Autobus

Ostrov Armin

(Charry de Guyrlayowe I.)

Mojmír Kříž

Fantasy

(Arminská sága 1)

© 1971 Mojmír Kříž

Titul: Ostrov Armin

Podtitul: (Charry de Guyrlayowe I.)

Skupina: Arminská sága 1

Žánr: Fantasy

Autor: Mojmír Kříž

Nakladatel: Autobus

Normální verze

Generováno v http://sw.gurroa.cz 31.05.2020-15:51 pro SW.

Kapitán Rither

„Informovali jsme se na vás, pane!“ řekl nejstarší muž, s hlubokými váčky pod očima a ryšavou bradkou, a pohlédl na mne zachmuřeně. V duchu jsem zapřemýšlel, co to znamená.

Byl jsem právě v posledním ročníku kadetky. Přicházelo jaro a toto jaro mělo pro mne skončit závěrečnými zkouškami, z nichž bych vyšel jako čerstvý námořní důstojník. Právě teď jsem si nemohl dovolit nic, co by mohlo ohrozit zdárný konec mých studií, neboť by to znamenalo konec plánů i nadějí, jež do mne vkládali otec i matka.

Pocházím z chudé rodiny. Otec byl dlouhá léta námořníkem, než přišel při nějakém neštěstí o nohu a byl nucen jít na odpočinek. S pomocí strýčka Jamese zakoupil statek blízko pobřeží a s matkou (později i se mnou) pilně pracoval na nevelkých polích. Už když jsem se narodil, bylo o mně rozhodnuto: budu námořníkem, jako byl otec, dědeček a všichni z rodiny, kam až paměť sahala. A byl bych se jím stal, nebýt vytrvalých přímluv strýčka Jamese, tedy kapitána Stephense, jak ho všichni nazývali. Nebyl s námi v žádném příbuzenském poměru, ale byl velkým otcovým přítelem a otec na něj dal víc než na pana faráře.

Strýček James byl mým prvním učitelem, co se týká moře. Šel na odpočinek současně s otcem, i když nebyl tak starý. Teď jezdil na moře s malou bárkou, rybařil a čas od času vozil lidi na různá místa na pobřeží. Mezi námořníky proslul neomylným odhadem počasí a znalostmi námořního umění, navigace a povětrnostních podmínek v kterékoliv části světa. Říkalo se o něm, že dokáže plout bez lodivoda a vyzná se i v nejodlehlejších krajích. Přesto na lodi společností ze širokého okolí nesměl kapitán Stephens vstoupit, děje se co děj. Povídalo se, že je buřič a nesnášenlivec a jeho přítomnost na lodi by znamenala zaručenou vzpouru posádky.

Stephens byl impozantní už zjevem: světlovlasý obr s veselýma očima a mozolnatýma rukama se tyčil na mole nebo v kruhu starých kapitánů jako stěžeň válečné plachetnice. Oblečen chodil vždy do námořnického oděvu nerozeznatelné původní barvy, do šeda vypraného mořem. V dešti pláštěnku, v zimě kožich podšitý medvědí kožešinou. Tvrdil mi, že toho medvěda sám ulovil a kdo ho viděl střílet z ručnice, tomu docela rád uvěřil.

Tedy tento kapitán Stephens nelenil, zjistil si, jak si stojím ve škole a trval na tom, že musím jít studovat. Jakž takž jsem vychodil obecnou školu, ale na námořní akademii nezbývaly peníze. Strýček James to věděl; sáhl do úspor a půjčil otci, co bylo třeba. Nemám pochyby, že to byl on, kdo mne celou dobu vydržoval na studiích.

„Zjistili jsme,“ řekl stařík s ryšavou bradkou, „Že jste jedním z nejlepších studentů! Dá se očekávat, že studium zakončíte s vyznamenáním... že, pane profesore?“ obrátil se na třídního. Měl jsem zlost, že našeho hodného učitele přitáhli k této trapné scéně, ze které pro mne určitě vzejdou nějaké těžkosti. Třídní přikyvoval horlivě hlavou a chválil mě. Přesto jsem se obával, že mne tentokrát nezachrání; byl jsem přesvědčen, že vím, co se děje. Jednoho z těch tří mužů, zavalitého hranáče s pořezanou tváří, jsem viděl v důstojnické kadetce, našem největším protivníkovi v tomto městě.

Mladí důstojníci byli našimi nepřáteli na život a na smrt. Zvlášť se to projevovalo v hospodách, kde se mladí gentlemani z obou škol scházeli, hádali a nezřídka i rvali. Já sám nechodil příliš do hospod, i tentokrát jsem tam byl spíš z povinnosti než z opravdového zájmu. Seděli jsme s kamarády u jednoho stolu, když přišla skupina kadetů. Zpočátku se chovali slušně a nanejvýš nevinně špičkovali na náš účet. Pak však někdo z nás odešel přes sál a vyzval k tanci jednu z místních slečen, jeden kadet k němu přiskočil a hrubě ho urazil. Můj kamarád zachoval klid, odpověděl mu pouze slovy. Důstojník se rozlítil a udeřil jej přes tvář. V té chvíli jsme vyskočili my i oni a dali se do sebe. Při tom proletěl kadet, který bitku vyvolal, zavřenými dveřmi ze sálu a ta příhoda byla dávána do souvislosti se mnou, ani nevím proč.

„Pan Rither je skutečně nejlepším žákem školy,“ rozplýval se náš třídní, „Musím říct: nikdy nebylo tak nadaného žáka, jako je on! Jsem s ním velice spokojen, skutečně velice...“

„Ano,“ pravil druhý ze členů komise, sedící za dlouhým stolem v ředitelně, „Byli jsme již informováni ředitelem. Ještě bych měl ovšem otázku: jak je to s tělesnou připraveností pana Rithera?“

Tuhle otázku jsem nečekal. Počalo se mi zdát, že přece jen nepůjde o onen incident v hospodě...

„Je známo,“ řekl ředitel neochotně, „Že tělesné přípravě na naší škole se nevěnuje taková pozornost jako v kadetce. Ale... pan Rither dokáže obstojně cvičit, dobře střílí z revolveru i pušky a v šermu mu nikdo neodolá...“

„Souhlasíte s tím, mladý muži?“

„Domnívám se, že se dokážu bránit...“ řekl jsem opatrně.

„Bránit se, nebo zvítězit?“ ptal se chlap s pořezanou tváří.

„Pevně věřím, že i zvítězit.“

„Profesor Rheingold by si vás rád vyzkoušel!“ ukázal stařík s ryšavou bradkou na hranáče, „Vyučuje u nás tělocvik...“

„Těší mne. Půjdeme snad do tělocvičny?“

„Pokud tu nějakou máte...“ řekl Rheingold s úšklebkem.

Sešli jsme do sklepních prostor pod školní budovou, kde se nacházela tělocvična. Pan ředitel a oba návštěvníci šli s námi a zůstali u stěny. V tělocvičně už byl připraven školník, držel dva kordy a obličejové chrániče.

Profesor Rheingold, který ovšem spíš vypadal na kaprála od granátníků, svlékl kabát i vestu a pak i košili. Povšiml jsem si, že jsem ho špatně odhadl: co ho dělalo tlustým, nebyl tuk, ale svaly. Také jsem svlékl košili, nechtěl jsem, aby mne podezíral z nedodržování rovných podmínek souboje. Pak jsme přistoupili ke školníkovi, Rheingold velkopanským gestem odmítl chránič a uchopil jeden z kordů.

„Jen si vemte košíček na tvářičku,“ řekl mi ironicky, „Vaše pusinka je jako broskvička, ať si ji nepoškrábete...“

Neřekl jsem nic. Taky jsem odmítl chránič, uchopil kord a čekal, co bude. Rheingold byl podle všeho profesionál, učitel šermu, a měl jedinou snahu: porazit mě. Zřejmě se k němu doneslo, co jsem provedl v hospodě a chtěl mi to vrátit i s úroky. Stál nehybně ve střehu, ale ani já nechtěl zaútočit, věděl jsem, že útočník je vždy v nevýhodě.

„Tak pojď, ty...“ zasyčel téměř šeptem, „Nebo se bojíš? Povídá se o tobě, že si povídáš s koňmi a psy a kočkami jako s lidmi! Copak ti řekli chytrýho?“

„Abych se nebál lidí, kteří jen řeční a nic z toho!“

Profesor Rheingold vyrazil zprudka proti mně. Naše kordy se několikrát střetly. To už jsem věděl o jedné důležité maličkosti: profesor nebyl zvyklý na lehký kord, v kadetce se používaly těžké šavle s ostřím. Moje zbraň byla mnohem lehčí, ušlechtilejší a v této chvíli nebezpečnější. Byl jsem rozhodnut toho využít, ale zatím jsem se musel bránit jeho divokým útokům. Ustupoval jsem až téměř ke stěně, tam jsem se zarazil a snažil se odolávat. Pravou nohu jsem měl daleko předkročenou, když profesor udělal krok a okovanou botou mi dupl na špičku lehkého střevíce. Bolestí se mi zatmělo před očima, a v příští chvíli mi u nosu blýskl hrot jeho kordu. Naštěstí jsem instinktivně škubl hlavou dozadu.

Teď jsem se rozhodl ho nešetřit. Vyrazil jsem prudce vpřed a v prvním nestřeženém okamžiku ho udeřil špičkou přes zápěstí, těsně za košem. Rheingold zasykl, trhl kordem stranou, já mu ho vzápětí vyrazil a o kus odkopl.

„Za to šlápnutí na nohu byste se mi měl omluvit!“ řekl jsem.

„Až poroste na svini peří a na huse štětiny!“ zachechtal se, „Pusť mě k mýmu kordu a já tě něco naučím!“

Poodstoupil jsem. Teď už jsem se ho nebál ani v nejmenším, protože drsný vychovatel mladých důstojníků byl na nejvyšší míru rozezlen a přestával být schopen kontrolovat svoje činy. Vyrazil proti mně a zasypal mě řadou prudkých útoků. Měl úžasnou sílu a cvik starého šermíře, o čemž svědčily šrámy na jeho tváři. Ale neznal pár maličkostí z taktiky, bez nichž se obejde důstojník, nikoliv však čínský či japonský šermíř holí. A tyhle maličkosti znal naopak kapitán Stephens.

Ve chvíli, kdy to nejméně čekal, jsem použil jedné z těchto fint - a v příští chvíli už letěl jeho kord opět obloukem k zemi. Současně jsem proti němu napřáhl špičku, takže se málem napíchl, jak po mně vyjel.

„Rithere!“ vykřikl druhý člen komise, „Tohle není podle pravidel! Držte se řádů, mladíku!“

„Dupání po nohou podle pravidel je?“ ptal jsem se a už opět se stavěl do střehu, neboť nezničitelný Rheingold bral znovu svůj kord. Tentokrát to ani netrvalo tak dlouho jako předtím a byl opět beze zbraně, navíc stál u stěny držen v šachu mým kordem. Prskal vzteky jako křeček, ale neříkal nic.

„Nechte toho, Rheingolde!“ řekl stařec s ryšavou bradkou přísně. „Nestačíte na toho kloučka!“

Propustil jsem ho, podal kord školníkovi a odcházel ke svým šatům. Neohlížel jsem se, dokud za mnou náhle nezapraskala volná parketa. Trhl jsem hlavou dozadu; vzápětí mi Rheingoldovy ruce sevřely hrdlo. Zalapal jsem po dechu, neboť to byly ruce silné jako svěrák. Zaškubal jsem sebou, ale záhy jsem pochopil, že se mu nevysmeknu. Stál trochu šikmo za mnou, udeřil jsem ho tedy loktem do břicha, současně se sklonil a přehodil ho přes hlavu. Nepustil se, tak jsem byl nucen udeřit jej znovu, sevřenými pěstmi do břicha. Rheingold hekl a jeho stisk povolil natolik, že jsem mu mohl rozpáčit ruce a odervat je od svého krku.

„Teď už tě mám dost!“ bylo první, co jsem dokázal vyslovit, když jsem opět nabral dech. Celý krk mě pálil jako oheň.

Rheingold povstal. Nevím, co chtěl udělat; v té chvíli jsem ho ranou do brady odhodil o kus dál, přiskočil k němu a přímým úderem hlavou jej vrhnul na stěnu tělocvičny. Nechápal ani, co se to děje; chytil jsem ho levou rukou pod krkem a vyťal mu z každé strany políček.

Oba návštěvníci i chudák ředitel na mne křičeli, ale já nedbal na nic, pro mne existoval jen Rheingold. „Co roste na svini?“

Rheingoldova tvář zrudla vztekem, pokusil se osvobodit. Vzápětí dostal znovu ránu pěstí, až mu vytryskla krev z nosu.

„Co roste na svini?“ řval jsem a mlátil ho jako četník vandráka, „Mluv, ty hajzle! Co roste na svini?“

„Pe...peří...“ zachrčel konečně.

„A na huse?“

„Ště...tiny!“ vyblekotal potlučenými pysky. Pustil jsem ho, poodstoupil a řekl mírně: „Tak se mi podruhý vyhni!“

Pak jsem přistoupil k trojici pánů: „Lituji, pánové, ale urážet se nenechám od nikoho!“

Stařík s ryšavou bradkou ani druhý muž se však netvářili nijak zle. Stařík dokonce pozvedl koutek úst v úsměvu: „Rithere, vaše způsoby jsou skutečně... poněkud... mohl byste mi prozradit, odkud máte tak pádnou ruku?“

Usmál jsem se a pokrčil rameny. „Od práce, pane.“

Zatvářil se, jako by mne litoval. „Vy chcete říct, že jste někdy... pracoval? Co jste dělal?“

„Oral, sil, vláčel, sklízel obilí, okopával brambory a v zimě kácel stromy. Málem od deseti let leží celé hospodářství napůl na mně, otec je invalida a maminku bych přeci dřít nenechal!“

Natáhl jsem si košili, límeček jsem si však zapnout nemohl; Rheingoldovy ruce nechaly na mém krku nepříjemné stopy.

„Byl byste skvělý mladý muž, Rithere - ovšem nebýt vašeho výstředního chování! Váš zvyk chodit po nejživějších ulicích města v námořnické uniformě s tím barevným papouškem na rameni je poněkud... nezdá se vám to trochu nevhodné?“

„Proč? Papouška jsem dostal darem! Baví mne i moje kamarády, on totiž mluví...“

„Každý papoušek přece mluví, mladý muži!“

„Každý ne. Někteří jsou dost hloupí. To je jako u lidí.“

„Nebudeme se o tom dohadovat! Zkrátka a dobře, jako chovanec naší vojenské akademie budete muset s těmi nesmysly přestat!“

Pohlédl jsem na něj asi velice hloupě, neboť se rozesmál: „Ano, jako student naší vojenské akademie! Přicházím vám nabídnout kariéru, mladíku! Stanete se vojákem, tedy námořním důstojníkem na válečné lodi a budete-li šikovný a schopný, budete možná jednou válečným kapitánem! Nebudou s tím žádné potíže, pouze po dokončení této školy absolvujete ještě závěrečný ročník kadetky. Slyšel jste přece, že se to tak někdy dělá! Potřebujeme mladé schopné námořní důstojníky, Rithere!“

„Vaše nabídka je velice lákavá, ale...“ řekl jsem opatrně.

„Cože?“ podivil se, „Snad nechcete říct, že odmítáte?“

„Můj otec mi vždycky říkal, že do pekla a na vojnu se nikdy nemám hrnout. A pak, má to i jisté nevýhody. Především bych se asi musel denně stýkat s lidmi, jako je váš Rheingold - a pak bych asi opravdu musel přestat nosit na rameni papouška. A já moc nerad měním svoje zvyky... a přátele!“

Stařík zrudl jako krocan. „Rozmyslete si dobře, co říkáte, mladíku! Uvědomte si, že vaše výstřednost a nepřístojné chování v kasinu na vás vrhá velmi špatné světlo! Jsme ochotni na leccos zapomenout, ale všechno má své meze...“

„I moje přizpůsobivost! Nenarodil jsem se, abych poslouchal kdejakého hulvátského kaprála nebo lajtnanta. Jsem svobodný člověk a tím chci zůstat. Nemám nic proti vám, pane a jsem ochoten se pozeptat mezi svými spolužáky, kdo by snad měl zájem mne nahradit ve vašich plánech - ale se mnou nepočítejte!“

Vtom promluvil druhý muž: „Myslím, pane Rithere, že si uvědomujete, že můžete být postižen za to, co jste právě spáchal: ztloukl jste profesora našeho ústavu a důstojníka armády! Něco takového se civilistům nepromíjí!“

„Vašeho Rheingolda, pane, s chutí a ochotou zmlátím znovu a víc, kdekoliv na něj narazím! Lituji, pánové, ale s chlapem, co se pokusil mě zabít, nebudu jednat jinak! Poroučím se vám!“

Srazil jsem před nimi podpatky a odešel co nejrychleji. Šel jsem do umývárny, tam strčil hlavu do umyvadla a nechal ji chvíli ve studené vodě. Pak jsem namočil kapesní šátek a ovázal si jej okolo krku. Teprve potom jsem podle možností zapnul kabát a vrátil se do své třídy.

Bylo tam prázdno - dost jsem se divil, neboť vyučování dosud pokračovalo. Usedl jsem na své místo, složil hlavu do dlaní a odpočíval. Netrvalo to dlouho a dveře se prudce rozlétly.

„Ať žije kapitán!“ zařvalo několik hlasů, sotva mne spatřili, „Sláva kapitánu Ritherovi!“

Vmžiku mě obklopili kamarádi a jen stěží jsem je uprosil, aby mě nezdvihli na ramena. Divil jsem se trochu, ale hned přestal. Kamarádi mě obklopili a křičeli jeden přes druhého, až mi hlava třeštila: „Ale dals mu, Charlie! To se hned tak nevidí, zmlátit Rheingolda! Počkej, až se o tom dovědí v kadetce, ti budou čumět! Kapitán Rither zmlátil jejich největšího rváče!“

„Já toho chlapa vůbec neznám!“ bránil jsem se, „Viděl jsem ho jen párkrát na ulici...“

„Zato my ho známe! To máš z toho, že nechodíš do hospody! Je to největší ochmelka a rváč a vodí se s těmi hošánky z kadetky jako jejich velitel! Nechybí v žádné rvačce!“

„A jak to vůbec víte - že jsme se bili?“

„Učitel nás pustil se dívat! Měli jsme nosy přitlačený na oknech, copaks nás neviděl? My viděli všecko - máš teda ránu!“

„To bylo dílo náhody - a trochu vzteku! Nikdy dřív jsem se přece takhle nerval, aspoň ne vážně!“

„Ale Charlie, snad se mu nechceš ještě omlouvat? Viděli jsme, že bojoval jako křivák, jako obyčejně - tak co?“

„Jenže pak mi nabízeli, abych přestoupil do kadetky. Kvůli tomu mě vlastně otravovali. A já... odmítl.“

Celou starou budovou otřásl jejich řev.

„A my pořád přemýšleli, co na tobě vlastně chtějí!“ smál se Tlustý Bertin, syn starosty města a výborný kamarád všech, kdo byli právě na suchu s penězi, „A oni tohle!“

„To jsou už na tom tak špatně, že přetahujou naše studenty?“ křičel někdo jiný, „A dokonce tebe, Charlie?“

„Seš dobrej kamarád,“ prohlásil Bertin, „Nadarmo ti neříkáme kapitán! To se musí zapít!“

„Počkej,“ uklidňoval jsem ho, „Takový odmítnutí budou považovat za urážku a můžou se mi docela dobře chtít pomstít. Nevím ještě co vymyslí, ale...“

„Co by ses bál? Zapomeň na to, je to jejich ostuda, ne tvoje! Tys byl napadenej a ty ses ubránil! Co si budou myslet o tom svým Rheingoldovi, ti může bejt jedno! Koukni, je po škole, tak jdem domů a v půl šestý na náměstí, jdem to oslavit - ne?“

Nejsem přítelem vysedávání po hospodách, ale všichni ostatní už byli připraveni a já měl nejasné tušení, že za sebe nebudu tuhle noc muset platit - takže jsem přikývl.

Odešel jsem domů, lépe řečeno do nájemného pokoje v podkroví, kde bručavá bytná ostražitě měřila šilhavýma očima moje skutky; naštěstí čisté jako lilium. Když jsem přicházel, nescházela samozřejmě u dveří, pochopitelně si všimla mého ovázaného krku a opovržlivě se ušklíbla. Nic jsem si z ní nedělal, neboť jsem jí zaplatil činži teprve předevčírem a mohl si tudíž dovolit ji považovat za čirý vzduch ještě čtyři týdny. Šel jsem tedy po rozvrzaných schodech do svého pokoje.

„Nazdarr, Charrlie!“ pozdravil mne červenomodrozelený papoušek, sedící volně na bidýlku uprostřed pokoje.

„Nazdar, Aro!“ hodil jsem aktovku na postel a svlékal si kabát. Pak jsem rozmotal obvaz na krku, vzal zrcadlo a prohlížel se.

„Jak ve škole, chachacha?“ zaskřehotal papoušek.

„Jo, to kdybys věděl!“ řekl jsem, namočil znovu obvaz a vrátil jej na původní místo. Pak jsem usedl ke stolu, vyndal z aktovky knihy a sešity a počal vyrábět úlohu z matematiky. Ara se procházel po mém stole, kloval do tužek a nahlížel mi současně přes rameno. Když jsem úkol dopočítal, uchopil jsem tvrdou kartičku papíru a drobným písmem na ni úkol přepsal. Ara mi podal v zobáku řemínek, tím jsem mu připevnil lístek na krk.

Fámu o tom, že můj papoušek je chytřejší než mnozí lidé, jsem si vymyslel sám a byl jsem na ni patřičně hrdý. Ara měl vrozeny značné vlohy pro řeč, naučil se zakrátko poznávat a zdravit všechny moje přátele, naučil se i některé další věty, které říkal buď sám nebo opakoval na můj tichý příkaz. Hodně věcí se naučil ode mne, například nadávat v několika cizích jazycích, což já zas uměl od strýčka Jamese.

Postupem času jsem ho vycvičil k zajímavé činnosti: s lístkem na krku odletěl k Hansovi, který mu přidal vypracovaný úkol z němčiny, pak k Bertrandovi, který dělal angličtinu a ještě k Hugovi, který uměl francouzštinu. Pak navštívil Tomase, který dělal úkoly z navigace, i když jen korigoval a opravoval moje výpočty. A už letěl k Tlustému Bertinovi. Tam dostával zob; potom oblítal za odpoledne všechny kamarády. Byl to triumf mého výcviku a já se nafukoval pýchou, když se mi podařilo ten řetěz vzájemně spolupracujích studentů propojit. Ale lidé v městečku se křižovali, když pestrobarevný pták proletěl ulicí a zapadl do otevřeného okna, aby z něho po chvíli zase vyletěl.

Seděl jsem po jeho odletu ještě chvíli u stolu a psal němčinu a angličtinu. Byl jsem zvyklý spoléhat se vždy jen na vlastní práci a tušil, že jazyky budu na moři potřebovat. Teprve pak jsem se uložil na prodřené kanape a usnul jako dřevo.

Probudil jsem se krátce po páté, krk a hlava mne nesnesitelně bolely. Umyl jsem se, znovu si zavázal rozedřený krk a začal se strojit do svého obvyklého oděvu. Mimo studentské uniformy naší školy jsem nosíval šedivý plášť, jaký nosil strýček James, široký opasek a na hlavě místo studentské cerevisky kapitánskou čepici se štítkem. Zatím se vrátil Ara; odvázal jsem mu lístky s úlohami, prohlédl svoji verzi a opravil chyby. Pak Ara usedl na moje rameno a šli jsme ven. Pátravý pohled bytné nás provázel jen kousek po ulici, než jsme se dostali na náměstí.

„Dobrý večer, kapitáne!“ pozdravil mne starý trafikant na rohu. Bůh suď proč, nekouřil jsem a místo novin četl knihy. Stejně tak nevím, proč mne vždycky uctivě zdravil místní holič, ačkoliv jsem nosil vlasy ještě o kus delší, než určovala móda, holil se sám a jeho zatuchlý kvelb navštěvoval jen s krajní nechutí. Několik starých bab na lavičce pod kaštanem na okamžik zmlklo a všechny mne pozorně sledovaly - nemohly se dočkat, až se dozvědí od mé bytné, co zas provedl ten mladý výstředník s tím papouškem. Ostatně pohledy ctihodných obyvatel města mne vždycky odsuzovaly. Všichni věděli, že jsem student a zazlívali mi přezdívku kapitán, mladické sebevědomí - a možná i toho papouška.

Mohutná pěst mne udeřila do zad a zahlaholil za mnou pivní hlas Tlustého Bertina: „Tak co je, kapitáne? Čekáme na tebe - stůl je zabranej, rychle pojď, než ti někdo obsadí místo!“

„Nazdarr, Berrtine!“ pozdravil Ara.

Vstoupili jsme do našeho hostince. Číšník se ukláněl až k zemi a z pódia hned spustila trojčlenná cikánská kapela: starý primáš s pořezanou tváří, jeho syn s dlouhými vlasy a šibeničním ksichtem, který hrál druhé housle a dcera, ta cinkala na tamburínu a tančila. Tuhle partu jsem viděl v hospodě poprvé. Bertin mě vlekl ke stolu, kde byla již shromážděna převážná většina spolužáků; ti mě přivítali nadšeným řevem a hned usadili mezi sebe.

„Co má být tohle?“ ukázal jsem na Cikány.

„Četníci je sebrali na silnici, zrovna když táhli do města,“ smál se Bertin, „Ale umluvili jsme je a přitáhli sem. Pozor na ně, Charlie, budou to šikovní zloději!“

„Nemám námitek - kde nic není, ani smrt nebere! Jak by u mne zloděj mohl najít něco, co nemůžu najít já sám?“

Tak nám Cikáni hráli a dokonce se i tančilo. Páni kadeti z konkurenční důstojnické školy se ani neukázali a bylo to jejich štěstí, neboť moji kolegové na ně měli žáhu.

Později v noci, když již byli všichni unaveni tancem i výtečným vínem, svalili jsme se ke stolu. Cikáni taky odpočívali, seděli v kuchyni a cpali se druhou večeří, přičemž vzbuzovali dojem, že mají chuť ještě na třetí a čtvrtou.

Bertin mne objímal kolem krku a pozvolna ochaboval. „Pověz mi, Charlie, na tvou čest! Je Ara obyčejný papoušek nebo má rozum, jak pořád tvrdíš?“

„Po pravdě řečeno, Bertine, nevím. Učí se hrozně rychle, líp než jiní ptáci. Viď, Aro?“

„Máš prravdu, Charrlie!“ zaskřehotal papoušek. To byla taky věta, kterou jsem ho naučil.

„A kdes ho vlastně sehnal?“

„Je to dar mýho táty, přivezl ho jednou z trhu. Byl v přístavu prodat obilí, který jsme sklidili a spal v hospodě. V tý hospodě seděl taky Portugalec s červeným šátkem na hlavě a s náušnicí v uchu, černý fousy, jizvu na tváři od špičky kníru až k ušnímu lalůčku. A pil jako duha!“

„Vyprávíš fantasticky! Tak se napijem na toho Portugalce!“

„Ten Portugalec měl jen dvě zavazadla: námořnický tlumok a klec s papouškem. S nikým se nebavil, jenom seděl a pil a když ho někdo oslovil, odpovídal akorát portugalskými kletbami. Seděl tam už dva dny a za celou tu dobu se ho nikdo neodvážil požádat, aby zaplatil. Když už byl opilej, padl nosem na stůl a psal a když se probudil, chtěl zas pít. V naší řeči uměl jenom jedno slovo: Kořalku! A to pořád opakoval...“

„Měl docela rozum,“ konstatoval Bertin, „Tak sem s ní! A proč mu nalévali, když nechtěl platit?“

„Měl za pasem dvě pistole a dýku. A vypadal, že časem zaplatí. Kromě toho mu nikdo nedovedl vysvětlit, že má platit. Až přišel táta, kterej umí taky pár slov portugalsky, a řekl mu to. Ten Portugalec byl hodně opilej, ale pobavilo ho to a začal se smát. Pak vytáhl z báglu hodinky, svoje dvě pistole a dýku a všecko to dal krčmáři. Ten mu znova nalil. Tak šel táta spát, a když přišel ráno, seděl Portugalec ještě u toho stolu a zas pil. A krčmář honem pro tátu, že Portugalec už propil všecko vyjma tu klec s papouškem. Teda, tu že propil taky, jenže nechce ji dát. Tak ho otec přesvědčoval, Portugalec se rozbrečel a nakonec klec tátovi vydal. Krčmář nevěděl, co s papouškem, tak ho táta koupil a když viděl, jak Portugalec pláče, přidal ještě zlaťák a poradil mu, aby už nepil. Jenže Portugalec prochlastal i ten zlaťák a když ho pak hospodskej vyhodil, šel k přístavu, postavil se na kraj mola, obrátil oči k nebi a začal strašně portugalsky klít. Nikdo mu nerozuměl, on řval nadávky na celej přístav - najednou se zapotácel a spadl z mola přímo do vody; snad ani neuměl plavat, protože se okamžitě utopil...“

„Tak na to,“ řekl Tlustý Bertin už ne tak vesele, a zvedl sklenici, „Abysme se neutopili...“

Zvedl jsem taky svou a zazpívali jsme poněkud ochraptělými hrdly odrhovačku o námořníkovi, který neuměl plavat a jeho holka bydlela na pevnině. Loď zastavila u břehu, kapitán ho nepustil a ten námořník chtěl přeplavat a utopil se. Smutná historka.

„Bertine,“ řekl jsem potom, „Ty se mi třeba budeš smát - ale já opravdu věřím tomu, že zvířata mají taky rozum, úplně jako lidi. Ne zrovna tyhlety, co žijou s lidma, ale divoký, šelmy a tak. V nich je něco, co my nikdy nemůžem pochopit...“

„Jdi... a co?“

„Něco jako.. odlesk dávný slávy! Oni přeci vládli celýmu světu, než se objevili lidi! Byli silný, mocný... co když taky rozumný?“

„A který myslíš?“ zvedl Bertin nechápavě svou sklenici.

„Velký šelmy - nebo vůbec šelmy. Pes, kočka, ti tě poslouchají a je na nich vidět, že ti rozumějí. Nebo koně, třeba! Já věřím, že zvířata jsou rozumný a moudrý, jenom v nich něco... usnulo a nedá se to probudit...“

„To by nemuselo bejt marný,“ zasnil se Bertin, „Takhle mít pár koní, který by sami mysleli! Lehl bych si do vozu, poručil koním, kam mají jet a oni by mě vezli a já bych si klidně spal jako nemluvně. A ráno bych byl na místě...“

„Jenomže by se ti mohlo stát, že by je omrzelo dřít se na takovýho lenocha jako seš ty. Potom by tě vyklopili z fiakru do řeky a rázem by ses probudil...“

Bertin se otřásl při té představě a znova se napil.

„Ale doopravdy,“ řekl jsem, „Až budu námořníkem, udělám všecko pro to, abych po nich našel aspoň nějaký stopy...“

„Tak na to, abys je našel brzy...“ řekl Tlustý Bertin, vypil zbytek ze své sklenice a pak klidně, spokojeně usnul na stole.

Několik dní se zdálo, že moje vítězství nad Rheingoldem mi zajistilo obdiv a úctu přátel i nepřátel a nic víc. Ale jak říká lidová moudrost: když se ti zdá, že všechno jde dobře, znamená to, že jsi něco přehlídl. Takže i já zakrátko pocítil, že neradno je zápasit se silnějším a hádat se s mocnějším. Pocítil jsem to, když mě zavolali do ředitelny a vysvětlili mi v dlouhém projevu s mnoha zbytečnými kecy, že sice jsem nejlepším žákem školy a že do mne skládali mnohé růžové naděje, ale že bohužel moje chování, a hlavně různé výstřednosti jim s politováním nedovolují...

„Chcete mě vyhodit?“ rozkřikl jsem se, „Chcete mě vykopnout těsně před závěrečnejma zkouškama? Chcete mi vzít možnost slušný obživy jenom proto, že jsem ztřískal jednoho mizeru?“

„Existují přece i jiné možnosti, jak získat dobré postavení,“ řekl mi ředitel, „Mladý člověk, jako jste vy, by neměl propadat skepsi a pesimismu. A měl by si uvědomit, že musí trochu krotit svoje city v některých vypjatých chvílích. Jste už dost starý, abyste to věděl.“

Na to jsem opravdu neměl co říct.

„Ano, je mnoho možností! Jednu jste odmítl, pane Rithere, studium na důstojnické škole. Ale máte ještě možnost začít jako obyčejný námořník! Jestli skutečně máte znalosti a schopnosti, určitě vyniknete i tam - a možná se s vámi za nějaký rok setkáme jako se skutečným kapitánem!“

Zaťal jsem zuby a řekl jenom: „Tak vám, pánové, děkuju za všecko, co jste pro mně dobrýho udělali. A co se tamtoho týče, však já se neztratím...“

„Ale já se ztratím!“ brečel mi do piva Tlustý Bertin, „Ty můj dobrej milej Charlie, co budu bez tebe dělat? Vždyť já bez tvýho napovídání a tvejch úkolů vůbec neudělám zkoušky! Copak je tohle vůbec možný, vyhodit nejlepšího žáka školy?“

A poptal se tatínka, jak řečeno starosty. Ten diskrétně zjistil, odkud fouká vítr: příkaz vyhodit mě přišel až ze zemské školní rady, kterou rozvířil pan Rheingold svým rozbitým nosem a pošramoceným sebevědomím. Proti tomu se nedalo nic dělat, takže jsme s těžkým srdcem uspořádali poslední, rozlučovací večírek.

Já vážně nejsem zlej člověk. Ale v tý hospodě se ukázal taky Rheingold s celou svojí tělesnou gardou nařvanejch buršáků. Tohle vážně neměl dělat, hlavně ne provokovat posměšky a hrubostmi. Nejsem žádnej rváč, ale toho večera došlo k mý první veřejný rvačce, která potom... no, zkrátka když jsem opouštěl tu hospodu, ležel Rheingold do bezvědomí ztlučenej pod hromadou svých žáků, rovněž v bezvědomí, nebo se tak aspoň tvářících, aby nedostali ještě přidáno. Ty jejich šavličky, pokud se některej opovážil je na mě tasit, jsem lámal přes koleno jako párátka. Po tom slavným vítězství jsme se s Bertinem a ostatníma, kdo nám pomáhali, vzali okolo krku a šli půlnočním městem, slavně zpívali svoje školní písně a slibovali si, že takhle dopadne každej, kdo se opováží provokovat kapitána Rithera a jeho věrný důstojníky.

Jenže po krásný noci přišlo ošklivý ráno, kdy jsem nasedl se svými skrovnými svršky do vlaku a provázen máváním a křikem kamarádů z nástupiště, odjel k domovu. A tím skončila moje studentská kariéra.

Otec se samozřejmě velice zlobil a byl bych jich dokonce pár slízl, ale mnohem víc bolely matčiny slzy, které prolévala mlčky, bez jediného slova výčitky. A nejvíc jsem si vážil názoru strýčka Jamese, který jenom zabafal z fajfky a řekl: „A co bys od něho vlastně chtěl, Charlie? (Otec se jmenoval jako já.) Je nachlup stejnej, jako jsi bejval ty. Má tvoji rvavou krev a tvoji tvrdou hlavu. A podle mýho názoru udělal dobře! I když nemá kapitánskej patent, má dvě zdravý ruce a chytrou hlavu - s tím se musí uživit!“

Skvělá loď Atlantik a její posádka

Jenže zakrátko se ukázalo, že touha po mé osobě není mezi lidmi tak rozšířena, jak jsem si zpočátku myslel. Rovněž fakt, že jsem byl vyhozen z kadetky, nebyl v očích agentů najímajících posádky na lodi, tak velkým doporučením, za jaké jsem ho chtěl považovat. Je možno poněkud méně jemně říct, že mne vyhazovali odevšad, sotva jsem se jen zmínil, že bych chtěl být důstojníkem. Obšlapal jsem toho poměrně dost, až mě nakonec někdo soucitný doporučil ke zprostředkovateli, pracujícímu pro firmu Saunders & spol., lodní zasilatelství, společnost s ručením omezeným. Přijal mne starší, blahobytně vyhlížející pán s úctyhodným plnovousem, velmi milý a přátelský, jehož každé slovo působilo na duši jako balzám a příjemně hladilo moje pošramocené sebevědomí. Byl jsem sice přijat jako kadet, hodnost vcelku přesně nedefinovatelná, a co se práce týče, nebylo mi o ní mnoho řečeno. Ale ten laskavý pán se ke mně choval tak andělsky, že jsem mu v duchu blahořečil.

Přijali mne na loď s hrdým názvem Atlantik. Sice mi ji neukázali, ale okolo na zdi visely obrazy všech nejmodernějších parních velkolodí, jež dozajista patřily Saundersově společnosti. Podepsal jsem tedy smlouvu, vybral si zálohu a odešel, žehnaje tomu dobrému pánovi. Později jsem se dozvěděl, že to byl sám starý Saunders. Ať ho všichni čerti v pekle smaží nabodnutého na těch nejšpičatějších vidlích!

Když jsem určený den přišel na místo a sháněl se po Atlantiku, teprve jsem pochopil, proč byl ke mně tak milý. Neboť rachotina, která stála v přístavu označena tím hrdým jménem, byla sotva schopna vydat se na moře. Saundersova společnost byla s ručením natolik omezeným, že nemohla ani zaručit, že se jejich chlouba pozítří nepotopí - a to jsem viděl Atlantik jen zvenčí! Nicméně měl jsem v kapse smlouvu a peníze dávno utratil, takže jsem odhodlaně vystoupal po lodním můstku a hlásil se u kapitána.

Kapitán této lodi pan Millard byl pomenší stařík se zlatým srdcem a velkými zkušenostmi v námořní plavbě. První důstojník, který byl v kajutě s ním a projednával něco nad mapou, byl naopak vysoký, robustní a středního věku, ale dobrák to byl stejně jako kapitán. Oba mne přátelsky přivítali a přesvědčili, že loď Atlantik už přeplula hezký kus světa, aniž se potopila, a že snad i moji první cestu nějak vydrží. Pak mi ukázali moji kabinu a poradili, abych šel spát. Později jsem pochopil, že se obávali, abych neutekl v případě, že bych se seznámil s posádkou dřív než na širém moři.

Vypluli jsme brzy ráno, sotva slunce vyšlo. Polovina posádky byla ještě opilá jako snopy a sotva se po palubě potácela, zřejmě se večer dlouho a vydatně loučili s pohostinnou pevninou, než se vydají na té rachotině na širé moře. Také jsem se při té příležitosti dozvěděl, kam vlastně jedeme - podle pana Saunderse to mělo být do Ameriky, kapitán Millard zastával stanovisko, že jedeme do Číny, což je podle mého názoru dost rozdíl. Na můj zdvořilý dotaz mi vysvětlil Toby, první důstojník, že se zřejmě pan Saunders na poslední chvíli rozhodl jinak, což je u něho typické. Vezli jsme náklad nejrůznějších železných strojů od kladiva po sekačku na trávu; to všechno jsme měli vyložit v Barmě a ještě něco, co naložíme cestou. V té době jsem se o náklad ještě tolik nezajímal.

Po odplutí při snídani se mi podařilo udělat konečně celkovou inventuru posádky; hned na počátku mě mírně překvapila okolnost, že na lodi jsou jen tři důstojníci, totiž kapitán, Toby a já. Vyložili mi, že to není nic divného - původně sice byl na lodi i druhý důstojník, ale spadl v opilosti v Lamanšském kanálu přes palubu a utopil se. Takže jsem měl nahradit toho skvělého odborníka, ovšem za plat kadeta, což činilo značný rozdíl. Mimo to se k důstojníkům počítal (totiž sám se počítal) i první lodník Hesson. Na mou otázku po služebním zařazení hodnosti první lodník odpovídal Toby jen krčením ramen. Hesson byl jednoznačně mizerný chlap a nedělal naprosto nic; kuchař mi zakrátko vyložil, že pan Hesson je bratrancem paní Saundersové a že by se zřejmě jinak neuživil.

Posádka se zřetelně dělila na dva tábory: jedni byli námořníci z našeho okolí, vesměs moji krajané, lidé zkušení a své práce znalí. Pak tu byla sebranka ze všech zemí světa, líná, ožralá a k práci neschopná. Jejich jedinou povinností bylo pomáhat podle možností první skupině, pokud se jim chtělo a pokud je to napadlo - jinak se váleli v přístěnku na přídi a chrápali nebo pili. Ideovým vůdcem těchto gentlemanů byl druhý kormidelník a jejich blahovolným patronem první lodník Hesson; o důvod víc, abych ho měl od začátku rád jako pes kočku.

Co se týče druhého kormidelníka, jmenoval se Harry Brent a asi to nebylo jeho pravé jméno, neboť byl míšenec Itala a černošky, nehledíc k dalším přimíšeninám irským, holandským a arabským. Chlap skoro dva metry vysoký, silný a mocný, který dokázal řvát jako tur a pít jako velbloud. Mimo to dokázal bez obtíží prospat čtyřiadvacet hodin, probouzeje se s neuvěřitelnou přesností vždy pět minut před zvoněním k jídlu. Okamžitě po jídle opět ulehl do bezpečného koutku, kde spal dál a kolem poletující andělé mu zpívali ukolébavky. Že jeho skvělého příkladu ochotně následovali ostatní, je snad zbytečné říkat - a že mne to silně rozčilovalo, na to můžete taky vzít jed.

K prvnímu mému střetnutí s tímto mužem došlo při plavbě mezi Londýnem a Madridem. Kapitán si totiž vzpomněl, že by se mohla umýt paluba a mne samozřejmě pověřil dozorem. Nahnal jsem na tu palubu, špinavou k neuvěření, kdekoho. A když už všichni pilně drhli cihlami, objevil jsem druhého kormidelníka chrápat pod plachtou na přídi, kde neměl vůbec co pohledávat. Již delší dobu jsem s sebou pro jistotu nosil kus tlustého lodního lana, teď jsem se rozpřáhl a přetáhl toho líného lumpa přes zadek s takovým potěšením, že Brent zařval a vyletěl zpod plachty jako raketa.

„Která svině...?“ zaječel a dostal ještě jednu po hřbetě. To už si uvědomil, že před ním stojí důstojník a vyvalil na mne oči, jako by mě považoval za zjevení.

„Ale okamžitě ať meješ palubu!“ zařval jsem na něho a ukázal mu nedvojsmyslně určeným směrem.

„Já jsem druhej kormidelník!“ zahučel otráveně.

„Cože, ty? Ty tele mořský, jednou jsem tě viděl u kormidla a to jenom, když jsi za ním chrápal! Dovedeš to vůbec vzít do ruky a neusnout, ty mizero zdechlá?“

„Vo... vokamžik, pane kadet!“ požádal zdvořile, „Nejsem tady vod toho, aby se mně nadávalo! Já jsem...“

Co je, jsem se nedozvěděl, neboť jsem mu uštědřil další švih lanem, tentokrát přes lýtka. Nadskočil a počal zlostně nadávat. Švihl jsem ho ještě jednou a tentokrát už bez řečí letěl pro kbelík, cihlu a kartáč - a můžu říct, že díky jeho síle byl jeho kus paluby čistší než ostatních.

Jenže jsem ke své škodě musel odběhnout na kapitánský můstek zkontrolovat směr plavby. Muži zůstali asi deset minut bez dozoru a zřejmě mezi nimi kolovaly nějaké řeči, protože když jsem se vrátil, někteří nepracovali a Brent stál uprostřed paluby se založenýma rukama a tvářil se drze. „Pane kadet!“ houkl na mne.

Přistoupil jsem k němu s lanem už připraveným. „Co chceš? Dostals málo?“

„Já si myslím, že takovej cucák jako seš ty, nemá žádný právo nás honit do práce!“ prohlásil Harry Brent hrdě.

„Já ti dám právo!“ zařval jsem a přetáhl ho lanem. Ale v tý chvíli po mně skočil, vrazil mi jednu přímo do brady a vytrhl mi lano, aby ho zahodil přes palubu. Pak si uvědomil, jakou blbost to udělal, protože mi s ním mohl nařezat. Skočil teda po mně, jenže to už jsem mu nastavil nohy, nabral ho chodidlama do břicha a zahodil zpátky. A v příští chvíli už jsem vyskočil na nohy, připravenej mu vysvětlit, kdo je na týhle zatracený lodi pánem. Námořníci hned nechali práce, začali fandit a sázet se, ale většina sázek zněla ve prospěch mého soupeře. Zřejmě se mnou ti dobří lidé ještě neměli zkušenosti.

Brent po mně skočil plnou silou, jenže já byl mnohem rychlejší a mrštnější, tak jsem mu uskočil a on proletěl mimo mne a hlavou narazil do pažení; ovšem nepoučilo ho to ani trochu. Jen se zvedl, už na mne opět letěl, dostal dva údery do nosu a do spodní čelisti a letěl zase zpátky. Byl to tvrdý chlápek a rvát se uměl, což jsem pochopil ve chvíli, kdy zase on uhnul mé ráně, chytil mě obratně za krk a začal zpracovávat pěstí. Samozřejmě jsem nezahálel a tloukl ho taky, ale má síla byla přece jen menší než jeho, a on měl taky větší vztek. Konečně se mi podařilo kopnout ho do kotníku, Brent zaječel a složil se na palubu jako snop. Využil jsem toho a dal se do něj, tentokrát opatrněji. Když se mi zdálo, že má dost, poodstoupil jsem a čekal.

Jenže Brent měl taky spojence, kupříkladu plavčíka Johanese, drzého klacka, kterýmu koukalo z očí tisíc čertů a nezasloužil si nic tak jako šibenici. Právě nesl z podpalubí kýbl špíny a ve chvíli, kdy jsme se na sebe s Harrym zas vrhli, vylil mi špínu obloukem pod nohy. Ujela mi noha, uklouzl jsem a už jsem ležel na podlaze. Harry na mne šlápl, nevím zda úmyslně či z nedostatku rovnováhy, ale já ho strhl na zem a zaklesli jsme se do sebe, abysme se tam váleli, tloukli se a Brent ještě ke všemu klel a nadával. Ale nakonec se mi podařilo dostat ho pod sebe, klekl jsem mu na krk a požádal, aby veřejně přiznal, že mě bude poslouchat, jinak že ho uškrtím. Což se stalo - kupodivu od té doby doopravdy rád a ochotně plnil moje rozkazy.

V Cádizu jsme zastavili, zvláště proto, aby si mužstvo mohlo obnovit zásoby lihovin. To ovšem nechtěli ani tak námořníci, jako pan první lodník Hesson, největší opilec na palubě. Z krčmy taky přitáhl skvělou posilu: špinavého Španěla v potrhaném ponču, který se jmenoval Pepito a za pasem nosil dlouhou dýku. K čemu nám měl být dobrý, nevím - ale když jsem ho poprvé požádal, aby vylezl na stožár, začal na mne svolávat pomstu Panny Marie a když jsem na něj vzal lano, vytáhl on zase ten nůž. Ten nůž jsem si schoval, Pepita ztloukl, uvázal na lano a nechal vymáchat ve vodě za účelem očištění. Pak jsem mu vysvětlil, že důstojníci jsou na světě na to, aby se poslouchali. Od té doby mi nepřišel na oči a v Marseille utekl, k naší velké škodě.

