Autobus

Horrory dneška

(o tom už se nemá mlčet)

Kolektiv

Literatura faktu

(Kolektivní úvahy 2)

Titul: Horrory dneška

Podtitul: (o tom už se nemá mlčet)

Skupina: Kolektivní úvahy 2

Žánr: Literatura faktu

Autor: Kolektiv

Nakladatel: Autobus

Veškeré připomínky jsou vítané:

Normální verze

Generováno v http://sw.gurroa.cz 18.04.2020-14:57 pro SW.

Overtonova okna

Joseph Overton

Veškeré pokrokové lidstvo, jak nás označují, naprosto přirozeně přijalo homosexuály a jejich subkulturu, jejich právo uzavírat manželství, adoptovat děti a obhajovat svou sexuální orientaci ve školách a mateřských školkách. Snaží se nám dokázat, že je to všechno přirozený běh věcí.

Joseph P.Overton (1960-2003) americký sociolog

Lžou nám!

Lži o »přirozeném běhu věcí« popřel americký sociolog Joseph P. Overton. Popsal technologii změn společenských postojů k otázkám kdysi pro společnost tak zásadních. Dokázal, že jde o nebezpečnou manipulaci směřující přímo proti základům naší civilizace.

(Joseph P. Overton (1960-2003), bývalý viceprezident centra Mackinac Center for Public Policy. Formuloval politickou teorii změn představ o problematice veřejného mínění, posmrtně nazvané „Overtonovo okno“. Zemřel při leteckém neštěstí).

Přečtěte si o tom a pochopíte, jakým způsobem legalizují homosexualitu a manželství stejného pohlaví. Uvědomíte si, proč a jak bude v Evropě v příštích letech završena legalizace pedofilie a incestu. Mimochodem, stejně jako dětské eutanazie.

Co ještě můžeme akceptovat v našem světě pomocí technologie, o které píše Overton? Funguje totiž spolehlivě. Joseph Overton skvěle popsal, jak byly myšlenky, pro společnost naprosto cizí, vyneseny ze smetiště veřejného opovržení, oprášeny a nakonec legislativně ukotveny.

Podle »Overtonova okna« existuje pro každou myšlenku nebo společenský problém tzv. okno možností. V rámci něj lze nebo nelze o myšlence široce diskutovat, otevřeně ji podporovat, propagovat a snažit se ji ukotvit legislativně. Okno se posouvá ze stádia „nemyslitelného“, tzn. veřejné morálce úplně cizího a zcela zavrženíhodného, do stádia „aktuální politiky“, tj. stává se široce posuzovatelným, přijímaným masovým vědomím a fixovaným v zákonech.

Nejedná se o vymývání mozků jako takové: technologie je mnohem delikátnější. Postupná systémová aplikace je efektivní, protože jí pomáhá nenápadnost jejího působení na společnost, která se stává její obětí.

Rozeberme si na jednom příkladu, jak začíná společnost krok za krokem nejprve s diskusí o něčem nepřijatelném, posléze to považuje za vhodné a nakonec se s novým zákonem smiřuje a zaštiťuje kdysi nemyslitelné.

Zvolme si něco naprosto nepředstavitelného. Řekněme třeba kanibalismus, tj. myšlenku legalizovat právo občanů na pojídání jeden druhého. Je tento příklad dosti šokující? Všem je jasné, že momentálně (tj. v r. 2014) není možnost propagovat kanibalismus, protože se společnost postaví proti. Taková situace znamená, že problém legalizace kanibalismu se nachází v nulovém stadiu „okna možností“ a podle Overtonovy teorie ji lze označit za »nemyslitelnou«1.

Model nám ukáže situaci, jak ono „nemyslitelné“ bude realizováno, projde-li všechny fáze „oken možností“.

TECHNOLOGIE

Ještě jednou opakuji, Overton popsal TECHNOLOGII, která umožňuje legalizovat jakoukoliv myšlenku včetně těch nejabsurdnějších. Vezměte, prosím, na vědomí, že nepředložil koncepci, ale pouze popsal spolehlivou technologii. Tedy takovou posloupnost činů, jejichž realizace povede k požadovanému cíli. Pozor! Tato technologie může být efektivní termonukleární zbraní ke zničení lidských společenství.

JDE TO BEZ JAKÝCHKOLIV POTÍŽÍ!

Téma kanibalismu je ve společnosti zatím ještě nepříjemné a zcela nepřijatelné. Uvažovat na toto téma není žádoucí ani v médiích, ani ve slušné společnosti. Zatím je to jev nemyslitelný, absurdní a zakázaný. Abychom uvedli do souladu s prvním pohyb Overtonova okna, je nutné přesunout téma kanibalismu z oblasti radikálního do oblasti možného. Vždyť máme svobodu slova, tak proč bychom nesměli pohovořit právě o kanibalismu?

Vše je dovoleno studovat a vše mohou vědci zkoumat: neexistují pro ně tabuizovaná témata. Existuje-li taková možnost, svolá se etnologické sympozium na téma »exotické rituály polynéských domorodců«. A pak se během něj bude diskutovat o historii tohoto tématu, budou uskutečněny pokusy představit si ho z vědeckého úhlu pohledu. Tím dostaneme o kanibalismu hodnověrné informace. Vidíte, ukázalo se, že o lidojedství lze hovořit věcně a přitom zůstávat v rámci vědecké slušnosti.

Overtonovo »okno« se tím posunulo. Znamená to, že se přezkoumání pozic ukázalo již zřetelně. Tímto je zajištěn posun od nepřijatelného negativního postoje společnosti ke vztahu mnohem pozitivnějšímu. Současně s pseudovědeckou debatou se musí bezpodmínečně objevit nějaké »společenství radikálních kanibalů«. Nevadí, bude-li aktivní pouze na internetu, neboť takových lidojedů si určitě všimnou a budou je citovat ve všech hlavních médiích.

Jedná se prostě o další možnost vyjádření. Zadruhé jsou takové omračující zrůdy se zvláštní genezí potřebné k vytvoření obrazu radikální hrozby. Oproti jinému strašáku - »fašistům, vyzývajícím spalovat na hranicích takové jako jsou oni« - budou »nedobrými kanibaly«. O hrozbách pohovoříme níže. Pro začátek stačí publikovat příběhy o tom, co si myslí o pojídání lidského masa britští vědci a nějaké lidské bestie s jinou úchylkou.

Výsledkem prvního posunu Overtonova „okna“ se stalo, že nepřijatelné téma bylo uvedeno do oběhu, tabu se desakralizovalo a jednoznačnost problému byla zbourána.

A PROČ BY NE?

V následujícím kroku se „okno“ posunuje dále a téma kanibalismu se přesunuje z radikální oblasti do oblasti možného.

V tomto stádiu pokračujeme v citacích vědců. Přece se nemůžeme odvracet od vědeckých znalostí o lidožroutech? Každý, kdo odmítne na toto téma diskutovat, musí být ocejchován jako svatoušek a pokrytec. Současně je nutné pro kanibaly vymyslet mírnější označení, aby se fašisté všeho druhu neodvažovali věšet na jinak myslící devianty nálepku »Ka«.

Pozor! Vytvoření eufemismu, tedy nahrazení nepříjemné skutečnosti výrazem jemnějším je velmi důležitý moment a pro legalizaci nemyslitelného nápadu je tato záměna nutná.

Pojem kanibalismus již neexistuje. Bude zaměněn třeba na »antropofagii«. (»Gay« nahradí slovo »homosexuál«, »Rom« slovo »Cikán«). Nicméně i tento výraz bude brzy ještě jednou nahrazen, neboť i toto označení bude považováno za urážlivé.

Cílem vymýšlení nových pojmů je odvést pozornost od podstaty problému, odtrhnout formu slova od jeho obsahu - a zbavit se tak svých ideologických odpůrců. Kanibalismus se změní na antropofagii, a poté třeba na antropofilii podobně jako zločinec mění příjmení a pas.

Souběžně s hrou na jména probíhá tvorba podpěrného precedentu - historického, mytologického, aktuálního nebo jen vymyšleného, co je však hlavní - legitimního. Bude objeven nebo vymyšlen jako »důkaz« toho, že antropofilie může být v podstatě uzákoněna.

„Vzpomínáte si na legendu o obětavé matce, jež napojila žízní umírající děti vlastní krví?“

„O historii antických bohů, kteří pojídali všechny po sobě, u Římanů to bylo přece normální!“

„Tím více u křesťanů nám blízkých je s antropofilií vše v naprostém pořádku! Dosud rituálně pijí krev a jí maso svého boha. Z toho přece křesťanskou církev neobviňujete?“

Hlavním úkolem bakchanálie této etapy je alespoň částečně vyloučit pojídání lidí z trestního postihu. Alespoň jednou v historickém okamžiku.

TAK JE TO POTŘEBA

Po poskytnutí legitimního precedentu se objevuje možnost posunout Overtonovo »okno« z oblasti možného do oblasti racionálního. Jedná se o třetí etapu. Na tomto místě je rozmělnění společného problému završeno.

„Touha je u lidí geneticky zakódována, spočívá v lidské podstatě“.

„Někdy je nezbytné sníst člověka, protože existují nepřekonatelné okolnosti“.

„Přece existují lidé, kteří si přejí, aby je snědli“.

„Antropofilové byli vyprovokováni!“

„Zakázané ovoce je vždy sladké“.

„Svobodný člověk má právo se rozhodnout, co má sníst“.

„Neskrývejte informace, ať každý ví, kdo je kdo - antropofil nebo antrofob“.

„Je vůbec na antropofilii něco škodlivého? Škodlivost není prokázána!“

V povědomí veřejnosti se uměle vytvoří, „bitevní pole“ a na obou stranách se nepochopitelným způsobem vynoří radikální příznivci a radikální odpůrci lidojedství.

Skutečné nepřátele, tj. normální lidi, kteří nechtějí být lhostejní k porušení tabu lidojedství, se snaží vměstnat mezi radikální strašáky a zapsat do radikálních nepřátel. Role těchto strašáků spočívá v aktivním vytváření obrazu šílených psychopatů - agresivních, fašizujících nepřátel antropofilie, vyzývajících spálit zaživa lidožrouty, Židy, komunisty a černochy. Přítomnost v médiích zajišťují všem vyjmenovaným kromě skutečných odpůrců legalizace.

Sami tzv. antropofilové zůstávají jakoby uvnitř hrozeb »oblasti intelektu a vědy«, odkud se vším patosem »zdravého rozumu a lidskosti« odsuzují »fašisty všeho druhu«. »Vědci« a novináři v této fázi dokazují, že se lidstvo v průběhu své historie čas od času pojídalo navzájem - a že je to tedy normální!

