? Copak někdo zakazuje Ortelovi zpívat?

Ne, jen soud zakázal lidem, kteří si přisvojili (rozuměj ukradli) jméno Karla Kryla, aby zviditelnili svoji nicotnou cenu, aby toto jméno bez souhlasu Krylových dědiců používali.

Ortel ať si ty svoje nacistické popěvky vykřikuje klidně dál, svoje publikum si očividně najde...:(

Svatomír Novák, Kroměříž (+15 / -1)

Karel Kryl nemá ani po smrti klid. Komunisti mu nemohli přijít na jméno. Po hadráku,když se vrátil domů a viděl jak ten Havlův marast zamořil celou republiku, se raději otočil a vrátil se do Německa. Karel Kryl vždy pevně stál za svými názory a nikdy nebyl vlez někam. Karle ještě jednou díky za tvoje krásné texty.Čest tvojí památce.

Pavel Kubeš, Lichkov (+43 / -10)

Karel Kryl by byl pravděpodobně sympatizant pana Hnídka a skupiny Ortel.

Matyáš Houska, Jirkov (+5 / -39)

Jedním slovem nacek. Ale že by zrovna vypadal na typického Čecha, to teda nevím.

Miroslav Karlik, Hulin (+12 / -80)

Chce se mi zvracet z ceskeho naroda. Za prezidenta zvoli alkoholika trpiciho stareckou demenci, volby vyhraje podvodnik a Estebak a slavika rasista a jeste mu daji cenu s jmenem Karla Kryla (chudak se musi otacet v hrobe) Jsem zvedavej jakych zvracenosti se v teto zemi jeste doziju.

(To bylo asi nejpříkřejší odsouzení Václava Havla v této diskusi!)

Vladimír Jelínek, Zábřeh (+32 / -6)

Kdo chce slyšet ORTEL tak jedině na SVOBODNÉM RÁDIU !!

Dana Vítková, Brno (+50 / -2)

Kdyby tu cenu dostal „umělec“ Banga za své duchaplné texty, které by se měly vysílat až po 10té hodině večer, tak by mu ji určitě neodebrali...!

Pavel Kubeš, Lichkov (+42 / -3)

Radek Banga dostal cenu Františka Kriegla za statečný hvízdot a odchod ze sálu při udělování Zlatého slavíka skupině Ortel. Tuto cenu převzal 31.května, což je den, kdy v Praze roku 1950 začal zinscenovaný politický proces s Miladou Horákovou a dalšími osobami. Lze polemizovat, zda Banga není sympatizant JUDr. Urválka, když si vybral právě tento den. Dále je nutno prošetřit, zda nešlo o zneužití jména statečného politika Kriegla.

Tomáš Zeman, Strašice (+10 / -41)

Přirovnávat Karla Kryla k Ortelovi je hnus. Kryl se musí v hrobě obracet, když tohle slyší :-(

Václav Jůn, Prachatice (+40 / -6)

Ortel zpívá písničky které vystihují dobu,stejně tak jako je zpíval Karel Kryl proti Rusům a byl pronásledovaný. Spirála vývoje jenom pokračuje!

Pavel Buřil, Slatiňany (+36 / -2)

Ve jménu lásky a humanity, vedou nás do nové totality.

Peter Balog, Praha (+9 / -32)

„Cena měla oslavit památku Karla Kryla.“

Tomu se říká medvědí služba. Krylovo jméno udělením této anticeny Hnídkovi pouze dehonestovali. Díkybohu, že soud Krylovo jméno tímto rozsudkem očistil.

Karel Drlík, Kopřivnice (+21 / -3)

Marlén je prostě chamtivka, chce jen prachy. I k vůli ní se písničky Karla Kryla hrají tak málo. Kdyby mohla, nasadila by tučné autorské poplatky i trempům, kteří u ohníčku hrají Bratříčka. Na Krylonocích na Skalkách v Novém Jičíně osobně dohlížela, hlavně aby jí to sypalo. Po třech ročnících Krylonoce skončily, nedaly se ufinancovat. Mohla za to nenažraná Marlén.

27.6.2018 bude před budovou Českého rozhlasu v Ostravě odhalena socha K.Kryla, předpokládám že se Marlén postará, aby se Karlovy písně nezpívaly. Slabou náhradou bude bratr Jan, smí ale zpívat jen svoje songy. Novodobá totalita se jmenuje Marlén.

Antonín Bártek, Ostrava (+30 / -7)

Soudy už nemají roupama co dělat?

Vladimir Pokora, Brno (+58 / -4)

Kdyby Karel Kryl dnes žil a zpíval, tak by byl nenáviděn sluníčkama ještě víc než Ortel. To si raději ani nepředstavujte, co by dnes K. Kryl zpíval o papaláších EU a jejich multikulti :-)

Petr Trefies, Slavětín (+30 / -5)

Kryl se musí v hrobě obracet, když vidí ty špinavé soudy, jak se zabývají jeho jménem.

Dagmar Kučerová, Ivančice (+24 / -6)

T. Ortel je tak nad věcí, že je mu to určitě jedno :-)))

Jarda Matějka, Jihlava (+36 / -2)

A cenu dostane místo Ortela Radek Banga za jeho přínos české hudbě a jeho výchovný aspekt, které jeho texty mají. :-)

Kveta Huskova, Praha (+53 / -2)

Kryl by byl teď hlavně znechucen, jakým směrem jsme se vydali po revoluci. Nebo spíš, jakým směrem jsme našimi politiky vedeni.

Aleš Hrubý, Čáslav (+1 / -32)

Jeeezis nacek se zrovna trefil do data, kdy se narodil jeho vzor Adolf. To byla urcite jen nahoda ...

Vladimír Wohlrath, Praha (+46 / -7)

Každý den se někdo narodí a pokud mu k tomu v dospělosti přifaříte dle data narození nějakého diktátora, tak to aby se dle momentální nálady vládnoucího spolku státu bál chodit i po ulici. Za bolševiků jsem poslouchal Kryla, za vlády nynější Plutokracie zase poslouchám Ortela. Krylovi Havel ani nepřišel na pohřeb. Zádušní mše, již v bazilice svaté Markéty sloužil arciopat Anastáz Opasek, se zúčastnila řada osobností, mezi nimiž prezident Havel chyběl. Za sebe poslal šéfa vnitřní sekce prezidentské kanceláře Ivana Medka.

Petr Pohoda, Velký Týnec (+77 / -21)

Bez ohledu na nějaké soudce je Ortel novodobým Krylem. Texty má ostré a pravdivé.

Martin Virt, Praha (+37 / -7)

To má být seriózní argument, že se svatba konala v místě, kde bylo za protektorátu nějaké velitelství SS? Na každé radnici, úřadu, četnické stanici či většině zámků atd. sídlil nějaký úřad, který byl více či méně spojen s tehdejším režimem (a později s komunistickým režimem a později s kapitalistickým režimem). A kdybyste vzali jakékoliv datum z kalendáře, tak najdete výročí narození či úmrtí nějaké osoby spojené s 2. sv. válkou, nějaké bitvy nebo události tohoto období.

Luboš Hartman, Opočno (+63 / -2)

Kdyby Karel Kryl žil, jistě by nemlčel a byl by mocipánům sřídajícím se u koryt od zlodějského převratu nepohodlnější než soudruhům. Ostatně už krátce po něm složil kritický song. Jeho jméno vždy bylo, je a bude symbolem kritiky lumpáren mocných. Symbolem odboje proti pošlapávání svobody a zotročování. Byl to slušný a férový člověk, který nechtěl mít se zlodějinami po převratu nic společného.

Jan Havlíček, Brno (+63 / -12)

Ortel se bez ceny jistě obejde. Hlavně se nesmí nechat znechutit všudypřítomnými demokraty a měl by dál vymýšlet dobré texty.

Josef Beran, Zbuch (+71 / -2)

Hlavně že Pražská kavárna tleskala Bangovi! Hnus! A patriotovi odebírají ceny, další hnus!!! Kdo o tom rozhoduje? A taky o tom, ze se Ortel nesmí pouštět v radiu. Jak za bolševika.

Andrea Bondyszová, Javorník (+48 / -3)

O cenu nepřišel. Cena přišla o název.

(Podepisuji!)

Anna Bangová, Praha (+3 / -58)

Štolcarová, starejte se o svou bandu, kam určitě patříte a R.Bangu nechte na pokoji! Ten s váma nemá a nechce mít nic společnýho! Pro vás je lepší každej rasista že?

(I příbuzenstvo pana Bangy se ozvalo...:-))

Jaromír Praus, Doudleby and Orlicí (+82 / -3)

Karel Kryl - Veličenstvo kat :

Byl hrozný tento stát

když musel jsi se dívat

jak zakázali psát

a zakázali zpívat

a bylo jim to málo

Poručili dětem

modlit se jak si přálo

veličenstvo Kat

modlit se jak si přálo

veličenstvo Kat ....

JAK VÝSTIŽNÉ !!!

Eliška Štolcarová, Mohelnice (+40 / -6)

Dobrá. Narození a úmrtí si nikdo nevybírá, datum svatby ano (jak tu jeden rozhořčeně píše),... ale proč ho tedy státní úředník v ten den oddal? Neměl by být den narození Hitlera vyhlášen za nultý den a nebude se úřadovat, prodávat alkohol, nikdo se v ten den nebude smět zasmát... když připadne na neděli, tak se nebudou podávat nedělní obědy...

Dana Šrajbrová, Staňkovice (+74 / -10)

To je nemožné co dnes zpívá Ortel, jsou opravdivé a krásné písně a hlavně Ortel není žádný nácek, je jen vlastenec...

Hnus dnešní doby nálepkovat a pronásledovat lidi, kteří zpívají pravdu, tak jako pan Kryl byl kdysi, dnes je pro mladé příkladem Ortel a soudy dnes uznává kdo???? Kdo dnes věří ve spravedlnost???

Tunely, podvody a krádeže lidských duší , manipulace a mediální masáž, hledání nepřítele, tam, kde není!!!

Jiří Matašeje, Zruč (+56 / -6)

Cena, vázaná na souhlas pozůstalých, je výsměch! Buď to cena je, nebo je to soukromé ocenění, a to potom nemá smysl dávat! Nebo že by pozůstalí po A.Nobelovi taky dávali souhlas, komu smí být udělena cena? Komedie...!

Štefan Görner, Chudenice (+39 / -3)

Pan Kačírek se nám tu hezky vysypal, jen co je pravda. Nechcete takové, co se vám nelíbí, posílat do uranových dolů, nebo kamenolomu u Janovic? Ještě že o tom, kdo veřejně vystupuje nerozhodujete vy a vám podobní!