Ovšem Hesson byl ve vyhledávání podezřelých námořníků neúnavný. V Marseille přitáhl zase copatého Číňana a tvrdil o něm, že je to nejlepší kuchař, jakýho poznal. Co se toho týkalo, byl lepší než náš dosavadní kuchtík, ale to byl asi vcelku kdokoliv. Aspoň jsem mohl popohnat kuchaře k práci na palubě, k blahu našich žaludků i již zmíněné práce.

V Marseille jsme naložili mnoho beden různých látek, vesměs pro Čínu, kde jsme je chtěli vyměnit za pravé čínské hedvábí. Při té příležitosti jsem zjistil, že na lodi chybí účetní a správce skladu. Bylo mi vyloženo, že ty povinnosti budu muset vykonávat já. Starý pan Millard k tomu neměl nejmenší chuti a Toby měl jednu závažnou chybu, že totiž mizerně psal a ještě hůř počítal, což je účetnictví poněkud na překážku. Za dosti nejasných okolností jsem zaslechl, že by to snad mělo být povinností prvního lodníka, ale v tom případě jsem se toho ujal radši sám, neboť Hesson byl schopen zboží maximálně prochlastat nebo někomu střelit ve stavu naprosté opilosti.

Zastávka v Palermu, kterou jsme původně plánovali, odpadla, jelikož Hesson se tam posledně pohádal s jakýmsi Siciliánem, dle všeho členem Mafie a ta urážka nebyla doposud odpykána. Z pochopitelných důvodů se bál o svůj život víc než o svůj chlast a navrhoval, abychom jeli do Benátek, kde je za prvé krásně a za druhé lepší kořalka, ale kapitán Millard se pro tentokrát vzepřel a nařídil nabrat kurs na Maltu. Nicméně jsme na Maltu nedopluli, z velmi zvláštního důvodu: tou dobou jsem totiž ležel v kajutě s rozbitou hlavou, neboť mi na ni jeden z těch lotrů náhodou pustil ráhno. Vzhledem k tomu, že den předtím ode mne dostal nakládačku, náhoda víc než jasná. Kdo držel tou dobou denní hlídku, mi není jasné, ale nebyl to Millard ani Toby. Zkrátka ti umělci Maltu minuli a když pan Millard spočítal polohu a zjistil, že se blížíme k břehům Libye, odmítl se vracet.

V Alexandrii nám především utekl pomocník strojníka. Ani se mu nedivím, strojník (pan Vrchní strojník!!!) byl chlap drsný, tvrdý a permanentně ožralý, který svého pomocníka velice proháněl. Ten dobrý muž si zakládal na faktu, že je jediný, kdo rozumí našemu starému mizernému parnímu stroji a kapitán mi párkrát důrazně kladl na srdce, abych ho vynechal ze svých převýchovných kampaní, takže jsem ho s těžkým srdcem vyňal ze seznamu lidí, co jsem honil do práce. Spíš jsem měl cukání zastat se drobného útlého mulata, co dělal pomocníka. Neměl jsem tušení, kolik je klukovi let, ale víc jak šestnáct to jistě nebylo. Jednou jsem zabránil strojníkovi, aby ho zmlátil za chybu, který se dopustil sám. Šel si hned stěžovat kapitánovi a já dostal mírně vynadáno. Takže v Alexandrii sebral hoch svých pět švestek a vypařil se z lodi, aniž se rozloučil. Konečně, všude mu muselo být líp než u nás. Strojník klel a nadával, spojil se s Hessonem a oba na mne tvrdě dotírali, že jsem vinen útěkem a že bych měl tedy opatřit pomocníka nového. Když se k nim připojil (samozřejmě mnohem slušněji) i Toby, slíbil jsem pomoc. Později mi Toby vysvětlil, že mou osobní účast pokládá za záruku, že získaný pomocník bude lepší, než ti předchozí nebo než někdo, koho by mohli přitáhnout Hesson a ta banda okolo něj.

No a pak jsme zakotvili v Port Saidu. Nevím, co bych o tom městě řekl hezkého. Snad že kdybych začal někoho z vás strašlivě nenávidět, zavezu ho tam a vysadím z lodi. A kdyby měl na svědomí něco zvlášť odporného, zařídím mu tam trvalé místo pobytu. Museli jsme tam počkat, až na nás přijde řada k průjezdu Suezským kanálem, což trvalo tak asi šestnáct hodin. Na prohlídku Port Saidu by mi byla stačila hodina, ale co se dalo dělat.

Harry Brent, který se od naší rvačky poněkud změnil k lepšímu, mi nabídl, že pro svou znalost arabštiny mi bude dělat průvodce. Tudíž bylo nasnadě, že s námi půjde i uličnický kluk Johanes, plavčík a obdivovatel druhého kormidelníka. Brent se překonal, vzal si čisté tričko a oholil se. Taky mne během půlhodinové procházky po tržišti naučil dostatečnou zásobu arabských nadávek a prokletí lidem, kteří se nám pletli, něco nabízeli nebo vůbec se ukázali v našem dosahu.

Ačkoliv Harry zastával názor, že ulice Port Saidu jsou vcelku čistší než v jiných arabských městech, nepřesvědčil mne, že jsou čisté dost. Všude tam byl hrozný hluk, puch a nepředstavitelný zmatek, který ještě zvyšovali osli, velbloudi a toulaví psi. Ztratit orientaci v bludišti těchhle uliček nebylo nic divného, ale pravda je taky, že jsme se po chvíli přestali starat o to, kam vlastně jdeme, a jenom tak bloumali. Zakrátko jsme se dostali z města na opačnou stranu, mezi pole a rozčepýřené palmové hájky, s roztomilým výhledem na bezútěšnou poušť.

Tam jsme se usadili na nějakou zídku, rozložili si můj šátek (připadal nám nejčistší), na něj nakladli zeleninu, ovoce a různé placky, což všechno nám vnutili na tržišti. Harry se postaral o víno, i když hrozné kvality, ježto Prorok zakazuje alkohol a jeho vyznavači jej poslouchají aspoň v tom, že se snaží ten nápoj jeho milovníkům co nejvíc znechutit. Pozvolna jsme se krmili, žvanili a sledovali, co se děje v okolí. Nedělo se nic.

Nejbystřejší oči měl Johanes. Upozornil nás na nějaký pohyb daleko mezi poli, projížděla tam skupina jezdců, za nimiž se táhl oblak prachu. Postupně však jsme seznali, že všichni ostatní po tom prvním střílejí, sice jen občas, ale snaživě. Pro jistotu jsem prohlédl svůj revolver, Harry měl nůž a Johanesovi jsem dal aspoň svoji dýku, zděděnou po Pepitovi. Schovali jsme se za tu zídku, na které jsme jedli, a vyčkávali, co bude.

První jezdec jel na velbloudu, zatímco ostatní na koních, což napovídalo, že patří k rozdílným partám. Ten velbloud mírně kulhal a ztrácel náskok, přestože ho kluk pobízel ze všech sil. Vypadal na střízlíka, měl na sobě turecké šarvary a červený turban. Ostatní byli vesměs v bílém, mávali ručnicemi a ječeli jako blázni. Takže jsem se zvedl a vystřelil dvakrát z revolveru.

„Hej, mladej, sem pojeď!“ zařval jsem na něj, „Neboj se, my se jich neleknem!“

V té chvíli jeden z pronásledovatelů zase vystřelil a zasáhl velblouda. Nebyl to zřejmě první zásah, zvíře krvácelo a dalo se přinutit k běhu jen násilím. Teď klopýtlo, jezdec mu vyletěl ze sedla a překulil se na zemi. Ale hned vyskočil a rozběhl se směrem k nám. Poslali za ním dalších pár kulek.

Svým revolverem jsem nemohl přesně zamířit, ale stejně jsem po nich vystřelil taky. Ze třech ran jsem trefil jednou, aspoň se mi zdálo, že se jeden začal v sedle divně motat. Pochopili, že se do boje zapojila další síla a zaváhali. Kluk toho využil, přeběhl mezi poli prosa k nám, přeskočil zídku a skrčil se mezi Harryho a Johanese. Přesto, že byl celý špinavý od bláta, jsem postřehl, že je to běloch. A taky promluvil anglicky:

„Hele, bacha na ně! Budou střílet!“

„O co, že já taky?“ řekl jsem a vystřelil znova. Poslední kulku, takže jsem vysypal bubínek a rychle nabil znovu.

Tamti dojeli na vzdálenost, která jim připadala bezpečná, tam zastavili a slezli z koní. Povykovali, ječeli a mávali rukama i dlouhými flintami, ale blíž se zřejmě obávali. Měl jsem na sobě uniformu námořního důstojníka a bylo to vidět.

„Řekni jim,“ požádal jsem Harryho, „Že jednomu dovolím, aby sem přišel a vysvětlil nám, o co jde. Ale jenom jednomu, nebo...“

Harry začal povykovat arabsky. Některé nadávky jsem poznával. Kluk se začal šklebit, zřejmě rozuměl taky. Ti chlapi se srazili do houfu a rokovali, nakonec se jeden vydal k nám.

„Hele, bacha,“ řekl kluk, „Radši nebavit, on lže!“

Teď jsem postřehl v jeho hlase zřetelné francouzské hrdelní r. Takže jsem věděl, jakou řečí ho oslovit: „Radši řekni, co jsi jim udělal. Pro nic za nic tě určitě neprohánějí!“

„Já? Nic!“ viditelně se zalekl, když slyšel moji francouzštinu. Nevím proč, není tak strašná.

„Něco jsi jim ukradl?“

„No... když to chcete vědět, tak sebe. Oni mě totiž koupili jako... otroka. Jenže... to jako nebrat, žejo!“

„Bílýho kluka jako otroka? Jak se to stalo?“

„To je těžký,“ mávl rukou, „Já jsem François Garrichet, původem z Champagne ve Francii. Můj táta byl plukovník Garrichet, ten co vykopával z hrobů mrtvoly dávno mrtvejch lidí...“

„Těší mě. Charlie Rither.“

„No, a zkrátka já jsem... s tátou... teda jako, jenomže oni mě zkrátka chytli, no, a zavřeli... a já jsem zdrhnul.“ Jeho řeč byla poněkud nepřehledná, ale s ohledem na to, že se k nám blížil nejvýznamnější z pronásledovatelů, jsem ho chápal.

Ten muž byl starý beduín se svraskalou tváří a s dlouhým bílým vousem. Za pasem měl bambitky s rubíny na koncích pažeb a krásnou dlouhou šavli, mírně zahnutou. V trochu šikmých očích měl výraz prohnaného ničemy a v nose zlatý řetízek, který se klimbal před bezzubými ústy. Kousek od nás pro jistotu zastavil a přednesl s důstojností sobě vlastní delší projev, mně zcela nesrozumitelný.

„Říká, že je šejch Ali ben Mohamed Josafar a ještě něco,“ vysvětloval mi Harry, „A tohle že je jeho zajatec a že mu ho máme dát. Že je přítel bílých mužů a že...“ mávl rukou, poplácal si dlaní na čelo a dodal: „Já mu moc nerozumím.“

Šejch to pochopil taky. Došel až ke mně, protože mě zřejmě považoval za nejvyššího pána, a něco mi drmolivě vysvětloval arabsky. Když to nevedlo k cíli, zaskuhral anglicky:

„Ty - toto dát mně! To můj majetek! Já šejch, ty víš?“

„Vím. A něco ti řeknu: Táhni ke všem čertům a víckrát mi nelez na oči, nebo z tebe udělám sekanou v tatarský omáčce! Víš, co to je? Kuskus, sekanou v rejži, udělám z tebe, jasný?“

Šejch zaváhal. Jenomže François překládal daleko rychleji než Harry a zřejmě dokonaleji. Šejch zrudl a začal se dusit.

„Tak co je, neslyšels? Koukej mazat a hned!“

Nafoukl se jako krocan a vychrlil na mne spoušť arabštiny, ze které jsem porozuměl některým nadávkám, co mě učil Harry. Chňapl jsem ho bez dalších řečí za bradku a vsolil mu z každé strany jednu facku, až se mu hlava zakývala. Pak jsem ho pustil: „Tohle je všecko, co ti dám! Táhni a neukazuj se, obludo!“

Šejch se mi vyškubl a odskočil. Z jeho očí kapala nenávist koncentrovaná jako kyselina na čištění kotlů. Přesto pronesl něco zdvořilého, dokonce se mi hluboce poklonil. Pak se uklonil taky Harrymu a dokonce Johanesovi, ale když přistoupil k Françoisovi a začal se ohýbat i před ním, začalo mi to být podezřelé. Taky jo, vzápětí vytáhl z opasku dlouhý zakřivený nůž a zaútočil. Tak jsem tu ruku zachytil a zakroutil mu s ní do protisměru. Nicméně přes svůj ctihodný věk a postavení byl dědek jako z gumy, dávno jsem ho měl na zemi a klečel na něm, a pořád ještě svíral tu svou kudlu v pěsti a ječel jako siréna. Jeho kamarádi se pokusili rozběhnout k nám, ale Johanes měl můj revolver, tak z něj dvakrát vypálil a oni si to rozmysleli.

Konečně mu Harry na můj pokyn dvakrát šlápl na zápěstí a snad mu je zlomil nebo co, protože konečně nůž pustil.

„Tak ty tak?“ řekl jsem a za bradu ho vytáhl ze země.

„Pustit šejch!“ řval, „Ty zlej bílej muž, já zabít, až...“

„Ty nezabít,“ namítl jsem. Johanes mu sebral z pasu obě krásné bambitky, Harry šavli i s pochvou. Johanes ho ještě prošacoval, kde by mohl mít jakou zbraň. Co u něj ještě našel, nevím. Krást je hrozně ošklivé, ale Johanes nebyl dosud dobře vychovaný.

„Radím ti dobře, dědku,“ řekl jsem mu, „Koukej se sem: tadyhle v bubínku je šest nábojů. Ty máš osm mužů. Já šestkrát vystřelím a budeš mít dva muže. Pak vystřelíme z těchhle bambitek a nebudeš mít žádnýho. Kdyby náhodou, tak udělám touhle šavličkou šmik šmik - a hlavička se bude koulet v písku. Zdalipak mi rozumíš?“

Nejspíš rozuměl, protože hrozně koulel očima a svolával na mě Alláhovu pomstu. Vypočítal mi, kolik si na mne zavolá pouštních džinů a šejtanů, a co mi všechno udělají. Hlava se mu přitom klepala a ta jeho krásná dlouhá bílá brada se zachvívala ve větru. Takhle krásnou bradu měl kdysi dávno náš kozel, jenže ten byl ještě hezčí, neboť měl rohy. Škoda. Tak jsem vzal dědkovu dýku a jeho velebný vous mu uřízl u samé brady.

„Teď už to chápeš? Mazej!“ Dědek se začal klepat jako sulc, nevím zda nenávistí nebo leknutím. Natočil jsem ho zády a přidal mu dva kopance do zadnice - na to se rozběhl, přeskakoval stružky zavodňování a pádil jako zajíc, jenom při tom nadával.

„Teda, jste dost voraženej.“ prohlásil obdivně François.

„Kdyby mu to nestačilo, tak mu rád přidám.“

Hleděli jsme k těm mužům; šejch zapadl mezi ně, chvíli se hádali, ale pak naskákali na koně a dali se všichni na útěk. Kámen mi spadl ze srdce.

„No, tak to bysme měli! A teď co s tebou, mladej... nejlepší by bylo, kdybysme tě předali místním úřadům. Koukám, jseš nejspíš nezletilej, takže tě ochotně a rádi vrátěj domů tatínkovi.“

François si rozšmudlal špínu na obličeji a zamračil se. „Vono to vypadá jako dobrá myšlenka, to jo. Jenomže... voni mě nemají komu vrátit. Táta totiž... zvostal tady v Africe. Mrtvej.“

„Aha... No dobře. A nějací další příbuzní?“

„Nejpříbuznější pro mě bude asi sirotčinec, kapitáne. Teda, ne že by se mi tam moc chtělo...“

„Tak co teda s tebou máme dělat?“

„No...“ zašilhal po mně, „A takhle něco na lodi by nebylo? Třeba v nejhorším i práce...“

„A ty něco umíš? Třeba... dělat pomocníka strojníka?“

„Jasně, to zvládnu! Furt lepší než u támhletoho... A kam se vůbec pluje, kapitáne?“

„Nejsem kapitán a pluje se do Indie, Číny a leckam. Tak bereš zařazení jako pomocník strojníka?“

Plácli jsme si a ještě po cestě jsem Françoisovi koupil košili a kalhoty evropského střihu, aby nevypadal tak blbě. Když se na lodi na můj příkaz umyl a převlékl, byl docela fajn, až na rozježené štětiny na hlavě. Vyvětlil mi, že vzhledem ke svému věku sloužil v šejchově harému a byl tudíž ostříhán dohola, což mu zatím nedorostlo. O tom, jak prchal, povídal zmateně a pokaždé něco jiného, ale Johanes i jiní ho poslouchali velice rádi. Námořníci se mu kvůli tomu ježku smáli, ale já mu dovolil nosit turban, dokud vlasy nenarostou. Tvrdil, že je má normálně světlé, což potěšilo Johanese, který měl zrzavou kštici a byl na ni pyšný. Dokonce natolik, že mne na slovo poslouchal od chvíle, kdy jsem mu pohrozil, že mu ji v případě neposlušnosti uříznu jako šejchovi fousy.

Strojníkovi jsem v přísném soukromí sdělil, že kdyby si někdy François náhodou stěžoval na jeho hrubost, hodím ho při první příležitosti nenápadně přes palubu, ovšem pořádně omráčeného, aby ho žraloci sežrali dřív, než stihne volat o pomoc.

A potom jsme odpluli z Port Saidu.

Zbraně po šejchovi mám ještě schované.

Diana Kleopatra Nefertijti

„Nevím, jak bych ti to jemně řekl, Charlie,“ prohlásil pan Millard, „Ale, totiž, abys rozuměl, tvoje chování na lodi...“

„Jo, chápu. Tak kdopak si zas stěžoval?“

„Ne, nerozčiluj se, můj chlapče. Víš, oni mají pravdu...“

„Jsem si jistej, že jsem nikomu neublížil! A když někoho přetáhnu lodním lanem, jenom mu to prospěje, pane kapitáne! Náš Atlantik se pomalu začíná podobat slušný lodi...“

„To máš jistě pravdu. Ale víš, posádka... si stěžuje na tvoji neurvalost a hrubost. Zvlášť... pan Hesson. Ale i jiní...“

„A stěžuje si taky někdo z pořádných námořníků? Pana Hessona ochotně a rád hodím přes palubu, pane Millarde, kdykoliv si bude přát - stejně tady není k ničemu!“

„Ale pan Hesson je zkušený námořník, a jistě víš, že je nám svým způsobem velice užitečný...“

„Jo. Dost jsem se divil, když si v Adenu najednou vzpomněl, že bude taky pracovat! To bylo poprvé, co zůstal na lodi hlídat a nešel se ožrat jako prase do nejbližší putyky!“

„Ach ano, Charlie. Proto jsme taky mohli jít my zapít tvůj příchod na loď. Bylo to velmi krásné, ale víš, ta rvačka v krčmě byla přece úplně zbytečná! Kvůli takové přístavní holce...“

„Okamžik! Za prvé jsem se s tím halamou nerval, dal mu jen dvě tři do nosu a vyhodil ho zavřeným oknem. Za druhý to nebylo kvůli tý holce, se kterou jsem ostatně jenom tancoval, a i to proto, že už jsem neviděl na oči, protože já ve střízlivým stavu tančit neumím a ona byla hrozně ošklivá. Bylo to kvůli tomu, že mi ten hnusnej otrapa řekl, abych od ní odprejskl, že na ni nestačím a když jsem nereagoval, šťouchl si do mě. Ale žádná rvačka to nebyla, pane kapitáne; a tu... dámu jsem poslal vzápětí ke všem čertům a ona tam někam snad skutečně šla...“

„Ale no tak dobře... A co ten jeho kamarád? Bylo opravdu nutný, abys ho zkopal do bezvědomí?“

„Vůbec nebyl v bezvědomí, ještě řval a plazil se! A předtím na nás vytáhl bouchačku, tuhletu...“ položil jsem na stůl šestiranný revolver, „A to já zkrátka nesnáším, víte?“

„Jo, jasně. Ty seš hroznej andílek. Když jsi začal dělat na lodi pořádek, tak jsem byl moc rád, protože jsem doufal, že se ti to skutečně podaří. Jen jsem netušil, že budeš zavádět ten svůj pořádek všude, kam přijdeš!“

„To je těžký! Oni si nic lepšího nezasloužej...“

„Nechme toho! Musíš mít už slušnou sbírku cizích zbraní, co?“

„Ani ne. Doma mám ještě půlku vidlí. Ty o mě přerazil jeden sedlák, že jsem mu byl na hruškách. Ještě jako kluk. Nemohl jsem si sice ňákej čas sednout, ale vytloukl jsem mu všecky vokna...“

„Ach, radši toho nech, Charlie! Proboha, pamatuj si, že musíme do té Číny doplout zdraví a pokud možno všichni, celá posádka! Nevím, co bude, když se při každé jen trochu možné příležitosti s někým serveš! Mimo to, stěžoval si pan vrchní strojník, že jsi mu vyhrožoval!“

„Ten sprostej opilec si nemá vůbec co stěžovat! Jestli mně ještě jednou zašlape v opici čistou palubu špinavejma botama, tak mu dám do nosu! Všichni ostatní choděj bosí, jak se sluší a patří na lodi, která je na moři a má vydrhnutou palubu!“

„Nechci říct, že bych s tebou nesouhlasil, ale pan vrchní strojník je přece jinak výtečný člověk! A vůbec, jak se osvědčuje ten tvůj nový pomocník, cos ho sehnal v Port Saidu?“

„Skvěle, už rozezná flašku ginu od láhve oleje! Nařídil jsem mu, aby každou nádobu s alkoholem, co najde ve strojovně, okamžitě hodil přes palubu. Jestli to udělá, tak se brzo nadějeme větší péče o náš parní stroj i od strojníka!“

„Ale co stroji, rozumí už trochu?“

„S vaším laskavým dovolením, pane Millarde, našemu parnímu stroji není vcelku co rozumět, protože to není stroj, ale kupka rezavého šrotu. Dovolte mi vás upozornit, že ta zatracená železná obluda nemá na týhle lodi jinou funkci, než že dělá rámus přes celou loď a trochu brzdí to, co táhnou plachty. Podle mýho by bylo nejlepší vyměnit tu chrchlu za nějakou lepší...“

Kapitán na mne pohlédl velmi smutně. „Velmi jsem si zakládal na tom parním stroji... když ta loď byla ještě moje.“

„Vaše?“ vyjevil jsem se, „Atlantik je vaše loď?“

„Byl jsem zadlužen u Saunderse, tak si vzal loď jako náhradu dluhu. Ale nikomu to neříkej, Charlie, byly by z toho jenom nepříjemnosti... radši na to zapomeň!“

„Tak odpusťte, to jsem nevěděl... Už jsem se divil, co dělá tak schopnej kapitán v tak ničemný společnosti jako je Saunders... Teď už mi ten stroj zní docela jinak...“

„Mně taky! No vážně, Charlie, neslyšíš nic? Radši se tam skoč podívat, co se stalo, mám takový divný tušení...“

Vypadl jsem z kapitánovy kajuty jako raketa a letěl přes palubu přímo do strojovny. Původně jsem vlastně přišel do kapitánovy sluje na koberec, za účelem vynadání. Jako obyčejně jsem všechno přehnal, teď jsem se styděl a měl chuť to někomu vrátit.

François se bavil s Johanesem u kotevního průvlaku, ale toho jsem si momentálně nevšímal a sjel po schůdkách do strojovny. Byla plná kouře a čmoudu a hned u schůdků ležel na zemi vrchní strojník - napřed jsem myslel, že se mu něco stalo, ale detailní průzkum odhalil, že je pouze opilý. To však pořádně. Kopl jsem do něho a zařval: „Vstávej, prase! Co je to tady za svinčík?“

Dost se vyděsil - posadil se, rozhlédl a zablekotal: „Svatej Patricku... ložisko! Ten pitomej kluk zapomněl dolívat volej... olověný ložisko se asi vylilo, pane!“

Zřejmě se nemýlil, odněkud skutečně teklo žhavé olovo.

„Tak to přece zastav, ty pitomče!“

Strojník skočil ke své mašině a začal cloumat všelijakými pákami. Stroj začal pomalu zvolňovat rytmus.

Současně se objevil ve dveřích François, mírně vyděšen.

„Tys měl dolívat olej do ložiska?“ zařval jsem na něj.

„Já ho dolil...“ řekl nejistě.

„Pitomče! Ale málo!“ zařval strojník, „Jak já tě seřežu...“

„Padej nahoru, Françoisi!“ nařídil jsem. Kluk mírně ucukl, když jsem se přiblížil, takže jsem ho z opatrnosti vzal za ucho a vytáhl na palubu po strmých schůdcích. Řval jako pavián a jeho kamarád Johanes se radši rychle vypařil.

„Osle!“ zařval jsem, sotva jsme byli na palubě (ve strojovně jsem nemohl křičet, to bych se zadusil), „Ty hlavo skopová, jak chceš bejt strojníkem, když tomu vůbec nerozumíš? Copak ti to strojník nevysvětlil, nebo co? Když jseš tak pitomej, že si nic nepamatuješ, tak ti to do tý tvý blbý kotrby natluču, rozumíš?“

Chlapec stahoval hlavu mezi ramena a celý se klepal.

„Tady si to s tebou vyřizovat nebudu. Do kajuty!“

François vyletěl směrem k mé kajutě. Nakopl jsem ho, až prolítl palubou jako střela a zmizel za dveřmi. Námořníci se chechtali a strojník se už těšil, že kluk dostane co proto.

Zahulákal jsem dolů několik pokynů, co má dělat, i když nejspíš to sám věděl líp. Pak jsem šel do kajuty. François stál v koutě a ustrašeně čekal, co bude. Byl to křehký, slabý chlapec a nechtěl jsem s ním moc vymetat palubu. Ale poučit jsem ho musel.

„Pojď blíž! Tak co - jak to bylo?“

„Asi...“ popotáhl nosem, „Asi jsem opravdu zapomněl.“

„No proto! A co si za to zasloužíš?“

Nejistě po mně zašilhal a zašeptal: „Výprask.“

„Jo, a pořádnej!“ Rozpřáhl jsem se pěstí, pak jsem si to rozmyslel a praštil ho jenom dlaní naplocho. François vykřikl, přeletěl stůl a zapadl mezi stolek a moje lůžko. Za normálních okolností měl dostat ještě jednu, ale to už jsem se pokrotil.

„Co je s tebou? Vstávej, k čertu!“

François se zvedl. Držel si tvář, popotahoval nosem a z očí mu tekly slzy. Potřásl jsem hlavou.

„Co z tebe bude, to nevím! Uvědom si, chlapče, když chceš bejt námořníkem, musíš se chovat jako chlap a ne jako nějaká ufňukaná slečinka! Brečet a řvát je dobrý tak pro holku a ne pro kluka jako seš ty...“

François otřel nos ušmudlaným rukávem. „Já... Monsieur Charlie, když já...“

„No, co je s tebou?“

Zakryl si hlavu rukama a zašeptal: „Když já nejsem kluk...“

„Cože?“ zařval jsem, „A co teda jseš?“

Sklopil svoje krásné modré oči a začervenal se i pod tou špínou na obličeji. „Jmenuju se Diana Garrichetová.“

Zatmělo se mi před očima a chytil jsem ho pod krkem. „Co to žvaníš, mizero? Tím chceš říct, že jseš ženská... echm, že jste... že račte být dáma?“

„Nevypadám!“ Padla hlavou na stůl a dala se do srdcervoucího řvaní, přičemž si rozmazávala špinavýma rukama slzy po beztak už špinavé tváři.

Dlouze jsem hvízdl. A složil se na kavalec.

„Neřvěte!“ přidal jsem slušně, „A řekněte mi, jak jste se sem k čertu... který pito... jak jste se do toho hrome dostala?“

Neřekla nic. Ostatně bylo nám oběma jasné, který pitomec ji sem přitáhl. Mozek mi pracoval jako nikdy, ale nechápal jsem.

„A proč... proč vás pronásledovali ti Arabové? Kdo byl ten starej šejk a jak jste...“

Zavzlykala ještě bolestněji. „Byl to můj... manžel.“

„No to jsem měl vědět, to bych toho lotra zařízl jako kuře! Mám tomu rozumět tak, že jste se provdala za takovou opici?“

„Ale ne! Koupil mě, jako otrokyni... do harému!“

„Nevypadáte zrovna jako harémová kráska!“ řekl jsem a otevřel dveře, abych si odplivl. Ale těmi dveřmi vpadl vrchní strojník.

„Tak, ty syčáku,“ křikl na Dianu, „Počkej, co dostaneš, až...“

„Ven!“ zařval jsem, až se stěžně zatřásly a ničema vypadl, ani se nestačil porozhlédnout.

Přistoupil jsem ke stolu a prohlédl si Dianu lépe. Potom mi nenapadlo nic jiného než se rozesmát. To ji vzkřísilo, zvedla hlavu a vrhla na mne pohled uražené královny. Protřela si oči ušmudlanými pěstmi a přestala plakat.

„Ničemu nerozumíte, Monsieur Charlie!“

„Vskutku ne. Například, proč jste se vydávala za Françoise.“

„Jmenuji se Diana Kleopatra Garrichetová. Můj otec je profesor Garrichet, největší odborník na kulturu starého Egypta a vůbec antiky, z celé Francie! Bohužel zmizel před rokem v Africe, asi v Súdánu. Jela jsem ho hledat.“

„Statečná holčička. Jak že se to jmenujete?“

„Diana Kleopatra. Papá chtěl, abych se jmenovala Kleopatra Nefertiiti podle dvou největších krásek starého Egypta, ale farář s tím nesouhlasil. Tak přidal Dianu a Nefertiiti vypustil.“

„Nedivím se.“ řekl jsem a zkusil vyslovit: „Nefertititi...“

„Neposmívejte se mi, Monsieur Charlie!“

„Já se vám neposmívám, Mademoiselle Garrichetová. Ale doufám, že si ke všem čertům uvědomujete, že tahle situace je dost kuriózní a nanejvýš trapná - ne?“

„Ano.“ zaštkala.

„Jak jste se vůbec dostala k těm Arabům?“

„To všecko, co jsem povídala, je pravda - akorát že jsem holka, no! Chtěla jsem najít svýho tátu. Byla jsem v Egyptě už párkrát, vyznám se. Jenže kapitán lodi, co jsem si vybrala v Le Havru, mě prodal... tomu šejkovi. Byl to lump...“

Začínala mě z té historie bolet hlava.

„Zavřeli mě do harému a hlídal mě velikej němej černoch. Asi tejden mě nechali být. Potom mi oznámili, že večer mě odvedou k mýmu manželovi. Tak jsem zdrhla a převlíkla se do šatů jednoho ze sluhů. Pak jsem... všelijak utíkala.“

„A ten černej hlídač vás pustil?“

Sevřela si hlavu do dlaní. „Byl němej... Ani nevykřikl, když jsem... Ach bože! Kapitáne, je vražda těžkej hřích?“

Zarazil jsem se. „Vy jste ho zabila?“

„Měla jsem nůž. Dali mi večeři. Zavolala jsem a když vlezl dovnitř, vrazila jsem mu ho do zad. Ani nekřičel...“

„To byla taky první rozumná věc, kterou jste udělala! Tak už nebrečte, slečno! Jste přeci šikovná a statečná holka, ne?“

„Jenže jsem zapíchla člověka! A od tý doby... vidím ho občas ve snu, jak na mě poulí oči... Byl takovej...“

Pohladil jsem ji po vlasech. Byl bych jí dal něčeho napít, ale nic jsem vhodnýho po ruce neměl.

„To nic! Já bych ho podřízl a vůbec si s tím nedělal starosti. Ale vysvětlete mi, do pekla, proč jste neřekla, kdo vlastně jste? Postaral bych se o vás...“

„Takhle?“ rozhodila rukama, „Kam se mám vrátit? Do Francie? Táta zmizel v Africe, maminka... už je dvanáct let na nebesích. Monsieur Charlie, kam má jít holka, když je ošklivá, nemá ani groš a je jí čtrnáct let? Tak jako vy vypadá anděl spásy, když jste mi nabídl útočiště na svý lodi, tak jsem to vzala, ne? Byl jste takovej dobrej a já jsem vám tak vděčná... ani jsem vám do teďka nemohla poděkovat...“

„To snad nespěchá... A kdo vás takhle hrozně ostříhal?“

„To já sama... abych vypadala jako arabskej kluk. Vona holka je v Africe hrozně nápadná.“

„Aha.“ posadil jsem se a složil hlavu do dlaní. „To bude pěkná ostuda, až na to někdo přijde.“

„Zatím to nikdo nepoznal! Jsem tady už dost dlouho... Strojník je pořád opilej a já můžu spávat sama ve strojovně. Na bavlně na čištění, je jí tam hromada. Věřím, že to nikdo nepozná, dokud...“ pokrčila nešťastně rameny.

„Tam ovšem nemůžete zůstat! Přestěhujete se do mé kajuty a já půjdu mezi mužstvo. Dáma nemůže...“

Položila mi ruku na paži. „Monsieur Charlie, prosím vás, neprozrazujte to! Aspoň zatím ne, prosím! Neříkejte nikomu, kdo jsem, ať mě znají jako Françoise a myslí, že jsem kluk!“

„Pak ovšem nemůžu zaručit, že se někdo nedopustí toho, co já před chvílí! Hluboce se stydím za tu facku, slečno Garrichetová, a omlouvám se, že jsem...“

„Ale, to nic. Papá mě mlátil jako nezralý žito, když jsem náhodou neposlouchala. Což bylo dost často...“

„Ale takhle to nejde, k čer... Promiňte, slečno, nemůžu se zdržet klení. Jsem nevzdělanej námořník a...“

„Nedělejte si násilí! A prosím vás, Monsieur Charlie, neříkejte mi slečno Garrichetová, ani v soukromí! To se přeci nesluší, aby kapitán vykal čtrnáctiletý holce...“

„Já nejsem kapitán a...“

„Říkejte mi Diano a tykejte, prosím vás! Když mi vykáte, tak mi připadá, že byste mě nejradši hodil přes palubu!“

„Protože ženská na lodi přináší neštěstí! Ne, nebrečte zas! Ale ženská na lodi nemá bejt, i když je to dáma! Já vopravdu nevím, v životě jsem takovou situaci nezažil a doufám a pevně věřím, že už nikdy takovou blbost neprovedu! Až budu zas někoho přijímat, tak si ho napřed pořádně prohlídnu!“

„Ale Monsieur Charlie, já za to nemůžu, že jsem holka!“

„Víš co?“ zařval jsem, „Když už, tak buď tak laskavá a přestaň mi říkat Monsieur! Tykej mi taky, když už mi tyká i ten kluk Johanes, tak nevím, proč ty... Já už se na to můžu...“ Rozhlížel jsem se, čím bych praštil o zem, ale nic vhodného jsem nenašel.

Diana radši mlčela, jen popotahovala nosem.

„Tak ať se stane, co se stát má! Zůstaň si Françoisem, jak se ti dlouho zlíbí! A kdyby byly nějaký diskuse, pamatuj si, že dám do nosu každýmu, kdo by se tě jenom dotknul, rozumíš?“

„Ach Charlie!“ vyskočila od stolu, objala mě a vlepila mi pusu na tvář. Tohle se mi taky ještě nestalo a měl jsem nejasný pocit, že si budu muset zvykat na čím dál zvláštnější zacházení.

„Sakra,“ řekl jsem, „Tak se jdi aspoň umýt!“

„Ano, Charlie,“ řekla poslušně, „Půjdu se umýt...“

V té chvíli se otevřely dveře a vstoupil Toby. Ještě že už mi nevisela na krku.

„Charlie, kapitán vzkazuje, abys přišel nahoru, jsou tam nějaký potíže. Mužstvo remcá...“

„Co?“ zařval jsem a sáhl po důtkách, které jsem měl pověšené na stěně. Toby mi zadržel ruku.

„Počkej. Když povídám potíže, tak nemyslím, že to spravíš devítiocasou kočkou. Vem si radši bouchačku.“

„No, no!“ Vzal jsem opasek s pistolí a připnul si ho. Za řemen kalhot jsem zastrčil ještě šejkovy pistole, abych vypadal nebezpečněji. Důtky jsem dal Dianě a nařídil: „Françoisi, kdyby bylo potřeba, tak mi tohle podáš!“

Když jsme vylezli na palubu, byla tam právě v běhu diskuse mezi vrchním strojníkem a kapitánem. Strojníka ideově podporovalo pár největších povalečů a v bezpečné vzdálenosti se šklebil Hesson.

„Nepůjde to, šéfe!“ dokazoval vrchní strojník, „Ložisko je vylitý, z olova beztvarej kus kovu! Musíme odlejt nový ložisko, zabrousit ho a vopravit taky lůžko. To bude móře práce a rozhodně se to nedá dělat tady na lodi...“

„Myslíte, že musíme do přístavu?“

„Rozhodně, a to hned, kapitáne!“ zachrochtal někdo.

„Strojníku, vás se ptám! Musíme do přístavu?“

„Tady to nemůžu dělat!“ řekl strojník s pokrčením ramen.

„A umíš to vůbec?“ vyštěkl na něj Toby, „Mám dojem, že rozumíš akorát flašce, ne parním strojům!“

„Já... to si nenechám líbit, pane důstojník!“ rozčílil se ten dobrý muž, „Ještě řekněte, že chlastám!“

„Jako svině!“

„Já že chlastám!“ sepjal ruce strojník, „Tak to teda ne, já se urážet nenechám! Poruchu způsobil ten kluk, co ho přitáh Charlie, ať si to ti dva vyžerou! Já vám voznamuju, kapitáne, že vod týhle chvíle dávám výpověď!“

„Ale to snad přece ne!“ zarazil se pan Millard.

„S váma se už nebudu bavit!“ prohlásil vrchní strojník a nafoukl se jako pštros.

To byla ta pravá chvíle, abych zasáhl. Skočil jsem k němu a dal mu pěstí do brady, až udělal salto a rozplácl se na zemi.

„Ty syčáku, ty bestie, svině vožralá! Ty se budeš vzpouzet? Jestli trváš na tý tvý výpovědi, tak nemáš na lodi co dělat a já tě vlastnoručně hodím přes palubu, ty dobytku, gaunere! Okamžitě koukej vstát a mazat do strojovny to spravit!“

Vrchní strojník se vyhrabal na nohy. „Já tady nebudu nikoho poslouchat! A zvlášť ne takovýho cucáka jako seš ty, Charlie...“

„No jo, bodejť...“ zahučel někdo v hloučku námořníků.

„Vy držte tlamy!“ doporučil jsem jim a jemně vzal strojníka pod krkem, „Na týhle lodi je jenom jeden kapitán! Řekni, ty sketo, kdo je tu kapitán?“

Neřekl nic a snažil se osvobodit.

Držel jsem ho za límec a přiškrtil. Upadl na zem a začal trochu modrat, tak jsem mu klekl na hrudník a řekl: „Jedinej kapitán týhle lodi je pan Millard, a ty ho budeš poslouchat! Opakuj to!“

Zavrčel nějakou nadávku, tak jsem přišlápl silněji.

„Zlámu ti krk, jestli to neřekneš!“

Jeden z námořníků vylezl dopředu a zaťal pěsti - podíval jsem se na něho, on zkrotl a zas ustoupil.

„Kapitán je pan Millard,“ zachroptěl strojník, „Budu ho poslouchat... vopravdu, pane kadete!“

„Polib mu nohu!“ nařídil jsem.

„Cože?“ zeptal se a zvedl hlavu, na niž jsem přestal tlačit. Zlehka jsem ho nakopl. „Povídám, polib mu nohu!“

Strojník uchopil nohu pana Millarda, ale ten rychle uhnul. „Nech ho, Charlie...“

Nechal jsem strojníka vstát. „Máš štěstí, dobytku! Když nemůžeš dělat ve strojovně, půjdeš k plachtám!“

Kapitán se zatvářil dost nedůvěřivě. „Ty chceš manévrovat plachtami, Charlie?“

„A co navrhujete vy?“

„No ovšem, to je jediná možnost.“ prohlížel si oplachtění se zřejmou nedůvěrou.

Námořníci se stáhli ke svým druhům a debatovali tam. Většina jich přestala pracovat a snažila se vydiskutovat něco rozumného. Jenom staří námořníci plnili svoje povinnosti.

„Víš,“ řekl Toby, „Ony ty naše plachty nejsou v takovým pořádku, v jakým by měly. Pomoct motoru dokážou, ale jet jenom pod plachtama... mám strach, že to loď nevydrží...“

„Nehledě k tomu,“ dodal kapitán, „Že posádka zřejmě nebude umět s plachtama zacházet. Těch pár dobrých chlapů to těžko utáhne.“

„Já už je to naučím!“ ukázal jsem na důtky, „Jen mi svěřte velení, pane Millarde. Ručím za to, že všechny vaše rozkazy budou provedeny líp, než se o tom posádce kdy zdálo...“

„Já ti věřím, Charlie, ale prosím tě, kroť se trochu! Někteří muži tě nemají moc rádi!“

„Já taky o jejich lásku nestojím! Řekněte mi, co je třeba udělat, pane kapitáne...“

Okolo proletěl jako střela plavčík Johanes. Zašklebil se na mne a ukázal v běhu rukou k rokujícím mužům.

„Zdá se, že se něco děje. Máte zbraně, pánové?“

„Snad nemyslíš vzpouru?“ ptal se Toby.

„Vidím tam diskutovat Hessona, to nevypadá dobře. Připravme se radši na potíže.“

Námořníci skončili rokování, teď se obraceli k nám a někteří hrozili pěstmi. Pak se dali najednou všichni na pochod na záď a tvářili se výhružně.

Postavil jsem se na krok před kapitána a vzal do ruky důtky. „Copak se zase děje, hoši?“

Hlavní slovo vedl lodník, kterému říkali Kotva podle tetování na ruce a podle toho, že když zakotvil v nějaké hospodě, jenom těžko ho odtamtud dokázali dostat.

„My, jako zástupci posádky, vám jdeme říct, že vás vod týhle chvíle neuznáváme za důstojníci! A že takhle to nejde, dokavád kapitán nepochopí, že ten kluk nám škodí, a nenechá ho zavřít.“

„Jakej kluk?“ ptal se Toby.

„Pan kadet Rither!“

Než mohl Toby nebo kapitán odpovědět, skočil jsem k námořníkovi - ve výskoku jsem ho kopl do břicha a vzápětí, jak se zkroutil, mu dal pěstí do ksichtu takovou ránu, že jen zaskučel, složil se na palubu a už ani nehlesl.

„Když jsem řek, že se tady bude držet huba, tak se bude držet huba! Loď je v těžký situaci, to přiznávám, ale nikdo se nám tu nebude bouřit, chlapi!“

„Pryč s důstojníky! Pryč s kapitánem!“ řval někdo vzadu.

„Chlapci, uklidněte se!“ vykřikl pan Millard, „Charlie, nech toho! Chlapci, teď se nemůžeme hádat, musíme se spojit...“

„Jo, když vám teče do gatí! Táhněte k čertu, vy důstojníci! Pryč s kapitánem!“

„Hoďte je přes palubu! Smrt důstojníkům!“

Už se sbíhali i staří námořníci, ani u kormidla nikdo nezůstal, bylo zaklínované.

„Chlapi, neblázněte!“ křičel někdo ze starých.

„Zabte i ty zrádce!“ křičel někdo ze vzbouřenců.

„Chlapci, prosím vás!“ křičel kapitán.

„Von nás prosí! Hoďte ho rybám! Je to starej plesnivej dědek! Nechcete přeci, aby nás tady vovládal starej volezlej plesniva, přiblblej Toby a ten vzteklej mlíčňák! Přes palubu s nima!“

Ustoupil jsem až ke kapitánovi a vytáhl revolver. „Ještě jedno slovo a prostřelím ti hlavu!“

Toby rovněž vytáhl zbraň a Diana mi vytáhla z opasku arabské pistole. Doufal jsem, že aspoň tuší, jak s nimi zacházet.

Námořníci zahučeli a udělali krok zpátky. „Nebojte se jich!“ popichoval někdo vzadu, „Je jich jenom pár!“

Postoupil jsem zase dopředu. „Takže vzpoura, jo? Kterej z vás se chce bouřit? Ty taky, Harry?“

Harry Brent se nerozhodně rozhlédl, potom udělal krok směrem ke mně a postavil se mi po bok. Za ním se prosmýkl kluk Johanes, kterému Diana podala jednu bambitku.

„Špinaví zrádci!“ zařval na ně někdo zezadu.

„Kdo se k nám chce ještě přidat, má poslední šanci,“ navrhl jsem, „Ale kdo zůstane u vzbouřenců, toho potrestám!“

Chlapi nerozhodně bručeli; asi tři přešli k nám, pár dalších se pokusilo zmizet někde v pozadí a vyplést se ze skupiny. Zůstalo jich už asi jen osm či devět, kteří se rozhodli opravdu pevně se vzbouřit. Ale spolehlivých už bylo daleko víc a vypadalo to, že to vyhrajem.

Vtom se před námořníky objevil Hesson. Usmíval se a tvářil se tak sladce a oddaně, že jsem okamžitě pochopil, že šije nějakou obzvlášť velikou ničemnost.

„Hele mládenci, pročpak se hádáte? Vždyť se celkem nic neděje, já myslím, že kapitán a důstojníci nás vedou dobře! No, dejme tomu, vysadil nám parní stroj, ale to se dá ještě opravit! Vždyť kapitán je moudrý a zkušený námořník a pan Charlie to myslí dobře, to všichni víme! A pan Toby je přece jedním z nás, byl to námořník, než se stal prvním důstojníkem. Tak chlapci, neblázněte a jděte po své práci!“

To mne zarazilo. Od Hessona jsem to nečekal. Námořníci asi taky ne, čuměli jako telata.

„Chlapci, máme jenom jednu možnost doplout a to, když všichni potáhneme za jeden provaz! Počasí se zhoršuje, bojím se, že přijde bouřka a všichni víme, co taková bouřka tady znamená. Raději poslechneme kapitána a pány důstojníky, bude to tak lepší. Vždyť kdo z vás umí řídit loď? Nikdo! Jenom oni nás můžou dovést do přístavu...“

Námořníci bručeli, ale rozcházeli se. Bylo po vzpouře a já si uvědomil, že tu skupinku nejhorších zvládl vlastně Hesson, a při tom neřekl nic víc a o nic líp, než my. A nebyl jsem tak blbej, abych nevěděl, že předtím vzpouru podněcoval, takže jak je možné, že ji zase zadusil?

„Děkuju vám, Hessone,“ podal kapitán prvnímu lodníkovi ruku. Taky Toby mu ji stiskl a tak nebylo zbytí, musel jsem taky.

„Víte, Charlie,“ usmíval se na mne jako na nejlepšího kamaráda, „Vy jste k těm chlapcům poněkud tvrdej a nedivím se, že vás nemají rádi! Musíte s nimi jednat trochu kamarádštěji, vždyť to jsou lidé jako vy a já! Musíte pochopit jejich duši...“

„Nemají žádnou duši a jsou to lenoši a ožralové!“ řekl jsem. Měl jsem po krk lidí, kteří mi vysvětlují, co musím a nesmím. „Prosím, pane Hessone, když si to přejete vy, budu k nim vlídný. Ale nebudu se bratříčkovat s takovými pobudy, jako jsou tihle vzbouřenci! To na mně nemůžete chtít!“

„Bude to asi nutné! Myslete na to, Charlie...“

Odešel a já uvažoval, co vlastně má tenhle divnej chlapík za lubem. Jednoznačně, mluvit umí jako když uzený krájí a nedivil bych se, kdyby ho napadlo dát zmiji hubičku, když je to potřeba. Ale proč to dělá? Jde s náma nebo proti nám?