Nyní je možné téma antropofilie přesunout z oblasti racionální do kategorie populární. Overtonovo „okno“ se posunuje dále dopředu.

V DOBRÉM SMYSLU

Je nutné popularizaci kanibalismu podpořit populárním obsahem, vhodnými historickými a třeba i mytologickými osobnostmi a podle možností i současnými mediálními. Antropofilie masivně proniká do aktuálních zpráv a talkshow. Lidé jsou pojídáni v nových filmech, v textech písní a ve videoklipech.

Jeden z triků popularizace se nazývá „Rozhlédněte se kolem sebe!“

„Copak jste netušili, že jeden známý skladatel je... antropofil?“

„I jeden známý polský scénárista byl po celý život antropofilem a dokonce byl za to stíhán.“

„A kolik jich sedělo v blázinci! Kolik milionů vyhnali a zbavili občanství!... Mimochodem, jak se vám líbí nový klip Lady Gaga »Eat me, baby«?“

Propracované téma v této fázi uvádí v TOP a poté se nezávisle samoreprodukuje v masmédiích, showbyznysu a v politice. Další efektivní způsobe je vést o jádru problému aktivní a prázdné rozhovory na úrovni informačních operátorů (novinářů, vedoucích televizního vysílání, veřejných aktivistů...). Ti ovšem vyloučí z diskuze odborníky.

V okamžiku, kdy se už všichni začnou nudit a diskuse o daném problému zajde do slepé uličky, přichází vybraný profesionál a říká: „Pánové, ve skutečnosti je všechno úplně jinak. A nejde ani tak o to, ale o toto“ - a určuje mezitím směr a tendenci, která se řídí posunem „okna“. K ospravedlnění zastánců legalizace využívají zlidšťování zločinců pomocí formování jejich pozitivního obrazu, který nemá nic společného s charakteristikou zločince.

„Jsou to tvůrčí lidé. Snědl svou ženu. No a co?“

„Oni opravdu milují své oběti. Jíst, znamená milovat!“

„U antropofilů je zvýšené IQ, v ostatním dodržují přísnou morálku“.

„Antropofilové jsou sami obětí, jejich život je k tomu donutil“.

„Vychovali je tak...“ atd.

Takové vychytralosti jsou obsahem populárních talkshow.

„Budeme vám vyprávět tragický příběh lásky! Chtěl jí sníst! I ona chtěla totéž! Kdo jsme my, abychom je soudili? Možná je to láska? Kdo jste vy, abyste stáli na cestě lásce?!“

VLÁDNEME ZDE MY!

Posunujeme se k páté fázi pohybu Overtonova »okna«. Téma je připraveno na možnost přesunout ho z kategorie populární do sféry aktuální politiky.

Začíná příprava právního rámce. Lobistické skupiny se ve vládě konsolidují a vystupují ze stínu. Publikují sociologické průzkumy prokazující údajně vysoké procento zastánců legalizace kanibalismu. Politici začínají s pokusy veřejně se vyjádřit na téma zákonodárného ukotvení tématu. Do veřejného vědomí zavádějí nové dogma »zákaz pojídání lidí je zakázán«. Tohle je firemní specialita liberalismu - »Hate free« - tvrdý zákaz tabu, zákaz nápravy a varování před úchylkami vražednými pro společnost.

Společnost je během poslední fáze pohybu okna z kategorie »populární« do »aktuální politiky« zlomena. Nejaktivnější část bude ještě v kladení odporu proti zákonodárnému ukotvení ještě ne tak dávno nepředstavitelného pokračovat. Celkově je však společnost zlomena. Souhlasila s vlastní porážkou.

Parlament přijme zákony, změní (zničí) normy lidské existence, dále se toto téma nevyhnutelně dostane do škol a mateřských školek a to znamená, že následující pokolení obecně vyroste bez šance na přežití. Tak to bylo s legalizací homosexuality (nyní vyžadují, aby se nazývali „gayové“).

Před našimi zraky nyní Evropa začíná legalizovat incest, pedofilii a dětskou eutanazii!

(Poznámka: článek »Švédské prolomení Overtonova okna!« viz http://sw.gurroa.cz/zamy/zamy-68.php je jen dodatečným potvrzením Overtonovy myšlenky - aneb ve Švédsku již začali »vážně diskutovat« možnost pojídání lidských mrtvol...) Bohužel doopravdy!

JAK TECHNOLOGII ZNIČIT?

Nejsnáze se »okno« popsané Overtonem posunuje v tolerantní společnosti. Tedy ve společnosti, která nemá žádné ideály a v důsledku toho jasné rozdělení dobra a zla. Chtěli byste pohovořit o tom, že je vaše matka coura? Chcete o tom napsat do časopisu? Zazpívat píseň? A konec konců dokázat, že být courou je normální a dokonce nezbytné? Právě to je výše popsaná technologie. Opírá se o všedovolenost.

Neexistuje tabu.

Neexistuje nic svatého.

Neexistuje pojetí posvátnosti a samotná diskuse o ní je zakázána.

Všeho toho se nedostává. A čeho se dostává?

Existuje takzvaná „svoboda slova“, přeměněná na svobodu ztráty lidskosti. Před našimi zraky se postupně odstraňují rámce, ohraničující společnost od propasti sebezničení. Teď je již cesta otevřena.

Myslíš si, že sám nejsi schopen nic změnit?

Máš naprostou pravdu, člověk sám nemůže naprosto nic.

Osobně jsi však povinen zůstávat člověkem. Člověk je schopen najít řešení jakéhokoli problému.

Co nezmůže jeden, dokáží lidé, spojení společnou myšlenkou. Rozhlédněte se kolem sebe.

----------- Poznámky:

1 Poznámka: V době psaní tohoto článku ještě nemohlo být známo, že v roce 2019 začnou ve Švédsku s veřejnou propagací kanibalismu (!) a posunou Overtonovo okno o stupeň dál od »nemyslitelného«. Hanba Švédům!

Švédské prolomení Overtonova okna!

Světové zpravodajské servery přinesly 5.září 2019 šokující až neuvěřitelnou informaci, která popisuje obrazy a události z Kapitoly XXVIII Syndikátu, kanibalismus mezi přeživšími na povrchu planety Zemi poté, co dojde k exodu většiny populace planety celkem 3 cestami, nahoru na jiná planetární tělesa, dolů do podzemních měst a třetí, singularita a splynutí člověka s kybernetickým nosičem. Kapitola XXVIII je nepopsatelná, na Zemi nejde nic pěstovat, hydroponické farmy v podzemí jsou jen pro vyvolené v podzemních městech. V důsledku hladu se zbytky populace začínají pojídat.

První fáze začíná tím, že světové společenství legalizuje kanibalismus na mrtvolách, na tělech zemřelých, které by se měly spálit nebo pohřbít. Místo toto se jejich těla zpracují do podoby potravin. Nikdy by mě nenapadlo, že v roce 2019 uslyším a uvidím z mainstreamového média vědce, který zcela vážně a fundovaně bude obhajovat tuto první fázi XXVIII. kapitoly Syndikátu. A přesto k tomu došlo, na švédské televizi před pár dny.

Profesor Magnus Söderlund, profesor Stockholmské vysoké školy ekonomické

Profesor behaviorálních studií a šéf Centra spotřebitelského marketingu na Stockholmské vysoké ekonomické škole Magnus Söderlund poskytl švédské televizi TV4 rozhovor ve speciálním pořadu o kanibalismu, který podle jeho názoru může zachránit klima na této planetě. Pokud si myslíte, že je to nějaký vtip chorého mozku, tak jste na omylu. Jak se zdá, Švédsko dalo světu nejen mentálně postiženou Gretu Thunberg, ale dokonce i šíleného profesora z univerzity. Ten totiž v pořadu o kanibalismu vyzdvihoval pozitivní dopad na klima, pokud by se lidé naučili jíst své zemřelé. Snížila by se tím uhlíková stopa. V pořadu bylo argumentováno především tím, že odpor proti pojídání lidského masa je předsudek, ale v přírodě prý vidíme, že když je krize, tak zvířata požírají své mrtvé ze smečky, aby přežila. Záznam pořadu najdete v archivu na stránkách TV4.

https://www.youtube.com/watch?v=E_9zmIFr1F0

Konzumací mrtvol zemřelých lidí se prý podaří snížit emise skleníkových plynů na Zemi

Podle profesora krizi čelí celá planeta a tato krize nás prý donutí jíst své mrtvé, protože nic jiného nebude. Když se zvířata v krizi mohou krmit svými mrtvými ze stejného druhu, může to prý udělat i člověk, z biologického a výživového hlediska prý nejde o nic špatného. Lidé umírají a většina mrtvol je dnes spalována. To představuje obrovské emise CO^2, které si prý ani neumíme představit. Tolik energie na spálení jednoho těla je obrovské. Jedno tělo se spaluje v plynové peci obvykle 2 až 3 hodiny, podle hmotnosti, což produkuje obrovské emise CO^2.

Každý den umírají v západní civilizaci miliony osob a miliony jsou každý den spalovány tímto neekologickým způsobem. Pohřbívání do země naopak představuje ekonomický problém, protože ceny hrobů stoupají a v chudších oblastech lidé nemají peníze na hrob. Např. v Indii se to řeší tak, že kasta nejchudších lidí, tzv. nedotknutelných, pohřbívá své mrtvé do řeky Gangy. Mrtvoly tak celé dny plavou v řece, ve které se lidé koupají, nebo dokonce berou vodu.

John Podesta, bývalý šéf volební kampaně Hillary Clinton na fotografii ze svého domu. Na zdi je obraz s kanibaly.

Pokud by se místo spalování mrtvol anebo jejich pohřbívání do země použilo průmyslové využití těl mrtvých osob, pomohlo by to nejen klimatu, že by došlo k ukončení provozu většiny krematorií, ale navíc by to vyřešilo problém s otázkou hladu ve světě. Jedno tělo by se dalo zpracovat na maso a tkáně, které by se průmyslově upravily, aby nepřipomínaly lidské maso a lidé by tak měli co jíst. Celý problém s kanibalismem je prý jenom předsudek lidí se zpátečnickým myšlením. Mimochodem, pokud si vzpomínáte na kauzu Pizza Gate a náš článek, tak tam byla i jedna fotografie z domu Johna Podesty, šéfa volební kampaně Hillary Clinton, kde je na stěně obraz s tématikou konzumace člověka na jídelním stole.