Miloslav Podhorský, Český Krumlov (+52 / -11)

Mnohé dnešní »demokratické politické špičky« byly kdysi normalizačními komunisty, agenty StB a přitom se díky skartaci svazků StB dodnes vyhřívají na slunci, zastávají významné státní či podnikatelské funkce a všem se nám smějí do obličejů.

Plivejme tedy na Tomáše Ortela, to jim vyhovuje.

Bože, co my jsme za vemena...

Pavel Tašek, Žacléř (+48 / -4)

A což mu takhle dát cenu Radka Bangy ???

Josef Klimeš, Brno (+32 / -7)

Vše je o politice a penězích z ní vydobytelné, které cítí pan advokát... Nic se dodnes od Kryla nezměnilo, jen se to jinak nazývá. Jsem sice už taky stařec, kdysi hrající ve skupině Saturn, taky jsme občas hráli »různě«... ale ta »mešita« má vnitřní etos... a to se asi nemělo stát...

David Zděnek, Tábor (+20 / -56)

Vladimír Wohlrath, Praha (+19 / 0)

...svatba se konala v den výročí narození Adolfa Hitlera, navíc v místě, kde za druhé světové války sídlilo velitelství SS...

Mimochodem jsem se narodil 20 dubna jako Adolf Hitler Tak to jsem také esesák?

Nebojte, esesák určitě nejste. Podle způsobu uvažování budete toliko pitomec ;)

(Nálepkovač, který umí jen urážet?)

Martin Horák, Zlatníky (+12 / -70)

Jak může takový pablb jako je Hnídek dostat cenu Karla Kryla? Kryl je symbolem odvahy, spravedlnosti, vlastenectví. Hnídek (Ortel) je symbolem hlouposti, nenávisti a falešného vlastenectví - spíš je to nácek, o kterém nepochybuji, že kdyby žil v době 2. sv. války, byl členem Vlajky. Toto říkám jako člověk, který není příznivcem migrace ani hlupáků v čele EU. Ti co Hnídkovi tuto cenu předali by si zasloužili pár facek.

Taky názor...

Miroslav Dobeš, Vacenovice (+12 / -53)

Tak náckem se mu býti zachtělo... No co s ním? Počkat do ledna a poslat ho ke Stalingradu vykopat zákopy a lehnout si tam navždy vedle jeho vzorů.

Jaroslav Hruza, Předín (+57 / -7)

V Německu lidem zabavují počítače, na kterých jsou údajně rasistické a protiislamistické názory publikované na internetu.

Taky svoboda slova že:-)

Šimon Murys, Havířov (+18 / -77)

Raději kavárník (už jen protože kávu mám rád) než tupé ho*ádko boží tedy »vlastenec« co volí »vlastenecké« SPD a poslouchá Ortel.

Jistě, kdo se mnou nesouhlasí, je hovádko boží...

Aleš Hadinec, Liberec (+94 / -16)

Nejvíce jeho kritiků je z řad lidí, kteří jeho písně nikdy neslyšeli, jen se nechali zblbnout cílenou propagandou, která míří na vlastence a odpůrce EU a jeho migračních kvót. S Krylem má hodně společného!

Jaromír Praus, Doudleby and Orlicí (+61 / -13)

Jiří Kačírek, Praha (+6 / -52)

S rozhodnutím soudu nelze než souhlasit. Takovíto lidé by vůbec neměli mít právo veřejně vystupovat...

--------------------------------------------------------

Kačírku, jsi zcela jistě příznivec »demokratického bloku«.

Díky takovým, jako ty, Kačírku, »DEMOKRACIE JEN ROZKVÉTÁ...«

Holt to máte dobře zmáknutý, líp než bolševik!!!

Lubomír Čech, Kolín (+78 / -10)

Po Krylovi už raději nic nejmenujte. Jeho vdova by mohla zjistit, že ve škole, kam jste chodili, bylo za války velitelství Hitlerjugend a hned máte oplétačky!

Jan Kyanka, Kopřivnice (+92 / -12)

Za komunistů dělaly hudební skupiny přehrávky a páni cenzoři z KSČ určovali, co se smí hrát a co ne. Dnes to dělají soudy.

Martin Pokoš, Praha (+5 / -40)

Jak někdo tady může srovnávat datum narození a nebo datum úmrtí s datem svatby??? Přece narození a úmrtí si člověk nevybere, pokud není sebevrah. Ale datum svatby si vždy lidi vybírají!!! Jste opravdu tak hloupý, nebo to jenom ze sebe děláte!! Tím nekritizuji a ani nechci obhajovat pana Ortela - Hnídka. Českou hudební scénu vůbec neposlouchám.

Tomáš Ryšavý, Třemošnice (+13 / -53)

Kateřina Baboráková, Praha 12 (0 / 0)

Ano, pane Ryšavý, Ortel není disident, ale není ani rasista! Je to vlastenec, a to se dneska leckomu nehodí do krámu...

---------------

Vlastenec možná je, otázka zní, čí vlastenec vlastně je? Dle odkazů na třetí říší a neustálého nošení německého válečného kříže se pokusím hádat. :-D Dle mého je v pořádku, že se tato fascinace totalitním režimem nehodí lidem do krámu a že jim to vadí. Podobným lidem bych připomněl, že třetí říše měla svoji vlastní variantu konečného řešení slovanské otázky.

David Zděnek, Tábor (+20 / -68)

Zaplaťpámbu. To je dobrá zpráva.

K Hnídkovi jen tolik: jednou nácek, vždycky nácek!

Karel Kryl byl, na rozdíl od něj, muzikant a vlastenec.

Roman Kadlec, Šaratice (+16 / -61)

- spolek zneužil jméno a osobnost Karla Kryla a zneuctil jeho památku, vážnost, čest a důstojnost. -

To je přesné a mluví to za vše. Špatní lidé, bez kapky inteligence, empatie a velkého (a dobrého že) srdce jako Ortel a jemu podobní by neměli byt spojovaní s osobností jakou byl Kryl. Ten spolek lidé lidem bude taky myslím slušná banda...

Iva Engelová, Žatec (+115 / -12)

Karlovi Krylovi by to nevadilo. Tomu vadily daleko jiné věci na politické scéně za vlády Václava Havla.

Vladimír Wohlrath, Praha (+94 / -8)

z novinek:Tomáš Ortel, rodným jménem Tomáš Hnídek, se narodil v Plzni. Za poslední tři roky získal dva bronzové a jednoho stříbrného slavíka v kategorii Zpěvák. Letos v dubnu se oženil na zámku Zbiroh na Rokycansku. Svatba se konala v den výročí narození Adolfa Hitlera, navíc v místě, kde za druhé světové války sídlilo velitelství SS.

Mimochodem jsem se narodil 20 dubna jako Adolf Hitler Tak to jsem také esesák?

Josef Roček, Ledeč nad Sázavou (+83 / -13)

Zlatí komunisti,totalita je tu.

Vladimír Šebesta, Praha (+103 / -10)

Jsem vetchý stařec, ale tato ubohost mne dojímá. Opravdu jsme udavači a stěžovatelé? Nevím, co se komu nelíbilo? Zpívá o pravdě. Smutné, já myslím, že vadí něco jiného, takže svoboda je zde úplně v zadní partii...

Jana Doležálková, Hlinsko (+109 / -13)

Až tolik toho o Ortelovi nevím, ale líbí se mi jeho písničky, které hodně vypovídají o tom, co se děje, co nás v budoucnu čeká... Zpívá jen pravdu..

Roman Šafář, Vyškov (+114 / -9)

Bratránek se narodil taky na Hitlerovy narozeniny... rasista jeden... :)

Eliška Štolcarová, Mohelnice (+134 / -14)

Je to všechno divné... Kryl se nejspíš obrací v hrobě (taky nazval Havla pravým jménem a ve zlém se s ním rozešel). A nyní jeho vdova se soudí? Je Němka, nežije tu, takže ji asi někdo popichuje. Ortel dostal cenu za svojí tvorbu, soud mu ji odebral a při tom soudí jeho soukromí, datum jeho svatby? Co mají dělat ti, kteří se narodili v den narození Hitlera, nebo dělají zkoušky, nebo si dovolili v ten den zemřít? Tak si cenami odekorujte Banga a dejte si ho za rámeček...

Kateřina Baboráková, Praha 12 (+140 / -15)

Ano, pane Ryšavý, Ortel není disident, ale není ani rasista! Je to vlastenec, a to se dneska leckomu nehodí do krámu...

Eduard Zeman, Fryšták (+116 / -7)

Zlatého slavíka ale Ortelu letos nikdo nevezme!! Snad jedině že by tuto událost zrušili!

Tomáš Ryšavý, Třemošnice (+29 / -118)

Ortel není žádný disident. Naopak se naladil na protiimigrační vlnu politiků, kdy využívá strach a naopak jde s proudem, nikoli proti. Navíc, vezmeme-li v úvahu, že ve své předchozí činnosti zpíval protižidovské písně, tak se nyní musí obracet pan Kryl v hrobě.

Daniela Krátká, Praha (+180 / -15)

Pane Kačírek, slyšel jste písně Ortela a kavárnického Bangy? Myslím, že vůbec, jen papouškujete, co jste někde slyšel. Ortel zpívá pravdu a i jeho písně jsou slušné a melodické na rozdíl od sprosťáren Bangy. Pusťte si je a uvidíte sám.

Josef Galeta, Znojmo (+151 / -10)

Svobodu slova je potřeba potlačit za každou cenu.

Jiří Kačírek, Praha (+29 / -192)

S rozhodnutím soudu nelze než souhlasit. Takovíto lidé by vůbec neměli mít právo veřejně vystupovat...

(Toto byl první příspěvek, který se u článku objevil tak brzy, že se vnucuje podezření, že byl domluvený...)

----------- Poznámky:

3 (Pozn.: prakticky jediné: Magdaleny Brousert-Krylové.)

Musíme pomáhat?

lolek

Skoro každý politik, který se má vyjádřit k tématu migrace, začíná slovy: „Musíme pomáhat, ale ...“. Po tom „ale“ následuje různý blábol, více či méně vstřícný k migrantům, a to podle (přímém či nepřímém) podílu jeho strany na bruselských třiceti stříbrných.

»Musíme pomáhat« je axiom, o jehož správnosti se podle pravidel logiky diskuze nevede, pouze o následném tvrzení. Ovšem pokud je axiom nesprávný, nemůžeme se na jeho základě dobrat správného závěru. Pojďme se tedy na tu vznešenou frázi podívat důkladněji.

Začněme u onoho »my«, kdo musíme pomáhat. Soudím, že tím naši Vyvolení myslí občany tohoto státu, kteří, bez ohledu na jejich situaci, možnosti a názory, přispějí na pomoc občanům jiných zemí, zprostředkovanou státem.