Zatím jsem na to nenašel odpověď.

O schopnostech převážné většiny naší posádky jsem nikdy neměl valného mínění a nastalé události toto mínění jen potvrdily. Námořníci byli zvyklí manévrovat s plachtami jen velmi opatrně, aby to vůbec vydržely. Vylezl jsem osobně na oba stožáry a prozkoumal jejich pevnost, která nebyla valná. Ve většině plachet byly díry jako po bitvě, lana zpuchřelá a plachtovina sama už nějaký rok přesluhovala. Jedno lano se pode mnou přetrhlo a stěží jsem se chytil ráhna, abych neletěl dolů.

Taková loď jako Atlantik má mít lodního mistra. Samozřejmě neměla; tomu říkám šetřit na správným místě. První lodník Hesson, který mohl při troše shovívavosti být za loďmistra považován, se po skončení namáhavého potlačování vzpoury opil a nebyla s ním řeč. Na opravu nebo výměnu plachet a lanoví nebylo pomyšlení, už proto, že nikdo z posádky neuměl plachty zašívat.

Kapitán ponuře vrtěl hlavou, když jsem ho seznámil s výsledky svého průzkumu. Toby párkrát zaklel a pak řekl, že to čekal; už když tu byl druhým důstojníkem, navrhoval, aby se plachtoví dalo do generální opravy, nicméně na jeho řeči nebylo přihlíženo. Starý Saunders pečuje o všechno možné, jen ne o stav svých lodí a na moři na to není čas. Kromě toho vyjádřil Toby přesvědčení, že nejméně polovička posádky by se při práci na stožáru zabila, šplhat neuměje.

Taky jsme se bavili o další plavbě. Nacházeli jsme se na volném moři ve směru k Maledivským ostrovům, loď plula více méně sama. Hledat pomoc na Maledivách, i kdybychom se tam nakrásně dostali, nemělo smysl, žijí tam jen ubozí rybáři. Vhodnější by byl nějaký anglický přístav na pobřeží Persie nebo Přední Indie, ovšem to by tímto tempem vyžadovalo plavbu několika dní.

Potom mi kapitán dal příkaz, abych zařídil opravu, mohu-li. Prolezl jsem s Harrym, Johanesem a Françoisem-Dianou podpalubí a hledal, máme-li pohotovostní materiál na vyspravení. Umazali jsme se při tom jako krysy, ježto podpalubí jakživ nikdo nečistil, Diana spadla do vody, která prosákla do komor se zátěží, ale nenašli jsme nic, co by se dalo považovat za materiál na opravy. Harry se domníval, že materiál někde Hesson propil, já se obával, že loď vůbec nikdy žádný neměla.

Nakonec jsme objevili v jedné komoře stočené kotouče starých lan, která nebyla nikde vedena a k ničemu nepatřila. Při troše shovívavosti se dala použít k výměně, neboť byla o něco lepší než dosavadní. Dal jsem je vytáhnout na palubu, svolal posádku a prohlásil, že je vyměníme.

Nastalo zděšení, jako bych vyhlásil konec světa. Někteří chlapi předstírali nemoc, jiní neodkladnou práci, ale staří si naopak pochvalovali, že na to konečně někdo přišel. Kotva měl tolik řečí, že mu Harry jednu vsolil a Kotva udělal po palubě pár salt. Potom už všichni mlčeli a tvářili se, jako bych z nich tahal kůži zaživa. Prohlásil jsem, že jakmile se loď dostane do bezvětří, bude započato s prací na výměně. Načež začali horlivě hvízdat, což jak známo přivolává vítr.

Jejich očekávání se nesplnilo, ještě odpoledne se vítr téměř utišil a nakonec ztichl docela. Chlapi ještě váhali, ale když jsem svlékl kabát i košili a přehodil si přes plece kotouč lana, pochopili, že jejich osud je neodvratný a zařídili se stejně. Napřed jsem jim musel udělat malou instruktáž o lezení na stožár, mnozí tam byli vůbec poprvé a jiní se vyškrábali tak maximálně na pozorovatelnu. Harry, který vážil víc než metrák, zůstal dole a byl pověřen taháním úvazků za účelem uvolňování uzlů. Šlo mu to, měl síly za tři chlapy. Ale pravým šokem pro mne byla Diana, která lezla po lanoví jako veverka a vůbec se nebála, že spadne. Nemusela, já se bál za ni.

„Když jsem byla malá, lezla jsem po stromech,“ vysvětlila, když jsem se jí ptal.

Práce šla od ruky neuvěřitelně pomalu a s obtížemi. Určoval jsem, která lana budou vyměněna, zároveň jsem je rozvazoval nebo odsekával, neboť ti dobráci neměli ani nejzákladnější ponětí o uzlech. Potom bylo zapotřebí dopravit nahoru lana nová a uvázat je za ráhna či za jiná lana, podle potřeby. V tom se vyznali tak tři až čtyři námořníci, ani já si občas nebyl zcela jist. Vyslechl jsem při tom spoustu rad, abych se na těch zatracených lanech oběsil, a to jsem nemohl provinilce ztrestat, to bychom asi letěli ze stožáru oba. Když jsme večer skončili, měl jsem ruce odřené, rozpíchané od nože a vůbec tak poničené, že jsem je necítil. A málokdo na tom byl líp.

Ale nejhorší bylo vedro. Kdo byl dole na palubě, se mohl aspoň polévat vodou, my nahoře na stěžních jsme se koupali maximálně ve vlastním potu. Když není vítr, je vedro nesnesitelné. Většina chlapů svlékla co se dalo, což Diana ovšem nemohla. Ohlížel jsem se po ní trochu s obavami, ale radši se někam zašila.

Kapitán, který sledoval naši práci zezdola, si večer prohlédl stav plachet kukátkem, spráskl ruce a prohlásil, že jestli nepřijde v noci vítr, do rána vydržíme. První lodník Hesson se zatím vyspal z opice, po večeři mne navštívil a pod pečetí tajemství mi sdělil, že jeden ze čtyř záchranných člunů teče, abych si pro jistotu vzal některý z druhých.

Ke spánku jsem se uložil na palubě. Bylo strašlivé horko, v kajutě bych se asi uvařil. Rozhodl jsem se vyspat na hromadě starých lan na přídi, kde bylo poměrně měkko. Došel jsem na místo, kde jsem si vyhlédl útulný koutek a složil se tam. Poslepu, protože hromada byla ve stínu. Ucítil jsem něco živého, měkkého a teplého, a ulekaně jsem se odvalil.

„Au! Taky se po mně nemusíš válet...“ zaslechl jsem Dianin hlas. Posadila se a potřásala hlavou.

„Promiň!“ řekl jsem, „Co tady děláš?“

„Ve strojovně spát nemůžu. Strojník by mě zmlátil. Říkal, že mě vybuší přes všecky tvý výhružky.“

„Neboj - já mu vykopu všecky zuby!“

„Ty seš ke mně tak hodnej...“ vzdychla obdivně, „Děkuju...“

„Chm... opravdu nechceš moji kajutu?“

„Zůstanu tady. A ty zůstaň taky, však se vejdem. Prosím...“

„No jo.“ zabručel jsem. Usedl jsem na kotouč lan a díval se na světélkující moře. Bylo krásně, i když měsíc ubýval a jeho téměř nezřetelný srpek moc nezářil. Ale hvězdy svítily a moře se lesklo jako veliká louže stříbřité rtuti.

„Tady je to tak bezvadný...“ řeklo to dítě a přitulilo se.

„Nechápu, co je na tom tak skvělýho.“

„Přeci to moře, ne? Je tady nádherně... já bych vydržela na moři třebas celej život, ty ne?“

„Je to snad moje povolání, tak musím!“

„Rozhodla jsem se. Budu jezdit všude s tebou.“

Zaváhal jsem, co na to říct. Nepožádala, abych ji vzal, pouze mi to oznámila. Můj názor na věc zřejmě nebyl důležitý. Abych jí to rozmluvil, musel bych použít násilí.

„Až se dostanem na nějaký obydlený místo, tak tě musím předat úřadům. Jseš ještě moc malá na to, abys dělala plavčíka.“

„Jsou mladší kluci a plujou po mořích!“

„Jenže ty nejseš kluk.“

„To je blbý, viď?“

„Ale ne, tak moc blbý to zas není.“

„No, tak vidíš.“ Diana mi usnula s hlavou na rameni a já ji něžně uložil a přikryl kabátem.

„S tebou jsem taky vyfás pěknej prezent.“ povzdechl jsem si.

Plavba do neznáma

Rozumní lidé říkají, že ráno bývá největší zima. Ale mne za svítání probudilo vedro ještě horší než večer a v noci. Diana spala a po čele jí tekl pot. Nechal jsem ji spát. Taky námořníci spali většinou venku a ti, co zůstali v podpalubí, otevřeli aspoň všechny větrací otvory. Toby vylezl ve spodkách, jen pan Millard byl v košili.

„Něco přijde,“ hořekoval kapitán, „Bouřka, Charlie, a pořádná. Tohle nic dobrého nevěstí, musíte rychle dodělat ty lana, nebo to nepřežijem. Ještě, že jsi s tím už začal...“

„Ještě jsem neviděl mořskou bouři,“ řekl jsem, „Alespoň ne v jižních mořích...“

„Tak to něco uvidíš! Jestli přežijem, budeš se moct vytahovat, žes viděl smrt zblízka. Atlantik zažil zatím sedm mořských bouří a všecky přežil. Ovšem to jsme nebyli v tak mizerný situaci!“

„Tak co mám teda dělat?“

„Uvidíme,“ řekl Toby, „Doufám, že se ještě stačíme rozhodnout. Zatím dohlídni na to, aby práce brzo skončily!“

Námořníci se potáceli jako mátohy. Johanes neúnavně spouštěl do vody plátěné vědro, vytahoval vodu a poléval nás, ale voda byla teplá jako kafe a protivnější než obvykle.

„Kamarádi,“ promluvil jsem k nim, „Kapitán a první důstojník se domnívají, že přijde bouřka! Měli bysme vlítnout na ty plachty, než budeme v tom! Plachty musejí být v pořádku, uvědomte si, je to naše jediná záchrana...“

Chlapi se tvářili maximálně otráveně, ale někteří už něco na moři viděli a potvrdili ostatním, co se chystá, takže se pohnuli poměrně čile. Pot z nás lil, ještě jsme nic nedělali, a když jsme se dali do práce, bylo to pravé peklo. Slunce neuvěřitelně pálilo, všechny bolela hlava. Kalhoty jsme měli promočené během pár minut a po těle nám tekly potůčky, které slunce nevysušovalo. Každý měl strašlivou žízeň, ale ani napití nepomáhalo, za pár vteřin byly rty suché jako předtím.

Při tom všem ale chlapi pracovali. Žádný neklel ani nemluvil, maximálně usekl tu a tam slovo, když něco potřeboval od kamaráda. I ti největší lenoši a flákači začali dělat s chutí, neboť se všichni báli. Po desáté hodině jeden z námořníků slezl dolů a zůstal ležet na palubě - pan Millard konstatoval úžeh. Diana slezla dolů, namočila každému kus látky do vody a ovázali jsme si hlavy. Šátek se sice rychle propotil, ale přece jen trochu chránil proti žhavému slunci.

Stále ještě bylo bezvětří a na nebi ani mráček. Moře lhostejně šplouchalo o boky lodi a nikde se neobjevila jediná rybka, snad i ony byly zmalátnělé vedrem.

Okolo poledního jsme skončili práci. Ruce jsem měl rozedřené do krve a ostatní na tom nebyli líp. Ani Dianiny ruce nebyly v pořádku, i když jsem ji do žádné práce nehonil, více méně jenom nosila nářadí a pomáhala. Naposled jsem se přinutil zkontrolovat práci, ostatní už zatím slezli dolů. Potom jsem se spustil i já a potácel se po palubě ke kapitánovi.

Námořníci leželi na palubě a spali. Kapitán ležel na kavalci v kajutě a hlasitě chrápal, Toby dřímal opřen o kormidlo. Na kormidle seděl můj papoušek Ara, krákoral a zlobil se, neboť nedostal nic k jídlu od samého rána. Ale neměl jsem sílu mu něco dát, svalil jsem se do stínu a usnul také.

Probudilo mne chrstnutí vody do tváře. Otevřel jsem oči a spatřil Dianu. Oči jí horečně planuly, tvář byla šedivá únavou. Košile a kalhoty se daly ždímat od potu.

„Co je?“

Ukázala hlavou k západu. Otočil jsem hlavu tím směrem a viděl na obzoru stahující se tmavé mraky.

„Myslela jsem, že bys o tom měl vědět...“

Zvedl jsem se na nohy. „Bojím se, že máš pravdu.“

Vstal jsem a šli jsme k zábradlí, kde bylo vědro na vodu. Plavčík Johanes tam ležel nahý, roztažený jako žába na palubě, spal jako dřevo. Zakopl jsem o něj, ale neprobudil se.

Nabral jsem do vědra vody a nalil si ji na hlavu.

„Polej mě taky trochu!“ požádala Diana. Učinil jsem tak a ona přece jen trochu obživla.

„Jdi a pobuď Tobyho! Polej ho, on vstane!“

Šel jsem probudit kapitána. Diana radši nejdříve vzbudila Johanese. Když poznal, co se děje, na nic se neptal a pomohl jí zburcovat posádku.

Kapitán spal ve stejné pozici, pouze vodou jsem ho probudil, aby otevřel oči. Krátce jsem mu řekl, co se stalo, on vstal a vyšel na palubu. „Jo, máš pravdu! Jste hotoví?“

„No... podívejte se!“ ukázal jsem na plachty.

„Sláva, ještě že tak. Bude to potřeba...“

Námořníci se kvapně budili, jeden druhého. Toby pobíhal kolem a rozčiloval se, neboť ho bouře znervóznila až příliš.

„Nechte toho polejvání, chlapi! Za chvilku nás poleje Neptun, že nebudem vědět, kam tu vodu hnát! Zavřít průvlaky do podpalubí, upevnit všecko na palubě! Budem se pěkně kymácet! Harry ke kormidlu, šest chlapů k pumpám! Charlie, ty velký plachty hned skasat, v bouřce nejsou na nic! Kluci, vy se k čertu nepleťte!“

Dal jsem rozkaz a sám v čele námořníků lezl na stožár, skasat plachty. Doufal jsem, že to nová lana udrží po dobu bouře.

Trochu se ochladilo a zafoukal příjemný, ač nárazový větřík. Loď udělala několik poskoků a pak, i když pomalu, se rozjela směrem k východu. Přestože jsme skasali plachty, její rychlost se zvyšovala. Chlapi nebyli zvyklí pracovat na stěžních při plavbě a fakt, že plachty se nadouvají a je těžké je zvládnout, jim byl novinkou. Předtím visely zplihle a nehrozily někoho plácnout a shodit, teď tomu jeden nešika unikl jen kouzlem.

Když se nám podařilo plachty skasat, byla obloha olověně šedá a moře zežloutlo. Modročerné a fialovočerné mraky zaplnily už celou jihozápadní část oblohy, občas se v nich objevovaly sinalé blesky. Muži měli šedivé tváře a hovořili tiše a bez kleteb. Konečně držela celá posádka pohromadě, všichni ochotně a bez diskusí poslouchali rozkazy. Toby a kapitán to organizovali, já se vykašlal na svoje nadřazené postavení a dělal všechno jako obyčejný námořník. Dokonce i první lodník Hesson přiložil ruku k dílu, což byla známka skutečného nebezpečí.

„Charlie,“ řekl mi Toby, „Jdi prohlédnout záchranné čluny!“

„Myslíš, že je to tak vážný?“

„Opatrnosti nezbývá. Hlásil mi Hesson, že jeden z nich teče. Podívej se na to...“

S Johanesem a Françoisem jsme prolezli čluny a prohlédli je. Někdo z posádky nás při tom viděl a už kolovaly pověsti:

„Kontrolujou se čluny! Půjdem ke dnu, hoši...“

Čluny nebyly v nejhorším stavu, občas byly zapotřebí při vyloďování a jakž takž udržovány. Jeden byl naražený, ale nezdálo se, že by musel zákonitě ztroskotat. Dokonce byly ve všech člunech vaky s potravinami a láhve s vodou, což je na podiv. Posádka zřejmě se ztroskotáním napevno počítala.

Slezl jsem do podpalubí k pumpám. Byli tam většinou pracovití staří námořníci, kteří s pumpami uměli zacházet. Ujistili mě, že se na to nevykašlou ani u toho neusnou či neomdlejí, ale za to jsem jim musel slíbit, že kdybychom šli ke dnu, upozorním je a nevezmu roha, než vylezou, jak by to učinili jiní.

Vylezl jsem zase na vzduch. Diana seděla na zábradlí a dívala se zamyšleně na černé mraky. Obrátila ke mně oči - byli tam jiní, tak jsem jí položil ruku na rameno a řekl: „Tak co, chlapče, bojíš se?“

„Nebojím. S tebou se nebojím.“

„Já tady zmůžu starýho kozla! Umíš aspoň plavat?“

„No - snad se neutopím.“

„Dokud jsem živej, tak se neutopíš. Kdyby se něco dělo, pomůžu ti. Drž se mě, umím plavat dobře.“

„Qui, Charlie...“ řekla - a znělo to jako chérie.

Doneslo se k nám vzdálené zahřmění.

„Nezlobíš se, žes mne... přijal?“ ptala se opatrně.

„Ne, nezlobím. Jseš šikovnej... kluk.“

Stiskl jsem jí rameno. A ona pochopila.

Loď se otřásla pod náporem větru.

„Kdo nemá co dělat, do podpalubí!“ nařídil jsem, „Začíná to, tak zmizte z paluby, tady není promenáda! Ty taky, Françoisi!“

„Ale já chci být s tebou...“

„Já mám práci. Schovej se!“

Johanes vzal Dianu za ruku a táhl ji do průvlaku. Obrátila na mne oči a zatvářila se, jako když se loučí.

Kormidlo převzal první kormidelník. Postavil jsem se vedle něho a čekal, co se bude dít. Vedle nás stál kapitán a Toby. Oba měli gumové pláště s kapucemi a tvářili se vážně.

„Nevypadá to zle,“ soudil kapitán, „Směr, kormidelníku?“

„Východoseverovýchod, pane!“

„Můžeš o tři čárky na východ?“

Kormidelník se opřel do kola. Pomohl jsem mu, ale otočili jsme maximálně o dvě čárky, víc nešlo.

„To stačí. Držet! Zaklínuj ho..“

Přistrčil jsem klínek.

„Teď by se nám hodil parní stroj,“ řekl Toby, „Kdybysme ho měli v pořádku, utekli jsme tomu ještě včera. Dneska jsme mohli bejt o kus dál a než by nás to dohonilo, byli jsme u Indickejch břehů. Zatracená smůla...“

Kapitán na mne kývl, abychom poodešli víc na záď.

„Nechci nic říkat, Charlie, ale nezdá se ti, že toho kluka, cos sebral v Egyptě, moc rozmazluješ? Namořníkům by se mohlo zdát divný, že na každýho řveš, každýho tlučeš, rveš se a hádáš, ale kluka necháš bejt a ještě se o něj staráš jako chůva. Zdá se, že je to klacek nevychovaná a bude stejně línej jako Johanes a ti ostatní - a ty ho ještě kazíš...“

Rozesmál jsem se. „Jenom mezi námi, kapitáne, François není kluk. Je to holka - ale zjistil jsem to až včera.“

Kapitán zrudl jako vlčí mák. „Ty lotře! Ty darebáku, syčáku, lumpe... co tě to napadlo tahat ženskou na loď?“

„Říkám vám, že jsem to nevěděl! Kdyby jo, předám ji někde jeptiškám a nebabrám se s ní! Tvrdila, že je kluk a vypadá tak, na mou duši. Je jí čtrnáct, kapitáne, co s ní můžem dělat? Však ji v prvním přístavu vysadíme...“

Zaťal pěsti, jako by mne chtěl praštit. „Já bych tak ti jednu střihnul... víš, co to udělá s posádkou, až se to dovědí?“

„Doufám, že to neřeknete...“

„Jseš nezodpovědnej a lehkomyslnej jako malý děcko!“ řekl a otočil se ke mně zády.

Udeřil do nás první náraz deště. Pod tím náhlým přívalem se celá loď otřásla jako kůň pod ranou biče. Ve vteřině jsme byli mokří na kůži, ostatně já toho moc oblečeno neměl. Kapitánovi a Tobymu nebyly pláště nic platné, maximálně je trochu chránily před ostrými nárazy kapek. Kormidelník, opřený o kolo, který se nemohl nijak bránit, toho schytal nejvíc. Námořníci, kteří byli na palubě, se kryli za zábradlí, sudy a bedny. Setmělo se, blesky nad námi občas prořezávaly tmu jako ohnivé šípy. Loď se kymácela sem a tam, občas nás zalila vlna slané vody. Držel jsem se lana u stožáru a přitom sledoval, co se děje s plachtovím.

Tak jsme tančili na hřebenech třicetimetrových vln nekonečně dlouho. Ztratil jsem pojem o čase, o směru plavby i o tom, zda vůbec plujeme. Občas jsme se nacházeli v kotli mezi vířícími vlnami, občas nás vlna zas vynesla na vrchol a viděli jsme široko daleko jen zpěněné vody a bělostné hřebeny nad černými vlnami, poskakující jako bílí koně po tmavé pastvině. Prázdný sud od petroleje, který byl špatně přivázán, se uvolnil a koulel po palubě sem tam, až jej nějaká silná vlna nadzvedla a přenesla přes zábradlí, kde okamžitě zmizel ve vlnách.

„Ještě, žes dal nový lana,“ křičel kapitán, „Panenko Maria, svatej Patricku, stůjte při nás! To bude ještě trvat...“

Prohlédl jsem si kompas. Ručička lítala jako poblázněná, ale pluli jsme asi na východ, k indickým břehům. To nebylo nejhorší, maximálně se nám podaří najet někde na břeh a zachránit se. Mnohem víc jsem se bál ztroskotání na širém moři.

Celé odpoledne jsme se hnali jako šílenci bouří, zaléváni přívaly vody. Teprve k večeru bouře trochu ustala, vítr se změnil a hnal nás teď k jihovýchodu. Nicméně déšť nepřestával a bouře s námi házela jako děcko ořechovou skořápkou v umyvadle. Podvolil jsem se naléhání kapitána a šel si lehnout. Do své kajuty jsem však nešel, vlezl jsem mezi posádku do podpalubí a složil se na kavalec mezi Dianu a Johanese. Chtěl jsem je uklidňovat, ale jakmile jsem ulehl, usnul jsem jako dřevo.

Probudili mne uprostřed noci, námořník, který přiběhl z hlídky na přídi. Viděl prý v dálce nějaké světlo a nevěděl co to je, snad nějaká loď. Vyběhl jsem na palubu a zíral do tmy. Několikrát se mi zdálo, že vidím záblesky světla, ale nedostali jsme se dost blízko, abych mohl zjistit, co je to za loď a co je příčinou světelných signálů. Snad nějací nešťastníci hynuli ve vlnách Indického oceánu - a my jim nemohli pomoci, loď byla prakticky neovladatelná a byli jsme hnáni bouří do neznáma stejně jako oni.

Na hlídce se mnou zůstal Toby a kapitán šel spát. My zůstali na palubě až do svítání, kdy přišel kapitán a spát šel zas Toby, sotva už se držící na nohou.

Po rozednění bylo mou první starostí zkontrolovat plachty. Všechno zatím vydrželo bouři na výbornou. Doufal jsem, že naše práce byla přece jen k něčemu, a kapitán s tím souhlasil.

„Jak dlouho bude tohle trvat?“ ptal jsem se.

„Dokud to nepřestane. Den, dva, týden. Dýl ne...“

„A kam nás to asi nese? Tam není žádná pevnina!“

„Na moře. Cesta se trochu protáhne, skončíme-li ji. Budeme si to brázdit Indickým oceánem. Potom, až to trochu poleví a bude se moct manévrovat, budeme křižovat, abysme se dostali k pevnině. Když nemáme stroj, je to jako za Kolumba...“

„Hezký.“ řekl jsem a šel se najíst.

Po snídani vylezli na palubu zvědavci, přes studený déšť, který nás stále zaléval. Se zvědavci samozřejmě Johanes a Diana, kteří přiběhli ke mně a tahali rozumy. Nepodařilo se jim to, sám jsem nebyl o moc chytřejší než oni. Potom začal foukat ostrý nárazový vítr, který občas lodí nebezpečně kymácel, takže jsem je zahnal pryč. Jen Harry zůstal a držel kormidlo.

„Tenhle vítr nejni dobrej! To je na prd, Charlie, určitě se něco stane! Uvidíš...“ říkal a plival do dálky po větru.

Považoval jsem to za plané sýčkování a zamířil k průvlaku, abych se podíval na pumpy. Ale vtom jsem zaslechl zapraštění na hlavním stožáru. Podíval jsem se tam a zjistil, že ráhno hlavní plachty se dostalo do kolize s nějakým lanem, které se uvolnilo, nevydrželo a zlomilo se. Plachta samozřejmě nevydržela taky, uvolnila se z vazů a rozvinovala se, napřed na pravé straně, čím dál víc i uprostřed. Ráhno, ač zlomené, viselo na lanech a tlouklo o stěžeň.

Loď se trochu naklonila na stranu, vítr se zběsile opřel do rozvinující se plachty a naše rychlost se zvýšila. Z kajuty vyběhl kapitán a díval se nahoru.

„Charlie, tohle nejde! Když se rozvine hlavní plachta, může nás vítr překotit! Chystá se ještě větší vichřice, znám to - do té doby musí být skasaná, nebo třeba useknutá!“

„Dobře. Skasáme ji...“ Rozběhl jsem se k otvoru do podpalubí. „Potřebuju nůž, sekeru a nějaké úvazkové lano!“

„Co se děje?“ ptal se Hesson.

„Zlámalo se ráhno hlavní plachty. Je potřeba ji přitáhnout, rozvinuje se.“ řekl jsem, namotávaje si lano na tělo.

„To na to chceš jít sám?“

„Když se někdo nebojí, tak pojďte se mnou!“

Muži vystrčili nosy z průvlaku, pak řekl Hesson: „Teď přeci nepolezem na stožár! Usekni ji, ať ji čert vezme!“

Zasunul jsem nůž a sekeru za opasek a lezl nahoru. Loď se nebezpečně kymácela, nechtěl jsem se ani dívat dolů. Naštěstí hlavní plachta není nijak vysoko.

Ve chvíli, kdy jsem obkročmo usedl na zbytek ráhna a prohlížel si, co by se s tím dalo dělat, zakymácelo se náhle ráhno jinak než od větru a vyšvihla se na ně zmáchaná postavička v námořnické uniformě. „Co je potřeba dělat?“ ptal se Dianin hlas.

„Co ty tady děláš?“ utrhl jsem se na ni, „Plav dolů!“

„Neboj nic, lezu jako vever! Pomůžu ti!“

„Jako co?“

„Takový zvíře rezavý s vocasem...“

„Veverka?“

„No. To je dlouhý. Lepší kratší. Myš, krt, sysl, jež...“

„Stejně tady nemáš co dělat! Koukej, ať jsi dole!“

Zasmála se. „Neřvi, leze za mnou Johanes. A dolů mě nedostaneš, to bys mě musel shodit. Co chceš pomoct?“

Prohlížel jsem si ráhno. „Je to zlomený, ale lana to udrží. Buď tady a s Johanesem tahejte za tohle lano. Držte pevně. Slezu tam a podívám se, jestli by to šlo upevnit.“

Johanes si zatím sedl vedle Diany. Zmáchané zrzavé vlasy mu lezly do očí, potřepával hlavou a nadával. Zabrali za lano a nalomené ráhno se poněkud napřímilo. Postavil jsem se nohama na lano, chytil se ráhna rukama a ručkoval až ke konci, kde povolil vaz plachty. Tam jsem lehl na ráhno, uchopil plachtu a přitahoval ji k sobě. Šlo mi to jako psovi pastva, lana, ráhno, plachtovina, všechno bylo mokré, kluzké a nepoddajné. Taky, hlavní plachta je největší, která na lodi vůbec je, a dá práci ji skasávat i za sucha a v klidu.

Po chvíli marné námahy jsem pochopil, že ji musím odseknout. S pocitem zadostiučinění jsem seznal, že vaz, který povolil, byl jedním z těch, které jsem nedal vyměnit. Moje vydržely, byla to chyba dřívějších velitelů, že to neudělali včas. Ale to mi teď nebylo nic platné, musel jsem vlézt zpátky ke stěžni, přeřezat plachtu, zbytek ráhna a lana, která držela ulomený kus a pak to všecko hodit přes palubu. Johanes mne zajišťoval, ale Diana, která byla jako všecky ženské strašlivě neposlušná, se vyklonila a pomáhala mi vlastním nožem odsekávat lana.

„Neblázni, Françoisi!“ křičel jsem, „Jedeš odsud...“

Usmála se na mne. Čistě žensky a pohrdavě. Chtěla něco vykřiknout v odpověď, ale náhlý náraz větru zakymácel lodí, zakolísala a ztratila rovnováhu. Nůž jí vypadl z ruky a zmizel ve vlnách, Diana sama se při pádu zachytila jednou rukou jakéhosi lana a zůstala se houpat nad propastí.

„Diano!“ zařval jsem, „Zatracená huso... drž se, k čertu...“

Zarazil jsem nůž do dřeva stožáru a sručkoval o pár metrů dolů, abych se k ní dostal. Viděl jsem její vyděšené oči, křečovitě svírala kluzké mokré lano a bylo vidět, že dlouho už nevydrží. A při tom byla tak daleko, že jsem na ni nemohl dosáhnout! Zasunul jsem jednu nohu do uzlu lana a vyklonil se.

„Diano, chytnu tě, až se loď zhoupne!“

Zamrkáním dala najevo, že souhlasí. Čekal jsem, až vítr zacloumal lodí, Diana prolítla vzduchem a já ji v tu chvíli uchopil za ruku. Pustila se lana a chvíli mi visela na ruce, pak jsem ji vytáhl k sobě, popadl ji druhou rukou kolem pasu a vyzvedl. V té chvíli zprudka vydechla, položila mi hlavu na rameno a omdlela vysílením.

Opravdu nevím, kterou z bohatých zásob kleteb jsem použil. Kousek pode mnou bylo dřevěné vraní hnízdo, plošina ze dvou prken dva metry krát metr. Podařilo se mi snést ji tam, položil jsem ji a pokoušel se ji křísit. Johanes sklouzl za mnou.

„Diano... k čertu, tak se prober! Už je to dobrý...“

„Proč mu říkáš Diano?“ vyjevil se ten kluk.

„Protože je to holka, ty moulo! Ale drž hubu!“

Johanes dlouze, uličnicky hvízdl. „No páni! Teda, ty máš kliku na průšvihy!“

„Byl bych si to rozmyslel, kdybych to věděl! Tak Diano, probuď se... jseš v bezpečí a nic se ti nestalo...“

Diana otevřela modré oči. „Kdybysem to bejval věděl, tak bysem sem nelez. Už nikdy nepolezu na stožár. Nejsem až takovej vever, jak jsem si dycky myslel.“

„To si ještě povíme! Teď se vzchop a slez dolů!“

Posadila se, opírajíc se o mne. „Jsem v pořádku, Charlie...“

„Johanes ti pomůže dolů.“ rozhodl jsem.

„Já sem taky rád, že seš zdravá...“ řekl Johanes.

Diana se na něj podívala a pochopila, že je prozrazená. „Aha... Charlie, děkuju za zachránění.“ Objala mne a políbila na tvář, nestarajíc se o plavčíka.

„To máš tak za co! Ale svět mi bude do smrti vyčítat, že se tě jednou provždy nezbavil...“

Zasmála se, potom se zvedla a s neuvěřitelnou opatrností vydala na cestu dolů. Já vylezl zpátky nahoru, odsekal zbytky ráhna i s plachtou a vázáním a pak to všechno nechal spadnout do moře. Teprve potom jsem slezl dolů. Nahlédl jsem do kotce, Diana byla živá a zdravá, Johanes ji napájel horkým čajem a říkal jí Françoisi, všechno bylo tedy v pořádku.

„Dobře, Charlie,“ řekl mi kapitán, „Zaplať Pánbůh, že jste to zlikvidovali. Ale tu akrobacii jste si mohli odpustit...“

„Taky si myslím.“ řekl jsem a šel do své kajuty.

„Nazdarr, Charrlie...“ zaskřehotal papoušek.

„Nazdar, Aro.“ řekl jsem a dal mu ořech. Zamrkal na mne jedním okem a zakrákoral něco, co ještě nikdy neřekl:

„Nazdarr, Diááno!“

„Spánembohem, troubo.“ řekl jsem a dal mu ještě jeden ořech.

K večeru bouře ještě zesílila, hnala loď nevídanou rychlostí a házela a mlátila jí tak, že se na palubě nedalo přecházet, jen skákat a chytat se výstroje. Kormidlo drželi s Harrym další dva námořníci a měli co dělat, aby udrželi loď jakž takž v rovině. Z oplachtění nám vítr udělal trhací kalendář, horní plachty orval jako listí, ale nebylo třeba už zasahovat (ani to nebylo možné), vítr plachty zkrátka urval a odnesl i s ráhny a výstrojí. Boky a dno lodi propouštěly spoustu vody, pumpy taktak stačily všechno vyčerpat. Před večerem jsem prolezl všechny kouty, abych zjistil, kudy to sem tak hrne, ale žádnou díru jsem nenašel, vše proniklo spárami, nedostatečně zadehtovanými.

Bouře trvala celou noc. Při té příležitosti jsme přišli taky o kompas, do kterého Harry jednu chvíli vletěl hlavou a rozbil skleněný kryt s číselníkem. Ostatně na směru cesty v téhle chvíli moc nezáleželo, už proto, že jsme jej nemohli nijak ovládat.

Teprve před svítáním se vítr utišil a hnal nás teď už jen tak střední rychlostí. Houpání a kymácení ustalo, zase se dalo chodit po palubě, ustal i déšť. Posádka vylezla ze svých děr a dělala úklid, to jest házela přes palubu vše, co se rozbilo a už nebylo k ničemu. Prolezl jsem s Tobym znovu podpalubí, do některých spár jsme nacpali koudel, zamazali tmelem a usoudili, že to vydrží.

Dianin slib, že už nebude lézt po stožárech, jsem nebral moc vážně, ale doufal jsem, že to dodrží aspoň pro dnešek. Samozřejmě se zachovala jako žena a slib nedodržela. Našel jsem ji na ráhně, kde se tvrdošíjně hádala s Johanesem, že přece včera nemohla tak hloupě spadnout. Vyšplhal jsem a hnal ji dolů, ale přítomní chlapi odporovali, že se to pan François přece musí taky jednou naučit a že kdo už jednou visel smrti v tlamě, tomu se dlouho nic nestane a umře přirozenou smrtí. Pan François se pochechtával a měl ze mne švandu.

Po inventuře plachet si mne zavolal kapitán. „Všecko je to špatný, Charlie. Kompas je rozbitej a můj kompas v kabině ukazuje každou chvíli něco jinýho, nevím proč. Prohlížel jsem ho, asi mu ublížil náraz. Nebo je možný, že plujem do kruhu...“

„Tím chcete říct, pane, že nevíte, kde jsme?“

„Chápeš rychle a dobře - přesně tak! Je zapotřebí postavit někoho na hlídku do hnízda na stožár, aby dával pozor na nějakou loď nebo zemi. Bouře nás zanesla hezký kus do oceánu a nepočítám, že bysme se někam dostali, ale je užitečný vědět, na čem jsme.“

„Já bych myslel, jestli by se nedalo obrátit na sever! Jistě bysme narazili na indický pobřeží!“

„Jo, ten nápad jsem měl taky. Ale jelikož vítr vane dost ostře k jihovýchodu, teda aspoň myslím, není to tak jednoduchý. Ledaže bys větru poručil - nebo se s ním porval!“

„Chm!“ řekl jsem moudře, „No... já jdu postavit tu hlídku!“

„Jo, to udělej...“

Odběhl jsem na příď, kde se flákala Diana. „Françoisi, ty tak rád lezeš po stěžních! Tak se seber a vylez si na pozorovatelnu na předním stožáru. Za dvě hodiny tě někdo přijde vystřídat. Lodi a pevniny včetně ostrovů hlas dolů dle platných předpisů...“

„Zum befehl, herr komandant!“ zašklebila se Diana, „Nechceš tam jít se mnou a ukázat mi, jak se drží hlídka?“

„Zrovna moc ne, ale polezu, abych si prohlídl horní plachty. Vrcholová je v tahu, ale ty ostatní by možná šly...“

Takže jsme zas lezli po ráhnech. Diana první, vlezla si do koše a vážně se rozhlížela po prázdném obzoru. Já zatím zjistil hanebný stav plachet a znechuceně usedl na okraj koše, abych si odpočinul.

„Charlie,“ řekla Diana, „Chtěla jsem říct, že ti moc děkuju. Za ten včerejšek. Byla jsem blbá, že jsem tam lezla...“

„No, dohromady se nic nestalo...“ zabručel jsem. Nemám rád, když mi někdo děkuje. Zvlášť ne takový holky.

Pohladila mě po vlasech. „Charlie, kdyby... kdybych byla velká a krásná dáma, kdyby mi narostly vlasy a nosila jsem holčičí šaty... líbila bych se ti?“

Pohlédl jsem na ni pozorně, s co největším despektem. „No, kdybys vypadala jako ženská, tak možná. Jenomže do tý doby ještě uteče hodně vody...“

Ani moje posmívání jí nijak nevadilo. „Když jsem byla malá holka, představovala jsem si prince z pohádek. Já myslím, že vypadali asi jako ty. Seš takovej...“

„Jo, jasně. No, tak nazdar.“

A jel jsem dolů, div jsem se nepřerazil. Na trapasy byla teda daleko lepší než na cokoliv jinýho. Jenomže, sotva jsem byl kousek nad palubou, vyklonila se zas a ječela za mnou:

„Charlie... vidím zemi!“

„Opravdu?“

„Na mou duši, na sto hříchů!“

Lezl jsem zase s vyplazeným jazykem nahoru. „Jestli je to nějakej blbej trik, abych se vrátil, tak tě vytahám za uši!“ varoval jsem ji, sotva jsem přelezl do hnízda.

Diana mi vítězoslavně, beze slova ukázala k obzoru. I já jsem viděl úzkou černou čárku, která rozhodně musela něco být.

„Máš pravdu, je to země. Děkuju, Diano.“

„Jen abys viděl, že pokaždý nekecám.“ řekla spokojeně.

Tak jsem jí dal pusu na tvář.

A pak jsem se vyklonil z koše a vykřikl:

„Země na obzoru!“

Ještě jeden kapitán

Pan Millard okamžitě nařídil změřit polohu. Nařídil to mně, ale podle mých složitých výpočtů vyšlo, že v místě, kde bychom měli být, žádný pevnější kus země být nemůže. Počítal jsem ovšem dost pracně, žádný kompas neukazoval správně, neměli jsme nijak ověřený přesný čas a všechno určovali jen odhadem. Jak velký kus cesty nás nesla bouře a kterým směrem, se zkrátka zjistit nijak nedalo, ani kouzelník by to nedokázal.

Ostrov před námi zatím rychle rostl a zakrátko se změnil na rozsáhlou pevninu. Nedalo se předpokládat, co to je, viděli jsme v dalekohledech zlatou písečnou pláž, za ní kadeřavé palmové hájky a úplně nade vším pohoří, ztrácející se v dálce. Nebylo jasné, zda je to velký ostrov nebo část pevniny - když jsme se dostali do blízkosti, roztáhlo se pobřeží přes celý obzor. Malý tenhle ostrov rozhodně nebyl.

„Tohle není Indie ani Ceylon,“ tvrdil kapitán, „Tam to pobřeží znám, kolem je pořád spousta rybářských člunů. Tady se doposud neobjevil žádný živý tvor. Je to nějaké divné...“

„Ať je to co je to,“ řekl Toby, „Rozhodně bude dobrý tady přistát a jít se podívat na břeh!“

„Já se hlásím na průzkum!“ ozval jsem se rychle.

„To víš, že tě pošlem! Já nemám náladu na to, abych někde prolézal džunglí a Toby asi taky ne...“

„Vřelý díky, kapitáne!“

„No počkej, nejdeš tam pro zábavu! Dobře se ozbroj, nemůžeš vědět, na jaký tvory a potvory tam narazíš. Všichni chlapi si vezmou revolvery. Co kdyby tady byli lidožrouti...“

„Tady určitě není nebezpečno! Kdyby tam byli lidi, už dávno by vyšli z džungle. I ten nejpitomější domorodec vyleze, když vidí u břehu loď, jako je náš Atlantik!“

„No, že tys jich tolik viděl!“ zabručel kapitán a vyhodil mě. Zašel jsem do své kajuty, opásal se nábojovým pásem s revolverem, na druhou stranu pověsil mačetu, přes prsa dva pásy s náboji do pušky. Vzal jsem si kapitánovu, Tobyho flintu vzal Hesson, který velel osmičlennému mužstvu člunu. Taky on byl po zuby ozbrojen.

„Můžu jít s tebou, Charlie?“ To byla samozřejmě Diana!

„Ani nápad! To je pro chlapy... ne pro kluky.“ dodal jsem rychle a zamrkal na Johanese.

„Myslíš, že tam něco... bude?“

„Když, tak ti to přinesu, neboj.“

„Jestli se ti tam něco stane, bude mě to mrzet! A seberu se, a půjdu za tebou do džungle...“

„Bez obav, nejsem z cukru. Ahoj!“

Ale když jsem si šel pro poslední instrukce ke kapitánovi, řekl jsem mu: „Kapitáne, prosím vás, kdyby něco... postarejte se mi o tu malou! O Dianu...“

Pan Millard se usmál. „Ty máš chlapče starosti! To je to mládí, asi. Abych ti to řekl hned: za ty tvoje kousky včera a dneska a vůbec se chci přimluvit, aby tě pořádně potrestali...“

„No ne, kapitáne?“

„Jo. Zařídím, aby ti dali místo řádnýho druhýho důstojníka, ty ničemo čertovská! Myslím, že to projde bez problémů, když jseš teď tak za dobře s Hessonem...“

„Teď jo. Ale kdyby bylo potřeba, já s ním vyběhnu na to šup!“ slíbil jsem, podal kapitánovi ruku a šel.

Člun se už houpal na vlnách, sotva jsem se do něj spustil, veslaři zabrali a už jsme jeli.

„Kde chceš přistát?“ ptal se Hesson, který seděl vedle mne a kormidloval. Měl jsem dalekohled a prohlížel si pobřeží, ale nikde se nic nehýbalo. Písečná pláž s jiskřivě zlatým pískem, za ní ostře zelený trávník. Jen v jednom místě se nacházela malá zátoka obrostlá lesem, tam jsem spatřil šedivou skálu s balvany okolo. Prohlížel jsem si ji a zdála se mi nějak divná, tak jsem na ni ukázal. „Támhle, do tý zátoky!“

„Jsou tam balvany!“ řekl Hesson nesouhlasně.

„Nevadí, zkusíme to. Je klidná voda, projedem...“

Když jsme se dostali těsně k zátoce, spatřili jsme rovný průliv prostý kamenů a zakrátko jsme projeli pod skálou a zabočili do zátoky. I tady byl naprostý klid, pozoroval jsem písek a seznal, že není porušen jedinou lidskou stopou.

„Přirazit!“ Přešel jsem na příď, držel lano a čekal. Sotva člun zadřel dnem o písek, vyskočil jsem do vody a pomohl vytáhnout loďku výš, aby ji moře nevzalo. Zatímco vyskočili další dva muži, doběhl jsem k prvnímu stromu a ovázal kolem něj lano.

Teprve pak jsem pohlédl dolů na písek. Moje stopy se v něm ostře rýsovaly. Rozdrtil jsem při tom pár krásných růžových mušliček, jichž tam bylo naseto. Díval jsem se. Možná první lidské stopy v tomhle písku...

Námořníci hbitě stěhovali ven sekery. Jeden nalomený strom pokáceli, že zapálí oheň. Půjčil jsem jim k tomu svoje křesadlo a sám se chystal jít na průzkum.

Hesson mne upozornil na skálu na výběžku, která, jak se nám zdálo, do celkového rámce krajiny nezapadala. Byl to komolý kužel ze šedivého kamene, snad žuly, už porostlý spoustou rostlinstva, ale chvíli se nám zdálo, že to je snad dílo lidské ruky. Vydali jsme se okamžitě k němu.

Úpatí skály bylo celé porostlé rostlinstvem. Sklonil jsem se a prohlédl si úpatí těsně u země; seznal jsem, že skála vyrůstá z větší hloubky a písek je k ní jen přihrnut. Rostliny byly popínavé a všechno zakrývaly. Hesson si to chvíli prohlížel, pak zachytil jeden šlahoun a odtrhl celý trs i s hlínou.

„Vidíš - říkal jsem ti to!“

Stěna skály nebyla jednolitá; nacházely se na ní prasklinky, vytvářející přesné kvádry. Oťukal jsem je, abych zjistil, jakou maltou jsou stmeleny, ale byly jen volně kladeny na sebe a přitesány tak, že přesně zapadaly. Zkusil jsem vsunout do spáry svůj lovecký nůž, ale nepodařilo se mi to.

„Obdivuhodná dovednost!“ užasl jsem.

„To jo! Takový stavby prej jsou v Jižní Americe. Doufám, že nás to nedoneslo někam do Ameriky?“

„Buď bez starosti! Ale jestli je to stavba, tak by tady někde měl být taky vchod...“

Hesson obcházel stavbu a obrácenou puškou tloukl do zdi. Pažba stejnoměrně ťukala a já ho následoval s připraveným revolverem, co kdyby najednou někdo vylezl?

„Neblázni,“ řekl Hesson, „To je hrozně stará stavba. V tomto století tu určitě nikdo nebydlel...“

Najednou mu pažba pronikla křovím. Sklonil se, odhrnul porost a spatřil tmavý otvor.

„Nelez tam!“ řekl jsem, „Co když tam něco je...“

Vstrčil tam hlavu a začenichal. „Nějaký zvíře. Dej sem světlo!“

Podal jsem mu baterku, kterou jsem nosil. Byla to nejmodernější svítilna na salmiakový elektrický článek, jež vydávala světlo skoro tak intenzivní jako obyčejná svíčka. Hesson vytáhl revolver a s lampou v jedné a pistolí v druhé ruce lezl po břiše dovnitř. Lezl jsem za ním a ocitli jsme se ve stísněné prostoře, obezděné kamennými kvádry. Byla tam tma jako v pytli, orientovali jsme se jen podle té baterky.

„No, pohodlný to zrovna není! Ten strop je tak nízkej, že by se tady nenarovnal ani trpajzlík!“

„Tady je otvor!“ Postavil jsem se, opřel se lokty o okraje díry a vytáhl se nahoru. Byl tu intenzivní pach nějaké šelmy, nejspíš kočkovité. Hesson mi podal svítilnu a já propátral další prostoru podobnou navlas té spodní. Pomohl jsem mu vylézt za mnou. Na protější straně místnosti byl další otvor, a tím jsme prolezli do dalšího patra.