Kanibalismus je součástí plánu globalistů na odlidštění bílé rasy, nestačí totiž bílou civilizaci smíchat s jinými rasami, je potřeba zajistit, aby se z lidí stala zvířata ve službách Baala

Marina Abramovič během kanibalistické performance, foto spojené s kauzou Pizza Gate.

Stejně tak umělkyně Marina Abramovič, která je s kauzou Pizza Gate spojena, měla v minulosti veřejnou kanibalistickou performanci, kde byl kanibalismus prezentován v podobě umění. Sami si článek o kauze Pizza Gate z roku 2016 znovu přečtěte, budete překvapeni, jak se procesy urychlují a nejednou všechno začíná zapadat do sebe jako součást zvráceného kanibalistického plánu proti Kristu, neboť ten, kdo pozře lidské maso, propadá ďáblu a je odsouzen mu sloužit. Přesně o to přitom jde v kabalistických rituálech a při uctívání Satana během černých mší, kterých se účastí nejvyšší politici a představitelé bank, korporací a nadnárodních skupin, během kterých se zasvěcují do služby Baalovi, velvyslanci Satana na Zemi, protipólu Ježíše Krista, který by vyslancem Boha na Zemi v lidské formě.

Jenže pozor, nejde o to, že by se nějaký profesor ze švédské vysoké školy zbláznil. Byla to totiž švédská televize, která tento extra pořad s ním připravila, včetně názorné grafiky částí lidského těla na vidličkách, jak mohli vidět diváci švédské televize. Takže to není nějaký omyl nebo náhodné povídání s excentrickým profesorem, ale je to přímo speciální pořad švédské televize, který měl za úkol posunout Overtonovské okno pohledu na kanibalismus od nemyslitelného pohledu na pohled diskutovatelný, o kterém lze diskutovat jako o variantě vyřešení potravinové krize a snížení emisí CO^2 na planetě. Už to není tudíž nemyslitelná věc, už to není tabu, Overtonovské okno bylo posunuto směrem k diskutovatelné možnosti a je pouze otázkou času, kdy tuto tématiku převezme i Česká televize. Uvidíte, že to nebude dlouho trvat.

Bláznivý dědek v televizi? Nikoliv! *RPečlivě připravený pořad všetně lidožroutské výzdoby!

Hollywood předpověděl proces globalistů na konzumaci lidí s předstihem 46 let ve filmu Soylent Green

Tento proces předpověděl již v roce 1973 americký dystopický film Soylent Green, ve kterém byli lidé používání jako výživa a strava pro populaci v době potravinové krize. Film sám o sobě není nijak zdařilým thrillerem, ale jeho téma doslova předpovědělo to, co se děje teď, kdy najednou vědci a profesoři vytahují kanibalistickou kartu a zdůvodňují to ochranou klimatu a dostupností potravy pro miliardy lidí. Proč pěstovat krávy a prasata, která generují skleníkové plyny, když můžeme konzumovat naše zemřelé. Tahle myšlenka v roce 1973 vypadala ve filmu Soylent Green jako sci-fi. Jenže uběhlo 46 let a najednou je to realita.

Magnus Söderlund v pořadu TV4 a o alternativní stravě s cílem omezení emisí na planetě.

Švédsko je laboratoří sionistické globalizace

Mnoho lidí si pořád myslí, že Greta Thunberg ze Švédska je nějaká celebrita, která se náhodou stala hlavní tváří boje proti emisím CO^2. Jenže, to je omyl. Nic se neděje náhodou. Švédsko je laboratoří globalistů, právě Švédsko jako první začalo již před 30 lety přijímat migranty z Afriky a přepisovat svoji populaci, v té době v Evropě nic takového organizovaně neběželo, ale ve Švédsku již ano. Právě proto posadili do lodičky postiženou Gretu Thunberg, protože její nepřítomný a stoický výraz v autistické tváři lidi děsí. A já se vás zeptám, švédský profesor z univerzity, který obhajuje kanibalismus s cílem ochrany klimatu, ten vás neděsí? A švédská televize, která připraví extra pořad o kanibalismu a jedení lidí, to vás neděsí?

Jeden z obrázků uniklých z komunikace Johna Podesty v kauze Pizza Gate.

Švédsko bylo vybráno jako laboratoř světových sionistů k implementaci tezí a zkušebních globalistických procesů na populaci. Ze Švédska se poznatky potom implementují do EU a do USA. Jak sami vidíte, plán světových sionistů na provedení autogenocidy bílé rasy je domyšlen do důsledku. Nestačí jim bílou civilizaci smíchat s jinými rasami, chtějí navíc lidi odlidštit, aby konzumací lidských těl propadli navěky Baalovi. Tohle, co zažíváme, to je genocida naší bílé civilizace a kultury. Ale tu genocidu neprovádí nějaký nepřítel zvenčí, tu genocidu řídí zevnitř bílí lidé ve službách Satanovy synagogy. V jejich službách jako Bílé Sonderkommando.

Švédský profesor behaviorálních studií prolomil tabu! Navrhl konzumovat mrtvoly lidí s cílem dosažení závazků na snížení emisí a zajištění potravy v dlouhodobě udržitelném rozvoji civilizace na planetě Zemi! Bezprecedentní posun Overtonovského okna od nemyslitelného nápadu k uvažované alternativě stravy s cílem omezení skleníkových emisí! (Viz článek »Overtonova okna« zde: http://sw.gurroa.cz/zamy/zamy-25.php ) Hollywoodský film »Soylent Green« se stává realitou! Globalisté chtějí nejprve zbavit bílého člověka rodiny, vlastní kultury, společenských norem a nakonec jej odlidštit, aby se stal kanibalem!

Inkluze

PAKO-

Představte si, že jste dvanáctiletej sráč a že jste se právě od Pepy z poslední lavice dozvěděli, že uslintanej Ivoš, co ho do školy vozí paní asistentka a co si smí jako jedinej honit péro pod lavicí, nesmí vidět hodinovej ciferník s ručičkama, jinak si rozbije hlavu o zeď. Co uděláte? Empiricky vyzkoušíte, jestli Pepa nekecal.

Paní učitelka zůstane v klidu, protože s koktejlem dvou diazepamů a tří panáků vidí vše růžově, a tak jí pohled na zakrvácenou Ivošovu hlavu nemůže rozházet. Ostatně má za sebou noční šichtu v Amazonu (aby měla na nájem), je ráda, že stojí na nohou. Vy jste se ale právě dozvěděli, že Pepa fakt nekecal, plánovaná písemka / výklad nové látky se odkládá z důvodu úklidu rozházených lavic, umytí zakrvácené podlahy a ošetření Ivoše.

Nemíním svým výplodem urážet autisty nebo jinak psychicky postižené lidi. Chápu, že je to tragédie jak pro ně, tak pro rodiče. Jen v tomto případě souhlasím s tím pánem, co bydlí dočasně na Hradčanech. Tedy s jeho výrokem, že stádo běží tak rychle, jak běží jeho nejslabší kus. Tedy bude-li ve stádu třídy jeden autista, dva debilové a tři imbecilové, těžko se bude třída plná puberťáků plně soustředit na výuku, když bude průběžně vyrušována hýkáním či neurotickými cuky jmenovaných a šepotem asistentek, které v dětském kolektivu vypadají poněkud nepatřičně.

Jsem proti inkluzi. A především proto, že mám v širší rodině příklad tělesně (sic!) postiženého mladíka, který na střední škole dostával od spolužáků takovou sodu, že si sám v sedmnácti našel specializované zařízení. Tam se mu plně věnovali odborníci, tam odmaturoval s vyznamenáním a jeho vrstevníci zatím dospěli, tudíž už nemají potřebu dělat si srandu z jeho postižení. Byl tam ochráněn před útoky blbečků a dospěl v sebevědomého jedince. Nyní dokončuje vysokou školu a chystá se stát plnohodnotným daňovým poplatníkem, neboť si vybral ke studiu obor užitečnější než je kulturní antropologie.

Co uděláte jako rodič dítěte, u nějž předpokládáte, nebo jste měřením potvrdili vyšší IQ? Necháte ho v inkluzivní třídě, aby z něj byl po dvanácti letech docházky další kus přivázanej k rukojeti rudlu ve velkoskladu? Kdepak. Budete hledat školu bez inkluze. A budete platit. A vo tom to je.

Doposud měly soukromé školy statut úschovny blbečků, kteří neměli na to studovat normální školu. Různé hokejky či kopačky bez jakékoli motivace si pohodlně studovaly deset patnáct let, než se dokopaly k titulu Maturant. Mezitím plácaly do puku či pumlíče bez perspektivy toho, že by své vzdělání v budoucnu jakkoli uplatnili. Nemylte se, studovaly i za naše peníze, neboť i soukromé školy mají nárok na státní dotace.

Současný omyl zvaný inkluze však nadělá z těchto škol pro blbečky školy elitní. Rodiče si rádi připlatí za to, aby jejich dítě studovalo v nepokřivených podmínkách, edukováno dobře placenými kantory, s perspektivou bezpečně zvládnuté maturity, potažmo úspěchu i na vysokých školách technického směru.

Demontáž státního školství probíhá nenápadně celých pětadvacet let. Plat směšný až k pláči, ztráta možnosti jakkoli postihovat provokující sráče odehnaly ze škol všechny chlapy, a ze zbylých kantorek si malí (děti) i velcí (jejich rodiče) zmrdi udělali lovnou zvěř a terč posměchu. Kdo by chtěl dneska něco jako kantora dělat?

Vraťme se k našemu Ivošovi. Neznám takového, je to kompilát dvou osob, které jsem v životě opravdu potkal. Ivoš bude chodit tedy mezi „nás normální puboše“, kteří na něj budeme z vysoka ..., protože si s ním stejně nemáme o čem povídat. Nechápe vtipy, nesmíme ho vzít na náměstí, protože na radnici maj hodiny, nehraje fotbal, protože ho nechápe, jedinej, kdo se s ním baví, je ta rychlovykvašená asistentka s tříměsíčním kurzem. Bude ve větší izolaci než v ústavu, kde dosud byl (nebo kam ho po škole odvezou), s naprosto stejnou šancí zapojit se do normálního života, jakou měl před inkluzí.