Muset, znamená nemít možnost volby, být donucen buď vnějšími okolnostmi, nebo hrozbou.

Pomáhat, pomoc, mají v sobě neoddělitelně zabudovaný prvek dobrovolnosti. I když slovníkové výklady tohoto slova dobrovolnost pomíjejí, nedobrovolná pomoc je něco jako milovat blechy.

Tak tedy, nejenže nám ono »musíme pomáhat« podávají manipulativně jako axiom, o jehož platnosti se nediskutuje, spojení těchto dvou slov je logickým nesmyslem, oxymoronem.

Pokud tedy musíme, co to znamená? Že jsme hrozbou donuceni odevzdávat část svého majetku nositeli této hrozby. Nic nového v lidské historii. Pokud nám politikové tvrdí, že musíme, znamená to, že rozhodli za nás, že stáhneme ocas a vzdáme se? Budeme platit výpalné za pokorné přežívání?

Druhou možností je pomáhat bez onoho musíme. Pomoc je běžnou součástí lidského i zvířecího chování, tedy má hlubší kořeny, než ve studiu na škole humanitního směru či v »práci« v neziskovce. Pomoc ovšem nikdy není nezištná, tak či onak sleduje rovněž prospěch pomáhajícího. Pokud narazíte na opravdu nezištnou pomoc, používá se pro její popis jiného slova. Hloupost.

Pokud se tedy rozhodneme pomoci zemím, ze kterých proudí do Evropy migranti (hezké téma pro referendum), abychom se uchránili od větších problémů (to už začíná smrdět tím výpalným), protože naše kulturní nadstavba nám nedovoluje bránit se bojem (už střednědobě neudržitelná strategie), jakou formu by ta pomoc měla mít? Tady už je rozhodnuto. Obnošené šatstvo či přebytky potravin si můžeme strčit za klobouk, o ty není zájem. Jen peníze a zase peníze!

Máme na to?

Podle ČNB dlužíme (zahraniční dluh) něco přes 4,5 bilionu Kč. Takže si půjčíme u globálních lichvářů, abychom někomu na druhé straně zeměkoule, koho jsme nikdy neviděli, pomohli, a budeme doufat, že ho za to i nadále neuvidíme?

Co mi vychází? Nejenže pomáhat nemusíme, ale dokonce nesmíme! Nemáme na to. Pokud k tomu budeme nuceni hrozbou ilegální imigrace, braňme se. A pokud nás EU k přijetí ilegálních migrantů donutí, je pro naši zemi hrozbou a nikoliv spojencem.

20.3.2018 Lolek

Stop plagiátům!

1999 Pavla Semerádová

Tak se mají ozdrojovat publikované práce!

Byl jeden král [Jirásek, A.: Staré pověsti české], byl starý, už netěšil ho svět [Jung, C.G: Člověk a duše]. Netěšily ho dary [Freud, S.: Vybrané spisy II-III]. Ten král rád jedl med [bulimie]!

Tak rád ho jedl z misky [Dědova mísa], rád strkal do něj nos [Goff, J.: Kultura středověké Evropy]. Měl medu plné pysky [Guth Jarkovský: Slušné chování] a trůn měl plný vos [Podlaha, P.: Drobní chovatelé].

Když jedl med [Rettigová,M.D.: Domácí kuchařka], trůn zářil [Zápotocký, A.: Rudá záře nad Kladnem], když nejedl [Bombard, A.: Trosečníkem z vlastní vůle], trůn zhas. [Jirásek, A.: Temno; Kačerovský, L.: Světlo zhaslo - co teď?]

Ten král [Kasparov, G.: Strategie šachu] se šťastně tvářil [Vodňanský, Skoumal: S úsměvem idiota] a tak mu plynul čas [Einstein, A.: Teorie relativity].

Na jeho sladkém nose [Vrabec, V.: Cukrářské výrobky], jenž svítil [Jung, R.: Jasnější než 1000 sluncí] jako báň [Dietzenhofer: Chrám sv.Mikuláše], se zalíbilo vose [Labuda, M.: Živí proti živým] A usedla si naň [Pelc, J.: A bude hůř].

Král nehněval se na ni [Rolland, R.: Dobrý člověk ještě žije]. Ten starý král byl rád. [Šmahelová, H.: Dobrá mysl] Čechral si bradu dlaní [Mozart, W.A.: Lazebník Sevillský] a chtělo se mu spát [Ingram, J.: Cesta za tajemstvím mozku].

Ten král hrál na mandoru [Hofé, G.: Poslední akord]... Ach, co jej napadlo [Úřad pro patenty a vynálezy] důvěřovati tvoru [Vercros: Nepřirozená zvířata], který má žahadlo [Wyndham: Den trifidů] ...

Když jednou setmělo se [Grygar, J.: Zatmění slunce] a začal padat sníh, [Burian, Zd.: Zavátý život] král omluvil se vose [Guth - Jarkovský: Slušné chování] a třikrát [Kabala: Magie čísel] mocně kých [Lem, S.: Rýma] !

Ta vosa byla podlá [Shakespeare, W.: „Jago“ z Othella] Ten nevděčný [Nevděk světem vládne] tvor zhrd [Faldbakken: Bídné roky] Ta vosa krále bodla [Injekce nehrazená VZP] a král měl z toho smrt [Neff, O.: Čtvrtý den až na věky]...

Tak se na obra musí![Jára da Cimrman]

(Zajímalo by mě, co by na to řekl Vítězslav Nezval...?)

1999 Pavla Semerádová

Porušení zákona v přímém přenosu

(aneb průzkum bojem) Lenka Procházková

Každý, kdo někdy v Praze organizoval veřejné shromáždění, dobře ví, že je marné pořádat tyto akce v blízkosti budov Parlamentu ČR, neboť to legislativa nedovoluje. V příloze zákona 252/2016 Sb. jsou adresně vypsána místa, kde jsou shromáždění nezákonná a jako první je uvedena Sněmovní ulice v Praze 1. Mohu dosvědčit, že i při pouhém sbírání podpisů na petici jsou aktivisté postávající u petičního stánku umístěném na protějším chodníku v dohledu budovy Sněmovny vždy legitimováni a policie průběžně monitoruje jejich pohyb.

Ve středu 11. července 2018 se v rozporu s platným zákonem ve Sněmovní ulici shromáždilo několik desítek lidí. Přítomní policisté umožnili demonstrantům oblehnout hlavní vchod do Sněmovny, v níž probíhalo jednání před hlasováním o důvěře vlády. To, že policie nezakročila, znamená, že kdosi nezákonnou nátlakovou akci zaštítil.

Zatímco poslanci v obležené Sněmovně debatovali o tom, zda absolvování Vojenského gymnázia Jana Žižky je nesmazatelnou skvrnou v životopise zákonodárce, za vraty Sněmovny jim řvoucí a pískající „lid“ předváděl, jak křehkou pozici má v naší republice zákon, když i policisté, kteří jej mají chránit, mohou přijímat a plnit rozkazy k jeho porušení. Průběh středečního večera a noci ukázal i slabost silového ministra vnitra, když nedokázal (zdánlivě nepopulárním) rozhodnutím dát ulici před Sněmovnou jménem zákona vyklidit.

Účel světí prostředky

Chceme - li události středečního večera a noci rozklíčovat za pomoci starého politického a jezuitského sloganu, že účel světí prostředky, musíme postupovat od známého k neznámému. Užité prostředky jsme viděli v přímém přenosu, a nebyl to jen kompars v setmělé ulici, ale i narážky některých opozičních politiků z tzv. Demobloku vyslovené do mikrofonu v jasně ozářeném sále Sněmovny. Z oněch provokujících odkazů na probíhající demonstraci bylo zřejmé, že mezi nezákonným srocením pod okny a některými zákonodárci v sále je souhra. Co bylo účelem toho spektáklu, v němž roli statistů sehrála i nečinná policie?

Vylučovací metodou zjistíme, že záměrem dramaturgie nebylo zvrátit závěrečné hlasování. Podle závazných dohod měla vláda důvěru předem zaručenou (i s rezervou několika nepřítomných poslanců) a zrežírovaný povyk pod okny, přestože trval dlouhé hodiny, nemohl výsledek hlasování ovlivnit. Co tedy bylo účelem oné nátlakové akce?

Průzkum bojem

Myslím, že se jednalo o testování, kdy Demoblok vyslal vládě jasný vzkaz ve smyslu: Pohleďte na tu nezákonnou demonstraci přímo u vrat Sněmovny, kterou média ochotně přenášejí. Tak ukažte, co jste s tím schopni udělat!

V tomto testu lidsky obstál premiér, když se dokázal postavit tváří v tvář agresivnímu davu. Politicky však vláda u občanů důvěru ztratila ještě dřív, než ji od poslanců získala. Neboť ukázala, že toleruje nezákonné prostředky z obavy, aby policejním zásahem nepopudila „lid obecný“ a nerozpoutal se nějaký majdan. Ten ale nehrozil. Stačilo na obou stranách úzké Sněmovní ulice včas postavit zábrany a použít tlampače. Z opakované citace zákona 252/2016 Sb. by nejen demonstranti ale i televizní štáby a diváci u obrazovek pochopili, na čí straně je právo. Pokud by se průběh odehrál takto, nemohli by poslanci z Demobloku dál rozněcovat „spontánní nesouhlas“, protože by tím naváděli k porušování platných zákonů. Ostatně je poněkud absurdní, že mnozí z těchto opozičních poslanců, kteří před kamerami tak horují pro občanské svobody a fyzické obležení Sněmovny vnímají jako chválihodnou angažovanost, stejnými ústy považují svobodu slova na internetu za hrozbu demokracie.

Takzvaný průzkum bojem, jehož jsme byli svědky v průběhu středečního večera a noci na čtvrtek, předznamenal, jaké nátlakové prostředky jsou schopni někteří opoziční politici uplatňovat v budoucnu. Současně však tento test naznačil, že vláda, která není schopna ve jménu zákona jednat ani „doma“, jen stěží najde sílu a odvahu k hájení zájmů České republiky a její legislativy na mezinárodním kolbišti.

Do první zrady

Je možné, že důvěra vládě, vyslovená několika poslanci za ČSSD podmínečně „až do první zrady“, brzy vyprší a že podpis pod touto zradou bude patřit ministrovi zahraničí (ČSSD), který v souběžné funkci ministra vnitra porušil shromažďovací zákon, který v roce 2016 on sám signoval jako tehdejší předseda Sněmovny. Tím chci říct, že vědomé porušení zákona, ke kterému v přímém přenosu došlo, nebude-li zahájeno jeho transparentní vyšetřování dle hesla: padni komu padni, může být prvním krokem k předčasným volbám. Neboť nátlakové metody podobné fašistickým jsou s demokracií stejně neslučitelné jako někdejší komunistické praktiky užívané při získávání moci a zastrašování politických protivníků. Každý, kdo tyto metody užívá a každý, kdo jejich užití nezabrání, ačkoliv k tomu má kompetence a oporu v zákonu, patří před soud a nikoliv do zákonodárného sboru, neboť se podílí na vytvoření nebezpečného precedentu.