„To už mě přestává bavit!“ řekl Hesson, „K čemu kdo stavěl tyhle pitomosti?“

„Mám dojem, že to mohla být strážní pevnůstka! Bylo tady pár vojáků a hlídali, aby nikdo nevnikl do zátoky. Třeba nějaká loď.“

„Tam by se žádná nevešla! A kde jsou střílny? Nebo aspoň okna na pozorování?“

Ukázal jsem nahoru. Hesson pokrčil rameny a vlezl do otvoru nade mnou. Pak se zasmál a podal mi ruku. „Tady je okno...“

Vylezl jsem. Po čtyřech jsme se připlazili k oknu a hleděli ven. Bylo odtud vidět zátoku, v dálce jsme viděli i náš Atlantik, stojící na kotvách.

„Sednout si tady s puškou, kontroluju celou zátoku. A mít dělo, neprojede ani křižník.“ soudil Hesson, „Kdoví, jaký tehdá měli lodi, nějaká galéra by se odtud dala potopit i lukem a šípama.“

Já jsem si ale prohlížel protější kout. „Podívej!“ ukázal jsem mu na lůžko ze sena a uschlého listí. Páchlo šelmou a okolo se povalovalo pár vybílených zvířecích kostí.

„Tady bydlí domácí pán!“ smál se Hesson. Našel v seně několik chomáčků srsti a prohlížel je ve světle zvenku.

„Leopard, řekl bych!“

„Hezká skvrnitá potvora! Kdybys ho viděl, okamžitě střílej! Asi nebude mít radost, že jsme se mu zatoulali do doupěte. Nebývají společenští, tihle kocouři...“

„Pojďme radši pryč!“ navrhl jsem, „Tady nic nenajdeme, aspoň nic lidskýho. Lidi a leopardi nežijí obvykle pohromadě.“

Slezli jsme zase a po břiše se vyplížili. Námořníci už nám šli vstříc a jeden oznamoval, že vaří grog.

„Bez obav, chlapci!“ křičel Hesson zdaleka, „Nikdo tam není, je to opuštěná pevnůstka. Žije v ní leopard, kdybyste ho viděli, můžete ho zastřelit...“

Napili jsme se čaje a zakusovali suchary. Chytaly plíseň.

„Tohle nic není! To chce maso! Pojď na lov, Charlie!“

Tak jsme šli na lov. Nebylo to tak jednoduché, v džungli nebylo cest a museli jsme si klestit cestu mačetami. Mimo to nám bylo horko v uniformách a naše pušky vážily víc než metrák, když jsme je museli vláčet na hřbetě. Ruka mě už bolela od sekání mačetou, ale byli jsme pořád ještě blízko břehu. A neviděli jsme nic, co by se dalo ulovit.

„To je marný,“ řekl jsem, „Nechceš se vrátit?“

„Asi to bude nejlepší...“

Najednou se nad námi ozval skřek. Veliká opice nám prolétla nad hlavami, zahoupala se na větvi a zmizela.

„Hele, vopice!“ křikl Hesson, „Střílej po ní, ne?“

Udělal jsem tři skoky tím směrem, uklouzl a upadl. Pocítil jsem ostrou bolest v noze a zaklel.

„Hrome, mám něco s nohou... pomoz mi vstát!“

Ale na nohu jsem se bolestí nemohl postavit.

„Počkej, něco sis s ní udělal! Podíváme se...“

S Hessonovou pomocí jsem doškobrtal k nejbližšímu povalenému kmeni a posadil se. Hesson mi stáhl holínku i ponožku a prohlížel si kotník. Při každém doteku jsem cítil bolest.

„Ale, to nic není! Jenom moc neřvi...“

Uchopil mě za nohu a škubl. Zařval jsem, málem ho kopl druhou nohou, ale včas uhnul a zasmál se. „Tebe taky léčit! Už to bude dobrý, za týden běháš jako srnka. Aspoň budeš chvilku klidnější... Odpočiň si, potom tě odvedu ke člunu...“

Podal mi polní láhev s pálenkou. Samozřejmě, já na to zapomněl. Loknul jsem si a Hesson si posloužil dlouhým douškem. Usedl vedle mne, vytáhl dýmku a nacpával si ji.

„Nezlob se, Charlie, ty jseš vlastně docela dobrej kluk. Posádka sice sem tam remcá, že je honíš a rveš se s nima, ale... však víš, jaký jsou, ne?“

Radši jsem mlčel. Z opatrnosti. Netušil jsem, kam míří.

„Vůbec nechápu, proč tak schopnej mládenec dělá kadeta za pár šestáků. Už jsem uvažoval, že ti zařídím lepší místo...“

„Ale? To je od tebe hezký, Hessone...“

„Například, co bys říkal fleku prvního důstojníka?“

Zarazil jsem se. „Ale... Toby přece...“

„Toby!“ mávl rukou Hesson, „Toby táhne s Millardem za jeden provaz. Kdyby šel Millard, půjde Toby taky, jak ho znám...“

„A on chce Millard odejít?“

Hesson si prohrábl vousy a zašilhal na mne. „Až se starej Saunders dozví, co vyváděl Millard při tý havárce parního stroje, vyrazí s ním dveře. Kapitán i důstojník se chovali ostudně, to nezapřeš, Charlie. Napřed dali ke stroji kluka, kterej tomu vůbec nemá šanci rozumět, nezacvičili ho a dovolili strojníkovi, aby se ožíral jako svině. Pak málem podlehli pár ničemům, který vyvolali vzpouru. Nebejt tebe, nikdy se nedokázali posádce postavit.“

„Pokud vím, posádku jsi uklidnil ty!“

„Byla napůl zpracovaná od tebe,“ řekl Hesson s úsměvem, „To už nebylo nic těžkýho. Millard a Toby by se s nima nesrovnali, to si buď jistej. Potom, jedině tys dokázal zajistit opravu plachet a ráhnoví, Millard na to koukal z paluby jako sůva z roští. Jenom ty jsi dokázal rychle a bezpečně zasáhnout, když se zlomilo ráhno hlavní plachty. Věř tomu nebo ne, Charlie, ale tys vlastně zachránil celou loď i s náma!“

Kroutil jsem hlavou. Bylo to nějak moc chvály najednou.

„Kam tím vlastně míříš?“ zeptal jsem se opatrně.

„Znám se dobře se starým Saundersem. Buď si jistej, že po návratu mu všecko přesně vypovím. Potřebuju jenom, abys tu moji výpověď u Saunderse podepřel. Potom poletí starej Millard na dlažbu, já se stanu kapitánem a ty budeš můj první důstojník! Považ si, Charlie, ve tvým věku prvním důstojníkem!“

Otec mi radíval napřed třikrát zhluboka vydechnout.

„Víš, co je to peněz, Charlie?“

„Vím. Jenže vím taky tohle: Máš to krásně naplánovaný. Je to tak krásnej, baladicky nádhernej plán, že zarazí i takovýho pitomce, jako jsem já. Tvůj plán, že se rváč a výtržník Charlie Rither stane prvním důstojníkem opilce a lenocha kapitána Hessona je moc pěknej, ale je to blbost. A nemysli, že si beru k srdci všechnu tu chválu, cos na mě nakydal...“

Hesson vytřeštil oči a prohrábl si znovu vousy.

„Charlie Rither, hrdina jižních moří! Záchrana posádky, kotva spásy při katastrofě, že? Myslíš, že mi sláva leze do hlavy tak moc, že se budu cítit chytřejší než Millard, kterej se plaví po moři čtyřicet let? Taky vím, jak to bylo s havárií stroje, vím, jak to bylo s plachtama a vím, že si občas počínám jako ztřeštěnej blázen. Vím, že mě posádka nemůže ani cejtit a že by mě s chutí hodili přes palubu. To všecko vím a nemám ani trochu snahy lézt po žebříku přes všecky příčky. Ono totiž čím rychlejc kdo leze nahoru, tím rychlejc taky spadne...“

Hesson vstal a zastrčil si dýmku do kapsy. „Tak. To je teda tvůj názor, hošánku?“

„Bohužel. Jinej nemám.“

„Tak. V tom případě se o tebe Saunders postará, jak zasloužíš.“

„Asi jo. Zvlášť, když mu něco prozradím o tom jutovým pytli, co se válí v podpalubí mezi ostatníma, ale není označenej. Našel jsem ho při prohledávání a vím, že k našemu nákladu nepatří. Je v něm nějakej bílej prášek. Nevím přesně, jak vypadá opium, ale odebral jsem si vzorek. Vím taky, že se tam mohl dostat jenom v Adenu, když jsi měl klíče od skladiště ty...“

Hesson vytřeštil oči. „Chceš tím snad říct, že já pašuju opium do Číny?“

„Kam, to nevím. Ale já nikde nikoho neznám, takže takový věci pašovat nemůžu. Musíš to být ty...“

„Ty smrade usmrkaná!“ zařval a v očích mu zablesklo, „Zabiju tě, ty kryso zrádná...“

Moje reakce fungují přesně i při zranění. Vyskočil jsem a vrhl se na něho pěstmi. Hesson věděl, jakej jsem rváč, uskočil a jedním rychlým pohybem vytrhl z pouzdra mačetu.

„Zbabělče!“ zařval jsem a vytáhl nůž, který byl ovšem proti jeho zbrani dost slabý. Mávl jsem po něm nožem a zasáhl ho do ramene, ale současně jsem spatřil těsně před očima ostří mačety a ucítil prudkou bolest v hlavě. Pustil jsem nůž. Cítil jsem, jak padám naznak... a potom se mi všechno propadlo do černé neproniknutelné tmy...

A v ní jsem vzdáleně slyšel jeho poslední slova: „Ať tě tady tygři roztrhají!“

Tiše zabíjející stín

Bolest. Strašlivá, všeobsahující bolest hlavy. Vzduch se chvěje žárem. Doprostřed čela mi někdo zasekl ohnivý nůž. Sladký pach krve, chuť krve na rtech. Tupá, fatalistická bezstarostnost v mozku. Jediný cit, jedinou myšlenku... ne, nic. Jenom bolest, ochablost, umírání. To je smrt...

Ne, je to život. Cítím bolest. Dokud člověk cítí bolest, žije. Já cítím bolest, cítím ji všude. V hlavě, v údech, v kotníku. A únavu. Ale únava znamená smrt, nechci být unaven. Musím se probrat z únavy, musím žít, žít... žít.

Znovu černá prázdnota. Z prázdnoty se rodí bolest. A myšlenky. Jsem sám, osamělý. Musím žít, to znamená musím k lidem. Musím vědět, kde jsem. Musím se rozhlédnout. Musím vidět.

Ale víčka se nechtějí rozevřít. Poprvé, podruhé, potřetí. Musím odpočívat. I svaly víček jsou unavené a ochablé. Na čtvrtý pokus otevírám pravé oko. Levé je slepeno zaschlou krví.

Koruny stromů, liány, křoviska. Věčné ticho džungle. Do ticha patří i cvrkot cvrčků a kobylek, skřeky papoušků a šumění korun stromů. Do ticha patří živé květy ptáků, které nade mnou prolétávají. Do ticha patří i bzučící moucha, která se mi vznáší nad obličejem. Protivná, zlá, špatná moucha, která chce pít krev. Moji krev. Nesmí se jí napít. Moucha nesmí...

A prázdnota, tma, černý sen bez myšlenek a bez citu.

Hesson. To jméno zaplaší všechnu únavu. Ničemný, bezcitný, nelítostný vrah. Ostří mačety. Můj nůž v jeho rameni. Nedokázal jsem bodnout přesněji, kam jsem chtěl... rána mačetou. Chtěl mě zabít. Chtěl, abych nežil. Ale já žiju, musím žít. Budu žít.

Tentokrát to není prázdnota, je to mdloba, v níž člověk nabývá ztracenou sílu. I oko jde otevřít s mnohem menší námahou. Otočit hlavu. Krční svaly bolí, strašlivě bolí. Keř s podivnými rudými květy. Na květech jsou divné žluté ornamenty s černými skvrnami. Z květů se na mne šklebí smrt - ale nebojím se jí. Jsem silnější než smrt. Jsem člověk. Budu žít. Smrt smrti!

Ruka. Prsty hrabou do hlíny, cítím její vyprahlost. Ohnout ruku v lokti. Přitáhnout prsty. Zvednout paži. Ohnout v lokti. Posunovat nahoru, k obličeji. Čekat. Znovu zvednout. Dotknout se prsty obličeje. Brada, ústa, nos. Už vidím prsty. Jsou od krve. Má krev, nebo Hessonova? Výš, ještě výš. Čelo... A znovu bolest. Rána, krvácející rána přes čelo. Nahoru, výš, až k vlasům. Dlouhá, krvácející, bolestivá rána po ostří mačety. Ale žiju. Muži z naší rodiny mají tvrdé lebky, kampak na ně jedna rána mačetou. Ten hlupák si myslí, že mě zabil. Nezabil. Nikdo mě nezabije. Budu žít ještě spoustu let. Nikdo mě nezabije...

Žízeň. Vyprahlé rty, vyschlé patro, oteklý jazyk. Musím pít. Musím se něčeho napít, čehokoliv. Hessonova pálenka. Láhev jsem postavil ke stromu. Na dosah ruky, když jsem... musí být někde blízko. Natáhnout ruku. Hmatat po zemi. Hmatat. Stále hmatat. Láhev není. Podívat se. Pohnout hlavou. Bolest. Bolest. Zvednout hlavu. Zvednout krk. Zvednout záda... A tma.

Po probrání pokračuji, kde jsem přestal. Zvednout se, podívat se. Opřít se o loket. Vidím láhev, je asi o dva metry z dosahu. Plazit se. Bolest v kotníku, ano, noha. Kdybych neměl vymknutý kotník, byl by Hesson už teď mrtev. Nebojím se ani mačety, když jsem v pořádku. Posunout se k láhvi. Mám jen jednu zdravou nohu. To stačí k plazení. Všechno stačí k plazení.

A už je láhev na dosah ruky. Vzít, naklonit k ústům, polknout. Krk bolí, když se ho dotkne pálenka. Ale pomáhá to, možná proto, že nejsem zvyklý pít. Žiju. Budu žít.

Mohu se už posadit. Mohu si ohmatat hlavu. Rána je pořádná, ale když jsem nezemřel hned, teď už nezemřu. Mám tvrdou lebku. Ani mačeta ji neprorazí. Co by asi řekl táta a strýček James. Ještě chvíli si odpočinout. Jsem strašně slabý...

Opřel jsem se zády o kmen a odpočíval. Zavřel jsem na chvíli oči. Když jsem cítil dost síly, otevřel jsem zas oko a rozhlížel se. Viděl jsem pozůstatky naší svačiny. Opodál leží moje ručnice a pás s revolverem. Hesson mi ho odepjal, když mne táhl sem ke stromu, aby mi prohlídl nohu. Taky tam leží můj nůž. Vedle jeho mačeta, potřísněná mou krví. Moje mačeta je na opasku s pistolí. A pásy s nábojnicemi a kabát, který jsem odložil. Všechno tady leží. Hesson utekl.

Podíval jsem se ke slunci. Stálo nízko nad lesem a stíny byly šikmé. Je tedy pozdě odpoledne a ležím tu už několik hodin. Tratoliště krve by na to ukazovalo. To znamená...

To znamená, že Hesson došel k lodi. Přišel k námořníkům a řekl, že kadet Charlie je mrtev. Hesson je raněn, bodnut na rameni. Mezi ranou nože a divošského oštěpu či šípu není takový rozdíl. Hrdina Hesson bránil chudáka Charlie Rithera. Hrdina Hesson napravil chybu hlupáka Charlieho, který provokoval domorodce, na které narazil. Hloupý Charlie napadl náčelníka a chtěl se s ním rvát. Charlie je přece známý rváč a výtržník. Divoši hloupého Charlieho zabili a Hesson, zraněný, statečný Hesson, unikl na poslední chvíli. Charlie je mrtev, už mu nepomůžem. Rychle pryč odtud, divoši jsou nám v patách! Rychle pryč od pobřeží téhle prokleté země. A kapitán bude věřit, Charlie byl rváč. Na pobřeží stojí stará, zapomenutá pevnost, v níž má doupě leopard. Charlie Rither položil život na oltář vlasti a civilizace. Sláva tomu hrdinovi, sláva statečnému Hessonovi. A Atlantik už pluje pryč...

Ale pan Millard mě má rád. Kapitán možná pošle několik mužů, aby se podívali, co se se mnou stalo. Třebas myslí, že ještě nejsem mrtev. Třeba přijdou... Třeba někdo nebude věřit Hessonovi...

Pochopil jsem, že musím co nejrychleji k lodi. Jestli se stal nějaký zázrak, loď neodplula a je ještě tady, musím k ní, než zvedne kotvy. Ale nemohu jít, musím se plazit, lézt po čtyřech. Musím si ošetřit ránu na hlavě. Ošetřit znamená vymýt. Ale čím, když tady není žádná voda? Pálenkou, ta je čistá. Jenomže znovu omdlím bolestí. Nevadí, vydržím. Tak teď...

Nebyl jsem v bezvědomí ani tak dlouho. Někdy bolest pomáhá se probrat. Ještě jednou? Ne, napřed napít. Potom... zbytek. Vůbec jsem neomdlel, dobrý. Zavázat hlavu? Utrhl jsem rukáv své košile a vyrobil provizorní obvaz. Kapesníkem jsem pevně ovázal kotník, abych se mohl o nohu aspoň opírat.

Taky musím mít zbraň, už proto, abych v případě potřeby mohl na pobřeží vystřelit a přilákat pozornost. Loď nebude možná blízko břehu, výstřel, zvuk, záblesk mohou přivolat záchranu. Budou-li chtít mě zachránit.

Naštěstí jsem si pamatoval směr, kterým jsme přišli. Taky tu byla prosekaná cesta. Je samozřejmě rozdíl, jít nebo se plazit. Ale není to daleko. Byl jsem pevně odhodlán dojít za každou cenu. Nedojít znamená zemřít. Zemřít v této zemi rozhodně nechci.

Lezl jsem. Lezl jsem po zemi, rozdíral si ruce a kolena o trny a ostrou trávu. Pás s revolverem občas uvízl v některém křovisku a já neměl dost síly, abych se osvobodil jediným škubnutím, musel jsem ho vyplétat. Občas jsem si klestil cestu nožem, ale byla to práce, po níž jsem musel vždycky odpočívat.

Náhle jsem se zarazil. Přede mnou mezi trávou ležela Hessonova puška. Poznal jsem ji dobře, byly jen dvě na celé lodi, moje a jeho. Ležela tady a vedle ní tři mosazné nábojnice. Když jsem se otočil, spatřil jsem v kmeni nejbližšího stromu čtyři díry po kulkách. Po čem asi střílel? U toho stromu nemohlo stát nic, co by chtěl ulovit nebo zabít. Může to třeba znamenat, že střílel naslepo. Střílel, pak odhodil ručnici a prchal. Doběhl k chlapům a křičel, že ho honí divoši. Námořníci utekli s ním. To byla jediná možnost, jak jim zabránit, aby šli ke mně. Zraněný Hesson, beze zbraně, oni jen s revolvery. Nechtěli se postavit několika stovkám divochů, které vylíčil. Ani nemohli, proto utekli.

Zůstal jsem ležet v trávě. Neodpočíval jsem. Umíral podruhé a tentokrát už neměl vůli žít. Už jsem věděl, že ta loď odplula. Že jsem sám, v cizí zemi, opuštěn, bez přátel. Nenajdu soucitnou ruku, která mne ošetří, pomůže mi vylízat se z ran, žít dál.

Tyto moje myšlenky přehlušila až vzdálená dunivá rána. Za ní druhá a pak třetí, o něco odlišnější. Znal jsem ten zvuk, byla to lodní děla Atlantiku. Měli jsme tři, nebyla k ničemu a divil jsem se, že jsme je ještě neprodali nebo nevyměnili za alkohol. Střílelo se z nich při vjezdu a odjezdu z přístavu. Tak teď střílejí také. Loď je tedy ještě na pobřeží, neodplula, dostanu se k ní, budu žít...

Dá-li se běžet po čtyřech, tedy jsem běžel. Neslyšel jsem nic a neviděl jsem nic než cestu, po které musím jít - ta cesta vedla ke spáse. Znovu jsem uslyšel zvuk děl a věděl, že volají mne, že přece jen ještě věří, že žiji. Spěchal jsem a pot se ze mne lil, upadl jsem a roztrhl si tvář o ostrý trn na nějaké větvi, ale zvedl se a lezl dál. Po tváři mi tekla čerstvá krev z rány na hlavě. Ztratil jsem už tak dost krve, byl jsem živý už jenom napolo, ale lezl jsem!

Slunce zapadlo a v pár okamžicích nastala tma. Znám svítání a soumraky na jihu, trvají jen chvíli. Věděl jsem, že noc je smrt a zhouba. Ale byl jsem už jenom pár metrů od pobřeží a zakrátko uviděl mezi stromy moře. A už jsem lezl po trávě, pak po ostrém písku pláže. Rozhlédl jsem se - ale na celé té širé mořské pláni nebylo nic, co by se podobalo lodi. Nebyla tam - odplula.

A když jsem se rozhlédl, pochopil jsem, co znamenal zvuk děl. Pevnůstka, stará věž ve tvaru skály z mohutných kamenných kvádrů, byla poškozena, nachýlena ke straně, některé kvádry vylomeny, celkově se stala neobyvatelnou. Snad Hesson tvrdil, že v ní žijí ještě dnes dávní obyvatelé a proto ji soustředěnou palbou z děl smetli z povrchu země, než odpluli - jako odplatu za smrt jednoho muže z posádky, odplatu za bídný konec Charlie Rithera.

Klesl jsem tváří do vody. To je konec, naprostý konec, smrt a záhuba. Už nikdy nespatřím lidi. Zemřu tady, bez pomoci.

Voda byla studená, chladila mi ránu a uklidňovala mne. Zranění pálilo od soli v mořské vodě, ale napadlo mi, že sůl ránu vyčistí a je tedy prospěšná. Přesto jsem vylezl výš na břeh a do vody strčil oteklý a bolestivý kotník. I na ten působila příjemně. Ulehl jsem na záda a hleděl na jasné nebe se spoustou hvězd. Byly blízko, jiskřily jako roj světlušek. Tančily mi před očima, rejdily jako světýlka uvázaná k ocáskům myšek. Ty myšky se přede mnou točily, tancovaly a zpívaly, posmívaly se mi. Slyšel jsem jejich zpěv a zvolna, pomalu a s radostí upadal do bezvědomí. Tak jsem usnul na tom břehu moře.

Probudila mne voda okolo mne. Moře v noci stouplo a voda mne probrala k životu. Vylezl jsem výš, otřepal se. Byla temná noc, blízko k půlnoci. Z džungle zněly podivné, neznámé hlasy, jaké jsem dosud neslyšel, ale žádný z nich nemohl být lidský. Skřeky ptáků, klevetění opic, vytí vlků a řev šelem, to byla hudba této země. Vždycky se mi zvířecí hlasy líbily. Troubení slonů, bučení buvolů, řev tygra, všechno mi teď nahánělo hrůzu. Nějaký řev se ozval i docela blízko mne, tak blízko, že jsem vytáhl revolver a třásl se se zbraní v ruce. Kdybych spatřil ve tmě zářit sírově žluté oči šelmy, určitě bych střílel bez váhání.

Ale noc minula klidně. K ránu byla trochu zima a ta mne sice roztřásla, ale dokonale přivedla k životu. Pocítil jsem dokonce něco, na co jsem si od rána nevzpomněl: hlad. Měl jsem chuť jíst a to bylo nejlepší, co mne mohlo potkat. Pamatoval jsem si, že blízko pobřeží roste keř s nějakými plody podobnými hruškám, které jeden z námořníků ochutnal. Dolezl jsem k němu, utrhl pár plodů a hltavě spolykal. Chutnaly po zkysaném chlebu, promíchaném s ovocem, krom toho bylo každé sousto neuvěřitelně odporné. Ale stejně mi chutnalo líp, než nejzamilovanější jídla doma.

Posilnilo mne to - a rozhodl jsem se, že za svítání se vrátím na místo, kde jsem zanechal svoje věci a shromáždím je, než pušky zrezavějí. Budu je nutně potřebovat, daleko nutněji, než jsem před chvílí myslel. Zbraně jsou záruka přežití, ať je budu muset používat proti šelmám či proti lidem.

Tak jsem seděl až do rána. Teprve pak jsem se vydal už zase po čtyřech na zpáteční cestu. Byla trochu zima. Taky mne roztřásala horečka, kterou jsem dostal. Bolest v ráně neustávala, otupovala mne víc než vědomí opuštěnosti. Věděl jsem, že jsem ztratil hodně krve. Cítil jsem se slabý jako moucha.

Najednou jsem zaslechl zapraskání větví a v příštím okamžiku před sebou spatřil skvrnitou kožešinu leoparda. Ohromná šelma mi skočila do cesty, zastavila se a pozorovala mne velkýma moudrýma očima. Ztrnul jsem: viděl jsem leoparda poprvé v životě, tedy mimo zvěřince cirkusu. Veliká nebezpečná kočka s ocelovými svaly a strašlivými spáry na silných tlapách. Když rozevřela hroznou tlamu a vycenila zuby, spatřil jsem ty strašlivé bílé tesáky a zachvěl se hrůzou.

Leopard byl zřejmě pánem opuštěné pevnůstky, kterou děla rozbořila, a vracel se z nočního lovu. Byl velký a silný, a já byl slabý, unavený, zničený. Ale nebyl jsem bezbranný. Jakmile jsem si to uvědomil, sáhl jsem po revolveru, zamířil a vystřelil mu rovnou do obličeje.

Veliká kočka zařvala téměř lidským zaúpěním. Uskočila zpět, tlapami si přejela po obličeji, na němž vystoupila krev. Skučení a řev velké šelmy mi zmrazilo krev v žilách, vystřelil jsem znovu a pak potřetí.

V té chvíli se na mne leopard vrhl. Poslední ránu jsem mu vypálil do tváře ve chvíli, kdy na mne padal, pak jsem padl na záda a snažil se bránit. Sevřely mne strašlivé tlapy, ostré drápy se mi vryly hluboko do masa ramen a zad. Levou rukou jsem mimovolně zachytil šelmu pod krkem a vší silou jí tlačil zubatou tlamu pryč. Pravou jsem vytáhl nůž a vrazil jej co nejsilnějším rozmachem mezi čtvrté a páté žebro na levém boku. Leopard znovu zaúpěl jako člověk, zmítal sebou v křeči a drásal mi ramena a záda, potom ale ochabl a klesl na mne celou svou vahou.

Omdlel jsem bolestí a vysílením.

Probudilo mne něco drsného a chladného, co mi mechanicky přejíždělo po tváři a brousilo ji jako pilník. Otevřel jsem oči - a spatřil v kruzích se vlnící hlavu šelmy ještě strašlivější, než je leopard. Tohle byl tygr a jeho pruhovaná hlava s malýma ušima byla nečekaně reálná a pravdivá. Jakmile jsem otevřel oči, tygr odskočil - a já se pokusil zvednout.

Uvědomil jsem si, že leopard už na mně neleží, ano, jeho mrtvé tělo leželo vedle, prostříleno mými kulkami. Revolver ležel na dosah. Pochopil jsem, že po boji s leopardem budu muset vybojovat ještě další boj, s tímto tygrem. Zvedl jsem pistoli a zamířil. Ale opět jsem si uvědomil, že oči šelmy mne pozorují zvědavě, leč bez bázně a také bez nenávisti. Byl to pohled domácí kočky, jakou jsme mívali doma, pruhovaný Mourek, jenom o trochu větší než naše domácí kočka. Ten tygr věděl, že žiji - a přece mne nezakousl. Jako by mne dokonce probudil! Teď tady stál a díval se na mne, jako by pozoroval, co to provádím.

A přesto jsem stiskl spoušť. Jenže kohoutek zacvakl naprázdno, s hluchým cvaknutím, nezazněla žádná rána. Zásobník byl prázdný, vystřílel jsem všechny náboje do leoparda. Měl jsem jenom nůž - ano, ten ještě vězel šelmě mezi žebry. Uchopil jsem ho, vytrhl a připravil se k obraně. Ale tygr neútočil, zřejmě nechápal, že by ho mohlo potkat to, co leoparda.

V té chvíli jsem zaslechl tygří zavrčení. Tygr tlumeně mručel, neustále se měnící intonací, hrdelní vrčení znělo v jeho hrdle jako vzdálené hřmění blížící se bouře. Zdálo se mi, jako by mi chtěl něco říct - ale co může chtít takový tygr od člověka? Domácí kočky se dovedou s lidmi domluvit, umějí říct, že chtějí maso či vodu, pustit dveřmi dovnitř nebo ven, umějí příst a taky se ostře ohradit proti něčemu, co jim není příjemné. Ale divoký tygr? Komu by ten mohl vyprávět svoje pocity? A co...?

Uvědomil jsem si, že šílím, že připisuji zvířatům lidský rozum, což je nesmyslné. Ale tygr seděl provokativně klidně naproti mně a tlumeně si vrčel svoji písničku. Mohl mne zabít, zničit jediným úderem tlapy. Ale nezabil. Žil jsem.

Udělal jsem několik pohybů rukama, ale nezapůsobilo to. Opřel jsem se tedy o zem a pokusil se o kousek popolézt. V té chvíli ke mně tygr přiskočil a zastavil se těsně vedle mne, pozoroval mne velkýma moudrýma očima. Rozmáchl jsem se a ťal po něm. Nůž mu prosekl kožešinu na boku, ale hlouběji nepronikl. Vzápětí po mně mávl tlapou - tvrdá rána mne udeřila do tváře a já klesl nazad na cestu. Krev mi zahučela v uších a všechno se se mnou zatočilo... a já znovu omdlel.

Tak tohle je konečně smrt.

Tygřice Ráa

První dojem po probuzení byl ten, že od mého posledního bdění uplynula už hodně dlouhá doba. A nebyl jsem na stezce v džungli, to jsem věděl určitě. A viděl jsem oběma očima. Vlastně jsem neviděl nic než hrubý, přírodní kámen nad svou hlavou. Byl to kamenný strop jeskyně. Byl jsem v jeskyni.

Ale neležel jsem na kameni. Ležel jsem na hebké kožešině a cítil ji pod rukama. Hlava mne ještě bolela, ale bolest v noze už ustala. A žil jsem, přes všechno předtím.

Pomalu, opatrně jsem zvedl hlavu. Přímo proti sobě jsem spatřil sedícího tygra. Velká kočka seděla v trochu jiné pozici, než jakou jsem viděl při posledním obrazovém vjemu, teď měla ohon obtočen okolo předních tlapek a sledovala mne klidnýma, velkýma očima. Pozoroval jsem ušlechtilé linie hlavy a hrdla, klidný, sebevědomý a vlídný obličej a napadlo mi, že tato šelma je snad ochočeným zvířetem nějakého podivného národa, jako lidé chovají domácí kočky. Tygr by přece nebyl schopen dopravit mne do jeskyně a kdoví jak dlouho tam ošetřovat!

Rozhlédl jsem se. Mimo mne a tygra tu nikdo nebyl. Vedle ležely dvě pušky, pás s revolverem a mačetou, polní láhev, dalekohled, nůž, můj kabát, kapesník... a těsně vedle ruky tři mosazné nábojnice. Přejel jsem dlaní po kožešině, na níž jsem ležel. Zjistil jsem, že pochází z leoparda.

Bylo nutno počkat, až ti lidé přijdou. Chtěl jsem prohlédnout ránu na hlavě, zvedl jsem ruku k obličeji - a zarazilo mne strniště vousů na tváři. Podle toho jsem musel být v bezvědomí víc než týden! A po celou tu dobu byl tygr vedle mne? Už jsem věděl, že se ho nemusím bát. Rána byla zbavena obvazu a čistě vymyta. Rovněž rány na ramenou a zádech po drápech leoparda byly vyčištěny. Dobrý ošetřovatel, jen co je pravda!

Tygr se pohnul. Sklonil hlavu a čenichem se dotkl něčeho, co leželo před jeho tlapami. Byla to kýta nějaké antilopy, kus syrového masa, trochu uváleného od špinavé podlahy jeskyně. Tygr postrčil maso čenichem ke mně a něco zavrčel hlubokým hlasem. Strnul jsem: co má znamenat tohle nekočičí jednání?

Tygří hlas zněl jako slova, namáhavě vyslovovaná necvičeným hrdlem šelmy. Opakoval něco, znělo to jako wirra. Potřásl jsem hlavou a potom zkusil opakovat: „Wirra...“

„Ssa...“ sykly pysky šelmy, „Wirra...“

Natáhl jsem ruku po masu, zvedl je a prohlížel. Měl jsem strašlivý hlad. Kdysi jsem slyšel o lidech, co jedli syrové maso. Zkusil jsem ukousnout, ale bylo strašlivě tvrdé. Odložil jsem maso a zakroutil hlavou.

„Wirra...“ chrčel tygří hlas, „Ssa, ssa, tirrsi, wirra...“

To už nemohla být náhoda ani šálení smyslů. Slovo wirra jsem slyšel jasně, i ten sykavý zvuk byl stejný! Byla to skutečná, artikulovaná řeč, jakou se dorozumívají myslící bytosti. A bylo zapotřebí dát najevo, že i já dokážu mluvit.

„To nemohu jíst!“ řekl jsem.

„Wirra šíi?“ V hlase tygra zněla otázka. Pokrčil jsem rameny.

V té chvíli tygr vstal a protáhl se. Povšiml jsem si, že je to tygřice, krásná kočka s nádhernou kresbou černých a zlatých pruhů. Sklonila se nad masem a zaryla do něj tesáky - několikrát vjely ty bílé nože do masa a napolo je rozervaly. Takhle asi upravuje tygřice maso mláďatům, která nemohou dobře kousat. Potom odstoupila zpět a řekla: „Wirra ssa.“

Vzal jsem maso. Působilo strašně. Ale, třeba Angličané jedí syrové bifteky. A já mám hlad! Ukousl jsem kus požvýkaného masa a s odporem je převaloval v ústech. Spolkl jsem první sousto, pak druhé, třetí. Tygřice mne sledovala pozorným pohledem.

„Wirra,“ mručela, „Wirra, wirra...“

Uvažoval jsem, co to slovo znamená. Ukázal jsem na maso a řekl tázavě: „Wirra?“

„Ssa.“ odpověděla. Zřejmě to znamenalo souhlas.

Položil jsem ruku na kámen opodál a znovu řekl: „Wirra?“

„Šíi...“ odpověděla.

„Chápu. Ssa ano, šíi ne.“ ukázal jsem na sebe: „Wirra šíi?“

Odpověděla teď dlouhou, složitou větou. Nerozuměl jsem ničemu. Odložil jsem maso, neboť se se mnou všechno zatočilo. Bylo mi velmi zle. A nechápal jsem nic, co by člověk měl vždycky chápat. Ani jsem nevěřil, že budu žít.

Jakmile jsem se složil na záda, přiskočila ke mně a očichala mne. Natáhl jsem ruku, dotkl se její krásné hebké srsti na hlavě. Pohladil ji po hlavě, za ušima, na bělostné náprsence. Tygřice krátce, rachotivě zapředla, pak mi olízla tvář. Usmál jsem se, ona mi vzápětí olízala čelo a rána znovu zabolela. Zkřivil jsem obličej, ale drsný jazyk neustával olizovat ránu. Pochopil jsem ještě, že mne zachránil právě ten drsný jazyk s léčivými slinami, který mne léčil zrovna tak, jak by léčil ránu tygra. Potom se mi zatmělo před očima a omdlel jsem.

Probuzení přišlo brzy. Tentokrát nebyla tygřice v jeskyni. Když jsem se posadil, byla jeskyně prázdná. Bylo mi špatně, ale cítil jsem se silnější než prve. Rozhlédl jsem se a znovu si uvědomil zvláštní okolnosti: moje věci pečlivě srovnané, leopardí kůži, na níž ležím. Napadlo mi, že snad tygřice přinesla to všechno i se mnou sem. Mohla po čichu zjistit, co mi patří. Takže přinesla pušky, revolver i vše ostatní? Prohlédl jsem zbraně, byly zrezivělé, ale daly se poměrně dobře vyčistit. A použít.

Tygřice přišla během čtvrthodiny. Nesla si zabitou antilopu a položila ji přede mne. Zavrtěl jsem hlavou a řekl: „Šíi. Wirra šíi...“

Neřekla na to nic, počala úlovek čtvrtit silnými tesáky. Něco mi napadlo, vzal jsem nůž, přelezl k ní a rozřízl břicho zvířete, kterým tygřice právě marně cloumala. Odtáhla hlavu a pozorovala nůž. Potom se na něco zeptala dlouhou větou.

„Nůž,“ vysvětlil jsem, „Couteau. Messer. Knife.“

„Naíi?“ opakovala, „Naíi ssa...“

Dotkl jsem se jejího boku. Místo, kde jsem ji poranil, zarostlo a rychle zmizelo v kožešině. „Šíi.“ řekl jsem a pohladil to místo. Chvíli mlčela, pak sklonila hlavu a přičichla k noži.

„Ssa.“ řekla, napřáhla tlapu a ukázala mi, že mám antilopu rozřezat na potřebné kusy. Provedl jsem, jak si přála, při tom našel játra a snědl je syrová, jak jsem to dělal doma. K těm jsem odpor necítil, jenom k obyčejnému syrovému masu.

„Wirra ssa!“ komentovala to tygřice.

Potom jsem měl žízeň, ale to jsem tygřici neuměl říct a nevím, jak by mne asi uspokojila. Polní láhev s pálenkou jsem si šetřil na horší časy, tak jsem se rozhodl, že budu muset vylézt ven.

Tygřice mě sledovala, když jsem prolezl otvorem jeskyně - na jejím prahu jsem se zarazil úžasem. Nebyl jsem na pobřeží, okolo byly všude zalesněné vršky, které na jihu končily skalnatými útesy, vypínajícími se k obloze. Jeskyně byla na úpatí kamenitého svahu, od něho se táhla povlovná pláň k jezírku, z něhož vytékal potok. Džungle začínala až o pořádný kus dál. Pochopil jsem, že jsem se dostal hodně daleko do vnitrozemí, ale nechápal, jak se to mohlo stát. Že by mne tygřice odvlekla takovou dálku? {Ale proč by v tom případě nosila za mnou i moje věci? Co se tady vlastně stalo, co pro mne všechno udělalo to moudré a neskonale laskavé zvíře?}

Seběhl jsem k jezírku. Nohy se pode mnou podlamovaly, ale dokázal jsem to. Sklonil jsem hlavu a hltavě pil, už dlouho jsem nepil vodu ani nic jiného a velice mne to osvěžilo. Potom jsem si omyl tvář a vyškrábal se zase k jeskyni.

Tygřice seděla na prahu jeskyně a pozorovala mne. Něco dost dlouhého, velmi přátelského řekla, ale nerozuměl jsem. Zato mi napadlo, že pro vzájemné porozumění bude nutné se představit. Ukázal jsem na sebe a řekl: „Charlie! Jmenuju se Charlie...“

„Charry?“ zavrčela tázavě.

„No, dejme tomu Charry. Ssa.“ Usoudil jsem, že tygrům se dobře vyslovují slova s hlubokým drnčivým rrr.

Tygřice na chvíli sklonila hlavu a ukázala mi bílé špičky uší. „Y Ráa.“ řekla. Že by to bylo její jméno?

„Ráa.“ opakoval jsem a ona odpověděla: „Aya. Ráa.“

„Ráa - tiger.“ řekl jsem. Pozorovala mne se zájmem.

„Ráa Týir...“ opakovala. Naznačila tlapou pruhy na své kožešině a ptala se tázavě: „Týir?“

„Ssa. Týir...“

„Ráa Týir, ssa. Charry wa?“

„Charry man.“ Usoudil jsem, že pro tygry bude z lidských jazyků nejvhodnější angličtina se svou lehkou výslovností a tvaroslovím. I mně šla ve škole nejlépe.

„Mä†©?“ opakovala, „Charry mä†©, ssa?“

„Ssa.“ souhlasil jsem.

Napadlo mi, jak se v jejím jazyce řekne leopard. Ukázal jsem do jeskyně na leopardí kůži, pak promnul Ráinu srst v ruce a ukázal na ní kulaté skvrnky.

„Sheena.“

„Sheena.“ opakoval jsem.

„Sheena šíi, šíi...“ ukazovala k západu. Nesouhlasila s mojí výslovností, nebo s leopardem samotným?

A tak jsem jí položil nejdůležitější otázku, kterou jsem měl od počátku na mysli. Ukázal jsem na kruh obzoru kolem sebe a zeptal se: „Men ssa?“

„Šíi. Mä†© šíi. Týir ssa, sheena ssa. Mä†© šíi.“

Pochopil jsem. Tygři ano, leopardi ano - ale žádní lidé! Jsem sám. Jsem opuštěn. Jsem v říši šelem. Můj dávný sen se vyplnil sám od sebe, překvapivě a náhle. V té době jsem ještě nemohl říct, zda jsem tomu rád nebo ne. Mnohem víc bych uvítal, kdybych byl mezi lidmi, ať by to byli divoši jací chtějí. Žít se šelmami není lehké, každá z nich nemusí být tak laskavá jako Ráa. Co až přijdou její soukmenovci, tygři nebo i leopardi? A co řeknou, až se dozvědí, že jsem na první seznámení zabil bez výstrahy jednoho z nich? Ano, prvního obyvatele této země, leoparda, jsem zabil. A dodnes spím na jeho kožešině...

No ovšem, ta kožešina! To by znamenalo, že Ráa leoparda stáhla z kůže! A přinesla tu kožešinu sem s mými věcmi, předměty, kterými jsem leoparda zabil! Poznala to, pochopila nebo to dělá z nějakého podivného instinktu? A jestli pochopila, proč souhlasí s něčím, co jí musí připadat jako vražda?

Pak jsem si uvědomil, že při své řeči ukázala při slovech Týir ssa na sever, východ a jih od našeho bydliště, při slově sheena na západ. Znamená to, že tygři a leopardi žijí odděleně? Že by mezi nimi existovaly nějaké třenice?

Když jsem usínal, uvažoval jsem, zda slovo sheena neznamená kromě leoparda také nepřítele...

Druhého dne jsem se rozhodl ukázat Ráe něco ze svého bohatého rejstříku cirkusových kouzel, totiž vznítit oheň a opéci si na něm kus antilopy. Suchého klestí tady bylo dost, stačilo jen shrnout je na hromadu před jeskyní. Ráa mne zvědavě pozorovala, když jsem škrtal křesadlem a vykřesával jiskru. Jiskra padla do mechu a z doutnajícího mechu jsem rozfoukal plamínek.

Tygřice uskočila, když vyšlehl plamen, ale po prvním úleku se zarazila a pozorovala moji práci s ohněm velmi pozorně. Když pak viděla, že jsem nabodl kus masa na prut a vsunul do ohně, na něco se ptala, ale nedokázal jsem pochopit, nač. Disciplinovaně čekala, až maso opeču. Když jsem pak jedl, dal jsem jí taky ochutnat. Sice si popálila jazyk, ale usoudila, že maso je dobré, i když odmítla se jím nadále živit a dávala přednost syrovému.

Téhož dne jsem se seznámil s dalším příslušníkem jejího národa. Odpoledne přišel k naší jeskyni mladší tygr, který švihal ocasem, poškubával neustále levou tváří a vrčel jako samo peklo. Vedl dlouhou vzrušenou diskusi s Ráou a snad říkal něco nepříjemného, aspoň to tak znělo. Nerozuměl jsem mu ani slovo. Hovořili o mně, ale ke mně se tygr ani jednou neobrátil, zřejmě mne nepovažoval za hodna své vznešené pozornosti. Ráa mu něco vykládala o mně a leopardovi, několikrát použila slova sheena a ukazovala na leopardí kožešinu. Tygr očichal kůži, položil jí ještě několik otázek a odešel. Chtěl jsem vědět, co vlastně se pruhovanému pánovi nelíbilo, ale všechno moje vyptávání nevedlo k cíli.

Nicméně diskuse s cizím tygrem nevyvolala v chování mé tygřice žádnou odezvu - buď jeho zlobné výkřiky nebyly tak zlé, jak se mi zdálo, nebo je nebrala vážně. Chvílemi jsem uvažoval, zda jí nenařídil, aby mne odstranila, ale v žádném případě neučinila nic, co by tomu nasvědčovalo.

Pomalu jsem se zotavoval. Ráa mi pečlivě olizovala drsným jazykem ránu na hlavě i stopy po drápech sheeny; zdálo se, že to ranám prospívá víc než jakékoliv léčení. Věděl jsem, že budu mít do smrti na čele jizvu daleko do vlasů, ale nad tím jsem nehodlal umřít smutkem. Konečně, jelikož na dosah nebyli žádní lidé, nebude si mne moci hned tak někdo prohlédnout.

Učil jsem se pomalu jejich řeči. Jako první jsem poznal slovo wirra; znamenalo současně maso i potravu vůbec, jako sloveso znamenalo jíst. Ssa byl jakýkoliv projev souhlasu, mohlo tedy mít význam dobrá věc, dobře, ano, souhlasím. Rovněž však mohl být vyjádřen slovem aya, což znamenalo prakticky totéž. Dohromady to tvořilo ustálené rčení ssa-yar, což znamenalo něco jako americké O.K., tedy všechno v pořádku.

Ráa byla ochotná ve vysvětlování, jmenovala mi názvy všech věcí okolo a trpělivě mne opravovala, když jsem nevyslovil obtížné slovo správně. Napřed jsem myslel, že jazyk tygrů je poměrně chudý. Že se slovem wirra vyjadřuje několik věcí, mi naznačilo, že se skládá jen z několika desítek slov.

Později jsem pochopil, že tomu tak není. Ráa napřed označila les jen jako chorr (stromy) - pak mne poučila, že se jinak označí strom rovný, křivý, dutý, mladý, starý, nízký, vysoký. Dokázala označit jednotlivé druhy stromů neuvěřitelně přesně. Mezi antilopami, jež lovila, dělala rozdíly v takových podrobnostech, které já dokázal postřehnout až při velmi detailní prohlídce úlovku. Traviny a květiny, které rostly kolem, uměla pojmenovat v polovině případů, ve zbývajících odpovídala šaím - nevím. Jsou prý tygři, kteří znají všechno o rostlinách a květech. A vrcholem bylo, když dokázala dát jména mrakům na obloze; ovšem většinu jsem si nedokázal zapamatovat.

Potíže byly se slovesy, k pochopení bylo zapotřebí, aby mi Ráa názorně předvedla činnost a docházelo ke komickým nedorozuměním. Třeba slovo lovit má v jejich řeči ekvivalent wirraę, doslova dělat maso, ale to se okamžitě opouštělo a používala se zvláštní slova podle druhu úlovku. V případě, že mne Ráa učila celé věty, nepochopil jsem obvykle vůbec souvislost jednotlivých slov a bylo třeba mi pracně vysvětlovat, co k čemu patří. A věty, které jsem sestavil já, přiváděly tygřici k záchvatům dunivého smíchu.