A tak mě jen napadá Donutilův výkřik v roli lampasáka: „A komu si myslíte, že tím prospějete?!?“

10. 09. 2017 Pako-

Poznámka SW: Při památce mého otce, učitele, naprosto souhlasím. Můj táta byl stejného názoru, když mi vysvětloval, proč se na větší střední škole nedělí třídy na a,b,c podle abecedy, ale podle úspěšnosti v učení. 6.a byla elita, 6.b průměr a 6.c měla ve třídě tři repetenty, kteří v této třídě školu končili, neboť byli starší než ostatní. Měli tam chodit, ale nechodili, i tři Cikáni, kteří na školu házeli bobek úplně. Kdo chce kam...

Inkluze není omyl, ale zločin!

Germáni věděli, jak Čechy zlikvidovat: zrušením vysokých škol! Tihle grázlíci dělají degradováním škol totéž.

Multikulti lékaři

Vladislav Rogozov, 2015

Multikulti lékařky - vzbuzují důvěru nebo nedůvěru?

chraň nás před nimi Alláh!

Vladislav Rogozov, 2015

Islámský šátek v otevřené ráně pacienta! Co nás čeká v českých nemocnicích? Kdy má přestávku na modlitbu váš obvoďák? Už brzy legitimní otázka výběru (a kulturní příslušnosti) vašeho ošetřujícího lékaře!

Článek je z blogu Vladislava Rogozova, který nasbíral zkušenosti s »muslimizací« zdravotnictví ve Velké Británii. Článek by měl získat větší publicitu (proto je i tady), nicméně je to čtení pouze pro osoby se silnějším žaludkem, protože mnozí z nás si určitě nemyslí, že je jednoho dne nechají arabští lékaři na operačním stole a odskočí si na hodinku do modlitebny na druhém konci města, zatímco jste v narkóze...

Islamizace Evropy je proces nezadržitelný a zřejmě i nezvratný. Všichni, kdo tvrdí, že se nejedná o střet kultur (civilizací), nejsou upřímní k sobě ani ke svému okolí. Česká republika stále patří k několika málo zemím Evropy, kam se tento problém zatím v plné míře nedostal. Máme tak možná jedinečnou šanci vyvarovat se vývoje, s nímž si už nevědí rady naši západní sousedé. Vezměme si proto z nich odstrašující příklad. Pokud nebudeme hodnoty, jež tvoří základ naší civilizace bránit, přijdeme o ně. Tolerance nemůže být absolutní. Pokud tolerance toleruje netoleranci, jde o sebedestrukční mechanismus. (Viz můj článek na toto téma.) Má-li naše civilizace přežít, musíme své hodnoty vymezovat a chránit proti všem ideologiím, které je nerespektují a/nebo dokonce nenávidí.

Muslimští operatéři během Ramadánu.

Nad operačním stolem s pacientem

přijde malé občerstvení vhod…

Nejsem odborníkem na islamizaci a nebudu se pouštět do podrobného rozboru současného stavu. Zároveň se mi tento problém jeví natolik závažný (a za dobu mého angažmá v Británii se situace neustále zhoršuje), že považuji za nutnost zveřejnit některé osobní zkušenosti, které problém charakterizují.

Uvedu příklad z nedávné doby. Přišel jsem na operační sál, kde jsem potkal chirurga, ženu zahalenou v muslimském šátku. Nikdy jsme předtím spolu na sále nespolupracovali, to však samozřejmě nebyl žádný problém a všechny přípravy na operaci probíhaly normálně. Až do okamžiku, kdy bylo zřejmé, že chirurgyně je odhodlána operovat se šátkem ponechaným na hlavě. Okamžitě jsem provoz sálu zastavil a požádal ji, aby šátek odložila a nahradila ho předepsanou pokrývkou hlavy, argumentoval jsem přitom platnými předpisy pro ustrojení členů operačního týmu.

Po dlouhé diskusi, vedené s respektem, slušností a věcnou argumentací, chirurgyně tento požadavek stále odmítala, šátek si na hlavě ponechala a operační sál uraženě opustila. Podařilo se nám následně najít jiného chirurga, který operaci provedl, takže kromě zdržení nedošlo k omezení zájmů pacienta. Po skončení operačního dne za mnou přišli ostatní členové operačního týmu a (polohlasem a při zavřených dveřích) se dělili o své dlouhotrvající obavy z ohrožení bezpečnosti pacientů (infekce), protože zmíněná chirurgyně operovala vždy v tomtéž šátku, navíc často potřísněném krví z předcházejících operací. Nikdo se však neodvážil na tento problém upozornit, protože se obávali nařčení z netolerantnosti nebo rasismu.

Na základě této příhody je možné vyjmenovat několik znepokojivých bodů, které nutí k zamyšlení.

Za prvé: Byl jsem svědkem toho, kdy osobní náboženské potřeby byly upřednostněny před bezpečností a zájmem pacientů a před profesionálními povinnostmi. Náboženské dogma muslimové upřednostnili před kritickým myšlením a respektem k platným pravidlům.

Za druhé: Neméně znepokojivé bylo zjištění, že se ostatní zdravotníci dlouho báli na problém upozornit, protože se obávali postihu (brzy se ukázalo, že právem!).

Za třetí: Nejednalo se o izolovaný případ. Jiné chirurgyni se před časem stalo, že jí špinavý muslimský šátek spadl přímo do operační rány.

Z vlastního okolí vím i o případech, kdy anesteziologové ponechali pacienty bez dozoru uprostřed probíhající operace, protože se vytratili k modlitbám (došlo k přímému ohrožení bezpečnosti pacienta, nedošlo však k následnému rozvázání pracovního poměru s dotyčnými lékaři, ačkoliv hrubě porušili své povinnosti). Od kolegů z menších okolních nemocnic jsem se také dozvěděl, že není výjimkou, kdy muslimští chirurgové přeruší operaci, aby se mohli jít pomodlit.

Za čtvrté: Toto všechno se neudálo kdesi na Blízkém východě nebo ve středověku, toto všechno se děje ve Velké Británii na počátku jednadvacátého století.

Svoboda vyznání patří k základním lidským právům. Úcta k víře člověka tvoří jednu ze základních hodnot, která však není absolutní (protože již nežijeme ve společnosti religiózní) a tvoří součást celkového respektu k lidské bytosti, svobodě jedince a jeho právům. Před několika staletími prošla evropská civilizace procesem (humanismus, osvícenství), ve kterém se středověká religiózní společnost založená na respektu k náboženskému dogmatu přetransformovala na moderní společnost založenou na úctě k jednotlivému člověku, lidství, síle rozumu a poznání.

Paní doktorka…

Nebudou se jí vaše děti bát,

až k ní s nimi půjdete na pediatrii?

Z globálního pohledu společnost založená na demokratických hodnotách, úctě k člověku, jeho svobodě a rovnoprávnosti vedla k nebývalému rozvoji ve všech oblastech lidské civilizace a vytvořila prostředí, vyznačující se prosperitou, stabilitou a bezpečností. Proto je naše rozvinutá demokratická civilizace tolik přitažlivá pro lidi z jiných částí světa, kde jsou tyto hodnoty potlačovány nebo schází. Když však někdo přichází do hostitelského prostředí, měl by respektovat pravidla, která v tomto prostředí platí a která ho pomohla vybudovat. Prosperita a bezpečnost nevznikly na základě koloniální exploatace, ale na základě respektu k základním demokratickým a lidským hodnotám, které musely být často tvrdě bráněny za cenu životů miliónů lidí. Historie všech »-ismů« nám poskytuje řadu příkladů toho, co se stane, pokud dojde k potlačení svobody, demokracie a práv člověka.

Nově příchozí nebudou mít potřebu ctít hodnoty, na nichž je naše civilizace založená, pokud je nebudeme ctít a bránit my sami. Jestliže se zdravotníci ve vyspělé zemi bojí upozornit na ohrožení bezpečnosti pacienta z důvodu nařčení z rasismu, potom je to příklad absurdnosti existující podoby multikulturalismu a zároveň příklad pokroucení a zastření hodnot, které tvoří základ naší civilizace. Politická korektnost dávno pozbyla svůj původní smysl a bez zpětnovazebné kontroly přebujela v cenzuru, omezující svobodu projevu. Ohrožení svobody nemusí mít vždy podobu epického střetu, může přijít potichu, plíživě, pokud sami nebudeme schopni a ochotni své hodnoty rozpoznávat a bránit.

Vyvarujme se proto vývoje, jakého jsme nyní svědky ve Velké Británii a jiných západních zemích. Velmi rád bych se mýlil, ale islamizace Velké Británie zatím nepřinesla žádná pozitiva. Koncept multikulturalismu zcela selhal. Základní otázkou totiž zůstává, nakolik je kultura, založená na absolutním respektování náboženských dogmat, schopna asimilace se společností založenou na respektu k demokracii, právům člověka a kritickému rozumu. Velmi mnoho lidí ve Velké Británii je značně nespokojeno s vývojem, který v této zemi nastal. Vůbec přitom nejde o změnu barvy pleti populace, ale o změnu hodnot, kterou s sebou masová imigrace z určitých částí světa přináší.

Když si muslimský lékař během operace odskočí *R pomodlit (pacienta ponechá Alláhovi),*Rmůžete si jít stěžovat leda tak na lampárnu.*RModlitby mají přednost i před pacientem…

Výjimkou tak třeba není plošná propagace islámu již v mateřských školkách, segregace chlapců a dívek ve státních školách, požadavky na zakládání mešit v nemocnicích, či halal jídlo ve školách a nemocnicích pro všechny bez rozdílu (vše jsem viděl na vlastní oči). Mnoho rodilých Angličanů se cítí podvedeno, říkají, že jim jejich země a jejich hodnoty byly neregulovanou imigrací ukradeny. To však není úplně přesné, oni sami si je nechali vzít. Ne tím, že jako otevřená společnost podporovali imigraci, ale tím, že dostatečně nebránili své vlastní hodnoty.

Jen velmi pozvolna se třeba dostávají na světlo otřesné případy tisíců (a zřejmě mnohem více) znásilněných bílých anglických dětí pouličními pákistánskými gangy (Rochdale, Rotherham a další). Policie tyto případy často ani nevyšetřovala, dokumentace se ztrácela - britská policie se totiž bála nařčení z rasismu. V mnoha anglických městech proto rodiče ze strachu ani nedovolují dětem bez doprovodu vůbec vyjít na ulici. Podobných příkladů by se dalo bohužel uvést mnoho. S těmito problémy Británii nikdo nepomůže. A cesta zpět již není. Musíme si zvyknout na fakt, že Británie (stejně jako řada dalších evropských zemí) se stala zemí se silnou (a stále sílící) islamizací společnosti. Došlo k tomu tiše a téměř nepozorovaně, za pasívní účasti většinové společnosti. Jak se vůbec mohlo stát, že kolébka moderní civilizace neumí ochránit své vlastní ulice před znásilňováním dětí, že země, která zásadně přispěla k porážce fašismu a komunismu nyní produkuje džihádisty uřezávající hlavy?