Démon souhlasu

V setmělé Sněmovní ulici se během nátlakové akce objevily i transparenty s portrétem Milady Horákové. Ženy, jež byla za totalitního režimu v přímém rozhlasovém přenosu odsouzena k smrti. Existují i filmové dokumenty z onoho procesu. To, že se 11. července roku 2018 zneužitá tvář Milady Horákové znovu ocitla před kamerami, aby zaštítila nezákonnou akci, je nejen vrcholně nevkusné, ale doslova otřesné. Žena, k jejíž popravě přispěla mediální kampaň, která vyvolala v tehdejší zmanipulované veřejnosti démona souhlasu s trestem nejvyšším, přece nemůže dnes sloužit jako „beranidlo“ při ataku na Sněmovnu a na rozum statisíců diváků, kteří nezákonnou akci sledovali u obrazovek!

Manipulace s vědomím občanů je totiž v době internetu mnohem obtížnější než kdykoliv dříve. A pár desítek komparzistů mávajících portrétem Horákové - oběti totalitní zvůle - nemůže ve veřejnosti probudit démona souhlasu s návratem totalitních praktik.

Vyhodnocení testu

Je „pátá kolona“ skutečně tak tupá a nevzdělaná, jak se jeví? Vyhodnocení testu, kterým měla zjistit, jak bude nová vláda reagovat na zastrašování, sice pro vládu (snad s výjimkou premiéra) dopadlo tristně, ale ani v táboře Demobloku fanfáry nezazněly. Očekávaná podpora „lidu obecného“ nenastala a z debat na internetu je zřejmé, že láhev hozená ze tmy na premiéra, zapůsobila na vědomí televizních diváků jako signální světlice. Ozářila scénu a během jediné vteřiny jsme měli jasno o tom, kam až tyto nezákonné metody mohou vést. Z výsledků středečního riskantního testu tedy nejlépe vyšli občané. Policie v jejich očích ztratila kredit, ministr vnitra byl vyhodnocen jako ustrašenec a „pátá kolona“ zřejmě dostane výpověď (nejen z budoucí Sněmovny ale i z dnešního „vedlejšáku“). Premiér získal chybami protivníků prodlouženou šanci k tomu, aby přehodnotil záměry, které jej kdysi do politiky přivedly. Nevím, zda je schopen tu osudovou výzvu pochopit. A přijmout. Jeho voliči v to doufají. Nás ostatní, kteří svoji důvěru nestavíme na víře ani na ojedinělém emotivním zážitku, může premiér přesvědčit o své státnické kompetentnosti jen svými budoucími skutky. Pro začátek třeba tím, že znovu otevře provokativní kauzu „novičok“. Pokud to dokáže se stejnou odhodlaností, s kterou dal otevřít vrata Sněmovny obléhaná zverbovanými řvouny, vykročí na cestu suverénního politika. Je to obtížná a riskantní cesta, ale k obnově suverénního státu žádná jiná nevede.

Lenka Procházková 2018

Dokonalá demokracie neexistuje

Malé zamyšlení nad velkým slovem

Demokracie je ve své podstatě kompromis. Zlatý střed mezi totalitou (nesvoboda a bezpečí pro poslušné) a anarchismem (absolutní svoboda a nepřetržitý boj o přežití). Naprosto nechápu, co mají na mysli studenti, kteří demonstrují za větší svobodu. Osobně si myslím, že právě teď máme úžasnou svobodu. Pokud nechceme opustit společnost, kde máme mír a přiměřené zákony, můžeme být svobodnější pouze jako samotáři v divočině.

Demokracie umožňuje lidem vykřikovat své názory nahlas. To je v pořádku. Kritika by se ozývat měla. Vadí mi však, když někteří křiklouni na plné své hlasivky pomlouvají osobnosti, kterým většina národa dala svou důvěru, protože je přesvědčena, že ti vybraní se snaží pro společnost něco udělat. Dokonce křičí i někteří, co už svou šanci na výsluní měli a promarnili ji.

Chápu, že ne vždy musí při volbě zvítězit můj názor. Ale měla bych mít v sobě úctu a respekt k ostatním a uznat jejich volbu. O tom je přece demokracie - má být respektován názor většiny. Vadí mi, když pár křiklounů hned začne demonstrovat a osočovat demokraticky zvolené. Podle mě je hloupé častovat voliče s opačným názorem nelichotivými výrazy. Něco zničit je tak snadné, kapku dobrodružné a pohodlné, avšak ve své podstatě to k ničemu dobrému nevede. Co raději místo křiku vymyslet, co můžu pro druhé udělat já? A jestli nedovedu vymyslet nic smysluplného a ani se mi nechce přiložit ruce k dílu, tak sklapnu a držím pusu.

Stejně tak jako neexistuje dokonalá demokracie, neexistují ani dokonalí lidé. Nechme pracovat ty, kdo pracovat chtějí a umí to. Lidé se nedají škatulkovat ani podle pleti, náboženství ani podle místa narození. Raději bych lidi škatulkovala podle toho, jestli je těší dobrá práce a zda se ve svém jednání opírají o zdravý rozum. Každý, kdo se umí poprat s nepříznivými okolnostmi a zvednout se z popela, si zaslouží úctu. Obzvlášť když mu jde o dobrou věc a ne o leštění vlastní jmenovky. Kéž je takových v naší společnosti co nejvíc...

Ilka Pacovská, Praha 2018

Češi jsou poraženým národem.

Na členství v EU nejvíc prodělali, říká jasně světoznámý ekonom Piketty

Thomas Piketty

Francouzský ekonom Thomas Piketty se zamýšlí nad tím, kam odtékají peníze z Česka. Vzal si k ruce data z Eurostatu i z jiných renomovaných zdrojů a došel k jednoznačným závěrům. Nyní varuje před tím, že společná Evropa je dobrá jen pro některé. Jiným, například Česku, prý přímo škodí. Článek publikoval uznávaný ekonom Piketty už v lednu, nyní nicméně v Česku jeho překlad začal obíhat po sociálních sítích.

„V Paříži, Berlíně a Bruselu lidé nerozumějí nedostatku vděčnosti za obrovské sumy veřejných peněz, které ze svých daní posílají na východ. Ale v Praze a Varšavě se věci interpretují o dost jinak. Lidé tam zdůrazňují, že návratnost západních investic tady byla obrovská a že sumy, které si odtud západní investoři stahují, výrazně převyšují částky, které sem z Evropské unie přišly. Ve skutečnosti, když se podíváme na čísla, mají ti Češi a Poláci pravdu. Po kolapsu komunismu se postupně západní investoři (především Němci) stali majiteli významné části kapitálu v postkomunistické Evropě. Když vezmeme celkový objem fixního kapitálu (včetně budov), patří jim čtvrtina,“ napsal v lednu letošního roku na svůj blog známý francouzský ekonom Thomas Piketty, který se zabývá otázkami příjmové nerovnosti. Jako nejvíce poražený stát z tohoto srovnání vychází jednoznačně Česká republika, což dokládá i přiložený graf.

Vstupy a výstupy východních zemí EU

Piketty přitom cituje data svého spolupracovníka Filipa Novokmeta. Výstižné je srovnání, kolik peněz ze střední Evropy v letech 2010 až 2016 odešlo na dividendách, tedy rozděleném zisku. A kolik sem naopak přišlo na evropských dotacích. Podle oficiálních statistik Eurostatu bylo z České republiky od roku 2010 do roku 2016 na dividendách »odkloněno« 7,6 procenta HDP. „V absolutních číslech to znamená, že z naší země za tu dobu odešlo 2 252 miliard korun, zatímco ve formě evropských dotací se nám za stejnou dobu »vrátilo« 1,9 procenta HDP. To dělá 563 miliard korun. Česká republika je tedy v minusu 1 689 miliard korun za sedm let. Roční minus dosahuje 241 miliard korun. V přepočtu na výkon ekonomiky to dělá minus 5,7 procenta HDP,“ jak uvedla analytička Lenka Zlámalová v březnu na serveru Echo24.cz v článku „Z Česka se stal krmelec Evropy“, kde kde rovněž označuje Česko za »nejvíce poražený stát«, pokud jde o poměr přílivu eurodotací a odlivu dividend.

„Evropa bude muset překonat mnohé výzvy. Tou hlavní je obecný přesun celého světa směrem k příjmové nerovnosti. Evropa své občany neuklidní vysvětlením, že jsou na tom lépe než ve Spojených státech nebo třeba v Brazílii. Nerovnost roste ve všech zemích a je podpořena fiskální soutěživostí, která odměňuje ty nejmobilnější. Evropa jen přikládá pod kotel. Nebezpečí kulturního izolacionismu a hledání obětního beránka může být s úspěchem odvráceno pouze tehdy, pokud dokážeme dělnické třídě a mladším generacím nabídnout skutečné strategie ke snížení nerovnosti a k investování do budoucnosti,“ píše dále Piketty.

Kdybys ses neučil tak dobře, nemusels bejt nezaměstnanej

Markéta Šichtařová

Jako by to byly dva světy. Na jedné straně v novinách, televizi, na konferencích zaměstnavatelů, znějí jen a jen nářky na to, jak moc zoufale chybí lidé. Nedostává se pracovní síly. Podniky by rády produkovaly víc, ale nemohou, protože nemohou sehnat zaměstnance, kdyby se na hlavu postavily. Jako sci-fi působí fakt, že před 5 lety se o jedno pracovní místo pralo v průměru přes 14 lidí, zatímco dneska se o jedno místo uchází jen 0,7 člověka! Volných míst je víc než volných lidí, a to jsou přitom ještě mnozí „volní lidé“ technicky vzato nezaměstnatelní, protože se na úřadech práce hlásí jen fiktivně, alternativně jsou už nezaměstnaní tak dlouho, že ztratili schopnost do práce docházet. Skutečný nedostatek volných lidí je tedy ještě mnohem horší, než by se ze suché statistiky mohlo zdát.