Jednoho dne, když jsme se dostatečně spřátelili, jsem požádal, aby mne vzala na lov. Divila se, nepovažovala mne za schopného se sám uživit. Vzal jsem ručnici a šel k napajedlu, tam si lehla za keřík a klidně pozorovala potok. Ulehl jsem k ní a asi hodinu jsme čekali; nic se nedělo. Stmívalo se a já dost špatně viděl, ale Ráa ležela se založenými předními tlapkami, očima spokojeně mžourala a nenechala se znudit. Když už mne rozbolelo celé tělo od nehybnosti, spatřil jsem na protějším břehu srnu, přicházející k vodě. Ráa zvedla hlavu, pak zašeptala: „Šíi. Daleko.“

Usmál jsem se, namířil ručnici a vystřelil. Dunivá rána rázem vyděsila les v okruhu několika mil, srna se pokusila o dlouhý skok k houštině, ale zarazila se v kotrmelci a svalila. Ráa vyrazila vpřed jako dělová koule, vletěla do vody, gejzíry na obou stranách vystříkly, a už byla na druhém břehu a prokousla srně hrdlo. To už jsem k ní doběhl.

„Nemusíš! Je mrtvá...“

„Zakousla jsem ji!“

„Byla už mrtvá. Zabil jsem ji já.“

„Ne! Zakousla jsem ji!“

„Byla už mrtvá.“ ukázal jsem Ráe na ránu v boku, kudy pronikla kulka k srdci, „Tudy šla rána.“

Ráa očichala ránu, pak hlaveň mojí pušky. „Ssa. Šla rána tudy.“ Zřejmě cítila střelný prach. Převážně se řídila čichem.

Naložil jsem srnu na záda a kráčel k domovu. Ráa nesla v zubech moji ručnici, vůbec se smrtonosné zbraně nebála. Když jsme došli k jeskyni a Ráa se dala do čtvrcení srny, ptal jsem se jí na to. Nevěděl jsem, jak se řekne bát se, ale podařilo se mi předvést to názorně, mimikou a ukazováním.

„Ne. Nebojím se ničeho.“ řekla.

„Proč? Puška zabíjí.“

„Je tvoje. Nebojím se tvých věcí.“

„Jak jsi poznala, že jsou moje?“

„Čichem.“

„Jedna z těch věcí mne málem zabila.“ dotkl jsem se Hessonovy mačety a ukázal na svou hlavu.

„Já vím.“

„Nebojíš se, že bych tě mohl zabít?“

„Ne. Proč bys zabíjel moje maso?“ pohlédla na mne se zájmem.

„Lidé zabíjejí tygry.“

„Proč?“

„Tygři zabíjejí lidi.“

„Proč?“

„Šaín - nevím. Je to tak. Lidé říkají, že tygři jsou zlí. Taky leopardi jsou zlí.“

„Leopardi zabíjejí tygry.“ řekla klidně.

„Proč?“

Odpověděla mi dlouhou větou, kterou jsem nepochopil.

„Zabil jsem jednoho leoparda.“

„Ano. Proč?“

„Bál jsem se ho.“

„Nechtěl ti ublížit. Chtěl s tebou mluvit.“

„Nevěděl jsem, že může mluvit.“ (Nevěděl jsem, zda překládám to slovo dobře, Ráa je použila poprvé - ale znělo přátelsky).

Ráa pronesla dlouhou větu. Týkala se leopardů i tygrů, ale co znamenala?

„Mezi lidmi tygři ani leopardi nemluví.“ řekl jsem.

Ráa zvedla hlavu a hleděla na mne velmi pozorně. Potom pečlivě artikulovala nějakou větu. Bylo v ní mnoho nevím a poslední slovo bylo z těch, které jsem znal - rozumíš?

„Nerozumím.“

Ukázala na srnu a něco povídala, pak to vzdala a nechala diskuse. Měla hlad. Já taky.

Potom, po jídle, si ke mně lehla a dala se hladit. Poslední dobou se často mazlila bez důvodu. Byla to konečně domácí kočka. I když trochu větší.

„Charry, je dobře, že umíš lovit sám. Odejdu.“

„Kam?“

Ukázala tlapou na džungli. Udělala kruh, to znamenalo širý kraj. Nevěděla, kam přesně půjde.

„Půjdu s tebou!“

„Ne. Zůstaň tady. Přijdu.“

„Kam jdeš? Proč?“

„Törwia.“ řekla a já věděl, že to znamená: „Musí to být.“

Večer, když jsem se ukládal ke spánku, slyšel jsem z džungle řev tygra. Ráa nastražila uši a poslouchala. V tygřím hlase jsem žádný smysl nepostřehl, ale možná tam byl.

Když jsem se probudil, byl jsem sám, Ráa zmizela. Najedla se před cestou a zbytek srny mi nechala. Čekal jsem, ale nevrátila se. Jenom v dálce jsem slyšel tygří řev.

Přemítal jsem, co udělám, přijde-li někdo z nich. Mladý tygr, který tu onehdy byl a hovořil velmi zlostně a zostra, byl jedním z nich, něco po Ráe chtěl a choval se, jako by tu byl pánem. Jenže takový mladík, navíc o něco menší než tygřice, nemůže být důležitou osobností v jakémkoliv společenství. Se zlostí jsem si uvědomil, že ten tygr hovořil až příliš známým způsobem: choval se tak, jak jsem se choval já k námořníkům. Proto mi říkali kapitán, proto mne mnozí třeba nenáviděli. Co mohli vidět dobrého na výrostkovi, který na ně vyskakoval, řval, choval se pánovitě a pletl se do věcí, které by se jinak vyřídily samy a lépe? Suploval jsem za kapitána Millarda, který mi nechával volnou ruku. Za koho asi jedná ten mladý tygr?

Měl jsem dvě ručnice, nějaké nábojové pásy, revolver se dvěma krabičkami nábojů. Mačety dvě, svou a Hessonovu. Nůž, dalekohled, křesadlo. Boty, jejichž podrážka se začínala trhat. Kalhoty, na nichž mi lezla kolena, potrhané na zadku. O košili se nedalo mluvit, u kabátu se třepily rukávy. Škoda, že na nich byl zlatý kadetský proužek, když nevydržely pár týdnů v džungli. Uvědomil jsem si, že oděv bych si měl víc šetřit, chci-li se objevit mezi lidmi v důstojnější podobě. Taky jsem si všiml, že mi narostly dlouhé vlasy a vousy, kdyby mě někdo potkal, byl bych věrným obrazem Robinsona Crusoe. Jenže lidé většinou nemají valnou důvěru k zarostlým a otrhaným vagabundům.

Naštěstí Ráa neznala lidi. Nikdy žádné neviděla, tím jsem si byl jist. Nebyl jsem si jist, zda neslyšela o lidském plemeni, ale byla zřejmě jedním z nejposlednějších členů tygřího národa a mnoho věcí jí zůstávalo utajeno proto, že se o ně příliš nezajímala. Jejich boj s leopardy ji nechával dost chladnou, připomínala mi lidské ženy, které mají pro politické spory a válečné operace svých mužů pouze odpor a pohrdání.

Ráa se vrátila až za šest dní. Po tu dobu jsem žil v jeskyni, příliš se od ní nevzdaloval a i při každé krátké vycházce měl neustále po ruce pušku. Nedůvěřoval jsem džungli, v noci, když jsem spal blízko vchodu a slyšel různé hlasy jejích obyvatel, cítil jsem dokonce strach, který jsem do té doby neznal. Je zvláštní, jak člověku dokáže dodat odvahy společnost tygřice větší, než je sám, navíc nadané nejméně tak pronikavým rozumem, jako je rozum některých lidí!

Ráa se vrátila za šest dní, na kost vyhublá, s kožešinou slepenou špínou a prachem a uchem prokousnutým. Na nic jsem se jí pro jistotu nevyptával, vyhlížela, jako by se vracela z bitvy. Zalezla do jeskyně, stočila se do klubíčka a usnula, aniž mi věnovala víc než letmý pozdrav. Šel jsem na lov, střelil srnce a přinesl ho. Ráa se probudila teprve s večerem a najedla se tak hltavě, jako by celý ten týden nic nejedla. Potom zaběhla k jezírku, vyválela se ve vodě a zase zmizela. Nakonec si lehla před jeskyni ke mně a počala si důkladně olizovat kožich.

„Kdes byla?“ odvážil jsem se zeptat. Chtěl jsem říct, kde se toulala, ale neznal jsem to slovo.

Ukázala tlapou na okruh džungle. „Tam.“

„Proč?“

Odpověděla mi dlouhou, nesrozumitelnou větou.

Druhý den prohlásila, když jsem se probudil a vykoupal: „Půjdeme pryč.“

„Kam?“

Ukázala na východ: „Kde je víc tygrů.“

„A proč?“

„Tady je moc pusto. Pustina, nevlídné místo. Nejsou tady žádní tygři. Půjdeme k tygrům.“

Uvažoval jsem, zda krajina hemžící se tygry působí vlídnějším dojmem než naprostá pustina. Ráa se zřejmě mezi svými krajany cítila velice dobře. Já jsem se jich bál.

„Ale tygři mne zabijí! Tygři zabíjejí lidi!“

Rozesmála se hlubokým hrdelním smíchem. „Ne! Proč by tě zabíjeli? Ty nejsi maso pro tygry.“

Tak jsem si sbalil věci. Hlavně zbraně, ostatně nic jiného jsem s sebou neměl. Ráa se nabídla, že něco ponese, takže jsem na ni naložil jednu pušku, revolver a většinu nábojů, sbalené do svého kabátu a svázané opaskem.

A šli jsme. Cestu určovala a hledala Ráa, což bylo dobře. Znala stezky, jakých bych si nevšiml, ani kdyby na tom závisel můj život, a dokázala najít i místa k odpočinku. Jsem poněkud zhýčkaný a rád bydlím na příjemných místech.

Během cesty jsem uvažoval, že se stále víc vzdaluji od pobřeží. Ostrov byl zřejmě dost veliký, udivovalo mne, jak mohl doposud unikat pozornosti lidí. Že tady lidé nejsou, tím jsem si mohl být jist. Občas bych ale rád nějakou lidskou tvář viděl. Dokonce jsem měl přesnou představu, která tvář by to měla být.

Některý den cesty (nepřipadalo mi důležité počítat dny) jsme se k večeru dostali k jeskyni, která se mi zdála zvláštní pro zcela pravidelný tvar vchodu. Ráa šla bez váhání dál a já za ní. Lezl jsem samozřejmě po čtyřech, většina tygřích úkrytů je velmi nízká. Pak jsem si všiml hladce opracovaných stěn, nahmatal jsem i spáry v podlaze a stěnách. Nebylo pochyb, tento úkryt byl postaven stejně jako leopardí pevnůstka na pobřeží.

Nakonec jsme se dostali do rozšířené prostory s několika okny, jimiž bylo vidět dovnitř. Mimo nás tam byla ještě nějaká šelma, její tělo se rýsovalo proti šeru zvenčí.

„Buď zdráv, bratře!“ řekla Ráa tomu temnému stínu.

„Zdravím tě, sestřičko...“ zavrněl vysoký, mazlivý hlas tichým kňouravým tónem.

„Zdravím tě, bratře.“ řekl jsem. Ráa už mne naučila.

Ze tmy se ozvalo podivné tázavé zasyknutí, potom odpověď ještě o stupeň vyššího tónu než předtím. Položil jsem ručnici, shodil ostatní náklad ze zad a posadil se.

„Jsi člověk.“ řekl ten mazlivý hlas ze tmy.

„Ano, jsem člověk.“ přiznal jsem se.

Přistoupil těsně ke mně. Natáhl jsem ruku a pohladil jeho hebkou kožešinu na hlavě, ještě hebčí, než byla Ráina.

„Ty mluvíš... anglicky.“ řekl potom tiše dosti podivně znějící angličtinou s oním kňouravým přízvukem.

Málem jsem vyskočil a rozmlátil si hlavu o strop. „Ano! Ale jak ty... kdo vlastně jsi?“

„Jsem z těch, kdo vládnou moři. Tys také překročil moře, člověče. Já to vím. Cítím to z tebe.“

„Prosím tě, ať jsi kdokoliv, můžeš mi odpovědět?“

„Mohu ti říct slova. Nemohu způsobit, abys je chápal.“

„Kde jsem? Kde jsem se to ocitl? Kde mohu najít lidi? Budeš tak laskav a řekneš mi to?“

Chvíli váhal, než zase zavrněl jeho hlas. „Toto je ostrov Armin. Náš ostrov. Nás Arminů, jeho obyvatel. Jsme šelmy. Lidé tady nežijí. Nikdy nežili. Nikdy nebudou žít. Jenom my šelmy. Rozumíš mi, člověče?“

„Rozumím. Ale jak...“

„My jsme byli, když lidé ještě nebyli. Budeme, až vy zahynete. Jsme věční jako vesmír...“

„Jak se dostanu k lidem?“

„Nedostaneš se k lidem. Leda, když my uznáme. Budeme-li chtít, dostaneš se k lidem.“

„Kdo o tom rozhoduje? Ty?“

„Tvoje činy. Ty sám rozhodneš, jaký bude tvůj osud.“

„Kdo jsi vlastně ty? Odpověz mi, slyšíš?“

Neodpověděl. Rozesmál se vysokým kňouravým smíchem a zmizel v temné chodbě dřív, než jsem po něm stačil sáhnout.

„Kdo to byl?“ ptal jsem se Ráy.

Odpověděla mi dlouhou větou, kterou jsem nepochopil.

Celou noc jsem strávil přemýšlením nad tímto neuvěřitelným setkáním. Ten, se kterým jsem jednal, byl zcela jistě šelma, snad tygr, snad něco jiného. Řekl, že je z těch, kdo plují po moři, to znamená, že se zřejmě dostal mezi lidi. Naučil se anglicky a hovoří tou řečí sice trochu zvláštně, přesto velmi jasně a srozumitelně. Mnozí domorodci hovoří hůř, a to mají jazyky lépe uzpůsobeny k lámání anglických slov než nějaký tygr.

Přemýšlel jsem. Jaké velké šelmy mohou žít na ostrově v oceánu? Výskyt tygrů a leopardů je jasný a přirozený, ale tenhle nebyl tygr a nejspíš ani leopard, protože Ráa by se asi tak přátelsky nebavila s nepřítelem. Hovořil se mnou velice krátce - a co mi vlastně řekl? Že ostrov nazývají jeho obyvatelé Armin a sebe Armini. Že jsou starší než lidské plemeno, zdálo se mi, že námi trochu pohrdá. Potom řekl, že až si zasloužím, abych byl vrácen, budu dopraven k lidem! Já, člověk, si mám zasloužit...! Krev se ve mně počala vařit. Nejsem zvyklý se doprošovat, neprosil jsem o nic lidi, nebudu prosit ani ty pruhované a skvrnité majestáty! Když dokáže nějaká kočka plout přes moře, dokáže to absolvent námořní akademie taky!

Ráa by mi mohla poskytnout vysvětlení; kdybych jí rozuměl aspoň tak jako ten návštěvník rozumí mně! Copak je člověk tak hloupý, aby se nedokázal naučit řeč tygrů? Copak se mohu nechat zahanbit tím posměvačným, sladkým, sametovým hlasem? Taky já jsem rozumný tvor a dokážu se naučit všechno, i řeč šelem! Potom mi Ráa bude umět říct, kdo byl podivný cizinec, já ho najdu a promluvím si s ním líp než před chvílí ve tmě, v níž jsem nestačil ani postřehnout jeho tělesnou schránku. Vím, že je to kočka, má krásnou hebkou srst. On o mně ví ovšem všechno, jeho krásné měňavé oči svítí ve tmě a vidí. Prohlédl si mne, řekl co chtěl, a odešel. Já teď sedím v pevnůstce starých Arminů, Ráa klidně oddechuje u mých nohou a já se žeru zlostí nad tím, jak se mnou ten cizinec jednal. A přitom si vůbec neuvědomím, že jsem se taky choval divně, moje zmatené a hloupé blekotání... Co mohlo říct tomu tvoru o mé myšlenkové úrovni? Že má před sebou pitomečka, který se nedokáže ani kloudně vymáčknout. Žasnul jsem a koktal, on řekl pár moudrých souvislých vět a odešel. Se smíchem...

Té noci jsem snad poprvé přemýšlel nejen o tom, jak mne viděl ten návštěvník, ale jak mne kdy viděli lidé. Spolužáci, učitelé na akademii, námořníci, pan Millard, Toby. A Diana. Myšlenky na Dianu se mi pořád vracely. Co udělala ta holčička, sama na palubě poškozené lodi s námořníky, kteří ji neměli nijak zvlášť v lásce? Je ještě dítě, a celý svět je proti ní! Proč já nejsem nablízku, nechráním ji svými silnými a zcela bezúčelnými pěstmi, nepomáhám jí...

Komu jsem vůbec kdy prokázal něco dobrého? A když náhodou, udělal jsem to tak, aby ten člověk pochopil, že ho mám rád? Byl jsem hrubý, vzteklý, výbušný, každému nadával, v každé situaci sahal po klacku nebo kusu lana. V některých případech si to zasloužili, ale skutečně ve všech? Nebo to bylo spíš tak, že jsem si nenechal nic vysvětlit a hned křičel? Tady v džungli nepomůže nic můj křik, každá ta kočka je silnější a rychlejší než já, takže nepomůže ani moje síla. Co vůbec ještě mám, čím bych jim mohl imponovat? Prohlašuju, že nebudu nikoho o nic prosit; ale nežiju vlastně z milosti tygřice Ráy a jejích soukmenovců?

A na druhé straně - dokážu jim něčím prospět? Umím zabíjet, to jsem předvedl hned první den svého pobytu na ostrově. Ale není to trochu málo? Nezaslouží si moji chlupatí přátelé, abych pro ně udělal něco víc než to? Budu mezi nimi muset žít. Ale jak mám žít, čím jim mám být užitečný? Proč jsem vůbec přišel na toto podivné místo? Proč jsem vůbec na světě?

Usnul jsem vysílením na Ráině kožichu. Ani nevím, kdy...

Cestování po řece

Ráno jsme zamířili přímo k severu. Ráa tvrdila, že je tam lepší cesta. Odtamtud jsme pak pomalu zatáčeli na východ, až se směr cesty ustálil na severovýchodním. Druhý den k polednímu jsme pak dorazili k mohutné řece.

„Charragg.“ řekla Ráa. Bylo to jméno řeky a jak jsem se později dozvěděl, znamená bájnou bytost, něco jako našeho draka. Řeka Charragg měla dostatečně dračí chování, hnala se korytem jako šílená a odnášela s sebou vše, co po cestě uchvátila. Ráa došla ke břehu, vlezla do vody a převalovala se ve studené vodě, aby se ochladila. Vykoupal jsem se taky a při tom zkusil plavat. No, dokázal bych to...

„Přejdeme?“ ukázal jsem.

„Ne. Dál po řece je brod...“

Šli jsme dál. Ráa mi po cestě něco vysvětlovala, pochopil jsem, že podél řeky půjdeme pár dní, než dorazíme k sídlištím, kde žije mnoho tygrů. Moc se mi tam nechtělo a zásadně jsem se nechtěl trmácet všelijakými cestami podél řeky. Jsem přece starý námořník, snad dokážu postavit něco, čím bychom se po řece vydali bez unavování svých nohou a tlapek!

Tak jsme došli do zátoky, kde bylo slepé rameno, zanesené zetlelými kmeny stromů a větvemi. Na okrajích byly nakupeny ještě čerstvé kmeny, které řeka smetla při poslední bouři. Ty se mi zalíbily. „Ráo, udělám vor!“

Samozřejmě nevěděla, co to je. Namaloval jsem jí do písku obraz voru, plujícího po řece, na něm postavičku člověka a tygra. To se jí líbilo a rozhodla, že tady zastavíme na noc.

Hned jsem se dal do práce. Pomocí mačety jsem uvolnil kmeny z propletence větví, vytahal je na břeh a tam houžvemi svázal. Ještě štěstí, že mám trochu praxe z dob, kdy jsem chodil s ostatními muži v zimě kácet dříví do hraběcího lesa. Správně měl chodit táta, ale jakmile jsem se naučil vládnout sekerou, vzal jsem tu práci za něj, bavila mne. Teď se mi to hodilo. Ráa pozorovala, jak švihám mačetou a osekávám větve, a když jsem zkrucoval houžve, pokoušela se dokonce pomoci. Měla ostré drápy a tlapky dost šikovné, rozhodně šikovnější než normální kočka, ale nadělala víc škody než užitku, takže jsem ji od práce hnal trapem. Šla radši nachytat nějaké ryby, které milovala jako každá domácí kočka.

Než nastala noc, měl jsem vor v hrubé kostře hotov, takže jsem mohl spustit ráno plavidlo na vodu a pozvat Ráu na první plavbu. Věci jsem nechal pro jistotu na břehu, bylo to rozumnější. Ráa uměla dobře plavat, mohla tedy jet se mnou.

Vor odrazil od břehu. Obsluhoval jsem současně kormidlo zadní i přední, neboť Ráa nedovedla pochopit, k čemu je dobré. Do středu řeky jsme se dostali snadno, horší bylo, že nás tam zalila vlna a málem smetla z paluby. Ráa se bála, jasně jsem to na ní viděl. Nebylo divu, po vodě plula poprvé a navíc jí na kluzkých kládách klouzaly tlapky. Ani já moc pevně nestál a trochu se bál. Vor byl dost malý, zato jsem se snažil o co nejpevnější konstrukci, takže se zdálo, že dobře odolá všem vírům, peřejím i kamenům. Nicméně bylo jasné, že na něm není možno převážet nic, čemu by vadilo zmáčení, klády byly téměř neustále pod vodou.

Napoprvé jsem s vorem ujel asi dvě stě metrů a pak přistál u břehu. Podařilo se to jen díky tomu, že se řeka v těch místech zatáčela, neboť vor se dal těžko ovládat. Vylezli jsme, vrátili se k tábořišti a přenesli věci sem. Po cestě jsem vymyslel malou úpravu a hned ji realizoval: uprostřed voru jsem postavil dřevěnou plošinu na nosných sloupcích asi metr vysokých, kam vlny nedosahovaly. Protáhl jsem kormidlo, aby se dalo ovládat z plošiny a poněvadž se k přednímu nedala dostatečně dlouhá tyč připevnit, určil jsem Ráu k obsluze zádi a sebe na příď.

A potom jsme se nalodili a vypluli. Ráa patřila k těm druhům lidí... teda promiňte, ona člověk nebyla, ale byla taková jako ty lidi, co hned a rychle pochopí, co je od nich potřeba a nekladou zbytečně hloupé otázky. Porozuměl jsem si s ní mnohem líp, než s mnohými námořníky, který měli pytel řečí a práce neudělali za nehet. Práci s kormidlem zvládla dobře, až na to, že si je přidržovala silnými tesáky a rukojeť byla brzo okousaná, jako když člověk z nudy ohryzává páratko.

Řeka Charragg je v těch místech strašlivě prudká a řítí se křivolakými záhyby mezi kameny a peřejemi divoce a zlostně. Už jsem se párkrát plavil na voru, když chlapi na jaře splavovali dříví po řece k přístavu, ale ještě jsem nejel na tak divokém koni, jako je tahle řeka. Několikrát jsme vor radši přetahovali po souši, než bychom se vypravili do nebezpečného bludiště vírů, balvanů a útesů; taky jsme obcházeli dva vodopády, které mi nepřipadaly o nic méně nebezpečné.

Ráa znala zdejší krajinu velmi dobře. Zpočátku si nebyla jistá, ježto měřila vzdálenost dobou pochodu, ale když bezpečně poznala některá napajedla, pochopila, že teď cestujeme rychleji a svoje odhady přizpůsobila. Na prvním vhodném tábořišti chtěla zastavit, ačkoliv bylo dost brzo odpoledne, ale dala se přesvědčit. Pak jsme zastavili na místě, které předtím nebylo nikdy tábořištěm tygrů, ale bylo u řeky v zátočině, kde se dalo přistát a o kus dál byl vodopád, který jsme museli překonat po souši a vor táhnout. Tam jsme strávili noc; Ráa před ulehnutím několikrát zařvala, aby přivolala své druhy, ale žádný tygr se neobjevil.

Přemýšlel jsem, jsou-li tihle tygři denní či noční šelmy. Ráa, jak jsem viděl, spala stejně dobře ve dne jako v noci a lovila v kteroukoliv denní či noční dobu. Vypozorovala, že já žiju převážně ve dne a přizpůsobila se mi. Zda jí to činilo potíže či nikoliv, jsem se nedozvěděl. Ale nejvíc se jí líbilo v čase mezi dnem a nocí, buď brzy ráno, dokud nezačalo vedro, a pozdě odpoledne až do hluboké noci. V noci, stejně jako za poledne, nejradši spala.

Druhý den jsme odpoledne dorazili k jakési pevnůstce, podobné leopardí tam na pobřeží i té, v níž jsem se setkal s Mazlivým Hlasem. Nechtěl jsem zastavit, ale pod pevnůstkou bylo malé přírodní přístaviště a Ráa tak naléhala, že jsem nevydržel a zabočil do zátoky. Vor nebylo třeba vytahovat na břeh, nablízku rostly stromy, k nimž se dal přivázat lanem ze silných travin, jež jsem upletl k tomu účelu. Ráa vběhla do pevnůstky, prošmejdila ji a prohlásila, že je prázdná. Nalezla stopy pobytu nějakých obyvatel, o jejichž původu se nedokázala jasně vyjádřit. Rozhodla, abychom tam zůstali.

Chtěl jsem jít na lov, ale Ráa prohlásila, že jsme hosty tady žijících tygrů a ti nás budou živit, dokud neodejdeme. Vzal jsem to na vědomí a pojedl pár banánů a jiného ovoce, které jsem neznal. Ráa si lehla na slunce a usnula. Sedl jsem si do stínu stromu, kratičkou chvíli se bránil spánku a pak usnul rovněž.

Když jsem se probudil, nebyli jsme už sami. Na pasece okolo nás sedělo šest pruhovaných tygrů, v přesných rozestupech od sebe a s tlapkami způsobně ovinutými oháňkou. Když si všimli, že jsem se probudil, přistoupil jeden ke mně a pozdravil. Odpověděl jsem, načež přistoupili všichni a očichávali mne. Pohladil jsem je.

Ráa se vynořila z lesa, kde se předtím potloukala. Zřejmě se už s nimi viděla, neboť nezdravila, ale přisedla k nim. Hovořili napřed o mně, pak o leopardovi, neboť jsem slyšel slovo sheena. Nakonec vysvětloval něco jeden z tygrů, vášnivými, naléhavými větami, které měly burcovat a šokovat. Ráa nevypadala moc otřesena, zato ostatní počali vyhlížet zlostně.

Ráa nakonec přikývla a dva tygři odběhli. Vrátili se za chvíli a mezi sebou podpírali třetího, který se potácel a vypadal velmi nemocný a unavený. Když ho přivedli a přestali podpírat, klesl na bok a já spatřil strašlivě rozdrásaný krk a přední tlapu. Ačkoliv se všichni snažili mu pomoci, ránu vyčistili a ošetřili dle svého zvyku, byly tak strašné a hluboké, že tygrovi nebylo pomoci. Rány hnisaly, i když je čistili jazyky. Zdálo se, že do ran vnikla nějaká infekce, která přispěla k rychlému konci. Těžce dýchal a čenich měl horký horečkou.

„Nebude žít.“ řekl jsem, když na mne Ráa pohlédla tázavě, „Co se mu stalo?“

„Sheena,“ řekl jeden z tygrů, „Leopard...“

Otřásl jsem se. Napadlo mi, že snad přece jen nebylo zločinem zabít toho leoparda tam na pobřeží - když ti zločinci tak hrozně ubližují mým pruhovaným přátelům!

Tygři srazili hlavy do houfu a o něčem se domlouvali. Potom se Ráa obrátila ke mně: „Zabij ho!“

„Nerozumím?“ podivil jsem se.

„Chtějí, abys ho zabil!“

„Proč?“

„Umíš zabít rychle, bez bolesti. Bude umírat dlouho...“

Přistoupil jsem k tygrovi, poklekl u něj a zvedl mu hlavu. Podíval se na mne smutně a prosebně. „Ssa. Zabij mne...“

Prohlédl jsem pozorně jeho ránu. Strýček James tvrdil, že kočky mají devět životů. Tygr je konec konců taky jenom kočka. Třeba by vydržel trochu drastičtější léčení?

„Poslouchej! Nezabiju tě. Dotknu se tvých ran ocelí a ohněm. Bude to bolet. Ale možná budeš žít.“

V té chvíli promluvili všichni tygři najednou. Zdálo se, že mým slovům příliš nevěří. Ráa mne bránila, ostatní však odmítali, abych se pokusil ho léčit. V té chvíli raněný něco řekl, čemu jsem nerozuměl, a ostatní okamžitě zmlkli.

„Ano, chci to.“ řekl ke mně.

„Bude to bolestivé!“ upozornil jsem ho. Bolest se řekne uhíüt.

„Já vím.“

„Taky není jisté, že budeš žít.“

Pohlédl na mne tím dlouhým, smutným pohledem. „Vím. Chci to.“

„Možná zemřeš bolestí!“

„Chci to. Chci žít.“

Přinesl jsem křesadlo, nabral suchý mech a větve a zapálil oheň. Šeřilo se a operaci jsem musel provádět za světla. Ráa se ohně nebála a ostatní po počátečním úleku přistoupili rovněž. Raněný ležel klidně a pozoroval moji práci.

Když se oheň rozhořel, vzal jsem jednu hořící větev do levé ruky a pravou vytáhl nůž. Bylo nutno otevřít rány, dokonce jsem musel odříznout zanícené a snětivé maso, vytlačit hnis a pak to nejhorší: vypálit ránu ohněm. Zakrátko jsem zjistil, že mi na to nestačí jedna ruka a obrátil se na Ráu: „Podrž tu větev! Nebojíš se ohně?“

Tygřice přistoupila. Myslel jsem, že vezme větev do zubů, ale posadila se na zadní tlapky a sevřela větev do přední. Neměla samozřejmě prsty jako já, ale uchopila ji dost pevně a zaryla do ní drápy, aby jí nevyklouzla. Bez říkání nakláněla světlo tak, jak jsem potřeboval.

Tygr ležel a mlčel. Vyřízl jsem uhnilé maso, vytlačil hnis a vymyl několikrát ránu čistou vodou. Muselo to bolet, ale nedal najevo jakýkoliv pocit strachu. Občas zvedl hlavu a díval se na moje ruce. Neříkal nic.

Kruh tygrů okolo mne rovněž seděl, díval se a mlčel.

„Teď to bude zlé! Dotknu se rány ohněm...“

„Znám bolest.“ řekl tygr tiše.

Vzal jsem jednu ze slabších, dobře hořících větví. Ten žhavý konec jsem vložil do rány a přitiskl. Tygr sebou škubl bolestí a dlouze, táhle zaskučel. Ucítili jsme zápach spáleného masa a kůže. Ale přesto se ani nepohnul, dokud jsem ránu nevypálil; dal jsem si záležet přesně podle dávných pokynů strýčka Jamese.

Teprve když jsem vhodil pochodeň zase do ohně, zvedl tygr hlavu a hleděl na ránu. Tvář měl zkroucenou bolestí.

„Teď budeš žít. Jsi na krok od smrti. Ale věřím, že přežiješ.“

Některá arminská slova jsem neznal, ale on mi rozuměl.

„Ano, budu žít.“ Potom položil hlavu a omdlel.

Jeden z druhých tygrů se mi otřel o bok. „Je to pravda?“

„Může se to stát. Můj otec přišel o nohu. V boji byl poraněn, museli mu ji odříznout. Když to udělali, zanítila se rána také. Strýček James se jí dotkl ohněm. Udělal to, co já, zachránil ho. Otec ještě žije.“

Tygr pozorně sledoval moje slova. Některá jsem říkal arminsky, jiná dokládal z angličtiny, ale zdálo se, že rozumí. Ukázal hlavou na raněného. „Co s ním teď bude?“

„Odneste ho do pevnosti!“ navrhl jsem.

On a ještě tři další vzali opatrně raněného a odnesli do pevnůstky. Potom se ten tygr vrátil.

„Čekej,“ řekl mi, „Buď tady, dokud nezemře!“

„Nebo se neuzdraví.“

„Ano. Ale ještě žádný, kdo byl takto zraněn, se neuzdravil. Sheena má ostré drápy.“

„Uvidíme.“

Noc uplynula klidně. Spal jsem s tygry před pevnůstkou, leželi ve spánku na jedné hromadě a vzájemně se zahřívali kožichy. Přemýšlel jsem, zda jsou všichni bojovníky a také se zúčastnili leopardí války. Nezdálo se, že by byli vážně zraněni.

Ráno jsem si mohl prohlédnout i jejich toaletu - tygři se olizovali vzájemně, později jsem se dozvěděl, že to patří k dobrým mravům. Ráa mi taky zpočátku umývala obličej jazykem, než jsem jí to šetrně rozmluvil.

Šel jsem se podívat na raněného. Ležel v pevnůstce na slámě, těžce dýchal a čenich mu pálil horečkou. Byl v bezvědomí, ale ještě žil. Rána na boku byla strašlivá a začínal jsem mít obavy, že jsem jeho utrpení jenom zbytečně zvětšil.

Jednu chvíli se probral a prosil o vodu. Jeden tygr odběhl k řece a přinesl vodu v tlamě. Napadlo mi, zda i mne Ráa takto napájela v nemoci. Asi ano, jinak bych nevydržel.

Byl jsem požádán, abych jim předvedl pušku. Šli jsme na lov a já zastřelil gazelu. Tygři pušku dobře očichali, prohlédli ji a usoudili, že je to užitečná věc. Potom se vyptávali, zda jsem zabil leoparda touto zbraní. Ukázal jsem jim revolver a na zkoušku z něho vystřelil.

Potom, po jídle, během něhož každý okusil pečeného masa, mne podrobili křížovému výslechu ohledně lidí a mého příchodu do Arminu. Mnohým jejich otázkám jsem nerozuměl, na jiné nedokázal dát uspokojivou odpověď. Hodně mi pomáhala Ráa, která byla na můj nedokonalý způsob vyjádření už zvyklá a uměla jim vyložit, co chci naznačit mimikou či gesty. Zajímali se vesměs o počet lidí a o to, přijde-li jich víc do Arminu. Vysvětloval jsem, jak je to s mořeplavbou a najisto soudil, že přijde hodně lidí, jen co se dozvědí o existenci ostrova. Nelíbilo se jim to, to jsem viděl. Ptali se, jsou-li všichni lidé přáteli tygrů. Odpověděl jsem po pravdě, že většina lidí je nepřáteli tygrů i leopardů, považuje je za zlé a nepřátelské. Neuměli to pochopit a já se jim marně snažil vysvětlit, že šelmy žijící mezi lidmi nemají jejich skvělý rozum, nebo to aspoň umějí dobře tajit.

Ano, bylo to vlastně velice zvláštní. Až do chvíle, kdy jsem vstoupil na půdu tohoto ostrova, jsem se nesetkal s rozumnou šelmou. Věřil jsem, že tito tygři by se dokázali dohovořit s cirkusovým krotitelem během týdne a po dvou či třech měsících soužití s lidmi by se mohli stát členy lidské společnosti bez nebezpečí, že by někomu ublížili. A přesto šelmy, zavřené po léta v klecích cirkusů, zůstávaly jen nerozumnými zvířaty.

Pokusil jsem se zeptat se na to, ale nerozuměli mým slovům.

Raněný tygr (jmenovali ho Ghírra) žil, ale byl v bezvědomí. Požádali mne, abych ho prohlédl, usoudil jsem, že horečka trochu ustoupila, ale nebyl jsem si jist, zda to znamená zlepšení zdravotního stavu či zhoršení. Tygři to taky nevěděli, kývali pruhovanými hlavami, hovořili tiše mezi sebou, ale rozumné slovo mi říct nedokázali.

Večer seděli u ohně a někdo navrhl, aby se něco vyprávělo. Jeden z nejstarších začal vyprávět příběh, který jsem vůbec nechápal, ale naslouchal jsem zvuku jeho hlasu a ten hlas mne ukolébával ke spánku. Tlumené, jakoby výhružné, ale přesto milé a přátelské vrčení, promíchávané občas nějakými souhláskami, pokud je jejich hrdlo dokázalo vyslovit. Ostatní poslouchali tiše a jen občas se některý na něco zeptal. Tak jsme seděli, dokud jsem neusnul únavou...

Ráno Ghírra ještě žil. Tygři to považovali za zázrak, za normálních okolností, jak tvrdili, by byl dávno mrtev. Konečně počínali věřit, že moje léčba nebyla jen zbytečným trýzněním.

Během odpoledne nastal v táboře rozruch. Zakrátko se objevili na stezce nějací tygři, kteří přiběhli k našim, o něčem se vzrušeně dohadovali a potom jeden zas odběhl. Za chvíli přišli další a mezi nimi jsem postřehl skvrnitou kožešinu leoparda, což mne velmi udivilo.

„Co tady dělá sheena?“ ptal jsem se Ráy.

„Zemře. Zemře, když zemře Ghírra.“

„Ghírra bude žít. Já už vím, že bude žít!“

Neřekla nic a hleděla k přicházejícím. Tygrů bylo nejmíň dvacet a i naši se k nim přidružili. Prohlíželi si leoparda, který mezi nimi zmizel jako kapka v moři, byl menší a štíhlejší než oni.

Když jsem přistoupil, uvolnili mi trochu místo, byl jsem u nich asi znám jako leopardobijce. Sheena byl přivázán čtyřmi koženými řemeny za tlapky a každý řemen držel jiný tygr. Kdyby chtěl utéci, mohli mu škubnutím podtrhnout tlapy. Stejně tak ho mohli trápit, chtěli-li. Leopard se na mne díval neúčastným, hrdým pohledem a nedal najevo žádnou myšlenku, která ho napadla.

Jeden z tygrů velel, aby byl přivázán ke stromu. Udělali to tak, že ho položili na bok a řemeny svázali kolem stromu, takže leopard strom obepínal. Mohl se postavit. Mohl taky řemeny překousat, ale tomu musel zabránit strážný.

Velitel eskorty, která ho přivedla, byl předveden ke mně. Byl už postarší, jak se zdálo, a tvářil se nedůvěřivě. Musel zastávat dost vysokou funkci, neboť ostatní se k němu chovali velice zdvořile.

„Ty jsi člověk, který žije s tygry? Zachránil jsi život našeho bratra Ghírry!“

„Ano. Doufám, že se mi to povedlo.“

Tygr se ke mně nahnul a otřel se mi hlavou o tvář. Objal jsem ho okolo krku a přitiskl svoji tvář na jeho hlavu. Spokojeně zamručel, tento způsob pozdravu se mu zdál být velmi příjemný.

„Poslyš mne, bratře!“ řekl jsem, „Nechci, aby sheena zemřel.“

Tygři na mne pohlédli překvapeně. „Proč?“

„Řekli mi, že byl přiveden, aby byl zabit pro smrt Ghírry.“

„Ano. Ghírra byl zraněn. Žádá odplatu!“

„Ghírra bude žít. Zachránil jsem ho. Chci, aby žil i leopard.“

„Leopard je náš nepřítel! Nesmí zůstat naživu!“

„Ale jeho život patří mně. Život leoparda za život Ghírry. To chci. To je moje právo.“

„Proč chceš, aby tento sheena zůstal žít?“

„Poslyš mne, bratříčku! Na mých rukou lpí krev jiného leoparda, kterého jsem zabil na pobřeží. Musím zachránit život tohoto leoparda, aby byl mír mezi mnou a jimi.“

Tygři chvíli hleděli jeden na druhého. „Čemu říkáš mír?“

„Když není boj. Když není válka mezi leopardy a tygry.“

„Ssa. My říkáme ssarüí. To je mír.“

„Jak dlouho už není ssarüí mezi tygry a leopardy? Jak dlouho je válka?“

„Vždycky byla válka. Jen dřív byl mír. Dávno, mnoho pokolení. To bylo, když bylo dobře v Arminu.“

Usmál jsem se. Tedy i oni měli svůj Zlatý věk, kdysi dávno, kdy žili v míru. Nikdo už to nepamatuje. Ale i oni touží po míru. I oni na něj rádi vzpomínají.

„To všechno bylo dávno. Teď je válka. Musí zemřít, je zajatec! Je tady proto, aby zemřel!“

Vstal jsem. Takhle jsem se cítil výš než oni. „Slyšte mne, bratři! Tento leopard patří mně - kdo na něj sáhne, musí bojovat se mnou. Ručím za jeho život. Dokud budu žít, bude žít i on!“

S tím jsem uchopil do ruky pušku a přistoupil k zajatci. Tygři na mne chvíli hleděli udiveně, pak počali všichni naráz překotně hovořit. Náčelník se k nim obrátil a vysvětloval jim, o čem jsme mluvili, ale zřejmě se s tím nechtěli spokojit a považovali můj požadavek za špatný. Vrčeli, řvali a hrozili mně i leopardovi. Ale všiml jsem si, že ti, co tu byli s Ghírrou, se k hádce nepřipojili, pouze vyčkávali.

Sevřel jsem pevně v rukou pušku. „Neodvažujte se zaútočit! Má zbraň zabíjí stejně dobře tygry jako leopardy!“

„Chceme, aby sheena zemřel!“ vykřikl někdo z tygrů a ostatní to doplnili výhružným řevem.

V té chvíli se ozvalo od pevnůstky velitelské zařvání. Otočili hlavu tím směrem a spatřili Ghírru, kterého podpírala Ráa. Tygr skákal po třech tlapách, ale přesto se choval velitelsky. Něco zostra zavrčel a všichni ostatní zmlkli. Ghírra přiskákal k nám a něco vysvětloval náčelníkovi, ten se tvářil udiveně.

Konečně jsem mu rozuměl: „Je to jeho právo! On je tvá kořist, Charry! Sheena je tvůj a můžeš ho propustit na svobodu! Nikdo mu nesmí ublížit. Je to tvůj sheena. Za můj život. Život za život, to je dobrý zákon.“

„Děkuju ti. Jsi si jist, že mu nikdo neublíží?“

„Nikdo se neodváží. Já ho chráním!“

Byl slabý jak moucha, poraněný, nebylo jisté, zda bude žít; přesto jeho slovo platilo jako zákon. Sklonil jsem se a nožem přeřezal leopardovy řemeny. Skvrnitý kocour vyskočil na nohy a sklonil svoji krásnou hlavu.

„Děkuji, bratře!“ řekl vysokým, kňučivým hlasem.

„Jsi volný! Můžeš jít, kam chceš!“

„Půjdu ráno. Blíží se noc, zůstanu tady.“

Zkameněl jsem úžasem. Osvobozený leopard prošel mezi tygry, na okamžik sklonil hlavu před Ghírrou, potom se natáhl opodál na bok a vyhříval se. Dával najevo takový klid a pohrdání veškerým nebezpečím, že mne to až zarazilo. A tygři se rozešli a žádný už si leoparda nevšímal.

Ghírra byl strašlivě zesláblý, potácel se a po několika dalších krocích upadl. Čtyři tygři jej uchopili a odnesli do pevnůstky. Ráa přistoupila ke mně.

„Zlobíš se na mne, Ráo?“

„Proč?“

„Bylo zlé zachránit sheenu?“

„Je to dobré. Udělal jsi dobře.“

„Jak to? Jsi přece tygřice. Leopardi jsou nepřátelé tygrů!“

„Leopard nezabije tygřici a nezabije tygře. Tygr nezabije leopardici a nezabije mládě leoparda. Válka je záležitost tygrů a leopardů. My pohrdáme válkou.“

„Co si o tom myslí tygři?“

„Nevím. Myslím, že nemají radost. Chtěli ho zabít.“

„Ale Ghírra...“

„Zeptej se Ghírry.“

Sebral jsem se a šel k pevnůstce. Šel jsem těsně kolem leoparda, ale ani se nehnul, jen mě sledoval očima.

Vlezl jsem dovnitř do pevnůstky. Ghírra ležel na boku, byl při vědomí a okusoval velkou kost. Zvedl hlavu a podíval se na mne, když jsem vstoupil. Usedl jsem k němu.

„Chci se tě zeptat, Ghírro: Bylo dobře, když jsem žádal o život toho leoparda?“

„Ano.“ řekl bez váhání.

„Proč tygři nechtěli, aby žil?“

„Je správné zabít leoparda. Ale je správné jej také nechat žít. Každá věc je jinak správná. Ale obě jsou správné.“

„Nerozumím tomu. Co jsi chtěl ty?“

„Chtěl jsem, aby žil.“

„Ale leopardi tě zranili!“

„To bylo jejich právo.“

„Nezlobíš se na ně?“

„Ne. Taky já jsem zabíjel leopardy. Zabil jsem jednoho v boji u Černých kamenů. To už je dávno. Mnoho dní.“

„Proč jsi ho zabil?“

„Napadl mne v boji.“

„Proč je mezi vámi válka?“

„Je to stará válka. Naši otcové ji vedli, a otcové našich otců. Nevím, proč je ta válka.“

„Já chci, aby nebyla válka. Chci, aby byl mír!“

„To je dobré.“

„Ty s tím souhlasíš?“

„Také já chci, aby byl mír.“

„Tedy proč válka neskončí?“

„Já ji nezačal. Já ji také neskončím.“

„Kdo ji může skončit?“

„Zeptej se sheeny, kdy oni skončí boj.“

„Zeptám se ho.“

Odvrátil se a věnoval se dál své kosti. Vylezl jsem a šel přímo k leopardovi. Usedl jsem k němu - sheena se protáhl, vstal a sedl si proti mně ve vzorném postoji s ocasem okolo tlapek.

„Chceš se mnou mluvit, bratříčku?“ ptal jsem se.

„Ano.“

„Mluvíš stejnou řečí jako tygři?“

„Ano, rozumím ti. Mluv!“

Měl vysoký kňouravý hlásek, ale stejně hrdelní a vrčivý jako tygři. Připomínal mi něco, co jsem slyšel; pak jsem si ujasnil co: Mazlivý Hlas ve staré pevnůstce, šelmu, která se mi smála a hovořila podivnou angličtinou.

„Kdo jsi?“

„Mé jméno je Santhiawantharr.“ řekl bez zakoktání.

„Mně říkají Charry.“

„Vím.“

„Poslyš, zabil jsem jednoho z vás. Zabil jsem ho před mnoha dny. U břehu velké vody.“

„Vím,“ řekl svým kňouravým hláskem, „Přišlo mnoho lidí. Odešli, odpluli na velké lodi. Ty jsi zůstal. Odvedla tě tygřice.“

„Vy jste věděli, kde jsem?“

„Četli jsme stopy.“ Rozuměl jsem mu ještě méně než tygrům, často jsem musel hádat, co mi říká.

„Zabili byste mne, kdybyste mne chytili?“

„Ano,“ řekl bez váhání, „Proč jsi zabil leoparda?“

„Bál jsem se ho. Myslel jsem, že mi chce ublížit.“

„Neublížil by ti. Jistě tě pozdravil. A tys ho zabil!“

„Nerozuměl jsem mu. Až tygři mne naučili mluvit vaší řečí.“

„Nechápu. Je jen jedna řeč! Buď se mluví, jako mluví šelmy, nebo se nemluví vůbec. Ty mluvíš málo a špatně.“

„Mluvím dobře jazykem, jakým mluví lidé. Mnoha jazyky, kterými mluví lidé. Jsou různé národy a různé řeči.“

„Kolik je lidí?“

„Jako stromů v lese. Jako kapek ve vodě.“

Leopard chvíli přemýšlel. „Lidé jsou zlí. Zabíjejí leopardy!“

„Leopardi také zabíjejí. Tygry!“

„Leopard ti nic neudělal! Zabil jsi ho!“

„Chci dát život tobě.“

„Ano. Půjdu ke svým a řeknu, že jsi splatil dluh krve. Jsi čistý před námi.“

„Děkuji. Ale proč neodejdeš? Nebojíš se, že tygři tě zabijí?“

„Mám tvoje slovo. A slovo Ghírry.“

„A ty nám věříš?“

Nerozuměl slovu věřit.