Ať je nám podobný vývoj varováním. Když své hodnoty nebudeme bránit, přijdeme o ně. Tolerance nemůže být absolutní. Pokud tolerance toleruje netoleranci, jde o sebedestrukční mechanismus. Má-li naše civilizace přežít, musíme své hodnoty vymezovat a chránit proti ideologiím, které je nerespektují a/nebo nenávidí. A měli bychom to udělat dříve, než dosáhneme stavu, odkud už není návratu.

© Vladislav Rogozov - 2015

Dodatek:

Uvědomělý český udavač Jan Čulík,

šéfredaktor a vydavatel internetových novin Britské listy, udal Vladislava Rogozova ze »zločinu nenávisti k muslimům«.

Ředitelství nemocnice, místo aby vyšetřilo případy jasného zanedbání služebních povinností náboženských lajdáků, českého lékaře Rogozova na hodinu vyhodilo, protože na to upozorňoval.

Máme tedy i své české udavače a české oběti udání!

Výborně, práskači Čulíku!

Britské listy vede udavač! Vivat!

Jak to zpíval Karel Kryl?

I naše generace má svoje kajícníky, a fízly z honorace, a vlastní mučedníky...

Chce se mi zvracet, velebnosti...

Co se na nás hrne

aneb noční můra moderní Evropy

Irina Bergset, která se stala obětí Norské mafie, ve svém interview v novinách „Zítra“ hovoří o „světlé budoucnosti“ Evropanů, kteří do tohoto procesu chtějí zapojit i Rusko: „V Norsku jsou praktikovány národní tradice, postavené na intimních hrách s dětmi: s chlapci i dívkami, páchané vlastními příbuznými, s jejich následným propůjčováním svým sousedům“.

»ZÍTRA«: Irino, řekněte nám, jak jste se dostala do Norska a jak na vás tato země zapůsobila?

Irina BERGSET: V roce 2005 jsem se v Moskvě vdala za Nora. Mému synovi bylo tehdy 7 let. Odešli jsme žít do Norska, do komuny Aurskog-Hegland, obec Aurskog. Tehdy jsem ještě nevěděla, že před padesáti lety bylo Norsko zemí, kterou bylo možné srovnávat s civilizací v zemích ve střední Africe.

V roce 1905 se Norsko stalo nezávislým nejen od Dánska, ale i od Švédska. Tak jako tento stát byl státem nevolníků, tak jím i zůstal a navíc jeho velitele občané nikdy neviděli. Platili pouze příspěvky. Rozvoj kultury neexistoval. Obyvatelé hovořili někde Dánsky, jinde Švédsky, tedy jazyky vykořisťovatelů. Později se tyto jazyky smísily a vytvořily jeden umělý, jazyk nazývaný bokmál. Ale i dnes každá rodina v Norsku hovoří svým vlastním dialektem. Do dnešní doby neexistuje v Norsku žádný státní jazykový standard.

Bylo by možné říci, že se tento stát teprve teď formuje, kdyby nevznikl opačný proces. Norská společnost morálně rychle degraduje tím, že kopíruje americké zákony a pořádky.

Naftu tam našli už před 50 lety. Je jasné, že stát, který nevlastnil nauku o kultuře, nemohl mít ani technologie na dobývání nafty z moře - Norsko využilo zahraniční naučně-technologickou pomoc.

Tohle všechno jsem zjistila až potom. Když jsem opouštěla Rusko, věděla jsem jenom, že v Norsku je velmi vysoká životní úroveň na světě.

Nehledě na to, že jsem zakončila novinářskou fakultu MGU a jsem kandidátkou filologických nauk, Norsko neuznalo moje vzdělání.

Nabídli mi práci učitelky v sousední komunitě v novém typu venkovské školy - progresívní čínský model nazývaný »Riddersand«, co v převodu znamená »škola rytířů«. Norské školství vypadá ve srovnání s naším ruským systémem jako škola pro mentálně zaostalé. Od 1. do 7. třídy je základní škola. Úkolem státního programu je naučit děti do 13 let abecedu a číst - číst ceny v obchodech. Nahlas ve třídě číst nelze, protože je to považováno za »ostudu«. Odborný učitel vyvádí dítě na chodbu a pouze tam poslouchá, jak čte, aby nedošlo k jeho zostuzení. Učitel má právo probrat s dětmi dva matematické příklady za den, když děti nejsou schopny pochopit látku, během tří dnů se ještě pokouší jim probírané vysvětlit. Domácí úkol na týden je pět nebo osm anglických slov pro diskrétnost dítěte.

Norská škola je dostatečný příklad degradace vzdělávání. Literatura tam není, historie není, fyzika není, chemie není, zeměpis není. Je tam přírodověda, která se jmenuje »obzor«. Děti se tam učí okolní svět v obecných rysech. Vědí, co byla druhá světová válka. Ostatní podrobnosti se prohlašují za psychické násilí proti dítěti.

Nejbohatší stát světa nedává dětem ve škole ani ve školce jíst. Přesněji je to tak, že dávají nějakou hmotu pod názvem »tomatová polévka« ze sáčku a to jen jednou týdně. Je to tak, ve státních i soukromých školkách je jídlo pouze jednou za týden!

Můj starší syn se učil v Rusku v obyčejné škole. Proto se v Norsku stal z něho génius. Do 7. třídy se nepotřeboval učit. Ve školách visí oznámení typu:

„Jestliže tě rodiče nutí dělat úkoly, zavolej nám. My ti pomůžeme zbavit se takových rodičů.“

Jediným způsobem jak si trénovat paměť se pro syna stalo piano. Já jsem mu jen říkala: „Jen se někde zmiň o tom, jakou máš náročnou mámu...“

S medicínou je to v Norsku katastrofa! Potřebovali jsme vyříznout znaménko - Saša má nyní šrám dlouhý 5 cm, prostě ho tam rozřezali nožem. Chirurg z Osla s dvacetiletou praxí, ke kterému jsme čekali více než 7 měsíců, odvedl svoji práci jako vesnický veterinář. Je třeba podotknout, že doktoři v Norsku nejsou. Na to je třeba se učit na univerzitě a Norové toho nejsou schopní. Proto hledají doktory po celé západní Evropě.

Měli jsme štěstí, že znaménko nevyřezávala naše místní vesnická doktorka v Borklangenu. To byla dáma z východního Německa. Řekla nám na rovinu: „Víte, nikdy jsem to nedělala. Pracovala jsem v Německu v pojišťovně. Fungovalo to tam takto: když si někdo zlomil nohu, přijela jsem a říkala: ano, noha je zlomená“. Potom ještě dodala: „Ale nebojte se, já to zvládnu...“.

Pak před naším zrakem otevřela lékařský deník a řekla: „Tak, zde stojí: namočte vatu v lihu a potřete postižené místo...“. Samozřejmě jsem vzala syna do náručí a odešla jsem...

»ZÍTRA«: Celá tato »místní paleta« může vytvořit nějaké nepříjemné pocity, ale z určitého momentu se váš život v Norsku stal prostě nesnesitelný. Proč?

Irina BERGSET: K neštěstí došlo po šesti letech mého života v Norsku. Nic jsem nevěděla o jejich systému »Barnevern«. Žila jsem svými starostmi: práce, dům, rodina... Žila jsem tam a jen málo jsem pronikala do státního mechanismu této země, do které jsem se přestěhovala. Slyšela jsem, že někomu sebrali děti, ale já jsem přece byla normální matka!

S mužem jsem se rozvedla za tři roky společného života. Vzala jsem si úvěr v bance a koupila byt, začala jsem žít normálním životem, nikdy jsem nebyla sociálním klientem: pracovala jsem, dětem jsem věnovala dostatečné množství času. Děti byly jen se mnou. Když otec urážel mého syna z prvního manželství, řekla jsem, že žádná setkání s ním více nebudou.

S dětmi měl ale povinnost se scházet. Já jsem si jen hlídala, jak jsem mohla, aby u otce nenocovaly - byla tam možnost, že je bude bít. Ale školka a jiné státní úřady na mně vyvíjely tlak, abych dítě otci dávala. Malý syn proto zůstával u otce zpočátku po dvě hodiny v sobotu nebo v neděli. Ale naposledy u něho strávil skoro týden, dítě však dostalo horečku poté, co ho odvezl ve třicetistupňovém mrazu k příbuzným do Trondheimu.

7. března 2011 jsem šla na policii v obci Bjorlelangen, protože mi můj malý syn řekl, že mu tety a strejdové, příbuzní jeho táty, dělali bolest v ústech a v zadečku. Vyprávěl o věcech, kterým jsem nemohla ani uvěřit.

V Norsku je národní tradice, související s intimními hrami s dětmi: s hochy i dívkami, páchané jejich vlastními příbuznými s následným propůjčováním sousedům. Uvěřit tomuto deliriu nebo peklu jsem prostě nemohla. Napsala jsem hlášení na policii.

8. března nás předvolali na službu péče o děti Barnevern. Vyslýchání trvalo šest hodin. Byla jsem tam pouze já a moje dvě děti.

Mají tam exemplární systém ochrany dětí, vytvořený na pohled, že se perou s incestem. Potom jsem pochopila, že centrály Barnevern, které jsou v každé vesnici, jsou potřebné pouze proto, aby odhalily dítě, které se prořekne na nepoddajnou mámu nebo otce a zkrátka je od sebe izolují, potrestají je. Z novin jsem se dozvěděla o případu, kdy sedmi nebo osmiletou dívku soud odsoudil k náhradě soudních výloh a vyplacení kompenzace násilníkovi na jeho pobyt ve vězení.

V Norsku je všechno převráceno vzhůru nohama. Pedofilie se tam nepovažuje ani jako přestupek.

Toho 8. března 2011 mi poprvé odebrali dvě děti.

K odebrání dochází tak: dítě se nevrátí ze školky nebo ze školy, prakticky je ukradené, zmizne. To proto, že je před vámi schované na tajné adrese.

Ten den mi řekli: „Pochopte, nastala nepříjemná situace, hovoříte o násilí k dítěti. Potřebujeme, aby vás prohlédl doktor a řekl nám, jestli jste v pořádku“.