A pak je tu druhý svět. Lidé, kteří mají chuť pracovat. Lidé, kteří mají vysokou kvalifikaci. A přeci o práci nemohou zavadit. Tak jako paní, která mi napsala před pár dny email:

„...s tezí, že pracovní síla chybí, nesouhlasím. Od září 2012 si hledám práci. Mohu posílat CV o závod a inzerenti se neobtěžují ani odpovědět. Po roce na úřadu práce jsem odešla do naspořeného předdůchodu. Mluvím anglicky, mám ŘP skupiny C, průkaz na VZV. Pracovala jsem celý život na letišti, byla jsem IATA certifikovaným školitelem přepravy nebezpečného zboží s certifikáty z Ženevy...“

...a tak dál a dál. Zkrátka paní má evidentně vysokou kvalifikaci. Práci se snaží hledat. A takových lidí mě v poslední době oslovilo víc. Mnozí z nich byli bývalí vysoce postavení manažeři s několika vysokoškolskými tituly. A přesto - nic. Proč?! Protože právě proto! Těmto vysoce kvalifikovaným lidem se nedaří práci najít nikoliv NAVZDORY jejich vzdělání, ale KVŮLI jejich vzdělání.

Onen první svět, který hlásí nedostatek pracantů, totiž o odborníky a vzdělané lidi nestojí. Tenhle svět hledá pomocné řidiče, skladníky - ještěrkáře posunující ještěrkou bedny zleva doprava a zprava doleva, kopáče výkopů na stavbách, nejlépe pak nemyslící panáčky stojící u pásu a překládající polotovar z jednoho pásu na druhý. Tenhle svět hledá levné lidi bez vzdělání, kteří se spokojí s velmi nízkou mzdou a které je tak strašně snadné nahradit jen o trochu dražším robotem.

Zato o lidi, kteří mají vysokou specializaci, odbornost, umí samostatně rozhodovat, umí řídit ostatní, umí nést odpovědnost - o ty zájem není. A protože tihle lidé bývají víceméně samostatní, dost často mají i z předchozího netriviálního zaměstnání jakés takés úspory, často se ani nehlásí na úřadech práce. Zkoušejí více či méně úspěšně živnostničit, žijí z úspor, odchází do důchodu, nebo třeba se rozhodnou, že s prací seknou úplně a zůstanou doma starat se o děti či vnoučata - vždyť tím mohou být také užiteční. Ve statistikách pak vůbec nefigurují.

Papírově máme přímo extrémně nízkou nezaměstnanost. V říjnu dokonce míra nezaměstnanosti poklesla na pouhých 2,8 %. Co by za to jinde v Evropě dali! Jenomže skutečná, fyzická, nepapírová míra nezaměstnanosti je u nás mnohem vyšší. Ta je ovšem také statisticky nezměřitelná - jak přesně spočítat vzdělané lidi, kteří na práci prostě rezignovali a už si ji ani nehledají, protože mají pocit, že to nemá smysl? Najednou už to nevypadá tak vábně jako na papíře.

Jak ale mohly vedle sebe vzniknout takové dva paralelní světy?

Statisíce lidí byly vytlačeny z trhu, ale málokdo to chce vidět. Namísto toho se poplácáváme po ramenou, jak jsme dobří, jak naše ekonomika jede, jak se jí daří. Ano, daří se jí. Jenomže jaké je ta ekonomika, které se daří? Je to ekonomika, která si žádá nekvalifikované a laciné lidi a o vzdělané odborníky nemá dostatečný zájem. Čím levnější a čím méně kvalifikovaní, tím žádanější. Jak se říká takové ekonomice? Vžil se pro ni trochu hanlivý název montovna.

Mnoho lidí nadzvedává ze židle tvrzení, že česká ekonomika se během posledních let víc než dřív začala chovat jako montovna, ale nadzvedává je to hlavně proto, že to slyšet nechtějí, ne proto, že by to nebyla pravda. Když si ale před tím budeme zacpávat uši a zavírat oči, jaksi tím samotný fakt nezmizí.

Proč ale během posledních pěti let česká ekonomika zvýraznila svůj charakter montovny? A tím se dostáváme k jádru pudla. Odpověď je až děsivě prostá a děsivě překvapivá: Je to důsledek hloupých, víc než tříletých intervencí České národní banky na oslabení české koruny. Zdánlivě dvě nesouvisející věci - slabá koruna a montovna - ale v realitě jsou to propojené nádoby.

Slabá koruna zlevnila české výrobky a českou práci. Nasála k nám tedy výroby a investory, kteří chtěli především konkurovat nízkou cenou. Kdo chce prodávat levně, musí rezignovat na kvalitu, na technologie, na odbornost. Čím déle byla koruna oslabována a čím byla levnější, tím víc podporovala podniky v tom, aby se víc a víc soustředily na konkurenci nízkou cenou. Aby se specializovaly na nekvalifikované a špatně placené práce.

Během těch tří čtyř let u nás jak houby po dešti vyrašily podél dálnic sklady, které zaměstnaly armádu špatně placených a málo kvalifikovaných skladníků. A ekonomika montoven a skladů byla na světě. A jede dobře - to je fakt. Až na to, že to není něco, na co bychom mohli být zas až tak hrdí, něco, na čem by se dala stavět budoucnost. Sklady umíme - drahé švýcarské hodinky už hůř. Montovny umíme - drahé kvalitní léky hůř.

Pěkně se nám ty intervence vymstily! Ekonomiku sice na okamžik rozpumpovaly tak, až ji přehřály, ale současně ji naopak paradoxně na dlouhé roky dopředu zbrzdily, neboť technologicky zastarala. Krátkodobý kvalt vykoupený dlouhodobým zaostáním.

A ještě něco vám povím. Během značné části celé té doby intervencí byl kurz koruny téměř přilepený k jedné hodnotě. Prakticky tedy simuloval, jak by se naší ekonomice žilo, kdybychom platili eurem, tedy neměnným kurzem. Dá se to tedy říct i jinak:

Zhruba tři roky „skoro-eura“.

Papírově na chvíli růst jak blázen.

A prakticky na roky zaostání ekonomiky a místo pokroku evoluční krok zpět.

Tak si, všichni ti, kdo tolik toužíte po euru z čistě emotivních důvodů, nyní své emotivní pohnutky srovnejte s těmito fakty. Klíďo píďo si mi nadávejte (jako každému, kdo se o euro otře) do ruských švábů, jsem si dávno zvykla, ale zkuste své nadávky tentokrát taky doplnit o nějaká fakta, která by věcně ekonomicky vyvrátila mé tvrzení: intervence - fixní kurz - montovny - dlouhodobé ekonomické zaostání.

Žluté vesty: Oficiální charta

Tomáš Koloc

25 podmínek pro východisko z krize

Žluté vesty -Francie 2018

1. Ústavní strop na výši daně na 25 %.

2. Zvýšení důchodů a sociálního zabezpečení o 40 %.

3. Zvýšení náborů zaměstnanců do veřejného sektoru pro obnovení veřejných služeb.

4. Masivní stavební projekty pro ubytování 5 milionů bezdomovců a vysoké pokuty pro starosty a prefekty, kteří nechávají lidi na ulici.

5. Zrušení bank „příliš velkých, abychom je nechali padnout“, oddělení běžného bankovnictví od investičního bankovnictví.

6. Zrušení dluhů vzniklých lichvářskými úroky.

7. Ústavní dodatky na ochranu zájmů lidí, včetně závazných referend.

8. Zákaz podílů lobbistických skupin na politickém rozhodování.

9. Frexit: Opuštění EU pro získání naší ekonomické, finanční a politické suverenity (Jinými slovy, respektování referenda z roku 2005, kdy Francie hlasovala proti Ústavní dohodě EU, která se poté přejmenovala na Lisabonskou smlouvu, a francouzský lid byl ignorován).

10. Omezení daňových úniků ultra-bohatých.

11. Okamžité zastavení privatizace a znovuznárodnění veřejného majetku jako jsou silnice, letiště, železnice atd.

12. Z rezortu školství odstranit veškerou ideologii a ukončení destruktivních vzdělávacích technik.

13. Zečtyřnásobit rozpočet pro ministerstvo vnitra a spravedlnosti a stanovit časový limit na právní procedury.

14. Učinit soudní systém přístupný všem.

15. Zlomit monopol médií a ukončit jejich zasahování do politiky. Učinit média přístupná veřejnosti a zajistit pluralitu názorů. Ukončit redakční propagandu.

16. Zajistit občanské svobody zahrnutím kompletního zákazu státního vměšování do ústavy v jeho rozhodováních o vzdělávání, zdravotnictví a rodině.

17. Ukončit „plánované opotřebení“ - garance výrobců, že jejich produkty vydrží 10 let, a že během této doby budou k dostání náhradní díly.

18. Zákaz plastových lahví a dalších znečišťujících obalů.

19. Oslabení velkých farmaceutických společností v jejich vlivu na zdraví obecně, a na nemocnice zvláště.

20. Zákaz GMO, karcinogenních pesticidů, hormonů a monokultur.

21. Obnova francouzského průmyslu a s ním spojené snížení dovozu a tak i znečištění.

22. Ukončení francouzského zapojení v zahraničních agresivních válkách a odchod z NATO.

23. Ukončení drancování a vměšování - politicky a vojensky - ve „Frankafrice“, díky čemuž je Afrika chudá. Okamžitě odvolat všechny francouzské vojáky. Založit vztahy s africkými státy na principu rovných s rovnými.

24. Zabránit migračním vlnám, které nemohou být přijaty ani integrovány kvůli civilizační krizi, které čelíme.

25. Úzkostlivě respektovat mezinárodní právo a dohody, které jsme podepsali.

(StatusTomáša Koloca na FB, 12. 11. 2018)

Poznámka: Takže žádné ceny nafty, které už Macron splnil! Požadavky, jaké se naši presstituti ani neodvažují zveřejnit!

Havlová versus Vyvadil

Dagmar Havlová: Manžel by souhlasil s pomocí válečným uprchlíkům

PRAHA Václav Havel by nebyl k osudu uprchlíků lhostejný a snažil by se pomáhat, věří vdova po bývalém prezidentovi Dagmr Havlová. V prosinci od jeho smrti uplynou čtyři roky.

Havlová připomněla rok 1968, kdy utíkaly desetitisíce Čechoslováků ze země, nejvíce do Rakouska a Německa. Právě tyto sousední země v posledních dnech čelily velkému náporu uprchlíků. „V rámci tématu zodpovědnosti a solidarity by Vašek pro pomoc lidem prchajícím před válkou a násilím rozhodně byl,“ uvedla Havlová pro deník Právo. Václav Havel byl po roce 1989 mnoha západními zeměmi oceňován pro své humanitní postoje.

Klaus založil petici proti imigraci. Seznam stáhl, podepsali se ‚Lenin či strýček Skrblík‘

V souvislosti se současnou migrační vlnou vystoupil i Havlův nástupce, ale zcela opačně. Václav Klaus inicioval novou petici proti imigraci.