„Ty víš, že naše slovo je zákon?“

„Ano, vím. Slovo tygra je zákon. Slovo leoparda je zákon. Kdo řekne slovo, ten učiní, co řekl.“

Chvilku jsem přemýšlel. „Bratře, chci tohle: Řekni slovo, že už nikdy nezabiješ žádného tygra.“

Zůstal udiveně zírat a pozoroval mne. Dva tři tygři, kteří seděli okolo nás, údivem zavrčeli.

„Proč?“ ptal se potom Santhiawantharr.

„Já chci, aby skončila válka. Tygři ti dali život. Ghírra ti dal život. Řekni Ghírrovi slovo, že už nezabiješ tygra. Musíš to udělat. Dal ti život!“

„Tys mi dal život...“ řekl leopard přemýšlivě.

„Já a Ghírra. Slib to mně a Ghírrovi!“

Leopard dlouho přemýšlel. Tygři okolo nás se tiše domlouvali. Potom leopard zvedl hlavu, pohlédl pyšně všem tygrům do tváře a pronesl dlouhou, vychloubačnou řeč. Tvářil se při tom neobyčejně důstojně a pyšně. Tygři na něj hleděli s úžasem a potom pokývali hlavami.

„Nerozuměl jsem, co jsi říkal.“ řekl jsem.

Leopard mi pohlédl do očí. „Řeknu slovo, že už nezabiju tygra! Už nebudu bojovat proti tygrům. Já ani ti, kdo jsou mými syny.“

„Pojď. Řekni to Ghírrovi.“

Ghírra spal, ale probudili jsme ho. Leopard se před ním poklonil a pak řekl pomalu a s důrazem:

„Já, Santhiawantharr, bojovník leopardů, už nikdy nezabiju tygra ani proti němu nepromluvím zlé slovo. A svým synům nedovolím bojovat proti tygrům, dokud budu živ.“

Ghírra se pomalu, namáhavě posadil. Potom řekl:

„Já, Ghírra, bojovník tygrů, už nikdy nezabiju leoparda ani proti němu nepromluvím zlé slovo. A svým synům nedovolím bojovat proti leopardům, dokud budu živ.“

Potom se oba dotkli čenichy a olízli si tváře.

„Děkuji vám, bratři.“ řekl jsem.

„Ráno odejdu a řeknu to svým bratřím.“ řekl Santiawantharr.

„Mým bratřím to řekne Tassia.“ ukázal Ghírra na jednoho tygra.

Tygr Tassia vážně pokýval hlavou. „Prosím tě, leoparde, abys setrval. Bylo by dobře, abys současně řekl svým bratřím, jak odpověděl Ghírrovi...“ Teď řekl nesrozumitelné slovo, které jsem už jednou slyšel od Ráy - snad znamenalo Vládce.

Leopard pokývl hlavou. „Zůstanu s vámi.“

Potom jsme nechali Ghírru odpočívat.

Zajímalo mne, co bude, až večer usedneme k ohni. Zatím se tygři a leopard k sobě chovali dost zdrženlivě, leč přátelsky. Zajímalo mne, zda se leopard zúčastní večerního posazení. Ano, bez váhání usedl po mém boku a tygři ho bez rozmyšlení přijali. Setrval v našem středu, dokonce na vyzvání něco vyprávěl. Zdálo se mi, že to je dokonce veselé, neboť tygři se hlučně smáli. Ta společnost, ačkoliv strašlivě divoká, na mne nepůsobila dojmem válečného střetnutí. Zdálo se mi, že leopardi jsou osobně stejně sympatičtí jako tygři a já marně přemýšlel, proč se mezi sebou ty dva docela milé národy tak úporně rvou.

V noci jsem se na chvíli probudil a nedalo mi to, abych se nepodíval na Santhiawantharra. Spal v klubku tygrů a objímal tlapami jednoho z nich, jako to dělali oni. Kdyby neměl skvrnitou srst, mohl být považován za jednoho z nich...

Ráno vyšel Ghírra znovu z pevnůstky, došel k řece a vykoupal se v ní. Rány byly strašlivé, ale zdálo se, že je už mimo nebezpečí. Člověk by s takovým zraněním ležel ještě pár týdnů, pokud by se vůbec vykřesal, ale tyhle kočky se uzdravovaly velice rychle.

S poledním žárem se v táboře náhle objevila dobrá dvacítka cizích šelem. V jejich čele se hrdě nesl tygr, jakého jsem ještě v životě neviděl: jeho srst pod černými pruhy byla sněhově bílá a leskla se v prudkém slunci jako ze stříbra. Jeho vzhled byl tak vznešený, že jsem okamžitě vytušil komplikace.

Bílý tygr prošel táborem, aniž si kohokoliv všímal, a vpadl s Tassiou do pevnůstky. Vešel jsem za nimi, abych slyšel jejich rozmluvu, ale nepodařilo se mi toho moc pochopit. Bílý tygr se rozčiloval a vztekal, chtěl, aby Ghírra zrušil své slovo.

„Ty nejsi můj otec ani má matka!“ řekl Ghírra hrdě, „Abys mne přinutil zrušit slovo, které jsem vyslovil!“

„Přikazuje ti to Vládce, můj otec!“ vykřikl bílý tygr. Zdálo se tedy, že je nějaký princ. To jsem ještě nevěděl, že takových princů je velice mnoho vzhledem k počtu tygřat vůbec.

„Vládce poroučí tobě! Já jsem svobodný bojovník! Jen můj otec mi může poručit. Ale můj otec padl před třemi lety v čestném boji s leopardy v Údolí stínů...“

„Vidíš tedy, jak pošetilé je tvoje jednání! Ty jsi uzavřel mír s leopardy, zrádci a vrahy, kteří ti zabili otce a kteří i tebe tak těžce poranili! Jsi zrádce, Ghírro!“

„Poraněn jsem byl v čestném boji; můj otec zahynul v čestném boji, v němž zemřeli i leopardi. Nehněvám se na leopardy, stejně jako se můj bratr Santhiawantharr nehněvá na tygry...“

„Santhiawantharr!“ vykřikl princ, jako by ho někdo píchl, „Ten prašivý skvrnitý lupič! S tím ses spojil?“

„Ano. A dodržím slovo, dokud on dodrží svoje!“

„Tak? Chci s ním okamžitě mluvit!“

„Je venku.“

Bílý tygr se otočil - a tím se mi ocitl tváří v tvář.

„Poslyš, bráško,“ řekl jsem, „Tohle je můj tábor. Nechci ve svém táboře žádné rvačky, varuji tě!“

Hleděl na mne s otevřenými ústy, ještě nikdy neviděl člověka. Taky netušil, co je to camp a proč mu míním bránit v hádkách.

„Co je tohle?“ zeptal se zlostně.

„To je Charry, člověk, který mi zachránil život!“

Tygr podrážděně zafrkal. „Děkuji ti za život svého bratra. Ustup mi z cesty, divná opice!“

Vylezl jsem pozpátku z chodby a vztyčil se. Bílý tygr se hnal k leopardovi, který ho očekával. Družina bílého tygra se blížila rovněž, usoudil jsem, že se bude něco dít. Jenže současně jsem se rozhodl: taky kapitán Rither má nějaké slovo, a když řekne, že tady rvačky nebudou, tak nebudou, kdybych měl všechny ty zuřivce zmlátit na jednu hromadu jako námořníky na lodi!

Bílý tygr se zastavil před leopardem. Nepozdravil a hleděl mu pyšně a drze do očí, jako by něco očekával.

„Buď zdráv, bratře.“ řekl leopard do ticha.

„Ty jsi Santhiawantharr?“

„Říkají mi tak.“

„Zbabělý leopard, který se bojí boje s tygry a proto uzavírá hanebný a ostudný mír?“

Santhiawantharr se zachvěl; ale odpověděl klidně: „I kdybych byl zbabělec a kdyby mír byl ostudný a hanebný, stojí mi za to, abych viděl tygra z vládnoucího rodu nadávat a prskat jako malé hloupé kotě!“

Tygr pochopil, že tohle prohrál. „Leopardi jsou špinaví lháři! Chci dokázat, že jsi lhal, když jsi dal svoje slovo! Braň se!“

Santhiawantharr zůstal klidně stát, ani se nepohnul.

„Neslyšel jsi? Vyzývám tě k boji!“

„Nebojuji s tygry.“ řekl klidně leopard.

„Zbabělče! Braň se, nebo tě zabiju!“

„Wahirre!“ vykřikl někdo, „Pozor! Porušil bys zákon...“

„Nezajímá mne zákon! Zabiju ho, když se nebude bránit!“

Ale byl jsem tady ještě já. Stál jsem za bílým tygrem, teď jsem se sehnul, zachytil jeho švihající ocas a prudce jím škubl. Udivený tygr se otočil tak rychle, že jsem to sotva stačil postřehnout a už na mne zíral s tesáky vyceněnými.

„Řekl jsem, že tady žádné rvačky nechci!“

Chvíli na mně hleděl vyjeveně. „Zabiju tě, opice!“

„Jenom abys nelitoval!“

To už na mne letělo jeho štíhlé, černobílé tělo. Čekal jsem to, chytil ho levičkou za spodní čelist a rozpáčil mu tlamu, aby mě nemohl kousnout. Jeho tlapy mne objaly, ale neuměl zápasit s lidmi, cítil jsem jen jeho drápy. Pravou pěst jsem měl připravenou, udeřil jsem ho vší silou do citlivého čenichu. Zaskučel, jeho svaly ochably - rána ho na místě omráčila, jak jsem předpokládal. Pustil mne a svezl se mi k nohám.

„Tak co?“ řekl jsem, „Povídal jsem, že tady chci mít klid!“

Tygři stáli okolo v těsném kruhu a koukali s úžasem. Možnost, že jsem zabil tygra z vládnoucí rasy jedinou ranou pěsti, je ohromila a vyděsila. Někteří udělali mimovolně krok zpátky, aby mi nebyli tak blízko.

„Co je s ním?“ ptal se Ghírra a přiskočil, aby očichal tělo.

Sklonil jsem se také a pohladil Wahirrovu srst. „Nic. Jen jsem ho na chvíli uspal. Probudí se...“

Jeden z tygrů začal Wahirrovi olizovat tvář. Sám jsem byl zvědav, jak dlouho vydrží tygr v bezvědomí, mohlo to být asi půl minuty, než se zachvěl a začal se probírat. Otevřel oči a hleděl na mne s nelíčeným překvapením.

„Odpusť mi, bratříčku,“ řekl jsem, „S tebou to jinak nešlo.“

Vymrštil se na nohy a odskočil ode mne. „Tohle jsi neměl dělat! To nebylo dobře! Měl bych tě zabít, člověče!“

„To už jsi jednou zkusil.“

Wahirr pošvihával ocasem a naplno přemýšlel. Bylo to na něm vidět. Byl z vládnoucí rasy, ale nemohl být o mnoho chytřejší než ti ostatní.

Ghírra k němu přistoupil: „Jdi, Wahirre, a pověz Vládci, co ti řeknu: Slíbil jsem, že přestanu bojovat s leopardy, a svůj slib splním. Já i moje děti. A pověz Vládci, že zákon velí neútočit na toho, kdo se nechce bránit a přeje si mír. Pověz Vládci, že kdo zaútočí na Santhiawantharra, poruší zákon. Čest Vládce žádá, aby vyjmul Santhiawantharra a jeho syny z počtu nepřátel...“

Wahirr chvíli přemýšlel. „Řeknu to Vládci. Myslím, že neodmítne souhlas. Známe zákon, Ghírro; ale ty jej neznáš! Zradil jsi tygry a já, syn jejich Vládce, tě varuji! Zakazuji ti vstoupit na území tygrů, zakazuji vstoupit do * * *! Zemřeš, jestliže tam vstoupíš! Jsi proklet a vyvržen, Ghírro!“

Tygr Tassia, jeden z Ghírrových kamarádů, se zlostně ozval: „To není spravedlivé, Wahirre! Jsme svobodní lovci! Každý svobodný bojovník má právo vstoupit kamkoliv, také na území našeho národa! Ani Vládce nemá právo mu v tom bránit!“

„Ty mlč, Tassio, a táhni k bojovníkům!“ zařval Wahirr, „Nikdo nemluví k tobě ani o tobě - tak se ztrať!“

Ale na tygry není radno takto mluvit. Já sám bych mluvčího praštil, kdyby mě takhle oslovil. Tassia se vypjal ještě pyšněji a usekával slova jako střely ze strojní pušky:

„Ty, Wahirre, nejsi můj otec ani má matka, abys mi poroučel! Jsem bojovník a budu mluvit, dokud budu chtít! A řeknu ještě něco víc: nemá právo vládnout ten, kdo se neumí ovládat! Tím jsi ty, syn a nástupce Vládce!“

„Co to má znamenat?“ zeptal se výhružně Wahirr.

„To, že já, Tassia, bojovník tygrů, už nikdy nezabiju leoparda ani proti němu nebudu bojovat! A svým synům nedovolím bojovat proti leopardům, dokud budu živ! Tak zní Ghírrovo slovo a já se k němu připojuji! Nechci, aby byli Skvrnití mými nepřáteli!“

„Tak táhni! Jsi vyvržen stejně jako Ghírra! Už nikdy se neukazuj v našich horách!“

Tassia se otočil ke skupině tygrů, kteří přišli s Ghírrou. „Bratři, co dělá Wahirr a jeho otec, není správné ani zákonné! Řekněte, co si o tom myslíte!“

Jeden z tygrů postoupil vpřed. „Odmítáme tvé příkazy, Wahirre! Jsme svobodní lovci a záleží jen na nás, zda uzavřeme mír s leopardy či nikoliv! Ty jsi s nimi nebojoval, ale my ano! Chceme, aby se měřilo všem stejně a zachovávaly se zákony - aby nám nevelel nikdo jiný než Ghírra! Máme právo si volit náčelníka, tak ať je to on!“

„Pak tedy odejdete s Ghírrou z našeho území!“

„Armin je dost velký! Odejdeme, ale vrátíme se, abychom znovu zasedli v radě - my, nebo naši synové!“

„Nebudete mít žádné syny! Vládce vydá zákaz všem tygřicím ze všech rodů, aby se za vás vdávaly! Žádná tygřice vás nepozve na Tance, žádná vám nezplodí mláďata! Zahynete v osamění a opovržení někde v dálce, na výstrahu všem ostatním!“

V té chvíli zasáhl do hovoru někdo, s kým se naprosto nepočítalo - tygřice Ráa předstoupila před Wahirra.

„Chlubivý, hloupý Wahirre! Mluv si za sebe, za otce, za tygří bojovníky - ale nikdy nemluv za tygřice! Ty, který jsi na světě ještě nic neviděl, nemluv za matky, které vychovaly děti - ani za ty, které je teprve vychovají! Tygřice mají svůj rozum a není nikdo na světě, kdo by jim směl poručit. Tvoje zákony platí snad pro bojovníky, ale ne pro nás! Zákon Arminu už před dávnými časy ustanovil, že matky a děti jsou vyjmuty z bojů a válek mužů, tedy i ze zákonů, které přikazují bojovníkům uposlechnout příkazů náčelníka! Kdybys něčemu rozuměl, věděl bys, že posuzujeme otce svých dětí podle jiných měřítek, než podle toho, jak poslouchají kdejaký nesmyslný příkaz! Mé sestry samy půjdou k tygrům, kteří odejdou s Ghírrou - já jim to řeknu!“

„Zákon platí i pro tebe!“ řekl vážně Wahirr, „Nevzpouzej se; a zvláště nehovoř v radě, kde mluví bojovníci! Není tvým právem radit bojovníkům, zvláště ne měnit rozhodnutí Vládce!“

„Nebudu poslouchat Vládce!“ řekla Ráa hrdě, „Poslyš, Wahirre: já jsem matka a vím, že se v krátké době narodí moje děti! A ty nebudou poslouchat nikoho, jen svou čest a své svědomí!“

„Ale ne tady! Za řekou, tam začíná cizí území. Tam se usaď, tam si zploď svoje tygříky a tam si je vychovej! Na tuto stranu řeky nikdo z nich nikdy nevstoupí, to si pamatuj! Tato strana řeky patří tygrům, dobrým a pravým tygrům, kteří poslouchají zákony a slova svého Vládce! Jděte si všichni, Ghírra, Tassia i ty, drzá tygřice, i s tou opicí, co sem přišla rozvrátit náš klid! Táhněte, tady už nemáte místa!“

„Jsem raněný,“ řekl Ghírra vážně, „Nemohu cestovat!“

„To mne nezajímá!“ řekl Wahirr vítězoslavně.

„Tvoje rozhodnutí je neoprávněné!“ řekl Tassia.

„Ale stojím za ním já a mých dvacet bojovníků! Dávám vám dnešní noc, abyste odešli. Budete-li ještě zítra za svítání na tomto místě, zaútočíme na vás...“

Tygři stáli proti sobě.

„Pojďme,“ řekl Tassia, „Jednou se vrátíme, Wahirre!“

„Budu se těšit!“

Už se stmívalo, zbývala nám tedy jenom noc. Složit tábor nebylo nic těžkého, nic jsme neměli. Přenesl jsem naše věci na vor a nalodili se i s leopardem a Ghírrou. Víc nás vor neunesl, takže ostatní tygři přeplavali. K Wahirrovu údivu se žádný z Ghírrových a Tassiových bojovníků nepřidal k vládní straně, všichni do jednoho odešli se svými náčelníky. Ráa mi řekla, že řeka tvoří hranici území, přepluli jsme tedy a zakotvili na protějším břehu, téměř proti Wahirrově pevnosti. Tam jsme rozdělali oheň.

„Moc mne mrzí,“ řekl leopard Santhiawantharr, „Že kvůli mně vznikla taková zlá rozepře. Netušil jsem, že váš Vládce bude mít tak špatné mínění o tom, co jsme učinili...“

„No, jen si nemysli,“ řekl Ghírra, „Tvůj velitel nebude taky bez sebe radostí, že jsi uzavřel mír! Jsi dobrý bojovník, Santhiawantharre, a jsme rádi, že jsi odstoupil. Přes všechno stále ještě straním svému národu a vím, že u tebe je to stejné. Možná i tebe vyženou...“

„Vyženou-li mne, půjdu,“ řekl leopard hrdě, „Ale předtím si promluvím se svými čtyřmi bratry a pokusím se je přimět, aby rovněž vyhlásili mír. Leopardí čest je stejně platná jako čest tygra a bylo by hanbou, aby se mezi námi nenašlo pár statečných lovců, kteří jsou ochotni se vzdát boje!“

„Pravdu máš,“ řekla Ráa, „Budeš jedním z předních náčelníků svého národa, leoparde. Uvidíš, že se tak jednou stane!“

Santhiawantharr přenocoval u nás a na druhý den ráno se vydal na cestu. My jsme se nalodili na vor a pokračovali v cestě. Tygří eskorta, mezi níž vynikal Wahirrův bílý kožich, nás sledovala po druhém břehu. Wahirr nás dobře pozoroval, nelíbilo se mu naše jednání a domníval se, že ho chceme podvést a proniknout na tygří území. Ghírra a Tassia to skutečně chtěli, ovšem mně bylo jejich území srdečně lhostejné a cítil jsem se stejně dobře při tomto břehu řeky.

Po dvou dnech cesty se odpojili Ghírrovi tygři. Odcházeli na sever, tak zvanou Starou cestou, někam, kde to znali a chtěli se tam usídlit. Popřáli jsme jim šťastnou cestu a Ráa slíbila, že za nimi pošle některé tygřice, se kterými se setká. Věřila, že jí nebude dělat potíže je přesvědčit.

Přistáli jsme nazítří v krásné zátoce. Ráa ji znala a tvrdila, že je to území vlků, lépe řečeno jeho okraj. Udivilo mne, že vlci mají svou organizaci, zatím jsem potkal jen tygry a leopardy. Ráa se setkala v džungli s nějakým vlkem a ještě téhož večera se vlci objevili v našem táboře.

Přišlo jich ke třiceti, všechno prolezli, očichali, vyptali se na všechno možné a snědli všechny naše zásoby. Nerozuměl jsem jim ani slovo, měli přízvuk, který odpovídal jejich možnostem, ale neusnadňoval porozumění. Já byl zvyklý na tygří řeč, v posledních dnech jsem si zvykl na leopardí kňourání, a to jejich poňafávání a skučení mi bralo nervy.

Nakonec náčelník Karran, který vypadal úplně stejně jako ostatní, svolil, že se smíme usadit na břehu. Rozhodl jsem se postavit nám obydlí. Sestrojil jsem v několika dnech něco na způsob velkého stanu z kůží, natažených na proutěné kostře. Prozatím nám to stačilo a Ráa prohlásila, že po odchování tygříků budeme cestovat zase dál. Zatím chtěla být co nejblíž svých rodáků, i když s nimi byla v rozepři.

Dny přímo letěly, ani jsem se nenadál a Ráa si začala naříkat na bolesti, až posléze ulehla. Obvykle bylo zvykem, že tygři matky živili, tady jsem musel lovit sám, protože šťastný otec tygříků byl někde daleko.

Jednoho dne, když jsem se vrátil domů, olizovala Ráa tři chundelatá klubíčka. Na první pohled jsem postřehl, že jedno z nich má pod černými pruhy sněhobílou královskou srst...

Život s tygřaty

Položil jsem pušku i gazelu a zůstal z opatrnosti stát opodál šťastné matky. Ale tvářila se přívětivě.

„Pojď sem!“ vyzvala mě, já přistoupil a sklonil se nad slepými, beztvarými chumáčky srsti. Ráa je něžně olizovala a přistrkovala ke strukům nalitým mlékem. Něco řekla, čemu jsem nerozuměl.

„Jsou to moc krásný tygřata! Opravdu!“ ujistil jsem ji.

„Ještě ne! Až vyrostou, budou ještě krásnější!“

„Nejkrásnější, co jsem kdy viděl! Máš jistě hlad, dám ti jíst.“

Vyvrhl jsem gazelu. Ráa se napřed napila krve, potom shltala trochu masa. Byla zesláblá a unavená, ale vyhlížela šťastně. Pak jsem usedl naproti ní a díval se. Málokterá matka se stará o svá mláďata tak něžně jako kočkovitá šelma. Ti malí vypadali, po pravdě řečeno, jako poněkud oteklé myši. Ráa je ošetřovala pomocí jazyka mezi mohutnými zuby, kterými lámala vaz své kořisti, ale ani náhodou jim neublížila. Přemýšlel jsem, jak je možné, že jeden z tygříků má bílou srst, ale nechtěl jsem se na to ptát, napadlo mi, že by to mohlo být neslušné.

Ale začala o tom sama hned nazítří.

„Poslyš, Charry, kdybys potkal některého tygřího bojovníka, řekni mu, že se mi narodil bílý tygr. Ať to poví Vládci tygrů! Jsme sice v nemilosti, ale máme svá práva!“

„Dobře, řeknu mu to. Ale Ráo, jak je možné, že se ti narodilo bílé tygře? Máš přece zlatou srst!“

„Jistě. Ale jeho otec je bílý. Wirrta.“

„Kde je teď? Neměl by o tom vědět?“

„V Aurrgharru. Wirrta je dobrý poddaný svého Vládce. Jistě mne odvrhl a zapřel, když se doslechl...“

„Co je to Aurrgharr?“

Odpověděla mi. Vysvětlovala mi to dlouho, až jsem nabyl dojmu, že se jedná nejspíš o nějaký hrazený tygří tábor. Že si dovedli postavit obydlí, jsem už viděl na pevnůstkách. Zdálo se mi, že by si dokázali postavit také jakž takž způsobilé sídliště.

„Jaká dáš tygřatům jména?“

„Ještě ne. Až prohlédnou. Zatím se nesmí. Až budou vidět...“

Druhý den přišli vlci v čele s náčelníkem Karranem. Dle vžitého zvyku snědli všechno, co se dalo, bez ohledu na matku, která potřebovala dobrou stravu. Vlčice si vlezly do stanu a povídaly si s Ráou, zatímco Karran a jeho mladý pobočník Kriwo si se mnou sedli k ohni a dlouho nesrozumitelnými hlasy vysvětlovali něco o svých zvycích a obyčejích. Nepochopil jsem samozřejmě nic než nejprostší slova, ale poznal jsem zajímavou maličkost; nikdo z hostí Ráe neblahopřál ani nechválil její děti. Spíše se zdálo, že vyjadřují tygřici účast nad utrpením, které musela podstoupit a že se všechna chvála týká výhradně jí samotné. Divil jsem se tomu, Ráa svoje koťátka milovala a byla vděčná za každé dobré slovo o nich.

Věděl jsem z domova, že je zapotřebí kojící matku dobře živit, proto jsem podnikl některá opatření. Lezl jsem na stromy vybírat ptačí vejce, lovil ryby buď do ruky, nebo pomocí dlouhé hole s nožem upevněným jako hrotem, cpal jsem do ní ovoce a opečené kořínky, které měly téměř bramborovou chuť. To všechno tygřice trpělivě snášela, zdálo se, že pevně věří v moji předvídavost a moudrost. Vypadalo trochu komicky, když chroustala kokosové ořechy a hltala banány a pomeranče. Jenom jsem ji nemohl přimět, aby pecky od ovoce vyplivovala a ne polykala.

Napadlo mi, že moje puška brzy přestane být k potřebě, zásoba nábojů se kvapem tenčila. Začal jsem přemýšlet, čím ji nahradit a došel k jedinému možnému řešení: luk a šípy. Jako kluk jsem si hrával na Indiány a míval docela dobrý luk z lískové větve, ale slyšel jsem, že správný luk má být z jasanu. Jasany ani lísky v Arminu nerostly. Objevil jsem strom s větvemi dosti pružnými, aby vyhovovaly, a udělal luk pořádně veliký, skoro jako já sám. Tětivu ze srnčí šlachy, to nebyl problém. Byl to tuhý luk a bylo potřeba velké síly, aby ho člověk napnul, taky trochu šikovnosti, aby se při výstřelu nezranil. Dlouhé šípy jsem nařezal z bambusu a zaostřil. Ale taky jsem objevil strom, nad nímž jsem trochu kroutil hlavou. Strýček James mi vyprávěl, že v Jižní Americe roste quebracho - železný strom, jehož dřevo je tvrdé jako ocel a dá se velmi těžko opracovávat. Něco podobného jsem objevil tady, což mě poněkud zmátlo, od Jižní Ameriky jsme přes polovinu zeměkoule. S velkými potížemi jsem ulámal pár větví, opaloval je v ohni a potom brousil na kamenech, až se mi podařilo udělat pár pěkně tvrdých a těžkých šípů.

Vyvinul jsem si i loveckou taktiku: šípy jsem nosil v toulci na zádech a při lovu nejdřív používal lehké bambusové. Když bylo zvíře zasaženo a nemohlo uprchnout, dorazil jsem je teprve těžkým šípem. Rákosových jsem si moc nevážil a nechával je obvykle tam, kde se zlomily nebo kde jsem je zapomněl, ale ty těžké jsem radši pečlivě dohledával, udělat nový zabralo celý večer usilovné práce. Trvalo mi dost dlouho, než jsem se naučil zasahovat přesně a neomylně, ale nakonec jsem se přece jen stal lučištníkem.

Při jednom lovu jsem poranil srnu lehkým šípem a pronásledoval ji; dostal jsem se za ní do hustého porostu bambusu, tam jsem ji dostihl a dostřelil těžkým šípem, když se z porostu náhle vynořil tygr, skočil na srnu a zakousl ji. Potom vstal a pohlédl na mne se zřejmou nelibostí.

„Tohle je moje kořist!“ řekl jsem, „Já ji poranil první!“

Tygr se pohrdlivě usmál. „Skočil jsem a zabil jsem ji!“

„Má v těle dva moje šípy!“

„Tyhle větvičky? Poranila se, jak běžela křovím!“

„Ne, tohle je zbraň. Věc, která zabíjí.“

„Nevěřím! Já zabil srnu! Je moje!“

Nechtěl jsem se s ním hádat. Ani prát. Netušil jsem, co je zač.

„No dobře, nech si ji. Ale šípy si vezmu, potřebuju je.“

„Vem si svoje hračky,“ usmál se přezíravě, ale potom nastražil uši a řekl: „Slyším jelena! Zabij ho špičatými dřívky!“

„Dobře. Ale ty mlč a lež klidně!“

Ulehl za nejbližší keř, já se skrčil za strom a připravil luk. Zakrátko se jelen objevil, prchal, snad ho honili vlci nebo nějaký kamarád toho tygra. Bambusový šíp mu probodl plec, jelen se zastavil a poděšeně zatroubil. V té chvíli jsem ho zasáhl těžkým šípem přímo do srdce a jelen se zoufalým zatroubením klesl. Než zemřel, byl jsem u něho a přeťal mu vaz mačetou.

Tygr byl u něj vzápětí. „Ssa - měl jsi pravdu! Zabil jsi srnu. Je tvá, najdu si jinou kořist!“

„Vem si srnu, jelen mi stačí. Ale pověz mi, zda míříš na místo, kterému se říká Aurrgharr.“

Zarazil se a pohlédl na mne překvapeně. „Možná tam zajdu.“

„Pak řekni Wirrtovi, že se tygřici Ráe narodila tři tygřata.“

Koukal ještě nechápavěji. „Proč by to Wirrtu mělo zajímat?“

„Je jejich otcem. Jedno z těch mláďat je bílé...“

Povšiml jsem si, že ho to zarazilo. Zřejmě v tom bylo jádro Ráiny zprávy. Bylo to trochu nespravedlivé ke zlatým tygřatům, ale narození bílého tygra je zřejmě velkou událostí.

„Otevřely se jim oči?“

„Ještě ne. Ale čekáme to každým dnem.“

„Aha.“ jeho zájem okamžitě pohasl, „Řeknu to Wirrtovi, jestli ho potkám. Proč není ta tygřice v Aurrgharru?“

Těžko bych mu to vysvětloval. Ostatně nezdálo se, že by měl pro Ráiny politické nesnáze pochopení. Řekl jsem: „Neumím ti to srozumitelně vysvětlit.“ A jemu to stačilo. Rozloučil se, vzal si srnu a zmizel.

A já vzal jelena a šel domů. Přemýšlel jsem. Zřejmě bylo prohlédnutí tygříků velmi důležité, i sama Ráa vztahovala k té události určité naděje. Usoudil jsem, že teprve po prohlédnutí mláďat je berou dospělí kromě matky na vědomí. Také chování vlků tomu nasvědčovalo, navštěvovali Ráu, hovořili s ní, ale o tygřata nezavadili ani slovem.

Asi po dvanácti dnech od zrození otevřel ráno bílý tygřík oči. Tygřice si toho okamžitě všimla, když mu myla obličej, naklonila se nad ním a pevně a pozorně mu hleděla do očí. Potom si úlevně oddychla a počala ho pozorně olizovat.

„Dám mu jméno Reggio,“ řekla mi hrdě.

„A ostatním?“

„Až budou vidět.“

Tygřička prohlédla téhož dne odpoledne, jedním očkem. To už ale stačilo, aby ji Ráa, jak se zdálo, „uznala“.

„Jaké jí dáme jméno?“ zamýšlela se.

„Mohu něco navrhnout? Říkej jí Diana!“ řekl jsem a usmál se při té vzpomínce. Dívenka Diana zůstala někde daleko, moc daleko; občas jsem na ni vzpomínal. Možná ta rána mačetou mi rozjasnila hlavu. Dneska už bych se k ní choval jinak. Možná bych dokonce ocenil, jak se snažila, abych si jí všiml, abych... aby se mi zalíbila.

„Budu jí říkat Diana.“ řekla Ráa, „Je to nezvyklé jméno.“

Třetí tygřík ležel u bratříčka a sestřičky jako zapomenutý uzlíček zlatých a černých pruhů. Ještě neviděl a bylo mi ho líto, neboť Ráina péče se soustřeďovala valnou měrou na vidící koťata. Ale přece i třetí tygřík je její syn!

Večer se objevil Karran a poněkud méně vlků než obvykle, takže nám ze zásob přece jen něco zbylo. Ráa je okamžitě informovala, že dvě tygřata vidí; Karran je pečlivě prohlédl, očichal a olízl růžovým jazykem a pěl na ně chválu. Zlobilo mne, že třetího tygříka naprosto opomněl a schválně jsem se o něm zmínil. Ráa i Karran se zatvářili rozpačitě a vlk jej ledabyle olízl, potom ale kvapně pohovořil o něčem jiném.

Ráno mne Ráa přivítala větou: „Měl jsi pravdu!“

Třetí tygřík viděl. Ráa ho olizovala stejně jako ostatní, ani v nejmenším nevysvětlila, proč jej předtím opomíjela.

„Budu mu říkat Aflargeo! Je to nejdelší z tygřích jmen, jaká se dávají, ale mně se líbí...“

„Je hodně možných tygřích jmen?“

„Tolik, kolik je tygrů. Nemají být dva tygři stejného jména. To by se pletlo. Ale je možné, aby měl někdo jméno tygra, který už odešel do nenávratna.“

Pokaždé, když narazila na něco, co se týkalo jejich duchovního života a představ, mne to zajímalo. Taky teď jsem projevil zájem.

„Ten, kdo nosí jméno některého ze svých předků, mu nesmí udělat hanbu. Když zazní slavné jméno, všichni nepřátelé prchají ve zmatku. Kdyby je zhanobil, smáli by se a pohrdali by jím. To by ten starý tygr neodpustil...“

„Je někde ten starý? Dozví se o tom?“ vyzvídal jsem.

Ráa mi dlouho a trpělivě něco vysvětlovala, ale nic jsem nemohl pochopit. Tak řekla: „Zeptej se někoho ze starších.“

„Kolik je tygrů?“

„Nevím. Hodně.“

„Kolikrát deset prstů?“ (učil jsem ji počítat).

„Mockrát. Je jich asi dvakrát tolik co leopardů.“

To byl tedy velice jasný výpočet. Nebylo pochyb, že Ráa nemá potuchy, kolik je leopardů. V každém případě bylo tygrů dost, teď ještě přibyli ti tři naši.

„Proč je třeba čekat, až tygřata budou vidět?“

„Někdy se stane neštěstí. Teď ti to mohu říct a nepřivolám je. Bála jsem se, že péčí o Aflargea přivoláš smůlu. Ale nemohla jsem ti to přece říct.“

„Tomu nerozumím...“

„Někdy nejsou tygři z našeho rodu. To je pak zlé, velice moc zlé. Náčelníci je matce vezmou a musí je zabít.“

„Proč?“

„Nikdy z nich nebudou Armini. Toulali by se džunglí a zvyšovali počet nepřátelských šelem, co už žijí. Jsou nezodpovědné matky, které vychovají takové děti. Ty jsou prokletím národa, toulají se okolo, kradou, přiživují se a dál se rozmnožují. Říká se tomu nechtěné potomstvo. Někteří náčelníci si je...“ řekla nesrozumitelné slovo a já přemýšlel, co má na mysli.

Tehdy mi došla zajímavá věc: už dlouho jsem si všímal, že oči Arminů mají zvláštní moudrý výraz, jaký jsem nikdy neviděl u šelem ve světě. V očích mých tygrů planuly drobounké ohníčky, které jako by se zvětšovaly ve chvílích citového pohnutí. Rovněž tak se měnila barva těch blyštících světel. Věděl jsem už, že zlobu vyjadřují zelenou barvou jako obyčejné kočky; když v Ráině zraku zaplála zelená, ucítila kořist a půjde po ní. Oči Ghírry byly zarudlé, napřed jsem to přičítal horečce, ale stejně rudé byly i plamínky v očích ostatních tygrů i Ráy v té chvíli. Snad smutek, žal nad smrtí? Když jsem si s nimi povídal, objevovaly se jim v očích modré záblesky, zvlášť když se něčemu divili nebo nedůvěřovali. A ve chvílích štěstí, i právě teď, byly Ráiny oči téměř zlaté. Že by poznala na tygřatech až podle očí, jsou-li to šelmy jí rovné, nebo... obyčejné, jaké znám ze světa?

Někteří náčelníci si je co? Ochočují? Měl jsem matný dojem, že ve Wahirrově doprovodu byl tygr, který nemluvil a jen doprovázel jiného tygra. Díval se na mne očima, které mi připadaly naprosto stejné jako u nás doma. Že by byl divokým tygrem, ochočeným pro službu svým moudrým bratřím?

A ještě jedna drobnost: arminští tygři mají jinou kresbu tváře než divocí. Tamten měl taky jiný obličej, chyběla mu skvrna na kořeni čenichu a dva proužky dozadu k uším. Dokonce i leopard Santhiawantharr má takovou kresbu, i u vlků se objevuje. Když nad tím uvažuji, mohl bych rozeznat některé detaily i na těle, naše šelmy mají delší a obratnější prsty, mnohem účelnější pohyby, jsou celkově nějak lepší. Ano, je mezi nimi rozdíl.

„Ovládají Armini takové tygry?“ ptal jsem se.

„Ano, umíme s nimi mluvit. Ale málokterý divoký tygr poslouchá rád. Bojí se nás, protože je zabíjíme. Jsou nevědomí.“

„Umějí mluvit?“

„Ne. Jsou to nižší tvorové, žijí v temnotě. Jako kořist, kterou lovíme. Nejsou jako ty nebo já.“

„A jak je to možné?“

„Nevím. Kdysi byli jen Armini. Pak se něco zlého stalo. Začali se rodit oni, Zelenoocí. Arminů ubývalo. Náčelníci rozhodli zachránit národ. Uprchli jsme sem, ale stále se rodí Zelenoocí. Je to zlé. Ale já jsem ještě neměla takové kotě...“

Pohladil jsem trojici tygříků po sametové, jako plyšové srsti. Byli maličcí, spokojeně si brumlali a lezli po břiše na kůži, ze které jsem udělal podlahu. Ráa je olízala a přistrčila si je blíž ke strukům. „Moje děti jsou silné a zdravé! Budou z nich tygři! A nebudou nikdy poslouchat Vládce. Jen tehdy, kdyby se Vládcem stal můj Reggio. A on jím může být...“

„Vím. Je bílý. Kdo jsou bílí tygři?“

„Jsou z vládnoucího rodu. Stojí výš než my.“

„Kolik je bílých tygrů?“

„Málo. Jen několikrát obě tvoje ruce.“

Tedy několik desítek? Mně osobně by tento počet docela stačil, pro tygry to je asi málo.

„Může být Vládcem i zlatý tygr - nejen bílý?“

„Ano. Kterýkoliv tygr může být Vládcem.“

„Zajímavé. Tak proč je jím vždycky bílý?“

„Bílí tygři se zabývají takovými věcmi. Dělají...“ řekla nějaké slovo a já se domníval, že to může znamenat politiku. Nikdy jsem neměl rád politiky, otec i strýček James říkali, že každý politik patří pověsit na nejbližším stromě. O Wahirrovi a jeho druzích to platilo stoprocentně a měl jsem chuť jim tuhle službu prokázat.

„Proč je tomu tak?“

„Je to tak odedávna. Kdyby byl zlatý tygr lepší než bílý tygr, byl by samozřejmě Vládcem.“

„Lepší? Vládce je lepší než jiní?“

„Vládcem je ten nejlepší z tygrů.“

„Proč se proti němu tedy Ghírra a Tassia vzbouřili?“

„Asi si nemyslí, že je nejlepší. Někteří tygři si někdy myslí, že jsou lepší než Vládce.“

„Mohou mít pravdu?“

„Ovšem. Většinou ji mají.“

„Ale objektivně - kdo má pravdu?“

„Co je to objektivně?“

„Když nehledíš na to, komu co prospívá. Čistě pravdivě, kdo je lepší: Vládce nebo Ghírra, který se vzbouřil?“

„To záleží na tom, komu se co líbí. Pro každého je někdo jiný nejlepší. Na pravdě v politice nezáleží.“

Měla úžasné názory. Zhodnotila celou slavnou tygří politiku tak jasně a otevřeně, že by to Wahirra a jeho druhy jistě nepotěšilo. Ale měla naprostou pravdu.

„Co si myslíš ty sama?“

„Já si nemyslím nic. Já jsem tygřice. Tygřice nemají povinnost hovořit do politických věcí. To je věc bojovníků.“

A mluvila o tom, jako by politikou pohrdala.

„Jak je tomu u leopardů, Ráo?“

„Nevím. Až potkáš leoparda, zeptej se ho.“

„Mají taky oni svůj rod nadřazených?“

„Ne. Oni jsou všichni stejní. Jenom černí leopardi nikdy nikoho neposlouchají a s nikým nebojují. Kdysi vládli Skvrnitým, ale pak odstoupili a nechtějí už válčit a vládnout. Jsou příliš hrdí na to, aby se špinili politikou.“

Ach bože, předvést tak tuhle tygřici lidským politikům! Ta by je vmžiku smetla z trůnů a tribun na hromadu odpadků!

Chtěl jsem se ptát ještě na moc věcí, ale Ráa potřásla hlavou: „Mnoho se ptáš a málo chápeš. Jsem unavená. Až zítra.“

Byla to nejspíš pravda. Sebral jsem luk a šípy a šel na lov. Na okraji džungle jsem se setkal s mladým vlkem Kriwem, který tam na mne čekal. V poslední době jsme uzavřeli loveckou dohodu v tom smyslu, že oni mi budou nadhánět zvěř a já ji zastřelím šípem, o maso se potom rozdělíme. Kriwo mi vysvětloval, že se v kraji objevilo stádo nějakých zvířat, ale já jeho divnému přízvuku moc nerozuměl, tak mne vedl. Jako pravý vlk letěl jako vystřelený a já se za ním jen těžko prodíral. Už dávno jsem zahodil boty a chodil ve vlastnoručně ušitých mokasínech z kůže, taky oblečení nebylo na takové výši, abych je používal. Každou chvíli jsem se o něco poškrábal a postupně jsem si toho přestal všímat.

Když jsem se skrčil vedle vlka za keřem a vyhlédl, spatřil jsem na pasece stádo buvolů s dlouhými rohy, ale jinak připomínajících naše domácí krávy. Ve stádu bylo pár telat, ale taky býci s rohy ještě delšími než normální krávy. Vlk vedle mne radostně pokníkával a šeptal mi, že z buvola je hodně masa, ale mne napadla jiná skvělá myšlenka: „Nebudeme dnes lovit buvoly! Chci některou krávu chytit živou. Kvůli mléku!“

Nechápal. No samozřejmě.

„Živou krávu? To není možné!“

„Ale je! Doma, kde jsem žil, jsme měli tři krávy. Každý den jsem je dojil, bral od nich mléko a pil jsem je...“

„A proč jste je nezabili?“

„Proč zabíjet krávu, která dává dobré mléko?“

Dlouho to nechápal. Nedivil jsem se mu, přemýšlel jsem, co by řekla Ráa, kdybych jí zčista jasna přivedl krávu.

„Až ji chytnu, přijďte, dám vám napít mlíka!“

Kriwo konečně usoudil, že asi vím, co povídám.

„Dobře. Pomůžeme ti.“

Doběhl jsem si do stanu. Dávno jsem opustil používání provazů z travin a nahradil řemeny z kůže zabitých zvířat. Když jsem vyráběl řemeny, neodpustil jsem si vyrobit taky laso a už nějaký čas s ním cvičil. Házet jsem moc neuměl, ale vzpomněl jsem si na vyprávění o mongolských pastevcích, kteří nasazují smyčku na dlouhé kopí a takto ji nahazují na hrdla chytaných zvířat. Já mohl použít ještě lepší věc, dlouhý bambusový prut, který byl velice lehký a bylo jich všude plno.

Ráa se divila. Řekl jsem jí: „Přivedu krávu, která dá tvým koťatům mléko, když ty ho nebudeš mít dost!“

A odešel jsem, zatímco žasla.

Kriwo sehnal pár mladších vlků, kteří mě obdivovali a přáli si se mnou spolupracovat při lovu. Vysvětlil jsem jim svůj taktický plán; naštěstí byli kolektivní šelmy navyklé pracovat v dohodě s přáteli a nedělali takové problémy jako individualisté tygři. Kriwo mne doprovodil k vysokému stromu, do jehož koruny jsem se uvelebil s lasem, potom odběhl s vlky ke stádu.

Stádo se tou dobou popásalo někde dál od řeky. Slyšel jsem poňafávání vlků, kteří je obkličovali, potom hrozivé vytí, jak zaútočili na stádo. Nebyl jsem si zcela jist, zda se jim podaří buvoly vytrhnout z klidu. Taky se mi zdálo, že s nimi mají dost práce. Ale pak se podle zvuku stádo přece jen dalo do pohybu a vlci je hnali směrem ke mně.

Připravil jsem se, bylo třeba jednat rychle. Pod mým stromem muselo proběhnout celé stádo a já chtěl chytit nějakou mladší krávu s telátkem, která má dost mléka. Čekal jsem. Napřed se objevilo pár dlouhorohých býků, potom stádo krav. Vyhlédl jsem si jednu a co nejrychleji jí navlékl smyčku na hrdlo. V běhu si ji sama utáhla, zarazila a zmítala se na lase. Ostatní až na jednoho býka si vůbec nepovšimli, co se stalo. Ten býk se zarazil rovněž, pofrkával, očichával krávu a tlumeně bučel. Pochopil jsem, že bude lépe, nebude-li býk překážet, vzal jsem ručnici a zastřelil ho jedinou ranou. Telátko rovněž zůstalo u matky, ale to jsem hodlal zatím ponechat naživu.

To už tu byli vlci. Kriwo zářil, ale jeden z vlků kulhal na obě zadní tlapky a další byl rovněž poraněn.

„Tři nás býci potrhali, než se nám podařilo je rozehnat! Ale jinak to byla skvělá hra!“

„To vidím! Kde jsou ti tři? Musím je ošetřit!“

„Jeden je zabitý, ale ti dva se z toho dostanou. Už je ošetřují naše vlčice. Jej, to je velký býk! Z toho by bylo...“

„Ten je pro vás, za tu pomoc.“

„No výborně! Jen víc takových príma her!“

Kráva sebou zmítala na lase. Bála se strašlivě, když okolo jí poskakovali a poštěkávali vlci. Vzal jsem ji a odváděl, vzpírala se a pohnula se teprve, když jsem na ni vzal lískovku. Tele bylo poslušnější, cupitalo za námi.

Konec konců, byla to hezká kráva. Na hospodářské výstavě by asi cenu nedostala, nějaký intelektuální estét mohl mít výhrady proti jejímu černému hrbu a dlouhým zakrouceným rohům, ale lepší něco než nic. Kdepak bychom tady sehnali černobílé holandské stračeny, jaké jsme měli doma? Indové chovají ve svých chlévech přesně tato zvířata a vyhovuje jim to.

Tak jsem tu krávu odvedl Ráe. Tygřice se strašně divila, že se divoká kráva dá přivést až k ní, ač nerada. Uvázal jsem krávu ke stromu a počal vyrábět ohradu. Ráa mi nepomohla, ani Kriwo, který přišel po nějakém čase přihlížet. Musel jsem všechno dělat sám a pot ze mne jenom lil. Ale když den skončil, byla kráva s teletem uzavřena v ohradě z bambusových stvolů, propletených ostnatými větvemi, aby neutekla, a já dával Ráe a Kriwovi ochutnat z půlky kokosového ořechu čerstvě nadojené mléko. Ještě že mě matka naučila dojit krávy! Tygřici i vlkovi chutnalo a tygřata mi olizovala prsty, namočené v mléce. Vysvětlil jsem, že budou mít kravské mléko stejně ráda jako mateřské a budou se jím napájet do dospělého věku. Když Ráa viděla, že já sám taky mléko piju, uvěřila tomu.