Neprotestovala jsem. Poliklinika se nacházela 10 minut cesty autem. Zaměstnankyně Barnevern mně posadila do auta se slovy: „Pomůžeme vám, pohrajeme si s vašimi dětmi“. Děti nezůstaly jen někde, ale na službě ochrany dětí. Nyní ale rozumím tomu, co nebylo správné. Když jsem dojela na polikliniku, starší syn Saša, kterému bylo tehdy 13 let, mi zavolal a řekl: „Mami, odvážejí nás k přijímací rodině“.

Byla jsem ve vzdálenosti 10 km od dětí, které byly odváženy na tajnou adresu. Podle zdejšího zákona tu děti odnímají aniž by někdo dal vědět dopředu a bez papírování. Jediné, co jsem tehdy mohla, bylo vzpamatovat se. Plakat je v Norsku zakázáno, to se počítá jako nemoc a Barnevern tím může člověka poslat na nucenou psychiatrii.

Zdá se, že v Norsku existuje státní plán, kvóta na odebírání dětí rodičům. Pečovatelské orgány se dokonce předhánějí v jeho splnění. Grafy a diagramy se publikují každý kvartál - kolik dětí v jaké oblasti odebrali.

Nedávno se ke mně dostal dokument, zpráva ze Švédska. Je to doklad o odebírání dětí z rodin ve Švédsku a sousedních skandinávských zemích. Řeč je o zvláštním fenoménu. Píše se v něm, že ve Švédsku bylo od rodičů odebráno 300 000 dětí. Pak je to ale o celém ukradeném pokrevním pokolení rodičům! Vědci, kriminalisté, právníci, advokáti - lidé s tradičními hodnotami, kteří ještě pamatují, co ve Švédsku znamenala rodina - se tomu diví. Říkají, že se děje něco nekalého. Jde tu o státní pohromu rodin.

Odborníci hovoří o cifře 10 000 korun na den. Takovou sumu dostává nová rodina za jedno přijaté dítě, tedy jakékoliv dítě. Soukromý agent organizace Barnevern dostává za zničení takového rodinného hnízda obrovské prémie, vlastně je zaplacen za krádež potomka.

Takhle to chodí ve všech skandinávských státech.

Kromě toho si rodič příjemce může vybírat děti jako na rynku. Například se vám zalíbila jedna ruská, modrooká dívka a vy jste se rozhodli, že chcete právě ji. Potřebujete proto jen zavolat do Barnevern a říci: „Jsem připravena, mám nevelký pokoj pro dítě...“ Potom nahlásíte jméno. Právě toto dítě vám přivezou. Takže na začátku se najdou „pěstouni“ a až potom se u pokrevních rodičů odebírá dítě „podle objednávky“.

Norští ochránci práv bojují s všemohoucím sankčním systémem Barnevern. Opravdu se domnívají, že je to korupční systém na obchodování s dětmi. 3. května 2015 organizovali v Norsku postižení Barneverem protest proti násilnému rozdělování rodičů a dětí státem v Norsku. V žebříčku krádeží dětí rodičům je Norsko první na celé planetě, rozdělování rodičů a dětí je tu totiž státní projekt. Nadpis v norských novinách: „Jedna pětina dětí v Norsku je už zachráněna od rodičů“. Jedna pětina z jednoho milionu všech dětí v tomto státě je dvě stě tisíc „zachráněných“ a nyní žijících ne doma, nýbrž v »azylech«.

Příspěvky na azyly dětí v Norsku činí průměrně dvanáct milionů rublů za rok. Pokud z dítěte uděláte invalidu, dostáváte ještě více prostředků a dotací. Čím více ublížení, tím výhodnější azyl, který není ničím jiným, než vězením rodinného typu.

Ze statistiky publikované v novinách v Norsku jsou z každých deseti novorozených dětí pouze dvě děti od samotných Norů, osm z těch deseti rodí migranti. Migranti Norsku zajišťují zdravou populaci, protože nepraktikují manželství blízkých příbuzných. Nejvíce ze všech dětí se dostalo do Barnevern od ruských rodičů. To znamená, že ruské děti jsou odebírány v první řadě. Prakticky všechny děti narozené jednomu nebo dvěma ruským rodičům se dostávají do spisku Barnevern a jsou v riskantní skupině. Jsou adepty na odebrání „číslo jedna“.

»ZÍTRA«: Když je odebíráno dítě, co s tím mohou udělat rodiče?

Irina BERGSET: Skoro každý měsíc v Norsku končí život sebevraždou jedna ruská žena. Protože když k vám přijdou a odeberou vám dítě, jste bezbranní, jeden na jednoho - vy proti systému. Když vám říkají: „Nepřipravuješ omeletu podle Norského receptu. Nutíš dítě mýt si ruce. Kulháš, nemůžeš tedy sedět na pískovišti s dítětem. To znamená, že jsi špatná máma, proto vám dítě odebereme!“

Systém ochrany dětí v Norsku je postaven na presumpci viny rodičů. Rodič je vinen vědomě. Na rodiče se vytahuje moře lží. Všechno se začíná z prostého obvinění: „Vy chcete odjet do Ruska“. A vy si tohle nemůžete obhájit, protože máte v Rusku příbuzné. Nebo: „Vy chcete zabít své děti“. To proto, že Rusové rádi říkají: „Já tě snad zabiju!“

Neustále vás staví do situace, kdy se musíte obhajovat. A přitom chápete, že obhájit se je nemožné. Jeden člověk nezastaví norský státní stroj postavený na báječných bonusech advokátům, vychovatelům, soudcům, psychologům, psychiatrům, pěstounům, odborníkům a dalším... Prémie se vyplácejí za každého modrookého prcka. Nemáte žádnou šanci zachránit svého syna nebo dceru od norského azylu. Prošla jsem všemi instancemi norských soudů. Zasažené je tam všechno, všude je korupce. Děti jsou pro ně zboží. Nevracejí se.

Všechny materiály ruského tisku o mých dětech byly přeloženy advokátem Barnevern a použili je jako obvinění u soudu. „Ona je blázen, ona chrání své dítě v tisku!“ Na Západě není svoboda tisku ve vztahu k dětem. Apelovat na společnost není možné. Mají tam zákon o ochraně soukromí, který aktivně proráží nyní i v Rusku.

»ZÍTRA«: Vyrozuměla jste, že současný aktivní systém zničení rodiny v severní Evropě podporuje sexuální násilí na dětech. Jak funguje tento mechanizmus?

Irina BERGSET: Ministerstvo mládeže v Norsku by se mohlo »doslovně« nazývat ministerstvem mládeže a rovnoprávnosti všech forem sexuální rozmanitosti. Sexuální menšiny v Norsku, to už prostě nejsou menšiny. Vlastně to vypadá tak, že co je normální, to je v menšině... Svobodně dostupné jsou materiály sociologů, které dokládají: k r. 2050 bude Norsko na 90 % homosexuálním státem. Co se rozumí pod slovem »homo«, je nám těžké si představit. Říká se, že naše ruské představy o »gayích« a »lesbičkách«, to už je minulost. Na západě je legalizováno jako minimum třicet druhů netradičního manželství. »Předním« státem na této úrovni je Norsko, tam je »muž« a »žena« dožívajícím pojmem. A ne jen tak náhodou není možno v Norsku bránit dítě, narozené v klasické rodině.

Zdálo by se, že se vás to netýká. Říkáte si: »Ať si dělají, co chtějí! Proč by se to mělo týkat mně a mých dětí?« Dříve jsem také takto přemýšlela, neboť jsem byla v úplné nevědomosti ohledně toho, že v celé Evropě existují sexuální standardy, které vládnou výchově dětí podle určitého klíče. Toto nařízení je závazné pro všechny země, které podepsaly dohodu o změně, kterou se nyní lobuje o přijetí i v Rusku. Tam je přímo napsáno, že rodiče jsou povinni spolu s mediky a dětskými vychovateli učit maličké děti »různým druhům lásky«. Speciální rozdělení tohoto celoevropského sexuálního standardu oznamuje, proč mají učit evropské děti masturbovat rodiče a vychovatelé ve školkách již do čtyřech let a v žádném případě ne později (tyto povinnosti už na sebe Rusko přijalo - pozn. redakce). Pro vás, skalní Rusy, je to velmi užitečná informace. Na str. 46 vzpomínaného dokumentu se píše, že novorozenec musí poznat svoji »pohlavní identitu«. Přikázanou sexuální osvětou je nutné už v době porodu zjistit, kdo to vlastně je: gay, lesbička, bisexuál, transsexuál nebo transvestita. A protože jsou z rovnoprávnosti pohlaví vyňata slova »muž« a »žena«, závěr si udělejte sami. Pokud si vaše dítě »pohlaví« nevybere, tak mu v tom pomůže všemohoucí norská Barnevern nebo finská Lastensuoelu, německá Jugendamt atd.

Norsko je snad první země na světě, která vytvořila výzkumný institut na univerzitě v Oslo, která sleduje sebevraždy dětí od 0 do 7 let. S celkovým pohledem na obyvatele je to velmi podivné. Jak může být novorozenec vůbec schopný ukončit život? Ale z pohledu místní Barnevern je to samozřejmé.

Jestliže děti po sadistických orgiích skutečně umírají, je možné oficiálně to svést na »sebevraždu«.

»ZÍTRA«: Irino, zkusme se vrátit k vaší osobní historii...

Irina BERGSET: Sebrali mi děti podruhé 30. března 2011. U dveří zazvonili dva policisté a dva zaměstnanci Barnevern. Otevřela jsem dveře na řetízek, podívala jsem se. Policisté div neměli v rukách revolvery, přijel dokonce i sám náčelník Borklangenské policie a řekl: „My jsme přišli pro vaše děti“. Zavolala jsem advokátce, ale ta mi řekla: „Ano, podle zákona v Norsku jste povinna děti předat. V případě, že se budete protivit, děti stejně vezmou s sebou, ale vy je už nikdy více neuvidíte. Musíte jim děti dát a zítra vám vysvětlí, co se děje...“ Děti si vzali hned, ani mi je nenechali převléct a ani mi při tom neukázali žádný dokument, žádné rozhodnutí. Po tomto procese jsem zůstala v šoku: nyní jsem musela dokázat, že jsem - dobrá matka.

V norských novinách byl popsaný případ jednoho chlapce, kterého sebrali matce v dětském věku a znásilňovali ho ve všech azylech, kterými prošel. Když se dožil 18 let, koupil si zbraň, a když přišel »domů«, zastřelil své poslední pěstouny.