Dokument vyzývá českou vládu k zajištění vnitřní bezpečnosti a vnější nedotknutelnosti hranic státu všemi prostředky včetně využití policie a armády. Klausovu petici podpořil i současný prezident Miloš Zeman. „Tato iniciativa obsahuje stejné myšlenky, jako já říkám celou dobu... Myslím si, že v tomto s Václavem Klausem souhlasím,“ prohlásila hlava státu.

Vláda České republiky nesouhlasí s návrhem Evropské komise o kvótách pro přerozdělení uprchlíků. Podle nejnovějšího návrhu by měla ČR přijmout necelé tři tisíce migrantů.

Zdroj: https://www.lidovky.cz/domov/dagmar-havlova-manzel-byl-pro-pomoc-valecnym-uprchlikum.A150907_125144_ln_domov_ELE

Jiří Vyvadil: Milá Dášo, Vy nechápete, že Váš Vašek byl v morálním smyslu vrah?

Pronesla jste, že by Vašek jistě příjem uprchlíků podpořil...

Nikdo z nás nepochybuje o tom, že by dnes někde stál a svým ráčkujícím způsobem mluvil o humanitě a nutnosti pomoci uprchlíkům.

Má to jednu chybičku.

Nuže Váš Vašek je z celé plejády všech českých politiků od roku 1989 ten nejodpovědnější za zvěrstva Západu, která nemohla skončit jinak než statisíci usmrcených a milióny uprchlíků...

Že si vymýšlím? Ale kdež.

Dodnes ho vidím, jak jako dychtivé dítě a jako první evropská hlava z Evropy dorazil po skončení bombardování, které označil jako vždy vtipně humanitárním (rád si pohrával se slovíčky) a které trvalo přes tři měsíce na jakousi planinu v tehdejší Jugoslávii, pošlapával tu zemi a chválil tuto akci, která přinesla (odborníci opravte mne) tuším 3 000 mrtvých včetně humanitárně zavražděných dětí a moc v Kosovu islámskému teroristovi Thacimu ..., který svou osvobozeneckou armádu živil prodejem orgánů srbských bojovníků.

Milá Dášo, větší zvěrstvo v Evropě po roce 1989 nebylo!

Mimochodem, ten Thaci, kterého jako bojovníka za svobodu Západ prosadil do čela, dnes již definitivně zhrouceného Kosova, konečně čelí soudu.

Rozhodujícím zdrojem rozvratu byla nelegitimní a naprosto vylhaná válka v Iráku. Ta odstranila sekulárního autoritativního předáka Hussajna a odstartovala proces celkového rozvratu celého středního Východu.

Dášo, mezi námi, když se dnes Američané diví, že islámský stát je na rozhodujících místech tvořen bravurními důstojníky Husajnovy armády, tak si fakt říkám, že Vašeho Václava a dnešní Američany se v zájmu světa ani nemělo dovolit k zahraniční politice pustit.

No a kde by měli být, když ti boys je z irácké armády vyrazili?

Chápu, že mi musíte položit otázku, proč Irák vůbec zmiňuji a co to má s Vaším Vašíkem společného.

Nuže tehdy Vašek, v naprostém rozporu s Ústavou ČR, bez souhlasu obou komor Parlamentu a vlády ČR na zádech jakéhosi ometávače podepsal podporu této válce.

A Bush jr., se o tuto žádost podobných blbečků opřel a vznikla tzv. koalice ochotných, ke kterým kvůli Vašemu Vaškovi patříme a která rozvrátila celou severní Afriku.

To ostatní už, milá Dášo byl jen dominový efekt.

Dášo, byla jste tuším nejlépe placenou socialistickou herečkou, takže mám právo od Vás chtít trochu soudružské sebekritiky.

Jistě víte, že od roku 1948 - 1989 zde byl tzv. socialistický systém, který je dnes označován za zavrženíhodný a zločinný.

Otázka zní, Dášo: kolika vojenských agresí se tento zavrženíhodný a zločinný režim od roku 1948- 1989 účastnil....

Nuže žádného: žádná mise, žádná agrese...teploučko a buzerace v kasárnách.

Dobře jste odpověděla.

A teď kontrolní otázka: Kolika vojenských agresí se účastnil režim, který Váš Vašek na počátku vybudoval...

Pojďme počítat...

Válka v Iráku, humanitární bombardování Jugoslávie, válka v Afghánistánu, 2. a zásadní válka v Iráku, arabské jaro......které postihlo Tunisko, Maroko, Egypt, Libyi a s tím související útoky v Libyi a dnes válka v Sýrii.

Dášo, plně s Vámi souhlasím, že by Váš manžel se dnes zamýšlel nad uprchlíky a pečlivě by se snažil odklonit fakt, že je to, z hlediska odpovědnosti České republiky, jeho dílo.

Váš lidumil Vašek měl nástupce.

Byl jím sebestředný a arogantní Václav Klaus.

Ne, nebyl lidumilem v očích havlistických následovníků Vašeho Vaška. Ale po celý svůj život v politice ostře protestoval proti humanitárnímu bombardování Srbska, válce v Iráku (velvyslance USA vyrazil ze dveří, když mu lhal o existenci zbraní hromadného ničení v Iráku), či útoku na Libyi. A donedávna byl kritizován, že nechce vojenský útok na Rusko.

Milá Dášo, očekávám Vaši sebereflexi.

Ti uprchlíci jsou v našich poměrech, především dílem Vašeho manžela.

Majetek, který jste po něm zdědila, je obrovský.

Nejde o to, abyste poskytovala uprchlíkům jakousi humanitární pomoc z milosti. To ne.

Povinnost Vaší rodiny je nabídnout jim kompenzaci z důvodu politické odpovědnosti Vaší rodiny za mezinárodní zločiny. Nabídněte jim Vaše nemovitosti, Vaše konta a proste je za odpuštění.

Pokud Vás přitom bude ještě bavit se modlit, což by u bývalé přední socialistické umělkyně bylo zvlášť pikantní, tak se modlete.

S přátelským pozdravem

JUDr. Jiří Vyvadil

O Babišovu synovi

JUDr Klára Samková

Předmět: Judr.Samková glosa o Babišovi i o jeho synovi (narkomanovi).

Než budeš odsuzovat Andreje Babiše, přečti si tento článek JUDr. Samkové! Je to trochu jiný pohled, než který se předkládá veřejnosti.

1. Žádný »StBák« nebyl, pouze jako každý jiný pracovník PZO v Bratislavě dostával před odjezdem na služební cestu do »kapitalistické ciziny« úkoly od StB, které se týkaly obchodních informací.

2. Nedělám si iluzi, že veškerý majetek nabyl poctivě, ale nezúčastnil se privatizace státního majetku, to byla »parketa« ODS. Úvěry měl prokazatelně od německých bank.

3. Byl sympatizantem ODS a ta mu šla na ruku v jeho podnikání, takže současné výčitky od prof. Fialy, šéfa ODS, jsou víc než hloupé.

4. Dílka o dotačních podvodech Andreje Babiše z EK vykazují značné nesrovnalosti. Ministr Brabec je za svou osobu v parlamentu vyvrátil. Je zřejmé, že je to snůška blábolů od Pirátů nebo Transparency International.

5. Ani JUDr. Tomáš Sokol nevidí důvod k trestnímu stíhání Andreje Babiše.

6. Spíše v tom vidím zahraniční zájmy o odstranění AB, podobně jako RNDr. Petra Nečase. Jde totiž o investici století, asice o dostavbu jaderných bloků v Temelíně a Dukovanech. Ruský RosAtom s odběrem vyhořelého paliva versus americká Westinghouse, v současné době v dluzích a horší technologii, než má RosAtom, navíc s nutností vybudování miliardového úložiště jaderného odpadu. Nečas (plasmový fyzik) i A. Babiš (zdatný manažer a ekonom) mají na věc stejný názor. Dovedeš si zajisté představit, jak vyváděli šéfové Westinghouse a US Embassy v ČR začala jednat.

Antická tragédie Andreje Babiše.

Mám takových spisů spoustu: úspěšní rodiče, kteří se věnovali podnikání, případně politice, případně obojímu. V práci od rána do rána... a taky mají děti... Děti, kterým dávají úplně všechno... a všechno funguje až do doby, kdy to zcela tragicky fungovat přestane. Příběh Andreje Babiše a jeho syna Andreje mladšího je klasickou osobní tragédií, kterých mi prošlo rukama, bohužel, snad stovky... Peníze a úspěch v podnikání jsou obvykle vykoupeny časem. Časem, který rodiče nemohou trávit se svými dětmi, obklopenými naprostým luxusem. Děti mohou dostat vše, na co si vzpomenou, ba i to, na co si nevzpomenou. Poměrně pravidelně, na co si vzpomenou, jsou drogy... protože to je fakt cool - a všechno ostatní už mají... (Druhá možnost, se kterou se u takovýchto dětí často setkávám je, že zcela zavrhnou svoje rodiče, navždy s nimi přeruší jakékoliv styky, občas si změní i jméno...)

Rozhovor s ruským opatrovníkem A.B. mladšího přesně popisuje zoufalství rodiče, jehož dítě propadlo drogám. Dotyčný rodič se snaží udělat naprosto cokoliv, aby to dítě zachránil. Zamezí mu přístup k drogám, najde někoho, kdo s dítkem bude 24/7 a bude na něj dohlížet, aby se k němu žádný dealer nedostal. Protože se děťátko nudí, je naprosto nutné je z terapeutických důvodů zaměstnat. Šup se synáčkem do Agrofertu, byť na zcela podřadné místo, které v podstatě není schopen ani vykonávat. V tatínkově miliardářské firmě dělá poslíčka, aby nějak utloukl čas. Nemám při ruce časovou osu (doufám, že nějaký investigativní novinář ji iniciativně a necinkle vyhotoví) ale je možné, že Čapí hnízdo bylo OPRAVDU dětí Andreje Babiše st. ...bylo hračkou, kterou se měly děti - nebo alespoň syn - za nenápadného ekonomického dohledu tatínkova holdingu bavit, aby měl i jinou náplň života než drogy. Ukáže se, že ale hračka nefunguje. Dítko nějaké ovečky na farmě zvířat nezajímají, lajna je lepší... Drogově závislý synátor je sice stále pod dohledem, leč nedaří se odříznout jej zcela od dealerů. Co naordinuje jakýkoliv - opravdu, jakýkoliv, kterýkoliv a každý - psychiatr drogově závislému dospělému dítku? Slyším to úplně v přímém přenosu, jak ošetřující lékařka říká Babišovi staršímu:

„Pane inženýre, chce to změnu prostředí. Nějaké místo, kde nikoho nezná, kde nezná především žádného dealera. Kde se nedomluví.“

(Protože - registrujte: opatrovník A.B. mladšího říká, že umí jenom rusky a v jinojazyčném prostředí by byl ztracen.) Jakými jazyky vládne A.B. mladší? S ohledem na jeho studia v zahraničí můžeme vsadit na angličtinu, pravděpodobná je němčina a možná i francouzština. Ruština? Ani náhodou... Nikde v Rusku se nedomluví! Což je v tomto případě mimořádné plus. Takže Krym. Cachtání v moři, relax... zkusíme další krok, pane inženýre, nějakou rodinu, rodinný život. Protože mladí muži totiž sociálně dozrávají až s vlastním otcovstvím - v mnoha kulturách je muž uznán dospělým až tehdy, když má sám dítě. (Na tomto místě je potřeba si uvědomit, že Andrej Babiš st. je nejenom Slovák, ale je to Slovák s kořeny z východního Slovenska a jeho jméno ukazuje na rusínský původ. Takže na svoje měřítka, jak moc pro vás je či není důležitá rodina, zapomeňte... zde je vše hodně posunuto k... můžete tomu říkat tradiční rodinné hodnoty). Nicméně zpět k našemu příběhu.