Potom jsem seděl u ohně a přemýšlel. Poprvé mi napadlo, že by nebylo marné mít v této požehnané zemi statek daleko od lidí, malé stádečko krav, pole s kukuřicí, pšenicí a rýží, pár koní... Vypravit se do Evropy a najít si šikovnou mladou ženu... (abych nelhal, vzpomněl jsem si na Dianu v té souvislosti, ale... kde je asi teď Diana?) Po letech bych byl zámožný farmář, tygři by mi hlídali stáda a já bych si spokojeně žil. Bylo by to krásné! Příliš krásné... jenže zatím je válka, tygři bojují s leopardy a žádný z nich nebude mít pochopení pro nějakého Charlie Rithera, který za svůj život nepotkal člověka, který by pro něj pochopení mít chtěl. Asi se mi nepodaří tady zakotvit, jednou přijde Mazlivý Hlas, řekne mi: pojď na loď! a vyhodí mne rozedraného a zbídačelého někam na ceylonské či indické pobřeží. Tam se budu doprošovat, aby mě vzali za plavčíka na loď a už nikdy neuvidím své přátele v této šťastné, Bohem i lidmi zapomenuté zemi...

A přemýšlel jsem, co se stalo s přáteli. Už jsou jistě daleko odtud. Diana se vrátí domů, schová se u přátel, dorostou jí vlasy a nebude už nosit chlapecké námořnické hadry promaštěné olejem, ale bílé šaty z hedvábí nebo atlasu, vysoké střevíčky a svítivé šperky, bude tančit s mladými muži, kteří se jí budou dvorně smát a ostentativně věřit jejím výmyslům, až jim bude povídat o kadetovi Charliem, který ji zmlátil a nutil lozit po stožárech, že se málem zabila. Bude dáma a já... já jsem zpustlý vagabund uprostřed tygrů a leopardů. Hesson se taky vrátí domů, půjde si stěžovat k Saundersovi a k hříchům kapitána Millarda přičte i moji zbytečnou smrt. Obviní ho, že za to může kapitán, který mne neměl pustit na průzkum. Harry se zase bude válet v přístěnku a spát celý den, Johanes bez dozoru zpustne a bude zas tím syčákem, na kterýho celý život brali jen lodní lano, vyroste z něj lump a darebák. Námořníci si oddechnou, že kadeta Charlieho i s jeho karabáčem vzal čert a budou se dál flákat. Toby bude klít a kapitán... ten bude oplakávat svou loď, která pod velením starého Saunderse tak zpustla. Moji kamarádi se naposled sejdou v hospodě, Tlustý Bertin si dá na ten smutek černé pivo a bude do něj ronit hořké slzy...

Usnul jsem přímo u ohně.

Tak plynuly dny. Ráa po kratším váhání uznala, že kráva je zvíře užitečné a mléko jí zachutnalo stejně jako tygřatům. Tele jsme zabili, aby neubíralo mléko, ale stejně jsem s vlky chytil další čtyři krávy. Jednu s teletem, zbylé ve vysokém stupni březosti. Telata jsme už nezabili, ale odchovali. Od pěti krav mléko bohatě stačilo. Vyrobil jsem jim obojky, do nichž jsem vrazil chochol z barevných papouščích pírek, aby si je nikdo na pastvě nespletl s lovnou zvěří, a chodil je pást. Zakrátko si zvykly na zajetí a přestaly se bát šelem, pochopily, že jim neublíží. Ani mne se nebály, tak jsem je mohl bez nesnází dojit. Jednou mi napadlo, že když tygři dokážou ovládat méně inteligentní příbuzné, třeba to umějí i s jinými. Rychlé zkrotnutí krav tomu nasvědčovalo.

Začal jsem se zabývat myšlenkou na chycení koně, ale bylo to mnohem těžší, už proto, že koně v našem okolí nežili. Nakreslil jsem vlkům do písku, jak kůň vypadá, a nařídil, aby se poohlédli a dali mi vědět, kdyby se podobné zvíře objevilo v blízkosti. Pochopili a tvrdili mi, že taková zvířata žijí dál na severu, tam kam odešel Ghírra a jeho tygři.

Tygřata rostla jako z vody. Pomalu začínala žvatlat a bylo pro mne neobyčejným zážitkem pozorovat, jak se učí mluvit řečí, již zkouším zvládnout i já. Ráa je trpělivě učila a já se přiučoval s nimi. Už jsem se uměl obstojně hádat o politice tygřího národa, teď jsem se učil hovořit o vznešenějších tématech. Ráa vyprávěla sáhodlouhé zamotané pohádky s mnoha jednajícími postavami a spletitými vztahy mezi nimi, tygřata to ukládala do paměti a zřejmě se v tom dokázala vyznat rychleji než já. A chápala taky všechno, co jsem jim říkal.

Pomalu jim rostly taky zoubky a drápy a když se mezi sebou poprala, bylo těžší jejich hry soudcovat. Malý Aflargeo mi zaťal drápky do paže, škubl a já měl rázem na ruce pět hlubokých šrámů. Divil se tomu, když ťal stejně bratra Reggia, ten se tomu jenom zasmál a sekl ho zpátky.

Ale stejně jsem měl Aflargea nejraději. Ráa milovala bílého Reggia, v němž viděla budoucnost svého rodu; mazlila se s Dianou, která jako tygřička byla velmi přítulná. Ačkoliv se vší mocí snažila Aflargea nešidit, přece jen byl na řadě vždy poslední, i já jsem si toho všiml. Postup krmení a olizování byl vždycky tentýž: Reggio, Diana, Aflargeo, nikdy opačně. Aflargeo si z toho ovšem nic nedělal, byl to veselý a kurážný tygřík a pro pomazlení si chodil ke mně. Přilnul ke mně velice, až jsem se tomu divil. A i já si oblíbil tu veselou, čipernou malou šelmičku...

Vpád divokých opic

Neměl jsem žádnou možnost měřit čas a po pravdě řečeno, ani moc zájmu se o to starat. Snad jen podle úplňků nebo toho, jak se mi prodlužovaly vousy. Nesporným měřítkem byla údobí dešťů. První jsem prožil v době, kdy jsem se zotavoval ze zranění v jeskyni, druhé během doby, kdy Ráa nosila mláďata. Teď uběhlo třetí, což znamenalo, že jsem tady už víc než rok. Nijak mi to nekazilo náladu, i když bych se byl rád podíval domů.

Toho dne jsme byli na lovu. Ráa vysvětlovala tygřatům zásady stopování a já se poohlížel po okolí, kde by se dalo co ulovit, když jsem náhle narazil na velké stádo jelenů a laní, které se tryskem hnalo k jihu, k řece. Téměř si mne nevšímali a mohl jsem tedy zabít jednu laň a přinést ji tygrům. Stádo přeplavalo řeku a zmizelo na tygřím území v džungli.

Neřekl jsem o tom Ráe nic a to byla zřejmě chyba, ale na to jsem přišel až mnohem později. Vrátili jsme se do tábora, srnu rozsekali a najedli se, tygři hned, já až po opečení masa. Potom se tygříci vykoupali v řece (zlákali i mne) a šli spát, neboť si po dobrém obědě rádi zdřímli ve stínu. Já zůstal u řeky a celé odpoledne piloval a brousil svoje těžké tvrdé šípy. Konečně se Aflargeo probudil a vyzvídal, jak se vlastně střílí z luku. Dokázal drápy udržet luk, tak jsem mu to ukazoval a tygr zkoušel střílet sám. Ačkoliv byl ještě malý, měl v tlapkách značnou sílu.

S večerem se do tábora jako bouře vřítil Kriwo a hnal se rovnou ke mně. „Charry, rychle utečte! Blíží se Mussuri!“

„A mám se zbláznit? Co je to Mussuri?“

„Zvířata. Veliká, divoká zvířata.“

„To je toho! Jaká? Jak vypadají?“

„Jako ty!“ řekl upřímně, „Jsou hrozně ošklivá, černá a veliká.“

„Tak to ti moc děkuju! Ale vážně, co je to zač?“

„Já je znám,“ řekla Ráa, „Ty jim říkáš opice, ale tohle jsou veliké opice, moc veliké a celé černé.“

„A proč bychom měli utíkat před nějakými opicemi? Já se nějakých místních orangutanů nebojím!“

„Je jich mnoho, táhnou krajem a všechno zabíjejí,“ vysvětloval Kriwo, „Já je ještě neviděl, ale Karran a jiní. Když tudy táhli před lety, zabili všechny vlčice i vlčata. Vlci byli na lovu a Mussuri obklíčili doupata. Zabíjejí Arminy, tygry, leopardy, vlky, psy, medvědy... jsou šílení.“

„Jsou to rozumné šelmy?“

Kriwo poněkud zrozpačitěl. „Myslím, že jsou Zelenoocí. Ale jejich náčelníci jsou... Armini, kteří ztratili rozum. Mussuri se často stává, že ztratí rozum. Takového si pak zvolí za náčelníka a on je vede. Všechno zabijí a snědí, co se dá. Až zničí celý kraj, odtáhnou jinam.“

„Proč s nimi někdo nezatočí, jak si zasluhují?“

„Mussuri je mnoho a jsou silní. Tygři proti nim postaví obranu, až se dostanou blízko k jejich sídlům. Ale Mussuri málokdy jdou tak daleko. Časem je šílenství přejde.“

„Co budou dělat vlci?“

„Přejdeme rychle na tygří území, za řeku. Pak budeme utíkat. Mussuri postupují pomalu, snad nás nedohoní. Máme malá vlčata. Karran dal příkaz, že musí být zachráněna, děj se co děj. Radím vám, přejděte taky za řeku!“

„Jenže to je tygří území, kam nám Wahirr zakázal přístup. Nesmíme tam, já ani Ráa.“

„To je šílenství! Teď se přece ani Wahirr nebude hádat o nějaké svoje hloupé příkazy!“

„Ať se děje co chce, já zůstanu tady. Mám dvě dobré ručnice, revolver a když na to přijde, taky luk a šípy. Nebudu se bát nějakých zatracených opic! Ráo, ty doprovodíš tygřata do bezpečí. A pozdravuj pana Wahirra!“

„Já zůstanu s tebou!“ ozval se Aflargeo, „Budu střílet z luku!“

„Nebudu se doprošovat o žádnou milost,“ pronesla Ráa vážně, „Já věřím, že dokážeme útok odrazit. Každý se bojí pušky, i Mussuri.“

„Rozhodnuto,“ řekl Reggio hlubokým drsným hlasem, aby dal najevo, že je příští tygří král, „Zaženeme ty opice!“

„Tak to ne,“ bránil jsem se, „Vy mi tady k ničemu nebudete! Radši utečte s vlky, já to vyřídím i bez vás!“

„Ale já už umím nabíjet tvoje pušky!“ chlubila se Diana, „Budu podávat náboje! Umím bojovat...“

„Moje mláďata zůstanou!“ řekla Ráa hrdě.

„Blázni!“ Kriwo se otočil a upaloval, jen za ním vlála oháňka.

„Šašek,“ konstatoval jsem, „Ani nám neřekl, kde vlastně ty opičky jsou. Teď abysme je hledali...“

„Jsou všude kolem, v džungli,“ řekla Ráa, „Čekají, až vyjde měsíc. Vždy útočí, když je úplněk.“

„A dobře činí. Musím vidět na střílení.“

Tygřička Diana zatím zápolila s uzávěrem pušky. Opravdu jsem ji učil nabíjet a teď se to hodilo. Přesto jsem zkontroloval pušky i revolver sám. Potom jsem si připravil ostatní zbraně.

„Kdyby se stalo, že by těch opic bylo moc, musíte na řeku, k voru. Ráa s ním umí zacházet, pustíte ho na vodu. Já je zadržím a potom přeplavu, umím dobře plavat. Vy zatím utečete...“

Nikdo neodpověděl. Tygři nemají ve zvyku zbytečně diskutovat.

Jak jsem konal přípravy, začalo mi pomalu něco docházet. Každý, kdo mne kdy zkusil vychovávat, mi vyčítal, že mám možná dobrou hlavu, ale všechno mi dojde tak hodinu po tom, co to bylo potřeba. Teď tedy taky.

Veliké černé opice? Gorily - tady, v Indickém oceánu? Nesmysl! Gorily žijí v Africe, jsou mírumilovní býložravci a před šelmami prchají v děsu. Rozhodně před nimi vše živé neutíká. Nevěřil bych vůbec, že zde něco takového žije, kdyby okolo mne nebyly šelmy nadané rozumem možná bystřejším než je můj. Kdo jsou ti, kteří nás ohrožují? Wahirr mne oslovil opice, velmi pohrdavě, ale zřejmě se jí podobám. Měl na mysli tyhle tvory?

Jsem ve světě, který se nepodobá lidskému. Přistál jsem na ostrově, který není na mapách a lidé o něm nic nevědí. Proč? Ráno před objevením ostrova se zbláznil kompas, bouře nás zanesla na neznámé místo, nedokázali jsme určit polohu. Cokoliv se od té doby přihodilo, bylo něčím zvláštní. Je tohle normální svět, nebo jsem se řízením osudu dostal... někam jinam?

Ale ne, to je nesmysl. Je tady někdo, kdo byl v mém světě, aspoň o něm slyšel. Mazlivý Hlas, který hovoří anglicky a ví toho o lidech dost, aby je neměl moc rád. Nejsou to kouzla ani šílený sen, jsem na skutečné pevnině a mám šanci se z ní dostat. Jenom, jestli zvítězím v tomhle boji...

„Doufejme, že to aspoň Wahirr ocení...“ povzdechl jsem si.

Stmívalo se, nad východním obzorem se objevil měsíc, veliký a kulatý jako mámin posvícenský koláč. Oni útočí za úplňku... Pro opice měsíc moc neznamená, snad vlci na něj někdy vyjí. To ale předpokládá určitý rozum. Jaký rozum mají Mussuri?

„Jdou.“ řekla Ráa, „Slyším je...“

„Neboj se, Charry,“ Aflargeo mi prolezl pod nohy a otíral se o mne, „Já jsem tady s tebou!“

Od džungle k nám zněl praskot lámaných větví a neurčitý lomoz, jako by se prodíral slon. Potom, současně s měsíčním svitem, vyškobrtalo na okraj džungle několik vysokých postav, porostlých černou srstí. Tlumeně mručeli a blížili se k našemu stanu. Počítal jsem je, ale když jsem napočetl patnáct, radši jsem přestal. Kráčeli po dvou nohách, ale kolébali se při chůzi a jejich dlouhé ruce se vznášely těsně nad zemí, jako by se o ni v příštím okamžiku chtěli opřít. Někteří drželi v rukou klacky nebo veliké kameny. Ach...

Sevřel jsem v rukou pušku. Byla to opakovačka na šestnáct ran, nejmodernější konstrukce. Jenže těch tvorů je víc než šestnáct. Mám taky druhou pušku. A oni třeba dostanou strach.

Když zazněla první rána, zarazili se na místě jako přimrazeni a pak jeden se zařváním klesl. V jeho hlase neznělo nic lidského, nebyl to ani tak lidský hlas, jakým se ve chvíli smrti ozval leopard tam na pobřeží. Škubal jsem uzávěrem a střílel bez váhání, a ti černí tvorové padali k zemi. Když jich padlo šest či sedm, obrátili se a s řevem prchali zpátky do lesa.

„Tak,“ řekl jsem a odložil pušku, „To bysme měli.“

„Ne, ne,“ řekla Ráa, „Přijdou znovu. Tohle byl jen předvoj. Byli odraženi a polekali se střelby. Poradí se a přijdou znovu. Jsou neporazitelní, Charry. Dají se zahnat, ale ne porazit.“

Nabíjel jsem ručnici a při tom vyhlížel na prostranství. Nebylo široké, tak deset patnáct metrů od džungle k řece. Asi ve dvou třetinách stál náš stan. Nevěřil jsem moc, že se opičáci ještě vrátí, spíš mě zajímalo, co je to za tvory.

„Jak vypadají zblízka?“ ptal jsem se Ráy.

„Ještě je uvidíš.“

„Půjdu se podívat. Jeden leží blízko...“

„Nechoď tam. Je to nebezpečné...“

„Vezmu si revolver.“ řekl jsem a šel.

V trávě leželo tělo mrtvé opice. Byl to tvor možná ještě o něco vyšší než já, a to nejsem žádný trpaslík. Musel mít přes dva metry. Celý byl porostlý černou srstí. Dostal to do hrudi, hlava tedy zůstala neporušena. Prohlížel jsem si obličej se silnými nadočnicovými oblouky, malou lebku s mohutnou tlamou a vyceněnými špičáky. Nevyhlížela moc lidsky ta opice - aspoň že tak. Na mrtvém zvířeti se nepozná, zda mělo rozum nebo ne. Oči tohoto tvora byly mrtvé a vyhaslé. Nevěděl jsem, co byl předtím - zvíře nebo člověk jako já? Mráz mi přebíhal po zádech.

A ve chvíli nejhorších úvah mne náhle obemkly silné černé paže; ohromná opice mne pevně popadla do sevření. Snad mě chtěl chytit živého, ale já měl v zápase s takovými tvory četné zkušenosti. Byl jsem předkloněn, sklonil jsem se tedy ještě víc a přehodil opičáka přes hlavu před sebe. Jeho zuby cvakly naprázdno těsně u ucha, pár centimetrů dál a ucho bylo pryč. Udeřil jsem ho pěstí do čenichu, ale bylo to málo, dal jsem mu tedy sevřenými pěstmi ještě pár do krku a hlavy. Sice ustoupil, jenomže vedle se ukázal další podobný. Teď už to začínalo být ostré. Strýčku Jamesi, jak že to bojují na Východě? Vyskočil jsem do výšky a kopl ze vší síly proti jeho hrudi. Žebra zapraštěla, opice zařvala bolestí a padla na všechny čtyři. Hranou dlaně jsem ho zasáhl do zátylku. Znova to zapraštělo, zlomil jsem mu vaz.

Jenže ten druhý mne ovinul dlouhýma silnýma rukama, sotva jsem ho stihl chytit pod krkem, aby nekousl. Jeho hlava byla jen pár coulů od mé hlavy, zeleně svítící oči na mne zíraly zlým ohněm. V těch očích nebylo nic lidského, nic ze světýlek tygrů a leopardů. Byl divoké zvíře a nic jiného. Proto jsem vytáhl nůž a vrazil až po rukojeť bestii do prsou. Opičák zachroptěl a padl, já rychle vytrhl nůž a prchal k tygrům. Další opice mne nepronásledovaly, zřejmě na mne šly jen ty dvě.

„Bála jsem se o tebe, Charry!“ řekla Ráa.

„Bylo proč.“ vzdychl jsem.

V té chvíli otřásl džunglí hromový řev a vzápětí se vyřítily první opice. Tentokrát jsem střílel hned, jak se první černý stín objevil na světle, a tak dlouho, dokud byly v ručnici náboje. Potom jsem vzal druhou pušku. Aflargeo opravdu párkrát vystřelil z luku a zřejmě zasáhl. Opic bylo tolik, že přes naše zásahy byly první u nás v pár okamžicích. Ráa se na ně vrhla s řevem, první zabila tlapou a další prokousla krk dřív, než stihla zaútočit. Reggio taky skočil na jednu opici a zahryzl se jí zoubky odspodu do hrdla. Aflargeo kousl opici do lýtka a když se k němu sklonila, sekal ji packami. Byli malí, ale byli šelmy. Zatím jsem střílel z revolveru z bezprostřední blízkosti rovnou do otevřených tlam. Jeden opičák mne sevřel pažemi, ale spatřil jsem, jak se mu do boku zaryla harpuna, kterou jsem používal na lov ryb, a tu harpunu svírala v tlapičkách Diana. Opičák mě pustil a já mu zasekl do krku mačetu.

To už jsem bojoval jenom nožem v levé a mačetou v pravé ruce. Opic bylo čím dál víc a rvaly se jako ďáblové. Když jsem si už myslel, že podlehnu a že mne s konečnou platností vezme čert, k nemalé radosti všech známých, zaslechl jsem na břehu křik. Vzápětí jsem viděl, jak se odtamtud žene celá smečka vlků. Rozběhli se proti opicím a s hlučným vytím se na ně vrhali. Opice konečně zakolísaly a daly se na ústup do džungle. V jedné pušce ještě zbylo pár nábojů, střílel jsem jim tedy do zad, dokud nezmizely z dohledu.

„Tak to bysme měli.“ řekl jsem, ale už ne tak vesele jako ponejprv. Taky nebylo důvodu.

Ráa krvácela z několika ran, Reggio se potácel, Aflargeo měl prokousnutou tlapku. Diana byla jakž takž v pořádku, protože si v poslední fázi boje vlezla pod zřícenou kůži stanu a setrvala tam tiše a bez hnutí, takže nebyla objevena. Já sám nevypadal dobře, z rozbitého obočí mi tekla krev, ruce jsem měl podrápané a pokousané a rameno otlučené od střílení. Jinak by to zatím šlo. Jsou horší věci na světě.

Velitelem vlků byl Karran a bylo jich asi deset. Vrátili se k nám, poňafávali a olizovali si rány, jichž bylo požehnaně. Ale byli plní elánu a Karran se vytahoval: „To jsme jim to dali! Ti se zastaví až za lesem...“

„Bohužel,“ řekla Ráa, „Už se zastavili a plánují další útok. Nemyslete si, dokud jich zůstane aspoň dvacet, budou útočit zas a zas, dokud nás všechny nepobijí...“

Rozhlédl jsem se kolem. Leželo tu hodně mrtvol. Odhadoval jsem, že jsme jich už pobili tak padesát, možná víc. Raněné opice nebylo vidět, vlci zřejmě všechny zakousli.

„Myslím, že jsme jim dali pořádnou lekci!“ usoudil jsem.

„Ale ani to jim nebude stačit. Přijdou znovu!“

„Teď už je nás na ně víc.“ pohladil jsem Karrana.

„Rozhodli jsme se, že vám pomůžeme,“ řekl vlk hrdě, „Nechal jsem vlčata pod ochranou vlčic a my jsme přišli. Taky jsem poslal Kriwa do Aurrgharru říct jim, co se děje. A že vy jste se rozhodli opice zadržet. Do zítřka tam bude.“

„To znamená, že se musíme udržet do rána.“ řekla Ráa, „Po východu slunce už opice nikdy neútočí, až zas večer. Do té doby by tady mohli být nějací tygři...“

„Pochybuju, že se tvoji bratři budou tak hnát, aby nám šli na pomoc! Oni tak na leopardy, s těmi je to lehčí...“

„Boj s opicemi je těžší než s leopardem?“ ptal jsem se.

„Leopardi jsou válečníci jako my. Bojují čestně, leopard proti tygrovi. Tihle jsou vrazi...“

Nabil jsem si zatím pušky i revolver. Náboje se kvapem tenčily. Taky jsem vytahal z mrtvých těl šípy, tygříci mi pomáhali.

„Ještě něco, Charry,“ řekla Ráa, „Opice se jako všichni Zelenoocí bojí ohně. Když zapálíš oheň, třeba to pomůže...“

„Dobře, až jako poslední možnost. Aflargeo, až řeknu, vykřešeš oheň a zapálíš tam to klestí...“

„Ano, Charry!“ řekl tygřík a převzal do opatrování křesadlo.

Potom jsme seděli a čekali. Byl naprostý klid, jen z lesa se občas ozývalo hněvivé brumlání a hučení. Viděl jsem tam jednu chvíli svítící oči opice, střelil jsem tím směrem a ozval se výkřik bolesti. Ale útok nenadešel, ačkoliv jsem to čekal.

„Myslím, že to opravdu vzdaly.“ řekl Karran.

„Jenom buďme na stráži,“ řekla Ráa, „Oni se nevzdávají.“

A tak jsme čekali dál. Vlci se stočili do klubíčka a zdálo se, že spí. Aflargeo měl hlavu položenou na mém koleni a tiše mručel. Hladil jsem ho a oči se mi klížily.

Najednou Karran zježil srst a vzápětí se pohnuly ostatní šelmy. Sevřel jsem pevněji pušku - a už se na nás hnala řvoucí černá banda. Uvítal jsem je střelbou, ale vzápětí se na nás sneslo krupobití kamenů. Jeden kámen mne zasáhl pod oko a nebýt toho, že jsem v tu chvíli trhl hlavou, byl by mi je vyrazil. Jeden z vlků kňučel, jak dostal ránu do čenichu.

„Zatracený potvory! Kupředu, vlci...“

První puška byla prázdná, zahodil jsem ji a střílel druhou. Ohromný opičák přiskočil ke mně, chytil hlaveň a zakousl se do ní, asi ji chtěl překousnout jako klacek. Jen jsem stiskl spoušť a bezhlavá opice padla k zemi. Střílel jsem zblízka přímo do jejich hlav, když mi došly náboje v pušce, přišla zas ke slovu mačeta. Ráa se rvala jako deset ďáblů, vlci s vytím rvali útočníkům břicha. Aflargeo visel jedné opici na hrdle a malými zoubky ji rdousil, opice byla oslepena od jeho drápů a tak se snažila ho odervat, ale nic neviděla.

Ruku s mačetou mi sevřela tlama ohyzdné opice a ostré tesáky mi ji rázem prokously. Zabil jsem opici nožem, dost včas, aby mi nepřekousla kost. Vzápětí jsem dostal odzadu ránu klackem přes hlavu. Mám tvrdou lebku, jak známo - otočil jsem se a spatřil opici, mávající kyjem. Ještě že se nedokázala pořádně trefit, to bych měl po starostech. Rozsekl jsem jí hlavu mačetou.

V té chvíli jsem zaslechl strašlivý řev od řeky. Napřed jsem myslel, že jsou to další Karranovi vlci, ale uviděl jsem černobíle pruhované tělo tygra, který letěl jako vlaštovka a vpadl mezi opice jako kulový blesk do seníku. Za ním se řítili další tygři, černozlatí válečníci se smrtonosnými tlapami, a klestili si cestu mezi černými opicemi.

„Sláva, je tady pomoc!“ křikl jsem na Ráu a zaútočil na nejbližší opici novou silou. Ráa byla uvězněna pod hromadou opic, ale zaslechl jsem její hlas: „Wirrto!“

„Kupředu, děti vnitřního světa!“ zahřměl hlas tygra, „Bijte je, zabte je! Smrt vrahům!“

Sám bílý tygr bojoval neuvěřitelně statečně, rozdával rány vpravo vlevo, přerážel vazy, prokousával hrdla a drásal nepřátele ostrými drápy. Na chvíli zmizel pod lavinou opičáků, ale potom se jeho kožich zase objevil, teď zrudlý krví.

„Kupředu, Armini, na ně!“ řval a jeho bojovníci odpovídali zuřivým tygřím řevem, jenž zněl jako válečný pokřik.

„Kupředu, vlci...“ zaslechl jsem ještě výkřik Karrana. Potom statečný vlčí náčelník zmizel pod opicemi a živý se už neobjevil.

Opice se přestaly starat o mne a o tygřata, kvapně jsem nabil revolver a vystřílel zásobník zblízka přímo do ohyzdných hlav. Jeden z tygrů si toho povšiml, když jsem zastřelil opici přímo nad ním, a velmi se divil.

Jenomže teď jsem dostal po hlavě kyjem a klesl k zemi. Cítil jsem, jak mi ruce sevřely hrdlo, kopl jsem a opičák zavřeštěl. Zasáhl mě kyjem podruhé, v očích mi zajiskřily hvězdičky a už jsem ztrácel vědomí. Vtom se přes opici převalil tygr, tlapou ji udeřil přes hlavu a vzápětí jí rozerval hrdlo.

Bitva končila, řev tygrů zněl vítězně a roztříštěné zbytky opičí tlupy prchaly kvapně do džungle. Tygři je nepronásledovali, opice totiž vyskočily na stromy a prchaly v korunách, kde by je mohli dohnat snad jen leopardi.

Zvedl jsem se a klopýtal k tygřímu náčelníkovi, jehož bílá kožešina jasně prosvítala. Ale ten hledal Ráu; a zakrátko našel. Tygřice byla řádně dotrhaná a zdálo se, že si dost dlouho poleží. Wirrta ji očichával, olizoval a choval se k ní neuvěřitelně něžně. Pak se obrátil k tygřatům, která se taky seběhla. Každému olízl tvář a přívětivě mručel. Ostatní tygři stáli mlčky kolem.

Přikulhali k nám vlci. Zbylo jich šest, čtyři padli na poli cti a slávy. Karran byl mrtev, téměř roztrhán na kusy vzteklými opicemi. Taky jeden tygr padl, dalšímu rozbili hlavu, ale očekávalo se, že se z toho vylíže.

Wirrta ponechal Ráu a tygřata pod dozorem jednoho starého tygra, který pořádně šilhal a zdálo se, že mu už někdo mnohokrát zle pochroumal hlavu. Ohlížel se po mně, potom přišel a oslovil mne bez pozdravu: „Jsi Charry, člověk, který doprovází Ráu!“

„Ano. A ty jsi Wirrta, který by ji měl doprovázet, ale zbaběle prchl do bezpečí Aurrgharru a ji nechal na pospas nebezpečí.“

Tygr Wirrta užasle odskočil. „Ani ten nejmazanější leopard nemá tak ostrý jazyk jako ty! Což jsem vám nepřišel pomoci?“

„Děkuji ti za to, bylo to v poslední chvíli. Nebýt tebe, byli bychom už mrtví...“ uznal jsem.

Zamručel, potom přistoupil a dal se pohladit. „Dej se ošetřit!“ řekl mi, „Potom si pohovoříme...“

Ošetření prováděl ten starý šilhavý tygr. Strašně se divil, když mne měl prohlížet, očichal a olízal mi rány napřed na těle, potom i na hlavě. Opičí klacek mi znovu rozrazil hlavu, nepříliš zdravou po Hessonově ráně mačetou. Krev mi lila z hlavy a neviděl jsem moc dobře ani na jedno oko. Jedno mi málem vyrazili kamenem, druhé klackem.

Po ošetření mě uložili do trosek stanu. Po pravdě, uložil jsem se sám, tygři mne jen pozorovali a hlídali. Tak jsem ležel až do svítání, kdy teprve začaly bolet nesčetné rány. Pravou ruku jsem měl prokousnutou, ale kost naštěstí opičák nestačil rozdrtit. Chtělo by to ovázat. Kdybych měl čím.

Aflargeo se ke mně přitulil, byl taky hodně potrhaný, ale nesl to statečně. Konečně, byl synem tygřího náčelníka.

Wirrta přišel až po rozednění. Ve slunečním světle jsem měl možnost zpozorovat široký zlatý náhrdelník s rudými kameny, který měl na krku jako obojek. Vykulil jsem oči, neměl jsem tušení, že umějí zpracovávat kov, nebo vůbec používat svoje tlapky k nějaké práci. Sice jsem měl dojem, že taky Wahirr měl něco na krku, ale nemohl jsem ho prohlížet detailně, nechtěl si to dát líbit. Wirrta byl zraněný, po kožešině mu tu a tam stékaly kapky krve. Usedl a chvíli mne pozoroval.

„V Aurrgharru se o tobě hodně mluvilo,“ řekl potom, „Wahirr je velmi rozezlen pro to, cos udělal s Ghírrou a Tassiou.“

„Copak ty nechceš mír, Wirrto?“

„Jednání o mír neztroskotává na naší neústupnosti, ale na nechuti leopardů jednat! Tygři již tisíciletí nabízeli mír, ale leopardi ještě nikdy nepřijali!“

„Ale Santhiawantharr přijal.“

„Za sebe, ale ne za všechny! To ani nemůže. Jeho příbuzný, nejvyšší náčelník leopardů, nechce uznat, že je podřízeným našeho Vládce a chce se obrátit proti nám. Máme zprávy i o osudu Santhiawantharra. Byl vyhnán od kmene a s několika svými spojenci odešel na sever, kde zmizel. Takoví jsou leopardi, Charry - abys to věděl a nepřičítal jim lepší úmysly!“

„Stejně tak odešli Ghírra a Tassia. A Ráa, které se dotkla Wahirrova nafoukanost, je rovněž vyhnána i se svými dětmi...“

„Já jsem otec těch dětí! Mé slovo platí stejně jako Wahirrovo! Nemusím poslouchat Wahirra, proto jsem s několika přáteli přišel, jakmile jsem se doslechl o opičím vpádu. Chtěl jsem Ráu odvést za řeku a tam se střetnout s opicemi, kdyby nás chtěly napadnout. Ale ty ses dal do boje dřív a rozdrtil je svými zbraněmi...“

„Byl bych mrtev, nebýt tebe...“

„Ano. Ale nebýt tvých zbraní, byl bych mrtev já a moji tygři. Kdyby se dvacet bojovníků střetlo s celou tlupou, zahynuli by všichni. I já...“

Neříkal jsem nic. Ani Wirrta nic neříkal - až po chvíli jsem řekl: „Co budeš dělat? Odvedeš Ráu?“

„To záleží na ní. Chci, aby šla se mnou do Aurrgharru. A chci, abys šel se mnou i ty!“

„Wahirr by mě zabil. Zakázal nám to!“

„Nestarej se o Wahirra. Zastavil jsi opice, to zavře Wahirrovi jeho drzá ústa. Až se uzdravíš, půjdeš s námi.“

„Promyslím si to. Nech mne spát! Jsem slabý...“

„Spi dobře!“ řekl a odešel.

Probudil jsem se až k večeru. Celé tělo mne strašlivě bolelo. Cítil jsem, jak mne roztřásá horečka. Levé oko jsem nemohl otevřít vůbec, pravé jenom na úzkou štěrbinku, že jsem sotva rozeznával denní dobu. Poraněná místa bolela k nesnesení a drsné olizování rašplovitými jazyky tygrů nebylo příliš účinné. Byl jsem naprosto a totálně zničený a myslel, že se nedožiju rána.

Viděl jsem vedle sebe tygra, který mne hlídal. Požádal jsem ho o vodu a on mi ji donesl v tlamě, jak to dělali svým raněným. Nevadilo mi to. Čím dál méně věcí mi v této zemi vadilo. Upadl jsem zase do mrákot, z nichž mne náhle vytrhl hlas:

„Charry! Člověče jménem Charry, slyšíš mne?“

Slyšel jsem a poznal ho okamžitě - byl to Mazlivý Hlas. Otevřel jsem oko a spatřil nad sebou jasně světélkující oči velké šelmy, ale viděl jsem jen tmavý obrys proti ještě tmavšímu nebi. Ale věděl jsem, že je to on, ten přízvuk si nebylo možno s ničím splést, kromě toho hovořil anglicky.

„Ano... vím, kdo jsi. Můžeš mluvit arminsky. Už jsem se trochu naučil vaši řeč...“

„To mne těší, bratříčku...“ protahoval a zdálo se, že se mi posmívá, „Jsi stále lepší a lepší! Jsme ti vděčni za to, že jsi dokázal zadržet opice. Naše srdce tě vřele milují...“

„Pověz... kdo vlastně jsi? Jsi tygr?“

„Ne.“

„Leopard taky nejsi. Kdo jsi?“

„Moje jméno je Griissirno. Jsem xoyaratl.“ To slovo pocházelo z nějaké jiné řeči, než byla arminština a nechápal jsem je. Pak přešel znenadání na angličtinu, kterou pokračoval:

„Řekli mi, že jsi dobrý a šlechetný. Rozhodli jsme, že tě dopravíme k lidem. Až se uzdravíš, vezmeme tě na svou loď a dovezeme na pobřeží Indie...“

Přivřel jsem oči. Mám šanci se odtud dostat! Ale co můj sen o farmě a o šťastném životě v téhle zemi?

„A co když... se mi tady zalíbilo? Co když ještě nechci odjet?“

Griissirno udiveně zapískal nosem. „Ty se nechceš vrátit domů, mezi lidi?“

„Až později. Nepotřebuji pomoc, dovedu si sám postavit loď a odplout na ní domů...“

Griissirno chvíli přemýšlel. „Věřím tomu. Jenže musím ti říct, co bude, když tady zůstaneš. Tygří nejvyšší rada rozhodla, že bys měl postavit hrad někde v blízkosti a bránit jejich zemi před opicemi. To je názor Vládce. Wahirr tě chce naopak dát zabít. Nevím, která varianta vyhraje...“

„A co když si postavím pevnost sám a nebudu poslouchat tygry?“

„V tom ti nikdo nebude bránit - když ji nepostavíš na území tygrů. Ale v tom případě ti nebude odpuštěno, že ses postavil náčelníku Wahirrovi...“

„Já se nikoho o odpuštění neprosím! A vůbec, co je tobě do toho? Říkáš, že nejsi tygr!“

„Nejsem. A není mi do toho nic. Jen ti to říkám, abys to věděl. Ještě platí moje nabídka: do čtrnácti dní od této chvíle bys byl u lidí. Potom - nevím, co se stane...“

Chvíli jsem přemýšlel. „Zůstanu tady. Vyřiď Vládci tygrů, budeš-li s ním mluvit, že tady zůstanu, dokud neskončím válku tygrů proti leopardům a nezajistím mír. Teprve potom odejdu.“

Griissirno se tlumeně zasmál. „Mír je nemožná, neuskutečnitelná věc. Je to směšná smyšlenka. Vždycky byla válka mezi tygry a leopardy, a vždycky bude. Jenom blázni a děti mohou věřit, že by mohl být mír. Já nevěřím.“

„Řekl jsem, že mír zajistím. Třeba jsem blázen. Ale dokud budu živ, nepřipustím válku.“

„Aha. Dokud budeš živ. No, dobře.“

Zdálo se mi, že chce odejít, tak jsem zaprosil: „Počkej ještě! Mám pro tebe spoustu otázek... můžeš mi odpovědět?“

„Lidé mají vždycky spoustu otázek. Na ty, které jsi měl minule, sis už odpověděl sám, ne? I tyhle časem pochopíš...“

„Kde jsem? Jaká země je Armin?“

„Země šelem. Ostrov, který patří nám.“

„Už vím, že je větší, než jsem myslel. Vím, že vy šelmy umíte stavět pevnosti a zpracovávat kovy. Teď jsi řekl, že máte i lodi. Jste jako lidé...“

„Nejsme lidé. Jsme, co jsme.“

„Proč tady nejsou žádní lidé?“

„Nechtěli jsme je tady. Vidíš sám, co škody natropí opice. Váš národ by způsobil ještě víc problémů.“

„Přišli sem někdy nějací... lidé?“

„Ano, slyšel jsem, že kdysi dávno. Jenže působili problémy. Proto museli zemřít.“

„I mne odsoudíte k smrti, když budu... působit problémy?“

„Jsi pod mojí ochranou. Pomohu ti dostat se odtud.“

„Ano... děkuji. Poslyš, když tak všechno víš, co se stalo s lodí, na které jsem připlul? Odplula od arminských břehů?“

„Nevím, ale zjistím to. A zase přijdu. Sbohem, bratříčku...“

„Buď zdráv... a přijď...“

Odešel a já znovu usnul vyčerpáním. Ani jsem nevěděl, je-li to sen či skutečnost.

Celý příští den a noc jsem prožil v horečce a nepamatuji se na nic, co se kolem dělo. Vím jenom, že někdo z tygrů zapálil oheň a já se tomu divil, neboť to téměř nikdy nedělali.

Následující ráno jsem byl slabý jako moucha a když jsem vstal, potácel jsem se. Mrtvé opice zmizely z prostranství, nevím kam. Snad je tygři zatáhli do řeky a nechali odnést vodou k moři. Na nejbližším stromě visela ve větvích vypjatá tygří kožešina, ještě trochu umazaná od krve. Pochopil jsem, že je to kožešina padlého tygra a divil se, že ji stáhli. Z leoparda, kterého jsem zabil, taky Ráa stáhla kožešinu - co je to za zvyklost?

Přistoupil jsem ke kožešině a pohladil ji. Potom jsem se zeptal tygra, který stál opodál: „Proč jste mu stáhli kožešinu?“

Podíval se na mne krajně udiveně. „Musí být přece uložena!“

„Kde? Proč?“

„Bude uložena v Aurrgharru ve * * *,“ tomu jsem nerozuměl, „je to nutné. Vždycky se to dělá u padlých...“

Napadlo mi, že tygři považují pruhovaný kožich za obzvlášť cennou část těla mrtvého a ukládají je na jeho památku. Copak asi dělají s ostatním? Na břehu řeky jsou pozůstatky hranice - na té bylo zřejmě tělo spáleno.

Objevil se tu i Wirrta, se svým krásným náhrdelníkem s rudými kameny. Pohladil jsem ho a při tom si sáhl i na náhrdelník; zdálo se mi, že je z nějakého velmi těžkého kovu. Kameny se blyštěly jako drahokamy, skoro bych byl ochoten věřit, že to jsou rubíny.

„Líbí se ti můj obojek? Jsou i lepší...“

„Z čeho to je?“

Samozřejmě jsem nerozuměl, co řekl. Ale usoudil jsem, že by to mohlo být zlato. Poprvé jsem viděl u tygrů opracovaný kov a velmi se tomu divil. To by znamenalo, že nejsou tak zaostalí, jak se mi předtím zdálo. A ty jejich pevnůstky...

„Přemýšlel jsem o tom, Charry,“ řekl mi Wirrta, „Opice jsou sice poraženy, ale neuplyne ani rok a budou tu zas. Nezapomenou, kde utrpěly porážku. Je zapotřebí postavit jim do cesty něco pevnějšího než naše tlapy. Je třeba opevnit tady břeh, aby nemohly přejít na tygří území.“

„To je moudré,“ souhlasil jsem, „Opevněte si je.“

„Uvažoval jsem o tom, jestli by sis uměl postavit na druhé straně řeky pevnůstku a žít v ní.“

„Když už, tak na této straně. Wirrto, copak ty nevíš o zákazu, který mi dal Wahirr?“

„Ach, Wahirr!“ usmál se přezíravě, „Jeho rozkazy nejsou tak důležité. Já myslím, že by to bylo užitečné...“

„Dobře, Wirrto. Prohlédnu pobřeží a najdu si někde nějaké místo, kde bych mohl postavit pevnost.“

Ještě pár dní jsem otálel, až jsem se trochu zotavil. Tygři žili v té době s námi, až na několik, které Wirrta odeslal s příkazem odevzdat v Aurrgharru kožešinu a zas se vrátit. Ale už se nevrátili a tygr se po nich nijak zvlášť nesháněl. Taky jsem se dozvěděl, že vlci provedli ve smečce volby a zvolili za náčelníka mladého Kriwa. Přišel se ukázat a choval se k nám velmi přívětivě. Dal jsem mu vypít pár vajec a tím si zajistil jeho náklonnost už dopředu. Dokonce mi nabídl, že uspořádá nový lov na krávy, neboť naši buvoli utekli při přepadu opic.

S Kriwem jsem prošel pobřeží řeky po proudu na severovýchod. Území vlků bylo rozsáhlé, ale jeho chlupatí majitelé je dokázali rychle sběhat. Kriwo mne přivedl až na sám okraj, kde začínal kus neobydlené pahorkatiny a pak území spřátelených vlčích kmenů. Tam se vlévala do Charraggu nějaká řeka a její ústí vytvářelo skalnatý ostroh, na který byl přístup pouze po jediné skalní cestičce, úzké a dost krkolomné. Řeka v těch místech byla hluboká a hnala se úzkým korytem se vzteklým hučením. Neméně dravá byla druhá říčka, která se do ní vlévala; obě se téměř nedaly překročit bez nebezpečí utopení. Však je taky nikdo rozumný přecházet nehodlal.

„Tam si postavím svoji pevnost.“ ukázal jsem na ostroh.

„Tam?“ podivil se vlk, „To ale není naše území!“

„A čí tedy?“

„Ničí. Kdo by tam co dělal?“

„Tak tam budu žít já.“

Ráa se tvářila udiveně, Wirrta zlostně. „Tam přece nemůžeš žít! Nikdo se tam nedostane se zdravou kůží!“

„Jen se neboj! Právě proto se tam usídlíme. Má to místo nějaké jméno, Kriwo?“

„Guyrlayow.“

„Dobře. Bude to můj hrad Guyrlayow. Ani u tygrů, ani u vlků, ani u jiných. Uvidíš, Wirrto!“

„Ale to ti nebudeme moci pomáhat!“

„Nevadí, není potřeba.“

„Tak dobře. Oznámím to tygří radě...“

Ještě téhož dne jsem sbalil tábor a vydali jsme se k brodu. Zvědaví vlci nás doprovázeli, Wirrta se rozloučil s Ráou a odešel se svými tygry domů.

Ráa se jenom divila, když jsem jí ukázal tu skálu. „A ty tam chceš žít, Charry? Tam se nedá bydlet, v takových pevnůstkách mohou žít jen leopardi!“

„Když to dokážou sheenové, mohu tam žít i já.“

V následujících třech dnech jsou skácel několik stromů a na vlastním hřbetě je vytahal na skálu. Tam jsem z nich srouboval jakýsi srub. Neměl jsem hřebíky, vše jsem připevňoval pouze a výhradně vázáním koženými řemeny. Přesto se mi podařilo sestavit jakous takous stavbu, ve které se s nepříliš velkými nároky na pohodlí dalo přebývat. Rozhodně stačila pro naše společenství čtyř tygrů a jednoho nenáročného člověka.

Jednoho dne nám přinesl do srubu kocour se skvrnitou kožešinou a stojatými štětičkami na uších, v němž jsem poznal rysa, svitek kůže, poškrábaný nějakou hnědou rostlinnou barvou. Ráa si tu kůži prohlédla a řekla: „To je pro tebe. Píše ti Griissirno.“

„Tohle je písmo? Vy umíte i psát?“

„Ano.“ řekla klidně a na požádání přečetla:

‑»Doslechl jsem se, že sis vybral pro stavbu pevnosti skálu Guyrlayow. Souhlasím. Je to dobré, pokračuj. Griissirno.«‑

Pánem na Guyrlayowu

Guyrlayowská skála je snad nejnevlídnější a nejnebezpečnější místo této části Arminu a postavit si na ní sídlo bylo zřejmé šílenství. Na druhé straně bylo to místo dobře chráněno proti všemu nebezpečí. Ráa se mnou zpočátku nesouhlasila a Wirrta protestoval jménem tygřích náčelníků, ale když jsem postavil na skále srub, trochu upravil cestu a usídlil se tam, byli naši sousedé vlci spokojeni a tygři, kteří se občas objevovali na druhém břehu, na mne pohlíželi s jistou úctou.

Asi po čtrnácti dnech od skončení stavby přišla vizita. Wirrta, další bílý tygr a spousta zlatých přeplavali řeku, vyškrábali se na skálu a prolezli celým srubem. Nebylo tam moc k vidění: čtyři stěny ze svázaných klád, bez oken, s prosekaným otvorem místo dveří. Velmi jednoduchá střecha z kůží natažených na rámech z bambusů, lůžka ze suché trávy a mechu a proužky sušeného masa, zavěšené na trámu pod stropem. Ty tygři dle vžitého zvyku snědli, jen se zaprášilo, pak se sesedli a začali kritizovat. Jeden postrádal okna, druhý se divil nad hrubou stavbou dveří, třetí měl námitky proti nepevné konstrukci a všichni dohromady se zlobili, že stavba není z kamene. Když už jsem je chtěl vyhodit, pravil bílý tygr hrdě:

„Co se toho týče, je to myslím lepší. Vládce tygrů nás totiž poslal, abychom zjistili, je-li lepší dát tuto stavbu zbořit nebo ji obsadit. Usoudil jsem, že bude jednodušší ji zbourat.“

„Usoudil jsem, že tě vyhodím, miláčku!“ oznámil jsem mu, „A to hned a zrovna! Už mazej, nebo ti přišlápnu oháňku!“

Bílý tygr na mne vyvalil oči. Na tohle asi nebyl zvyklý.