Jiného norského chlapce sebrali, on plakal, chtěl k mámě. Lékaři řekli, že je to paranoia. Nakrmili ho léky a udělali z něho teplouše. Po křiku tisku ho předali zpět mámě na invalidním vozíku. Nebyl schopen hovořit, zhubl o 13-15 kg. Došlo u něho k degradaci na takové úrovni, že proces se stal již nevratným.

Po jediném setkání se mnou můj starší syn řekl, že napsal dopis na ruský konzulát: „Já tu umřu, ale já stejně jednou uteču z Norska. Nebudu žít v koncentráku“. Dokonce si sám zorganizoval svůj útěk. Po internetu se spojil s Polákem Krištofem Rutkovským, kterému se už podařilo zachránit polskou dívku z norského azylu. Polák mi zavolal v úplně poslední chvíli, kdy už všechno bylo připraveno, a řekl: „Když vyvezu vašeho syna bez vás, bude to únos, krádež cizího dítěte, když s vámi, tak budu prostě jen pomáhat rodině“. Bylo to těžké, výběr byl strašný: zahynout všichni tři v Norsku nebo zachránit aspoň sebe a staršího syna... Nedej Bože nikomu takovou zkoušku, takový výběr!2

V Polsku jsme zůstali tři měsíce. Matka má právo na vlastní děti pouze v Rusku, tam je subjektem rodinného práva. V Evropě nikde. Můj syn na začátku dostal norskou pěstounskou matku. Poláci nás zadrželi na žádost »druhé« oficiální norské matky. V žádosti stálo: „Jistá teta (já) ukradla dítě z Norského teritoria“. Proto Polsko, podle zákonů Evropy, muselo dát mému synovi Polskou pěstounskou matku.

Abychom mohli odvézt dítě z Polska do Ruska, musela se moje máma, tedy babička mého syna, stát »ruskou pěstounskou matkou«. Takovým způsobem probíhala výměna mezi polskou a ruskou pěstounskou matkou. Takže to byl norský rodič číslo jedna, polský rodič číslo dva a ruský rodič číslo tři. Ani jeden přitom není biologickým rodičem.

Pravá matka je v Evropě nepodstatná.

»ZÍTRA«: Po vašem návratu do Ruska k vám začaly proudit informace o podobných případech. Řekněte něco o vaší společenské aktivitě.

Irina BERGSET: Třeba situace: Irina C. 18 let prožila si to v Anglii. Měla tam přítele, narodila se jim dcera. Jednou Irina náhodou zjistila, že její přítel je členem sadomasochistického klubu. Dívka se dívala na televizi, kde ukazovali místního závodníka: „Mami, tento strejda si ke mně přišel hrát na doktora. O! A ta teta si se mnou hrála ve vaně...“ Dovedete si představit, co prožíváte, když vám dítě říká takové věci?

Irina šla k anglickému dětskému psychologovi a ten jí řekl: „Drahá, vy jste zaostalá, přemýšlíte včerejším dnem. To není zvrácenost, to je kreativní sex pro elitu“. V tu chvíli se zasekla a začala sbírat věci, připravovala se na odchod do Ruska. Moudrá žena...

V Norsku to začalo legalizací stejnopohlavních manželství. Pak legalizovali výchovu dětí ve stejnopohlavních manželstvích. Duchovní tam, jak ženy, tak i muži, otevřeně oznamují své netradiční orientace. A nyní se tam objevili i tací, kteří položili otázku o právu zasnoubení se s dětmi, vcházení s nimi dokonce do manželství.

Pokud my, jako tradiční rodiče, budeme jako nečinní sedět a čekat, tak tuto bitvu se stejnopohlavními nebo i s jinými pohlavními rozvraceči za naše rodné děti prohrajeme. Dnes jsou experimentální zóny v USA, v severní Evropě, v Německu plus bývalé britské kolonie: Kanada, Austrálie, Nový Zéland - to jsou »horké body«, odkud já dostávám signály »SOS« od ruských matek. To jsou první záblesky války za posvěcený obraz tradiční ruské rodiny.

Myšlenka o neodkladnosti otevřeného odporu mi dávala možnost, abych se v Norsku nezlomila, abych se nezbláznila. Každý z rodičů v Rusku by tohle měl pochopit. Za posledních 30 let struktury, které se dotýkají obchodování s dětmi, zajímající se o přerozdělení demokratických mas, uzákonili stav, že rodič a dítě vůbec nejsou jedno celé, prostě nejsou celek. Nyní děti patří nějakému abstraktnímu společenství, případně státu. Nestačí, že po Haagské úmluvě o krádeži dítěte z r.1980, kterou Rusko podepsalo v r.2011, děti patří teritoriu, na kterém prožívaly poslední tři měsíce.

Filozofii těchto nelidí zčásti otevírá projekt vládnoucí dělnické strany v Norsku, o kterém jsem si nedávno přečetla v norských SMI. Lisbakken, ministr dětských záležitostí, bez ostychu říká:

„Já jsem homosexuál. Chci, aby všechny děti v tomto státě byly takové, jako já“.

Dal iniciaci státnímu programu provést experiment: ze školek odstranili literaturu typu »Popelka«, všechny pohádky bratří Grimů. Namísto nich dali napsat jinou literaturu, sex - »shön literatury« jako je »Král a král« nebo »Děti-gayové«. Tam se například princ zamiluje do krále nebo prince, dívka, princezna se touží vdát za královnu. Ze zákona jsou vychovatelé povinni číst dětem takové pohádky už ve školce na nočníku a k tomu jim ukazovat i obrázky.3

Stal se takový případ. Turisté z Ruska přijeli do Nového Zélandu s krátkodobým vízem, například sedmidenním, matka, otec, dítě. Buď rodiče nahlas dítě okřikli, nebo dítě hlasitě zaplakalo, z restaurace nebo hotelu někdo zavolal službu ochrany dětí. Přijel sbor »záchranářů« a dítě odebrali, »zachránili« ho od »rodičů sadistů«. Ruští diplomaté se více než rok bili za to, aby se dítě mohlo aspoň setkávat se svými biologickými rodiči.

Já sama se už dva roky snažím o to, abych měla právo na setkávání s mladším synem. Brejvik, který zastřelil 80 lidí, má právo volat každý den svým příbuzným. Odsouzení k smrti mají na celém světě právo na dopisy a volání, ale matka nemá možnost dokonce ani pohovořit se svým dítětem!

Mimochodem Brejvik »zachraňoval« Norsko od vládnoucí »Dělnické strany« a dokonce oznámil, že nenávidí muslimy. Brejvik byl ve čtyřech letech znásilňován norskou matkou. »Barnevern« ho odebrala a pustila ho »po vodě«. Každá rodina si ho zkusila »na chuť«. Mladík pak devět let připravoval svoji akci. Myslím, že ho nyní izolovali a řekli: „My jsme ti připravili prostředí, všechno co si chtěl, jen o tomhle tématu mlč!“ Tento aspekt však ze SMI postupně mizí. Švédští žurnalisté už tuto historii zlikvidovali, zametli pod koberec.

Každých pět let Barnevern sčítá migranty, jakých dětí v Barnevern je nejvíce. Top místo zaujímá Afganistán, následuje Eritrea, Irák. Z bílých dětí je na prvním místě Rusko a z celkového počtu států pak na čtvrtém místě. Biologičtí rodiče dostávají od státu povolení na návštěvu s ukradenými dětmi - na 2 hodiny jednou za půl roku. To je maximum. Nyní můj starší syn, který »utekl do Ruska«, má až do 23 let povinnost virtuálně se nacházet v jejich dětském domě, jako majetek norského obyvatelstva (populace).4

Nemělo by se mluvit o pedofilii jako takové. Tohle je ale jiný fenomén. Jen v Norsku je 19 000 nestátních společenství na přesměrovávání dětí ze »starobylých« (muž, žena) na jiné, netradiční pohlaví. Dítě je donuceno rozvíjet se v určité netradiční pohlavní kategorii. To, co mi vykládal můj syn, to už není jen primitivní pedofilie, to je určitý »organizovaný« tréning, zaměřený na změnu orientace.

»ZÍTRA«: Celému tomu hororu je těžké uvěřit...

Irina BERGSET: Mezi tím, co přemýšlíte, či věřit nebo nevěřit, objevilo se celé pokolení rodičů, kteří jsou donuceni s tímto hororem žít.

V moderní Evropě se to předkládá jako způsob tolerance. Říká se, že děti mají jakoby právo na sexuální orientaci od nula let, že mají právo na sexuální různorodost. Proti nám všem, proti rodičům a dětem tu působí dobře organizovaná světová síť kriminálníků. Nyní se zdá, že přišel čas, abychom si to čestně a otevřeně přiznali a začali v každém oddělení ruské policie a po celém jejím působišti zavádět speciální podrozdělení na obranu proti mezinárodním skupinám demografického banditizmu.

Pozvala jsem lidi z pochodu »Záchrana dětí«, aby se podívali na krásnou masku západní »justice Juvenile«, která se k nám chová jako »spasitelka dětí od rodičů alkoholiků«, přitom je to globální expert na změnu pohlaví našich dětí. Hrůzný experiment, který už běží po Evropě bezmála třicet let.

V Evropě, v Kanadě, v USA, v Austrálii, na Novém Zélandu, stále ještě za hranicemi Ruska - je rodičovství zničeno a rozděleno. Rodičovství, jako spojení rodičů s dítětem, se záměrně ničí. Čísla odebraných dětí, 200 tisíc v Norsku, 300 tisíc ve Švédsku, 250 tisíc ve Finsku, v Německu, v Izraeli - takové obrovské množství - to je celé ukradené pokolení!

»ZÍTRA«: Na tomto pozadí vypadá naše Rusko jako ostrůvek křesťanského životního stylu...

Irina BERGSET: O mně často říkají: „To je ona, nejprve utekla na Západ a nyní se stala světlou patriotkou!“ Ano, asi jsem patriot. Proto, aby se dalo ocenit naše Rusko, je potřeba možná nejprve všechno ztratit. Za svoji chybu jsem zaplatila příliš vysokou cenu - vlastním synem a hroznou zkušeností.

Více než 100 ruských rodin mimo Ruska je na kolenou a křičí: „My jsme hosté z vaší budoucnosti. Nám na Západě ukradli naše děti. Podívejte se na naše trápení a zapamatujte si to. Probuďte se, zastavte ten mor třetího tisíciletí. Vybudujte železnou oponu tolerantnosti ke zvrácenostem. Vytlačte tu špínu za hranice Ruska!“

Andrej FEFELOV

Mezinárodní občanské sdružení »RUSKÉ MATKY«

Převzato bez vědomí autora z veřejného zdroje v rámci zpravodajské licence podle §34 zákona 216/2006 Sb., o právu autorském.