„Pane inženýre, chce to rodinný život, opatříme mu děvče.“

To je něco, čemu A.B. st. bytostně rozumí. Rodina nade vše... Protože tak strašně často neříká pravdu nebo mění své názory, nikdo by mu nevěřil, že zrovna tohle říká vážně. Náhodou jo. Říká to vážně a je to jedna ze stálic jeho života. Vždyť konec konců i do partaje vstoupil, protože to říkala jeho maminka, ne? Tak mu najdou děvče, s dítkem až do domu.

Špatná volba...

Krivoj Rog je doupě feťáků - a jak na potvoru to děvče pochází zrovna odtud. Oba »šťastní mladí lidé«, jinak »náš páreček«, pochopí svou šanci. A.B. ml. zjistí, že má cestu k lajně opět otevřenou. Děvčice zjistí, že má životní příležitost k sobě připoutat synátora vysokého politika a hlavně multimiliardáře, ještě navíc s pasem z Jevropejskej junije - a navíc svobodného. Promiňte, ale když uvidíte na zemi se povalující zlatou cihlu, tak ji přece neskopnete do kanálu, že... Adrejko má opět havaj solaj a jak uvádí jeho ošetřovatel (neboť to je to pravé slovo) »dává si vodní dýmku třeba dvakrát denně tři hodiny«. Tak schválně hádejte, co v té »vodní« dýmce asi je...

Pro připomenutí: jedním ze zásadních důvodů proti legalizaci marihuany je, že „rozjíždí“ schizofrenii v dospělém věku. Nedá se to předvídat a nedá se tomu zabránit.

Otec je zoufalý, že nevyšlo vůbec nic, jak syna ochránit a zachránit. Opatrovník je zoufalý, že má trčet - on, Rus, někde v díře na východní Ukrajině. Odjíždí. Na žádost otce znovu přijíždí. Kupodivu autem. Proč ne letadlem? Protože zkuste do letadla dostat úplně zfetovaného chlapa tak, aby jej nevyloučili z přepravy. A zkuste to udělat anonymně - to nejde. I kdyby papá vyslal soukromé letadlo, let je zaregistrován a pasažéři taky. Auto je anonymní. Jestli v příběhu A.B. ml. někde figuruje nějaký únos, tak to není únos na Krym, ale únos z Ukrajiny...

Domnívám se, že ošetřovatel nejel pro A.B. ml. sám. Není možné zároveň hlídat osobu zhulenou bůh ví čím pod obraz a zároveň řídit 2000 kilometrů. Možná s ním jela manželka s uspávačkou, možná někdo, kdo Andrejka jenom přidržoval. V každém případě jej vykládají v Blavě u maminky. Lékařky. Ta ví, co má dělat - a hlavně nemá jinou práci než Andrejka hlídat. Ve Švýcarsku. Bez dealerů. Doufejme... možná už je čistej, ale ta schizofrenie je nevratná. Je mi Andreje Babiše st. upřímně líto. Bolest rodiče, který přijde o dítě buď protože se dalo na drogy nebo protože jej zavrhlo, je nekonečná. Chápu jeho zoufalství otce a chápu jeho zoufalství politika, který ví, že když kápne božskou, tak jej jeho političtí protivníci rozsápou na kousky.

Tento příběh jsem vypsala proto, abych řekla všem, že kdo této kauzy zneužívají, jsou lidský odpad. Ať se každý podívá na své vlastní děti - a ať si přiznají, jestli mohou opravdu zaručit, že nedopadnou se svými dětmi jako Andrej Babiš starší se svým synem. Ten příběh má mnoho variant a o desítkách z nich mohu jako rozvodová advokátka vyprávět. Všechny jsou plné zoufalství a beznaděje. Chtěla bych také říci Andrejovi Babišovi, že za to, co se přihodilo jeho synovi, by se neměl stydět. I on sám je obětí generace 90. let, kdy se všichni vrhli na podnikání - a najednou zjistili, že se jim děti válí v příkopě zhulené... či hůře. Takových bylo! Čímž neumenšuji tragédii žádného z nich. Jen podotýkám, že není tak úplně pravda, co se píše v Anně Karenině, totiž, že »všechny šťastné rodiny jsou si podobny, každá nešťastná rodina je nešťastná po svém.« Všechny rodiny s drogově závislými dětmi jsou totiž nešťastné úplně stejně. Disclosure vám uleví, pane premiére a vašemu synovi taky. Neštěstí a osobní tragédie není hanba. Je to jenom... neštěstí...

A na závěr doporučení voličům. Často se na sociálních sítích rozčilujete, že řada evropských politiků nemá děti. Mayová, Marcon, Junker, Angela Merkelová, první ministryně Skotska Nicola Sturgeonová. Když nemají sami děti - jak mohou vést národ? Tak tady máte premiéra, který děti má. Minimálně jedno z nich je výsostně průšvihové. Než na něj začnete kvůli tomu plivat, zamyslete se nad tím, jakému politikovi dáváte přednost: bezdětnému a tím pádem bez průšvihů, anebo s tomu s totálně průšvihovým dítětem, se kterým sice nesouhlasíte, politicky jej nesnášíte, prachy mu závidíte anebo z něj máte srandu - ale s tou jeho otcovskou bolestí se umíte ztotožnit? Tohle si rozmyslete, než odsoudíte. A nezapomeňte: v tomto bodu můžete dopadnout úplně stejně... jako premiér.

Klára Samková

Úvaha k zamyšlení:

Proč jsem neadoptovala dítě v Africe?

A proč nezachraňuji deštné pralesy?

My lidé si toužíme pomáhat, je to naše přirozenost.

V dnešní době je snadné pomáhat i na druhém konci světa.

Jenže... když jsem potkala člověka, který v Africe sázel stromy, byla jsem unesená tou vznešenou myšlenkou. Jak nádherné. Dokud mi nevyprávěl, že se rozvedl s manželkou, s rodiči se nestýká a děti vídá jen občas. Zrovna byl na cestě do Nepálu jako dobrovolník pro místní sirotky. Pak ho čekal ášram v Indii, aby našel vnitřní klid a pak možná domů, i když - jak řekl - ta vidina ho moc nelákala.

Zůstala jsem jako opařená a vzpomněla si na Amazonii a na Indiána v pouliční restauraci, který se mě ptal, co tam dělám. Řekla jsem mu, že jedu do pralesa.

Udiveně vzhlédl od misky fazolí a zeptal se: „Vy u vás nemáte lesy?!“

Tak to bolelo! A pak jsem se vrátila domů. Vzala pytel na odpadky a šla uklidit dolů pod barák k silnici ty poházené pet-lahve. Seděla jsem tam na hromadě odpadu a jen vnímala to, co mi starý Indián předal.

Jak jsem já mohla pomoci druhým, když jsem si nejdřív neuklidila doma?

Jaký smysl dávalo létat na druhý konec světa a zachraňovat prales, když prales umírá kvůli tomu, že všechno, co dělám je závislé na ropě, kterou odtamtud chtějí vytěžit, abych tam pak já mohla nadšeně přiletět a držet transparent :  Zachraňte prales !?!

Jak jsem mohla pomoci dítěti v Africe, když jsem neuměla naučit svoje vlastní děti, aby si po sobě uklidily?!

Jaký smysl dávalo někam jezdit a ukazovat druhým řešení jejich problémů, když to znamenalo obírat je o jejich zodpovědnost za vlastní chyby? Obírat je o sílu najít vlastní řešení? A tím prohlubovat jejich závislost na mně!? Bylo to stejné jako s dětmi. Nemohla jsem je naučit chodit. Musely x krát spadnout na zadek. Čím déle jsem je držela za ruku, tím později začaly samy chodit. Mohla jsem tam jen být a povzbudit je, že to zvládnou a naučí se to. Samy. Jako se Ella naučila hrát sama na piáno a Zak postavil svůj první domek z cihel na hromadě hlíny. Jeho chyby ho naučily, co udělat příště líp.

Nemohla jsem zachránit Afriku, ani prales, ale mohla jsem začít u sebe. Chodit víc pěšky. Přestat si foukat zbytečně vlasy. Přestat kupovat hloupé marketingové produkty zaručeně vita a raw z druhého konce světa a místo toho jít k zelináři na náměstí.

Mohla jsem toho změnit tolik ! Každý den. 365 dní v roce...to není málo!

A když to udělá každý z nás? Nebude koho zachraňovat !!

Africké děti nebudou hladovět, protože jejich rodiče otročí ve zlatých dolech do mého iPhone. Prales nebude umírat, protože nebude potřeba tolik ropy.

Mám pokračovat ?

A já si nebudu kupovat své svědomí charitou a lítat na drahé semináře, abych chlastala panáky z pupku Deepaka Chopry, ale budu dělat to, co dává smysl. Zodpovědně se starat o mír u sebe doma. Učit děti na řece Orlici, že když mám jen malou loď, nevezmu si nic navíc, nejlepší lekce skromnosti, kterou znám. Když jsem já spokojená, je takový i můj svět. Potřebuji tak málo! Svou rodinu a kus chleba, čistou vodu a jedno jablíčko. Jako na vodě. To, co bylo nejcennější byl smích mých dětí, které pozorovaly říčního raka a cestou sbíraly odpadky po lidech, kteří jezdí do daleké Indie, okázale pomáhají světu, ale doma si neuklidí.

Ano, i my tu máme lesy! A jak o ně pečujeme, to vidíme každý den. Nijak. Pohltila nás pýcha a ovládl parazit chamtivosti. Touha mít a dobýt! Ty nejvyšší hory, ty nejhlubší oceány. Ale uvnitř jsme neskutečně chudí. Pomozme nejdřív sobě. Uzdravme sebe a svou rodinu. V ní to všechno začíná i končí. Pak naše děti nebudou muset hledat smysl života na pláži v Goa, ale budou si vážit rozkvetlé louky za domem.

Hloupý Honza šel do světa, aby se pak vrátil domů. A já?

Sázím stromy v tichosti a pokoře. Uklízím „naši“ studánku v údolí. A vím, kde je moje místo. Doma. V lese.

Škoda, že se paní nepodepsala, zasloužila by si slova díků...

Vlastně je to geniální text, stačí se nad ním trošku zamyslet...

Krátce o Tibetu

dexx

Geopoliticky je to složité, ale jedna věc je jasná. Z čehož by se sluníčkářům, pokud by to připustili, zhroutily jejich konstrukty o Tibetu jako domeček z karet.

V Tibetu bylo před čínskou invazí asi 1 - 3% svobodných lidí. Majitelé půdy, kupci a několik rodin řemeslníků. Poslední 2 skupiny původně částečně pocházely mimo Tibet. Asi (nemám prostor to dnes dohledávat) 40% byli nevolníci. Pracující na půdě svých pánů a žijící ze záhumenků, což byla půda, pronajata také od pánů. Museli dávat desátek klášterům, nesměli se stěhovat jinam, ženit se apod bez souhlasu pána. Měli povinnost odevzdat jedno dítě klášteru. Na chod svého hospodářství si museli od pána půjčovat a v případě nemožnosti splátek s vysokými úroky, což bylo často, museli odprodávat do otroctví své děti nebo do něj rovnou spadla celá rodina. Zbytek obyvatelstva byli otroci a malá část mniši.

Kláštery měly svou půdu, nevolníky i otroky a vystupovaly jako feudál. Postavení dědičného otroka bylo úplně bezprávné. Za sebemenší provinění následoval trest jako utětí zápěstí, chodidla, bičování, vytloukání zubů, lámání kostí, oslepení, stahování z kůže. Části sušených lidských těl přechovávaly kláštery jako rekvizity a používaly je při náboženských obřadech, které měly pramálo společného s buddhismem4. V klášterech se dochovala řada mučicích nástrojů.

Otroci byli krmeni tím nejpodřadnějším jídlem a bydleli v provizorních příbytcích, které si sami postavili. Plýtvalo se jimi, protože přísun nové síly byl zajištěn. Systém byl stejně odporný, jako v muslimy dhimmizovaných částech Asie a Afriky a v mnoha ohledech ještě odpornější.

Nebyla to žádná »Shangri-La«, vysněná hippies v 60-tých letech. Zato se tato pohádka o harmonickém Tibetu hodila US propagandě, která se jí chytila a rozvinula ji a na její život uvolnila finance. Stejně, jako platila tibetský exil = bývalé majitele půdy a nejvyšší mnišskou oligarchii. I dalajláma byl na výplatní pásce CIA.

To je také důvod, proč se Číňané v 50-tých letech nesetkali při obsazování Tibetu s vážnějším odporem. Přitom tehdy měli mizerné vybavení a vojáci hromadně kolabovali z horské nemoci. Mnichů však bylo málo a narychlo špatně vyzbrojení otroci nebo nevolníci své pány nehájili. Neměli proč. Dá se říct, že čínská vláda nad Tibetem naprostou většinu jeho obyvatel osvobodila. V pravém slova smyslu. Dalajláma byl součástí toho všeho. Kdo si dnes přeje jeho návrat do Tibetu a restauraci poměrů? Naprostá většina Tibeťanů - ne!

Je typické, že západní »demokracie« osud obyvatel Tibetu nijak nepálil, hlavně, že ho mohly využít jako hráz proti komunistické Číně a později v propagandistické válce, když Čína předešla uvažovaném rozmístění US základen na jeho území jeho obsazením.

Obdobně to bylo s Tureckem. Rusové ho vytlačili z Krymu, Kavkazu, jižního Ruska, dnešního Rumunska a Bulharska. Osvobodili spoustu křesťanských otroků a odstranili diskriminaci tamních křesťanů. Díky jejich materiální pomoci se osvobodilo i Řecko, Černá Hora a Srbsko. (Poslední 2 i díky významné české pomoci, ale o tom se dnes již neučí, Turecko je v NATO a Rusko je nepřítel jako za Rakouska-Uherska. R-U využilo situace a anektovalo Bosnu.) Cílem bylo osvobodit Konstantinopol jako centrum pravoslavných křesťanů.

VB a Francie se začaly obávat vzestupu Ruska, hlavně jeho možného ovládnutí mořských úžin a začaly Turecko od Krymské války vojensky a finančně podporovat. Mají tak, mimo jiné, přímou odpovědnost za pozdější tureckou genocidu Arménů a syrských křesťanů. A etnického vyčištění Malé Asie od Řeků.

Na zdůvodnění podpory Turecka si GB a Francie vymyslely pohádku o harmonickém multikulturním Turecku. Přesto, že země byla dhimmizována5 a platila tam šaríja a všechna svědectví popisují krutý útlak nemuslimské populace. A na Balkáně systém devširme6. Což je kapitola sama pro sebe...

Po druhé světové válce převzaly USA roli GB a Francie. Včetně k dokonalosti dotaženému selektivnímu uplatňování lidských práv. Takže Turecko v 60-tých letech beztrestně dočistilo své území od zbytků Řeků a systematickými vraždami přinutilo emigrovat poslední zbytky Arménů. Napadení Kypru a vyhnání Řeků ze severu ostrova. Masakry Kurdů. Křesťané už došli, takže jsou na řadě muslimští souvěrci. Toto vše za hlubokého mlčení západních »demokracií«. V současnosti vojensky a materiálně podporovalo džihád v Sýrii a bralo od něj ukradenou ropu. Dnes sultán Erdogan otevřeně mluví o obnově sultanátu s hranicemi u Vídně. Zatím vojensky napadl pouze Sýrii a do Evropy, od které bere výpalné (podle šaríje džizju), poslal islámskou invazní armádu, zatím neozbrojenou, aby od německých a švédských nevěřících přímo vybírala džizju (zde nazývanou jako sociální dávky), na kterou mají podle šaríje zákonný nárok! Turecku je dovoleno vše, protože jeho území je pro USA nezastupitelné pro invazi do Ruska... (Pozn. Bude zajímavé sledovat, jak USA zareagují, až Turecko napadne Řecko nebo Bulharsko. Dříve nebo později k tomu vývoj dospěje. Něco mi říká, že Řecko ani Bulharsko jako pravoslavné a tudíž z hlediska invaze do Ruska nespolehlivé země, přednost mít nebudou.)

Na západě podávaný obraz Tibetu jako buddhistického nadpozemského ráje nemá s realitou pranic společného. Ani obraz absolutně negativní Číny. Nebo Ruska a jiných.

Obraz Tibetu jako ráje na zemi dnes žije svým životem. Pohádka, která ještě v 50-tých letech byla absurdní, žije. Tábor PAL7 vyvěšuje tibetské vlajky a používá je jako symbol.

Symbol falešný, jako oni sami...

(Pokračování příště!)

----------- Poznámky:

4 Kdesi jsem o tom četl termín »buddhofašismus«...

5 Stav, kdy je jinověrná menšina plně podrobená islámu

6 Devširme je »poplatek« muslimům v podobě mladých chlapců, kteří jsou odebíráni rodičům a vychováváni jako vojáci (janičáři) - heslo »Poturčenec horší Turka«.

7 Pravda A Láska - pokrytecké spojenectví nenávistných lhářů.

Poznámky:

1 inbred = znamená křížení mezi příbuznými jedinci

2 14.12.1945 jsem se narodil (SW)

3 (Pozn.: prakticky jediné: Magdaleny Brousert-Krylové.)

4 Kdesi jsem o tom četl termín »buddhofašismus«...

5 Stav, kdy je jinověrná menšina plně podrobená islámu

6 Devširme je »poplatek« muslimům v podobě mladých chlapců, kteří jsou odebíráni rodičům a vychováváni jako vojáci (janičáři) - heslo »Poturčenec horší Turka«.

7 Pravda A Láska - pokrytecké spojenectví nenávistných lhářů.

© 2006-2018 Sbírka textů k zamyšlení

KONEC

Table of Contents

Biblické násilí

Luciferův efekt

Která okupace byla horší?

Brexit - marné hledání britské demokracie

Dunning-Krugerův efekt

Forerův efekt

...A ještě tu o Červené Karkulce...

Černobyl - po 21,5 letech křížem krážem - a co bude dále?

Mašínové - hrdinové nebo gauneři?

Umírněný kanibalismus

Rozhovor s Cannibalem Maneaterem

Proč lže Česká televize?

Jak na eko-teroristy

Kosmická energie versus aura

Je nám fajn, ale může být ještě hůř

Psychologický profil multikulturalistů

Nejen Brumbál! Ale i Rumcajs!

Jak jsme mohli žít bez ekologie?

Habermannův mlýn

Putinův rozhovor s Obamou

Ten umí to a ten zas tohle

Ve slejváku lží

Co s teroristy?

Prefabrikace veřejného mínění

Horáček na Hrad? Až pokvetou hrábě!

Kotlovaná

Dítě jako zboží na objednávku?!

Smart časožrouti

Invaze mimozemšťanů

Kolegové živnostníci, zdražujme!

O právu na směšnost a jednom zmizelém blogu

Slušný člověk nelže

Nesprávný občan

Jugoslávie 2.0

Válka s mloky k zamyšlení

Společně proti terorismu aneb islám za to fakt nemůže...

Některé věci hlava prostě nebere

Quotenfrau (speciál napsaný k em dé žet)

Pig eat pig green edition (feat. Co sám nerad, nečiň jinému)

Několik doporučení pro uvědomělého (nejen)multikulturního světoobčana

Komu vadí národ?

Návrat České televize českému národu

Muslimové chtějí také žít!

Genetika muslimů

Několik faktů o Putinovi

Run (hon) na Zemana

Přicházíme v míru

Má být vězení mučírna?

Dopis Víta Pokorného

Pamětní deska

Zrada se nesmí vyplácet!

Krkonošské pohádky a klasická zmrdologie

Vaše násilí, jejich násilí

Soud připravil zpěváka Ortela o cenu Karla Kryla

Musíme pomáhat?

Stop plagiátům!

Porušení zákona v přímém přenosu

Dokonalá demokracie neexistuje

Češi jsou poraženým národem.

Kdybys ses neučil tak dobře, nemusels bejt nezaměstnanej

Žluté vesty

Havlová versus Vyvadil

O Babišovu synovi

Úvaha k zamyšlení

Krátce o Tibetu

Poznámky