----------- Poznámky:

2 Pokud vám to připomíná horror „Sofiina volba“, není to náhoda.

3 Viz herec Donutil a pohádka „Snědulka“, které nejvíc vadilo, že byla bílá!

4 Člověk je majetkem jiných - to je přímo definice otroctví!

LGBT oltář Švédského křesťanství

Ráj v podání LGBT: dva homo Adamové, dvě lesbo Evy, místo hada transžena, navíc "správný" rasový mix...

Kostel sv. Pavla ve švédském Malmö odhalil o uplynulé adventní neděli nový oltář, jenž mezi těmi ostatními něčím vyniká. Jako součást oltáře totiž Švédská církev odhalila obraz zvaný »Ráj«, který zobrazuje homosexuální páry zakryté do fíkových listů uprostřed zahrady Eden.

„S radostí a hrdostí u nás přijímáme Ráj. Potřebujeme obrazy, které otevřou kostel širší veřejnosti(...), jsme vděčni za umění, které nám umožňuje vybudovat důvěryhodný kostel, který ukazuje, že všichni jsme, bez ohledu na to, koho milujeme a s kým se identifikujeme, součástí ráje,“ uvedl kostel sv. Pavla ve svém prohlášení...

Jeden z pastorů kostela napsal na svůj Twitter: „V neděli se píše historie. Jediný švédský oltář LGBT(...) obdržel kostel sv. Pavla v Malmö... Jsme tak šťastní a hrdí!“

Na sociálních sítích však vyvolalo odhalení oltáře vlnu nespokojenosti a kritiky s uměleckým dílem Elisabeth Ohlsson Wallinové. Objevují se názory, že dílo nelze v žádném případě spojovat s tradičními křesťanskými hodnotami, má prý jít pouze o politický aktivismus. Podle ostřejších názorů, které uvádí Web Pink News jde o antikřesťanské kacířství a odpovědné osoby by měly být z církve vyloučeny.

Wallinová je známá tím, že svým uměním vyvolává kontrovezi mezi konzervativními křesťany. V roce 2012 znovu vytvořila Poslední večeři Leonarda Da Vinciho, ale s transgender Ježíšem. Když toto dílo vystavovala v Srbsku, musela ho pro jeho rozporuplnost nepřetržitě hlídat ochranka.

Pro Švédskou církev je »progresivita« a liberální přístup k LGBT párům již typický. Od roku 2009 tato největší švédská církev umožňuje stejnopohlavní sňatky. Do roku 2000 byla tato evangelicko-luteránská církev dokonce státní institucí, podle dostupných informací se k ní nyní hlásí 5,9 milionu osob (necelých 70 % obyvatel).

Převzato bez vědomí autora z veřejného zdroje v rámci zpravodajské licence podle §34 zákona 216/2006 Sb., o právu autorském.

Poznámka: Komu není rady, tomu není pomoci...

Jak se vyhnout koronaviru

Sedm rad jak se vyhnout Coronaviru

Rady pochází z Číny, z manuálu rozdávaného v čínských městech. Upraveny jsou pouze příklady potravin a jsou převedeny na evropské pojetí reálií, není to doslovný přepis. Tyto informace především starším lidem mohou zachránit život, protože bezohlednost lidí je opravdu dechberoucí. Tyto informace prosím sdílejte a neberte je na lehkou váhu.

Nekupujte nebalené pečivo!

Až do odvolání karantén a virové hrozby, přestaňte kupovat nebalené pečivo. Ve chvíli, kdy spoluobčané nerespektují hygienické předpisy, je naprostým šílenstvím kupovat rohlíky, housky, koláče, koblihy a další pečivo, které je volně položené a vystavené na prodejních platech a zákazníci si je mohou volně a sami nabírat. Namísto nebaleného pečiva kupujte balený chléb, balené koláče, v případě balených baget v papírovém sáčku odlomte doma horní část, která čouhá ze sáčku, protože tyto vršky lidé omatlávají a zkouší tvrdost a měkkost bagety pomačkáním.

Kupujte jen ovoce, které se loupe!

Bezpečné jsou banány, pomeranče, mandarinky, po okrájení slupky i jablka. Pokud kupujete hroznové víno, kupujte jen vaničkové, které je zatavené do fólie. Vyhněte se hroznovému vínu v sáčcích. Omytí vína podle zkušeností z Číny nefunguje, Coronavirus se drží na površích a voda proti viru nefunguje. Proto Čína důrazně své obyvatele upozorňuje, aby lidé nakupovali jen ovoce, které se loupe před konzumací. Pozor, oloupané slupky mohou být nosiči viru, takže slupky např. z banánu uzavřete do igelitového sáčku a teprve poté vyhoďte do koše.

Ven z domu vycházejte jen s rukavicemi na rukách

Všechno, čeho se venku mimo svůj byt dotknete, může být infikováno nezodpovědným člověkem, který se vrátil z Itálie a je nakažený. Infikované může být madlo nákupního vozíku, poprskané povrchy zboží, které kupujete. Infikovány mohou být veškeré kliky od veřejných dveří, budov, obchodů, úřadů atd. Infikované mohou být držadla nákupních košíčků do ruky, pokud místo vozíků preferujete košíky. Infekce může být na platebních terminálech, kde při platbě kartou ťukáte na klávesnici svůj PIN. To samé platí o terminálech bankomatů, pokud vybíráte hotovost. Ve všech těchto případech vás ochrání rukavice, buď kožené, nebo plastové, případně jednorázové z mikrotenu.

Investice do respirátoru

Pokuste se sehnat respirátor, a to alespoň třídy FFP2 s textilií z nanovláken, která je poměrně účinná na zadržení mikrobiologických organismů. Účinnost není a nebude 100% u těchto respirátorů, protože 100% účinnost nabízí pouze celoobličejové štíty s filtrem FFP3 a FFP4. Tyto celoobličejové masky mají ale omezenou dobu použití a obtížně se v nich dýchá, protože nadechovaný vzduch je filtrovaný přes polopropustnou soustavu několika membrán, která mají vnitřní odpor a vyžadují silnější nádech, podobně jako u plynové masky. Pro veřejnost tudíž není FFP3 a 4 maska příliš použitelná pro denní nošení.

Využijte online nákupy

Pokud je to možné, nechte si nákup donést domů na donášku. Je to ideální řešení a domluvte se, aby vám služba zazvonila na dveře, ale nákup ať nechají přede dveřmi. Jakmile služba odjede, nadechněte se, zadržte dech, otevřete dveře, vezměte tašky s nákupem, zavřete dveře a vydechněte. Tento postup zajistí, že do svých plic nenasajete vzduch, který před dvěma minutami do prostoru ze svých plic vydýchal poslíček, který vám nákup přinesl. Ve vzduchu totiž jeho výdechy, částice. kapénky a viry zůstanou viset ještě 30 minut, až hodinu, než klesnou k zemi. Před otevřením dveří se ujistěte, že v bytě nemáte otevřená žádná okna. Pokud byste otevřeli dveře a měli byste třeba okno v obýváku otevřené, průvan vám nasaje do bytu vzduch z chodby před bytem, nebo před barákem. Za nákup plaťte kartou, vyhněte se platbě v hotovosti, tím se vyhnete i kontaktu s poslíčkem a s hotovými penězi, které vám bude rozměňovat a vracet nazpět.

Vyhýbejte se MHD za každou cenu, hlavně metru

Uvnitř vozů hromadné dopravy je potenciálně infikováno úplně všechno. Madla sedadel, tyče pro přidržování cestujících, kteří jedou na stojáka, sedačky a kompletně celý vydýchaný vzduch ve vozidle. Jedna taková cesta v tramvaji, v autobusu nebo ve vozu metra je totéž, jako 20 nákupů v supermarketu za sebou. V supermarketech je alespoň mohutná vzduchotechnika, která cykluje vzduch, ale ve vozech MHD je vzduch zatuchlý, bez proudění, bez odsávání. Pokud byste museli do vozu MHD, tak jedině v celoobličejové masce s respirátorem FFP3 nebo 4.

Pozor na děti!

Sahají venku na všechno a potom přijdou domů.

Děti po příchodu domů se musí okamžitě poslat do koupelny a umýt si ruce. Děti na rukách přinesou domů viry z venku, z klik od dveří, z autobusu, z tramvaje, z metra atd. Děti nebudou dodržovat předpisy o ochraně proti nákaze, nebudou nosit rukavice, ani roušky, takže zatažení nákazy do bytu nebo do domu přes dítě je opravdu vysokým rizikem. Coronavirus je dosud stále neprozkoumaný virus z rodiny virů SARS, který patří ve specifikaci WHO k nejnebezpečnějším virům na světě a spadá do stejné klasifikace a třídy nakažlivosti jako Ebola, Marburg, MERS, Lassa, Nipah, Hendra a další prudce nakažlivé viry. Podcenit Coronavirus znamená vystavit riziku sebe i své blízké.

Coronavirus není chřipka, je to dosud virus neurčeného původu s podivnými znaky chování, vyvolávající podle všeho retrocyklární (opakovatelné) nákazy, a proto je třeba přijmout všechna opatření k tomu, aby lidé ochránili své rodiny a blízké. Ve chvíli, kdy roušky nejsou, respirátory nejsou, a lidé nadále a vesele prskají do hromady rohlíků a housek v supermarketech, je potřeba přijmout vlastní opatření a zařídit se tak, jak to jde.

(Pokračování příště!)

Poznámky:

1 Poznámka: V době psaní tohoto článku ještě nemohlo být známo, že v roce 2019 začnou ve Švédsku s veřejnou propagací kanibalismu (!) a posunou Overtonovo okno o stupeň dál od »nemyslitelného«. Hanba Švédům!

2 Pokud vám to připomíná horror „Sofiina volba“, není to náhoda.

3 Viz herec Donutil a pohádka „Snědulka“, které nejvíc vadilo, že byla bílá!

4 Člověk je majetkem jiných - to je přímo definice otroctví!

KONEC

Table of Contents

Overtonova okna

Švédské prolomení Overtonova okna!

Inkluze

Multikulti lékaři

Co se na nás hrne

LGBT oltář Švédského křesťanství

Jak se vyhnout koronaviru

Poznámky