„Tak podívej,“ řekl jsem, „Tenhle dům jsem si postavil já sám, a budu v něm žít, jak se mi zachce. Je na mém území a já si nejsem vědom, že bych rušil něčí právo, když tu bydlím. Že se to tobě nelíbí, je tvoje věc - já tady ale budu žít dál. Tady není území tygrů a Vládce není můj pán. Ani otec ani matka, aby mi poroučel. Ať si svoje rozkazy strčí za klobouk!“

Tygr se tvářil udiveně. „Budu si tvoje řeči pamatovat! A taky je vyřídím Vládci!“

„To doufám. Taky mu vyřiď, že když mi chce něco říct, může se laskavě přikodrcat sám a neposílat všelijaké vyzvědače. Bude mi potěšením uvítat Jeho Excelenci tady! Řekni mu, že jeho příštího zástupce odtud vypráskám holí, bude-li mi radit nebo rozkazovat!“

Tygr jen tlumeně vrčel a tvářil se vyjeveně. „No, však on si to s tebou Vládce vyřídí!“ řekl pak a odstartoval i se svým čestným doprovodem. Wirrta zůstal a zdálo se, že nemá příliš snahu odejít od manželky a dětí.

„Ty zůstaneš s námi?“ ptal jsem se ho.

Wirrta chvíli mlčel a hleděl na Ráu a tygřata. „Vládce se na mne rozhněval za to, že jsem se svými tygry napadl opice bez rozkazu. Podle jeho nařízení jsem měl čekat, až překročí řeku. Nečekal jsem a Vládce se to dozvěděl.“

„Ale v té době už bychom byli všichni mrtví!“

„Ano, s tím Vládce počítal. Chtěl, abys byl mrtev a neměl nic proti tomu, aby zemřela Ráa. Mezi tygry se povídá, že válku s leopardy je možno skončit smírem. Ty jsi to řekl, Charry, a Vládce ti to neodpustí...“

„Vládce si přál naši smrt?“ rozzlobil jsem se.

„Vládce počítal, že svými zbraněmi zadržíš opice. Kdybys zemřel, rovněž by ho to potěšilo. Sám tě zabít nechce - ale uvítal by, kdyby tě zabil někdo jiný.“

Měl jsem zlost - řekl jsem trochu zbytečně ostře: „Takže z toho celého společenství si přeje mír jenom Griissirno...“

„Griissirno?“ tygr se hlučně zasmál, „Ten v první řadě nechce mír! Kdyby byl mír, nemohl by on a jeho tlupa popojíždět sem tam po Arminu, trousit dobré rady a rozeštvávat tygry a leopardy. Pak by se xoyaratlové museli starat o svá práva jako národ, ne jako jednotliví bojovníci; možná by museli i pracovat. Griissirno si přeje, aby se tygři a leopardi navzájem vyvraždili. Tak to je.“

„Ke mně byl vždycky přátelský a milý!“

„Ano, bývá takový. Je přátelský ke každému, a když se rozhněvá, je to šelma strašlivější než tygr i leopard. A při poslední návštěvě - je pravda, že tě chce odvézt z Arminu?“

„Ano. Považuji to za důkaz přátelství.“

„Považuj to za důkaz toho, že jsi schopen skončit válku mezi tygry a leopardy. Griissirno si tolik přeje, abys odešel, že je kvůli tomu ochoten tě vzít i na svoji loď.“

„Oni mají lodě?“

„Ano, staví si lodě ze dřeva a plují po nich po celé zeměkouli. Ale ty lodě jsou jejich nejpřísnější tajemství. Neukáží je ani nám. Lodi jsou základem jejich slávy a moci.“

Přemýšlel jsem. „Když si Griissirno přeje, abych byl pryč, proč mě nezabije? Nemohl jsem se bránit - ani bych se nedokázal bránit proti šelmě!“

„Zabít?“ podivil se Wirrta, „Zabít nesmí. Žádný Armin nesmí zabít druha, pokud se nestřetnou v řádném boji. Je-li protivník poražen, můžeš mu prokousnout hrdlo. Ale nesmíš ho zabít, je-li poraněn, nemocen nebo spí. Griissirno zná zákony.“

„Jsou to moudré zákony, Wirrto...“

Wirrta mlčel a pohlížel zamyšleně na moje ručnice, visící na příčném trámu. Visely tam teď stále, těch pár posledních nábojů jsem si schovával na nejhorší časy a lovil šípy.

„Máš zbraně, jaké nemá nikdo v Aurrgharru.“

„Ano, to mám.“ připustil jsem.

„Jenže tvé zbraně mlčí. Musí mlčet, když nemáš náboje do pušek. Vím to, Ráa to ví a možná to vědí i v Aurrgharru. To je zlé. Tygři by rádi získali tvoje zbraně. I já bych je rád měl.“

„Copak bys z nich dokázal střílet?“

Wirrta chvíli přemýšlel. „Ne. Jsou nešikovné pro moje tlapy. Ale... kdysi jsme měli takové zbraně. Dávno, za starých časů.“

Zachvěl jsem se. A pak jsem řekl: „Moje pušky jsou moje, Wirrto. Jenom moje. Žádného tygra, ať by je chtěl sebevíc. Nedám je Vládci a nedám je ani tobě...“

„Je třeba zajistit, aby je Vládce nedostal. Obávám se, že tě kvůli nim napadne. Zatím váhá, nemá důvod bojovat. Ale až mu nějaký důvod přijde na mysl...“

„A ty držíš s Vládcem?“

„Ne, rozešli jsme se. Vládce má jiné názory. Jdu teď svojí stopou. Jdu s Ráou a chci jít po tvém boku.“

Překvapilo mne to. Byl to už druhý odbojný tygr, tentokrát dokonce z nejvyšší rasy.

„Stane se často, že se tygří náčelník nepohodne s Vládcem?“

„Ano, dost často.“

„Co se pak vlastně stane? Vládce se nezlobí?“

„Každý má právo na svůj názor. Vládce řekne slovo, i každý bojovník může říct svoje slovo. Když se shodnou, je dobře. Když se neshodnou, musí bojovník přijmout rozhodnutí Vládce.“

„A když je nepřijme?“

„Ano, to může být. Pak může požádat o rozhodnutí ghívar, radu bojovníků a náčelníků. Když mu ani ta nedá za pravdu, může se podvolit nebo odejít od společenství.“

„Je mnoho takových, co s něčím nesouhlasí?“

„Ano, velmi mnoho.“

„A odcházejí nebo se podvolí?“

„Odcházejí. Odešel Ghírra a Tassia. Odešel jsem já. Možná se naši synové zase vrátí k Vládci. Možná i já sám e vrátím, až k tomu přijde čas. Třeba bude jiný Vládce, nebo jiné příkazy. Rozpory nejsou neměnné. Názory se mohou změnit.“

„A co ostatní tygři?“

„Ti zatím poslouchají Vládce.“

Viděl jsem, že vztahy mezi tygry jsou opravdu velice volné. Ale zarazilo mne, když asi po týdnu přijel do srubu mladý tygr a oznamoval Wirrtovi novinky z Aurrgharru.

„Vládce rozhodl, že se touto záležitostí bude zabývat, jakmile se vrátí z nájezdu na území leopardů. Většina bojovníků v čele s Wahirrem vyšla do boje. O Guyrlayowu se zatím nehovoří.“

„Děkuji. Zjistil jsi mi, oč jsem tě žádal?“

„Ano, ale... v celém Aurrgharru není nikdo, kdy by uměl stavět pevnosti. Všichni už dávno zemřeli. V archívech jsou záznamy, ale do archívu není přístup povolen...“

„Aha.“ řekl Wirrta a propustil ho. Mladý tygr odběhl hrát si s Aflargeem a Reggiem.

Wirrta dlouhou chvíli seděl mlčky a prohlížel si srub. „Tohle nemůže vydržet. Je třeba kamenné stavby. Umíš stavět z kamene?“

„Nemám maltu. Museli bychom pálit vápno. O tom moc nevím...“

„Co je malta? Co je vápno?“

Vysvětlil jsem mu to a tygr dlouho přemýšlel.

„My jsme stavěli tak, že jsme otesávali kameny, až je bylo možno položit na sebe. Nikdy jsme je nespojovali. To neumíme.“

„No co, já bych to uměl - ale vyrobit materiál, to je nejtěžší. Taky nemám spoustu důležitých věcí. Třeba vercajk. Kladiva, kleště, lopaty, krumpáče, hřebíky, vůbec železo... nic nemáme!“

„Umíš to udělat?“

„Ach bože! Umím ledacos a ostatní si domyslím! Ale řekl jsem ti, že není z čeho to dělat!“

„Z čeho je železo?“ vyptával se, jako by neslyšel.

„Z železné rudy.“

„Co je železná ruda?“

„Kámen, ve kterém jsou krystalky železa. Ale to ty nepochopíš. Maso to žádné není...“

„Nejsem hloupý, chápu to. Chceš tady najít železnou rudu, že?“

„Ano... ale...“

„Víš aspoň, jak vypadá?“

„No... do jisté míry. Viděl jsem už kameny, které v sobě měly železo. Myslím, že bych je poznal.“

„V horách je mnoho kamenů.“ řekl tygr přemýšlivě.

„Ano,“ to jsem uznával, „Ale teď dávej pozor: železná ruda vznikla tak, že při výbuchu sopky se vtlačilo magma...“

„Co?“ Wirrta už asi ztrácel souvislosti.

„Zkrátka, žhavá láva ztuhla a železo, které v ní bylo, ztuhlo v některých kamenech taky. No a to já potřebuju najít. Jsou tady někde sopky - hory, ze kterých šlehá oheň?“

Wirrta ukázal tlapou. „Ze všech hor na jihu šlehal oheň, když byl svět ještě velmi mladý. Vypráví se to. Ale to bylo dávno.“

„Tím líp. Tam bysme mohli hledat. Kdyby to nebylo území tygrů.“

„Já ještě smím na naše území! Půjdeme tam, Charry?“

„Zase už pospícháš! To není jen tak jednoduché. Na takovou výpravu musíme mít prostředky. Například bysme měli mít koně, který by nás nesl. Chodit pěšky je namáhavé a mimo to, moc rudy bychom na zádech neodnesli...“

„Já unesu mnoho věcí! Mám sílu...“

„Stejně je třeba chytit koně.“

„Co je kůň?“

Nakreslil jsem do písku podobu koně a vyložil, co se s takovým zvířetem dělá. Na to dlouho přemýšlel a pak si vzpomněl, že taková zvířata žijí dál na severu, kde končí džungle a začíná rovná země bez stromů. Usoudil jsem, že má na mysli step a začal přemýšlet, zda se tam vypravit.

Wirrta se zajímal, přijde-li brzy Kriwo se svými vlky. Když přišel, nastínil mu krásný lovecký plán na koně. Vlci měli vyslat loveckou smečku na sever do stepi a pokusit se přimět koně, aby se pustili k jihu, směrem do džungle. Zdálo se mi, že tygrův plán je naprostý nesmysl, koně určitě nebudou chtít, ale vlci s tím byli srozuměni a dohodli se, že vyrazí hned nazítří.

„A ty si chystej koženou smyčku!“ řekl mi Kriwo na rozloučenou, „Přiženem ti krásného koníčka!“

Ale minul týden a po vlcích nebylo vidu ani slechu. Myslel jsem, že jejich výprava skončila naprostým fiaskem, ale přesto jsem doufal, při honu na krávy se vyznamenali. Stejně tak utekl druhý týden a já se šel zeptat do vlčího ležení, zda o výpravě něco nevědí. Nikdo neměl nejmenší tušení, co se s nimi mohlo stát. Teprve když jsme se vzdali vší naděje, se najednou v noci objevil mladý vlček a rozčíleně kníkal, až mu pískalo v nose:

„Máme koně! Jsou krásní, celí pruhovaní! A jsou v údolí kousek odtud! Ale byla to práce, utíkali, nechtěli jít, báli se nás a pořád na nás útočili! Ale jsou to moc krásní koně...“

Jak řekl pruhovaní, měl jsem nedobré tušení. Ale zase jsem si říkal: Kde by se tu vzaly zebry, to je naprostý nesmysl, Afrika je daleko a mimo Afriku taková zvířata nežijí! Situace se vyjasnila, jak jsem je uviděl. Bylo to skutečně asi třicetihlavé stádo zeber. Očividně se bály, škubaly hlavami, otáčely se po džungli a dokonce se ani nechtěly pást. Vlci je hlídali jako ovčáčtí psi, pobíhali kolem, kňučeli, chňapali po těch, co se vzdálily od stáda a vytvářeli strašlivý zmatek.

„No, tak to vám děkuju! Ještě nikdo se nepokusil přimět tahle zvířata konat užitečnou službu! Tohle nejsou žádní koně, i když se jim dost podobají...“

Kriwo byl velmi smutný, když jsem mu to řekl. „A my jsme se tolik snažili! Moc se nám líbili - pak jsme ještě viděli stádo takových hnědých a žlutých, ale ti moc rychle utíkali a nechtěli jsme se za nima honit. Tihle mají tak krásnou pruhovanou srst! A taky nás přepadla tlupa toulavých pum a chtěla nám je sebrat, ještě mám tadyhle šrám od jejich drápů!“

„Pro lásku Boží! No dobře, ať je po vašem. Když se vám tolik líbí, zkusím zkrotit zebru.“

Nějaký čas jsem pozoroval stádo, až jsem si vybral pěkného hřebečka, dost vysokého a statného. Zdálo se, že ještě není příliš starý a mohl by se k ochočení hodit. Ukázal jsem ho vlkům a vyložil jim plán polapení. Vlci se rozběhli okolo stáda a udělali v něm patřičný zmatek. Stádo se okamžitě srazilo do houfu, klisny a hříbata do středu, hřebci s tvrdými kopyty na okraj. Kriwo začal dorážet na vyhlédnutého hřebce a podařilo se mu ho posléze přinutit, aby vyběhl ze sevření, dychtiv drzého vlka potrestat. V té chvíli vyrazil další vlk mezi hřebečka a stádo, jiní napadli hřebce z boku.

Překvapená mladá zebra se bránila jak uměla, divoce kopala kolem sebe všema čtyřma nohama. Ale přitom uskakovala čím dál blíž k džungli, k našemu úkrytu. Když se hřebec dostal blízko, hodil jsem mu na hlavu smyčku lasa a rychle přitáhl. Ztratil rovnováhu a složil se na zem. Současně na něj dopadli vlci a snažili se udržet ho na zemi. Jednoho odkopl, až vlk zaskučel a svíjel se bolestí, ostatním se bránil kousáním a kopáním. Odvolal jsem je, sotva jsem uvázal laso ke stromu, a šel na koně sám.

Hřebeček mne pozoroval - jak ho vlci pustili, vyskočil na nohy a potřásal hlavou, aby se zbavil lasa na krku. Nezdařilo se mu to, tak pozoroval, co to na něj jde za nestvůru. Člověka jistě nikdy neviděl. Přistoupil jsem k němu a zkoušel na něj laskavě mluvit. Okamžitě uskočil a napadl mne kopyty. Uhnul jsem, kůň se zamotal do lasa a upadl na zem. Počkal jsem, až se zvedne na nohy a zase přistoupil. To jsem opakoval tolikrát, dokud nepochopil, že jsem pro něj nedosažitelný a nezůstal nehybně stát, když jsem se před něj postavil.

Pomalu jsem natáhl ruku a zkusil ho pohladit. Dal uši dozadu a snažil se kousnout, ale tušil jsem jeho záměry a včas uhnul. Hráli jsme si takhle hezkou chvíli, až se mu kousnutí podařilo, vlastně spíš mě zuby jen škrábl, ale stejně jsem mu dal po nose pěstí, aby si zapamatoval, co nemá dělat. Zkoušel jsem mu nasadit ohlávku, ale to nemělo šanci, trvalo to pár hodin, byl jsem uštvaný k smrti, ale on měl pořád síly dost. Konečně jsem měl štěstí, povedlo se mi hodit na něj jakýsi postroj a on to strpěl; zřejmě pochopil, že veškerý odpor je zcela zbytečný a marný.

Stádo zatím stálo opodál a pozorovalo nás. Zebry nevěřily mně, vlkům ani tygrům a považovaly celou naši sešlost za vrcholně nebezpečnou. Ale nejspíš postřehly, že jejich druhovi nehrozí bezprostřední nebezpečí smrti a ozvalo se něco silnějšího než strach: zvědavost.

„A teď, vážení přátelé, spatříte doposud nikdy nevídané rodeo!“ oznámil jsem vlkům a tygrům, vypínaje se jako pouťový komediant. Jednou takový předváděl v našem městě krocení divokých koní. Strýček James se chechtal a vysvětloval mi, jak se koně opravdu krotí. Teď jsem to hodlal zkusit na divoké zebře.

Přistoupil jsem k zebře z boku a vyskočil jí na hřbet. Zařvala zuřivým hlasem a vyhodila zadkem tak strašně, že jsem jí přepadl přes hlavu a rozplácl se na zemi. Tygři i vlci se zalekli, že jsem se zabil, ale já vyskočil a klidil se z dosahu kopyt svého koníčka. Pochopitelně už po mně šel.

„Tak tohle by nešlo! Odvedeme ho domů... Kriwo, mohli byste zařídit, aby zebry zůstaly pár dní tady v kotlině? Můžete si některou odlovit, chcete-li...“

„Ano, budeme ti je hlídat. Tenhle ti nestačí?“

„Za pár dní na něm přijedu na inspekci!“ slíbil jsem, odvázal laso od stromu a vedl si hřebečka domů.

Pod hradem byla postavena pořádná ohrada ze silných klád a trnitého křoví, do níž jsem zavíral krávy. Tři naše se vrátily a s vlky jsem přichytal ještě tři další. Do části této ohrady jsem zavedl zebru a nechal ji volně pobíhat blízko krav. Hřebeček napřed tloukl kopyty do kůlů ohrady, zvláště do břeven vchodu, ale protože byla velmi masivní, nepodařilo se mu je rozbít a musel zůstat uvnitř. Tak jsem ho nechal celou noc.

Když jsem druhý den přišel do ohrady, krávy stály připraveny u vchodu, abych je pustil na pastvu. Hřebeček přede mnou utekl do protějšího kouta. Pustil jsem krávy a zebru nechal být, hřebec se toulal po ohradě, okusoval trávu, ale příliš mnoho jí nenašel, krávy spásly vše, co bylo k snědku. Měl samozřejmě hlad a tak se pokusil znovu proniknout na svobodu, ale nedal jsem mu nic k jídlu ani pití po tři dny. Teprve když jsem viděl, že je zmořen žízní, až sotva plete nohama, přinesl jsem mu v koženém vědru vodu. Sledoval mne, když jsem vstoupil, samozřejmě cítil vodu, ale taky mne. Zdálo se mi, že ho útočná nálada přešla, neboť když jsem přišel blíž, nezaútočil, ale přibližoval se pomalu a velmi krotce. Konečně jsme byli u sebe. Lačně ponořil pysky do vědra a hltavě pil, ale jakmile se napil, byl opět bujný a když jsem po něm sáhl, zaútočil zas kopyty. Stěží jsem doběhl k ohradě a přeskočil ji - vzápětí do ní bušil zadními kopyty a byl by mne zabil, kdybych zůstal uvnitř. Aspoň ze vzteku rozšlapal vědro, které mi dalo dost práce.

Moji učitelé mne vždycky kárali za netrpělivost a vzteklost. Teď jsem se rozhodl být trpělivější než to zvíře. Každé ráno jsem vypouštěl krávy na pastvu a ještě je občas před jeho očima krmil a napájel. Sledoval mne pozorně, dokud jsem byl dost daleko. Ke kravám se choval lhostejně, zdálo se, že je nebere na vědomí. Když se mi zdálo, že má dost velký hlad, přinesl jsem mu pár hrstí trávy. Spal jsem na ní, aby načichla mým pachem, možná se mu to nelíbilo, ale hlad je hlad. Taky žízeň ho trápila, tak jsem mu nosil vodu, ale včas mu vědro sebral, abych nemusel pokaždé dělat nové. Choval se opatrně a nenapadal mne, možná taky proto, že jsem se nenechal. Ale pořád přede mnou utíkal.

Tak se to opakovalo do nekonečna. Kůň dostával jenom minimální dávky trávy, vodu jsem mu nosil sám, ale nic se neměnilo. Frkal, řičel a kopal - ještě dokázal kopat. Už se hladem málem potácel, žebra mu lezla jako u kostry, ale pořád ještě cenil zuby, když jsem k němu přišel. Další den už jen stál se svěšenou hlavou. Přistoupil jsem k němu; nechal si sáhnout na hlavu, pomalu jsem ho hladil a on se tentokrát choval zcela apaticky. Dal jsem si od Aflargea podat otýpku trávy, nabízel mu ji z ruky a on ji ochotně sežral. I vodu vypil a při tom se pořád nechal hladit. Tentokrát jsem ho nakrmil do sytosti, pohladil a teprve potom nechal. Usoudil jsem, že už podlehl a bude hodný.

Mezitím jsem vyráběl sedlo i s postrojem. Z mládí jsem si pamatoval, jak otec občas spravoval postroje našich koní a já mu pomáhal. Ovšem tyto zkušenosti mi nebyly celkem na nic, když jsem kromě nože neměl jediný použitelný nástroj. Začal jsem tedy přemýšlet, jak si pomoci. Vlci, které to velice zajímalo, se dobrovolně rozhodli mi v tom přemýšlení pomáhat. Určitě to pro mne bylo velikou pomocí.

Právě jejich přítomnost ve mně vyvolala vzpomínku na vyprávění o severoamerických Indiánech, kteří prý vyrábějí sedla z vlčích žeber. Když jsem jim to řekl, upadli poněkud do rozpaků, ale pak začali uvažovat, kde ponechali zbytky mrtvoly svého kamaráda, který lov nepřežil. Ujistil jsem je, že je nehodlám hledat po trase cesty a že vzhledem k šíři zebřího hřbetu bude vhodnější použít žebra třeba zrovna taková. To se jim líbilo. Jedna zebra se hrůzou umlátila o břevna ohrady a oni se o ni okamžitě rádi postarali, hrudní koš však byl doposud nerozebrán. Ohlodali tedy, co se dalo, zbytek jsme strčili do mraveniště a ponechali tam, aby si i oni přišli na své. Zatím jsem vybral vhodnou kůži. Tady v okolí žila malá prasátka bradavičnatá, která tygrům, vlkům i mně velmi chutnala, pokud se podařilo je ulovit, protože uměla dost rychle prchat z dosahu. Kůži jednoho takového prasátka jsem stáhl, jakž takž přiřízl, jak jsem si představoval tvar sedla, a ještě syrovou natáhl na žebra. Když uschla, bylo to sedlo, za které by mě určitě každý Indián pochválil. Příští den jsem si je přinesl s sebou a hodlal vyzkoušet.

Zebra má pěkně tvrdá kopyta. Jedním jsem dostal, když jsem uvěřil, že na sebe nechá sáhnout i dneska. Skleslost a apatie ho zřejmě přešla zároveň s hladem, vykopal mě ze své ohrady tak rychle, že jsem na poslední chvíli sotva stihl vyhodit svoje skvělé sedlo, aby mi je nerozšlapal. Nebýt tygrů, nevyvázl bych odtamtud se zdravou kůží. Sledovalo to taky pár vlků, všem se to líbilo a ujišťovali mě, že přijdou zas, protože nikde jinde není tak veselo.

Abych popisoval výcvik zebry po dnech, na to nemám trpělivost, takže udělám skok skoro o měsíc. V té době naše vzájemné vztahy došly tak daleko, že se hřebeček přesvědčil, že je závislý jen na mojí laskavosti, dám-li mu najíst a napít či nikoliv. Nechal se už hladit, nechal na sebe dát postroj i ohlávku a možná by vzal i udidlo, ale žádné jsem neměl. Opět mi pomohly zkušenosti Indiánů, kteří uvazují koním okolo dolní čelisti smyčku z nevydělané kůže, od níž vedou otěže. Jednoho dne, když se sešel dostatečný počet diváků, jsem se rozhodl si zajezdit. Hřebeček se nechal bez odporu postrojit a já mu statečně vysedl na hřbet.

Tak jsem si zopakoval plavbu při mořské bouři. Zapomněl na veškerou krotkost a vší silou se snažil dostat mne ze sebe. Naopak já se snažil udržet a chvíli se mi to dařilo, než jsem žuchnul o zem, až to zadunělo. Naštěstí na mne neskočil, aby mne podle svého zvyku podupal, ale zůstal stát opodál a vyčkával, co mu ještě připravím za zábavu. Zkusil jsem to asi třikrát, až jsem ho donutil oběhnout se mnou několikrát ohradu, což se dalo považovat za úspěšnou jízdu. Potěšen obdivem diváků jsem ho tedy odstrojil a šel domů, léčit si rány, odřeniny a modřiny. Ráa mne olizovala jazykem a hubovala přesně stejně, jako nadávala Aflargeovi, který měl pořád nějaké trhliny v kožichu. Tygříci mne obdivovali pro moji zručnost a o překot se vyptávali, zda taky oni se budou moci svézt na hřbetě zebry. Slíbil jsem jim to a šel si s lehkou myslí ochladit rány v řece.

Po několika dalších dnech se hřebeček nechal osedlat bez odporu a když jsem na něj vsedl, trojčil jenom chvíli. Wirrta mi otevřel vrata a já vyjel poprvé na svém »koni« do volné přírody. Hřebec se rozletěl jako střela a hnal se podle řeky, že jsem si málem zlomil vaz, ale udržel jsem se mu na hřbetě. Zkoušel mě zase shodit, mnohokrát, ale já mu přitahoval otěže, přesněji smyčku kolem krku, tak posléze zastavil a propadl tupé rezignaci.

Otočil jsem ho a zamířil do vlčího tábora. Jakmile mne první vlček uviděl, spustil strašlivý rámus a hned se sbíhali další. Všichni na mne zírali jako na zjevení, zřejmě se jim tento způsob jízdy velice zamlouval. Hřebeček se plašil, když viděl svoje odvěké nepřátele, ale smyčka na krku ho dostatečně držela. Uvázal jsem ho ke stromu a slezl, abych si na chvíli rozhýbal potlučené sedací svaly. Moje sedlo přece jen nebylo tak úplně dokonalé. Vlci pobíhali okolo a zebří hřebeček se jich už tolik nebál, zvykal si na ně stejně jako na tygry.

„Chytnu a ochočím si ještě dvě nebo tři zebry,“ plánoval jsem, „Ale potom bych rád chytil opravdového koně. Chceme se vypravit do hor a mám strach, že by tam tenhle blázen nebyl moc k užitku. Je ze stepi, však koukejte, jak se mu v džungli špatně žije!“

Vlkům to bylo vcelku jedno, ale ochotně přislíbili, že se mnou půjdou na lov koní.

Zaráželo mne, že jsem se nesetkal s náčelníkem Kriwem. Bylo mi řečeno, že je na lovecké výpravě a kdy se vrátí, nikdo neví. Ale ochotných vlků se našlo dost, tak jsem chytil dvě zebří kobylky a vlci mi je pomohli odvést do ohrady. Zebry se nebály, když jsem seděl na svém hřebečkovi, nebyly taky tak divoké a vzpurné jako on. Jestli jsem náhodou nezačal se špatným kusem!

Ochočování zdárně pokračovalo a po několika dnech se obě zebry daly pohladit, nasadit ohlávku a posléze i sedlo. Takže jsem se rozhodl začít s další důležitou fází výcviku: chtěl jsem naučit jezdit svoje tygry.

Aflargeo i Reggio byli připraveni na nejhorší. Jejich otec Wirrta se osobně přišel podívat na první vyučovací hodinu a měl k synům velmi vznešenou řeč, ve které jim připomněl, že tygr je pánem tvorstva a nejdokonalejší šelmou na světě, tudíž by bylo ostudné, kdyby neuměl jezdit na koni. Tím spíš, že kdyby se o tom doslechli leopardi, určitě by to chtěli taky. Po této strašlivé prognóze rozhodli se tygříci třeba si zlámat vaz, ale nedopustit, aby je skvrnití soupeři předběhli.

Hned při prvním Aflargeově pokusu jsem pochopil, že tygr má proti lidem řadu výhod: naskakovali mnohem lehčeji a stejně tak i padali. Zatímco já se odřel a potloukl, dokázali z nejnemožnější pozice spadnout na tlapky a nic se jim nestalo. Nedělalo jim potíže seskočit, když zebra začala moc trojčit, já s tím měl pořád potíže. A navíc byli vždy z dosahu zubů vzteklé zebry jedním skokem, kdežto já musel nedůstojně prchat.

Wirrta mi poradil, abych zvykal tygříky napřed jízdě na hřebci. Ten si na ně zvykl už natolik, že ani moc netrojčil, když se mu Aflargeo usadil na hřbetě. Byl tu problém, nemohl ovládat koně sevřením kolen, když měl zadní tlapy položeny na sedle - zato nepotřeboval bičík, neboť vysvětloval koni své názory prostým švihnutím oháňkou. Zdařilo se mu hřebečka pokrotit a projel se na něm okolo ohrady; to mu dodalo takové sebevědomí, že prohlašoval, že si svou zebru zkrotí sám. Reggio se samozřejmě nenechal zahanbit a tak oba pilně krotili své oře, až jsem se bál o jejich kosti. Nakonec se jim podařilo, aby si daly říct, ta Aflargeova se uklidnila natolik, že jsem ji mohl odvázat a vodit na řemenu v kruhu. Aflargeo si ji pečlivě hlídal, pošviháváním ocasu ji popoháněl a přitažením ohlávky brzdil. Povšiml jsem si, že už nedrží otěže v zubech, ale omotal si je okolo přední tlapy jako já. Jeho pozici vylepšil Reggio tak, že namotal otěž na zadní tlapu, takže ve chvíli ovládání koně, měl-li přední tlapy zvednuty, seděl vlastně na jedné zadní - přesto nespadl. Tygři jevili takové vlohy k jízdě, až jsem se divil. Nejdřív jsem předpokládal, že je první neúspěch odradí a nechají toho, ale teď se zdálo, že by mohli docela dobře jezdit. Upravil jsem jim sedla, aby měli pro své tlapy dostatečnou oporu namísto třmenů, které jim k ničemu nebyly. Netrvalo dlouho a oba tygříci se proháněli na zebrách okolo mého sídla.

Jednou pozdě odpoledne se v táboře objevil Kriwo. Byl špinavý, potrhaný, vyhublý a unavený a s povděkem přijal vědro mléka, které vypil a ještě vylízal. „Mám koně! Tentokrát to jsou opravdu koně! Mají dlouhé hřívy, jsou hnědí, černí a strakatí a dlouhé ocasy mají až na zem! Přesně tak, jak jsi povídal...“

„Copak tys byl zas na lovu koní?“

Kriwo se hrdě usmál. „Smáli se nám, že jsem si spletl koně se zebrami a přivedl ti něco, co nechceš. Vzal jsem pár bojovníků a šli jsme na lov znova. Ale neudělali jsme to sami, pomáhali nám při tom waugghové.“

„Co je to waugghové?“

„Vypadají jako my, jenomže místo výtí volají wah, wah, wah...“ napodobil štěkání, „Jsou to naši příbuzní. Potkal jsem jejich loveckou tlupu. Moc se divili a říkali, že někde na severu žijí stvoření jako jsi ty. Ale asi to nebude pravda, oni si velice moc vymýšlejí. Taky říkali, že možná, že slyšeli... To bude asi nějaký blaf - že prý přicházejí a zas odcházejí!“

Vzbudilo to moji pozornost. „Co ještě říkali?“

„Že lidé jako ty přišli a zas odešli. Víc nevědí.“

To mohlo znamenat, že nějací lidé přece do Arminu přicházejí, aspoň občas. Snad je pobřeží navštěvováno domorodci, nebo mohlo dojít ke ztroskotání, jako se přihodilo nám.

„Kam jste ty koně zahnali? Do kotliny?“

„Ano, tam co byly zebry. Kamarádi je hlídají...“

Okamžitě jsem osedlal svého zebřího hřebečka. Po cestě ke stádu jsem se rozmýšlel, co udělat se zkrocenými zebrami, ochočíme-li si opravdové koně. Došel jsem k tomu, že se budou hodit i zebry, aspoň k tahu nebo na kratší vzdálenosti. Kousek za táborem mne dohnali tygříci každý na svojí zebře, tvářili se velmi divoce a tvrdili, že se rozhodli mít taky své koně.

Očekával jsem, že koně budou asi tak rovni místním kravám, to jest nejhoršího možného druhu. Udivilo mne, když mi Kriwo ukázal na pasece stádečko vyplašených dlouhonohých koní se štíhlými hlavami a krky, tak krásného plemene, že mohli klidně jít na kterékoliv anglické závodiště. Vlci k nim nemohli tak blízko jako k zebrám, které sice kopaly, kousaly, vzpínaly se a snažily se je zahnat, ale vcelku jim bylo lehké utéci. Kriwo tvrdil, že nebýt pomoci psů, těžko je sem dostali.

To už se u nás objevil pes s chundelatým tělem a dost hranatou krátkosrstou hlavou, něco jako směs dogy a erdelteriéra. Slušně pozdravil, dal se pohladit a potom si mne bedlivě prohlížel.

„Ty jsi říkal, žes viděl na severu tvory jako jsem já?“

„Já ne. Říkali to bratři, kteří tam loví. Viděli na pobřeží pár dvounohých tvorů, kteří chodili sem tam a dělali hluk s holí, ze které lítá oheň. Zabili nějaké antilopy a zase odešli. Bylo to na břehu a ti lidé připluli v domě, který pluje přes moře.“

„A žádný tam nezůstal?“

„Ne, pokud naši viděli. Ale lovci se moc nezdržovali, vrátili se zase na území, kde to znají. Na severu u moře neznají krajinu, nevědí, čí je to loviště. Nechodí tam...“

S tím jsem se spokojil. Bylo nutno provést odchyt koní. Byli tak krásní, že bych si je nejradši nechal všechny, ale to nešlo, tak jsem vybral tři nejkrásnější. Smyček jsem měl dost, protože zebry se pořád chtěly utrhnout a bylo nutno mít zásobu. Vlci mi udělali dostatečný zmatek ve stádu, já v pravou chvíli vyjel a podařilo se mi hodit laso na krk jednomu hřebci. Moje zebra poslouchala, byla zvyklá na různé činnosti, koně se jí zdáli být příbuzní a byla ráda, že je vidí. Hřebec sebou cloumal na lase a nebýt vlků, kteří kolem něj skákali, byl by mne napadl, ale podařilo se mi ho zmoci a odvléci mimo stádo. Odvedli jsme ho do ohrady a tam jsem ho krotil jako zebry, ale neprojevoval takový strach a zdálo se, že v jeho chování pozoruji určitou náklonnost k mé osobě. Rovněž další tři koně, kteří k němu po pár dnech přibyli, se chovali mírněji než zebry a vycvičit je pro tygry bylo mnohem jednodušší.

„Wirrto,“ řekl jsem jednou, „Kteří tvorové v Arminu mají rozum? Kteří si vytvořili vlastní společenství?“

Wirrta se chvíli zamyšleně díval na koně.

„Zajímá mne totiž, zda i koně mají... třeba poněkud menší inteligenci, ale stejně...“

„Ano, vím. Legendy říkají, že mezi koňmi byli Armini. Tihle jsou ovšem Zelenoocí, jak sám vidíš. Všechna zvířata patřila kdysi k Arminům. Jeleni, srny, antilopy, všechno, co dnes lovíme. Vypráví se, že někde existují jejich zbytky. Ale to jsou zakázaná území, kam nepřijde žádná šelma. Jinak nic nevím...“

„A ze šelem?“

„Všechny šelmy, které žijí v Arminu.“

„A venku, mimo Armin? Mezi lidmi taky žijí arminské šelmy?“

Wirrta chvíli přemýšlel. „Nevím. Nikdo to neví. Nikdo to nemůže vědět. Nikdo z nás nikdy nebyl mezi lidmi...“

Aflargeo byl první, kdo si umínil jezdit na velikém koni. Vzal k tomu účelu jednoho ze zkrocených a kůň se po dvoudenním výcviku naučil nosit tygra tak ochotně, jako nosil mne. Wirrta dlouho přemýšlel a pak rozhodl, že neublíží jeho důstojnosti, bude-li také jezdit. Takže jezdil na koni jako jeho synové, zatímco malá Diana proháněla jednu zebru a Ráa se dala pohnout, aby vyzkoušela druhou. Vyvstala nutnost chytit další dva koně, což jsem učinil. A současně rozšířil ohradu, v té staré už nebylo k hnutí.

V té době nás navštívil další tygr z Aurrgharru. Přímo se vyděsil, když viděl tygry jezdit na koních, ale Wirrta se jenom smál a dal mu příkaz, aby se všichni tygři, kteří patří k jeho smečce, naučili jezdit. K tomu účelu mu dal zkrácený tvrdý výcvik a potom koně, aby na něm odjel. Sledoval jsem tu drezúru a byl trochu udiven: Wirrta honil bojovníka sem tam a při chybách, třeba neúmyslných, ho tloukl tlapou s vytaženými drápy. Druhý tygr to bral zcela bez protestů, jako by se to rozumělo samo sebou. Mezi tygry je zřejmě tvrdý dril a moje metody zacházení s námořníky by tady docela zapadly.

Tygr pak odjel a Wirrta se dohodl s vlky, že mu pomohou chytit ještě víc koní pro jeho bojovníky. Vlci to vyřešili tak, že nám pomohli přehnat koně přes řeku na tygří území. Ti přebrodili a z druhého břehu už nehodlali odejít, nestane-li se něco, co by je přinutilo.

Wirrta mne nepřestával popohánět. Teď žádal, abychom už konečně uskutečnili geologickou výpravu do hor, za železem, a zahájili práce na opevňování Guyrlayowu. Při každé příležitosti varoval před zlobou Vládce, jemuž bychom se jednou mohli znelíbit; říkal to tak často, až jsem pojal podezření. Přemýšlel jsem, proč asi chce opevněné sídlo se silnou a dobře vyzbrojenou posádkou. Až jsem jednou zaslechl rozhovor Wirrty s Reggiem, ve kterém otec syna poučoval a syn se vyptával. Aflargeo tam byl také, ale do řeči se nepletl; malá Diana si hrála s ocasem a nedávala pozor.

„Tati, proč jsou Vládci vždycky bílí tygři?“

„Bílí tygři jsou k tomu předurčeni. Jsou vznešenějšího rodu než všichni ostatní tygři...“

„Proč - protože mají bílý kožich?“

„Ano. Je to zvláštní znamení přízně osudu, Reggio. Zlatých tygrů je mnoho, ale bílých jenom několik a tvoří tu nejvyšší rasu mezi ostatními. Proto jsou veliteli.“

„A může každý bílý tygr být Vládcem?“

„Ano, Reggio.“

„A já - mohl bych být Vládcem tygrů?“

„Jistě. Můžeš jím být, až vyrosteš.“

„Ale ty jsi veliký! Proč ty nejsi Vládcem?“

Wirrta se zasmál. „Nemám dost podřízených. Vládcem je vždycky ten, koho poslouchá nejvíc lovců. Vládce musí být mocný, Reggio. Je to tygr, který si může postavit vlastní pevnost a usídlit se tam se svými válečníky. Tehdy je může přivést do Aurrgharru. Jeho slovo pak v radě hodně platí, když oni stojí za jeho slovem. Kdo je nejsilnější, ten bude Vládcem...“

„A kdybysme sehnali hodně, hodně tygrů - mohl bys být Vládcem? Kdyby se k nám třeba přidalo tolik tygrů, kolik má Charry prstů na obou rukou?“

„To je málo. Ale kdybych měl tolik tygrů, co má Charry těžkých šípů, mohl bych už hrdě promluvit v radě. Pak by záleželo na tom, kolik by měli jiní. A jakých...“

Těžkých šípů jsem měl dvě stovky. Od bojů s opicemi jsem se rozhodl udělat jich zásobu, měl jsem je pověšeny na zdi v toulcích po dvaceti. Toulce z kůže jsem upravil tak, abych si je mohl zavěsit k sedlu koně. Tedy dvě stě tygrů už něco znamenalo. Kolik jich asi je dohromady?

„A jak bysme získali hodně tygrů?“ vyzvídal Reggio.

„Až postavíme pevnost, přijdou sami. Budou se zajímat, co je to za stavbu. Řeknu jim, že jsem Wirrta, náčelník tygrů, a že chci skončit válku s leopardy. Mnozí půjdou se mnou, neboť válka ničí jejich životy. Žádný tygr nechce válku. Proto se k nám přidají.“

Takový byl tedy Wirrtův plán! Chtěl se stát Vládcem tygrů, Vládcem nejmocnějšího národa Arminu. A já byl jeho přítelem! Doufal jsem, že se mohu na přátelství té šelmy spolehnout víc, než na přátelství mnohých lidí. To Wirrtovo rozhodnutí mi mohlo být osudné: buď půjdu s novým kandidátem vlády v Arminu, nebo se proti mně postaví nejen dosavadní Vládce a jeho syn Wahirr, ale i moudrý a statečný Wirrta. Tak jsem se okamžitě rozhodl pomoci mu. Věřil jsem, že je ochoten a schopen vládnout ku prospěchu celého pruhovaného národa.

Přislíbil jsem Wirrtovi, že v nejbližších dnech vyrazíme na geologickou výpravu do hor.

Vyjeli jsme všichni a zbývající zvířata vedli na řemenech. Krávy jsme samozřejmě nechali dole, několik vlků nám svatosvatě slíbilo, že zvířata nezadáví, budou se o ně starat a občas jim dají dokonce i žrát (neboť pást jsme je nedoporučovali). Koně se nám mohli hodit k odnesení nákladu, budeme-li nějaký mít.

Byli jsme na území tygrů. Občas jsem viděl na některých skalách podivné starodávné písmo, stejné jako na dopise, který mi poslal Griissirno. Ráa je bez zakoktání četla, byly to většinou oslavné nápisy na paměť událostí, které se tu kdysi staly. Zde se narodil ten a ten, zde se sběhla bitva mezi tím a tím. Kdy se narodil, kdy a proč byla bitva, nemohl nikdo z tygrů říct. Wirrta tvrdil, že tygři nepíšou na skály několik generací, ovšem tygří generace trvá nanejvýš třicet let. Teď možná ještě míň, když je válka...

Tygří území nebylo nijak obzvlášť příjemné místo. Byla to vesměs zvlněná pahorkatina porostlá džunglí, ve vyšších polohách lesem. Nad lesem se tyčily skály, holé a vyprahlé, kde nemohlo nic žít a taky tam nic nežilo. Některé skály se tyčily i v údolí, náhle a z ničeho nic, ale byly přírodního původu, nikoliv někdy v minulosti postavené. Jediná umělá věc, kterou jsme našli kromě nápisů, byla zřícenina jakéhosi hradu. Podle Wirrty nebyl zničený válkou, ale prostým opuštěním, pán hradu zřejmě někde padl a jeho potomkům se nechtělo se s tím opravovat.

Čtvrtého dne cesty jsme se dostali do krasového pohoří, které, jak jsem zjistil, bylo z větší části tvořeno vápencem.

„A máme vyhráno se stavbou! Z tohoto kamene vypálíme vápno, uděláme maltu a postavíme si kamenný hrad. Už je to jisté, Wirrto, budeš hradním pánem...“

„Bude to tvůj hrad,“ řekl opatrně, „Já v něm chci jen bydlet!“

»No ovšem, chytráku - ty si postavíš svůj někde v Aurrgharru!« pomyslel jsem si, ale sám jsem chtěl, aby se to stalo, tak jsem radši moudře mlčel.

Prozkoumal jsem možnosti dopravy nalámaného vápence k řece. Dost blízko tekl potok, ale nedalo se po něm nic dopravovat pro množství peřejí a vodopádů, kromě toho vody bylo málo na to, aby se po ní mohl spouštět člun. Usoudil jsem, že bude nutné dopravovat vápenec na soumarech. Kromě toho při prohlídce toho kamene jsem si nebyl zcela jist, zda z něj dokážu vápno vypálit, moje vědomosti o stavebních materiálech byly velice kusé. Jenže před Wirrtou jsem nechtěl vypadat jako hlupák.

Pokračovali jsme v cestě, ale nenacházeli ani při bedlivém průzkumu kraje nic, co by se dalo považovat za železnou rudu. Jednou nebo dvakrát jsem spatřil v dálce pruhované kožešiny, ale nepřišli k nám a ztratili se dřív, než jsme k nim dojeli. Cesta touto pustinou byla velice úmorná, hory tvořily většinou holé skály rozpálené sluncem, jen zřídka rostl osamělý strom nebo celá skupina. V takovém místě bývalo obvykle napajedlo, občas dokonce uměle vybudované. Jenže kameny, ze kterých bylo postaveno, byly několik set let staré. Wirrta mi potvrdil, že za poslední dobu nebylo v Arminu nic postaveno ani opravováno.

Proplétali jsme se soutěskami ještě několik dní bez jakéhokoliv užitku. Docházely nám potraviny, většinou sušené maso a ryby, které jsme vzali s sebou. Na počátku cesty chytili tygři horskou kozu, pak už jsme neviděli žádnou kořist a museli se živit ze zásob. Tygři nereptali, ale já nevěděl, kde vlastně jsme a tušil, že na zpáteční cestu by nám jídlo nestačilo.

„Nic jsme nenašli,“ řekl jsem Wirrtovi, „Bojím se, že buď tu není železná ruda, nebo... ji nedokážu poznat.“

Wirrta se zamyslil. „Nebude ještě výš? U hory, která studí?“

„Hora, která studí? Co je to?“

„Tvrdá voda. Slunce na ni svítí, ale tvrdá voda se nerozpustí. Dá se ale olizovat. Je tam nahoře, vysoko...“

„Chci ji vidět!“

Wirrta vedl naši výpravu dále k jihu. Ještě téhož dne jsem spatřil z jednoho sedla vysoký, zářivě bílý štít ledovce.

„To je nejvyšší hora Arminu?“

„Je mnoho takových hor! Tam se nachází žlutý kov, který naši předkové používali na náhrdelníky.“

„Zlato?“ dotkl jsem se rukou jeho obojku.

„Ano, zlato. Je ho tam hodně a nikdo ho nechce. Našim předkům se líbilo, dá se snadno opracovat a hezky se leskne.“

Na okamžik se mi zatmělo před očima. Zlato! Kdybych získal jen tolik zlata, kolik se vejde do jednoho mého měchu na vodu, byl bych až do smrti boháčem! Zlato dává moc, umožňuje člověku splnit všechno, co si kdy přál! Kouzelné, mocné, fantastické zlato, které rozechvívá srdce lidí víc než krok krásné dívky. Zlato, ze kterého jsou vyraženy mince, jež matka schovává v hrnku do kredence. Dvě, tři mince - když jsem byl malý, netušil jsem, že jich může být někdy víc. Potom jsem upravil odhad tak na sto, když jsem dospěl, doslechl jsem se, že jsou jich tisíce a milióny; ale za celý život jsem si nevydělal jedinou z nich.

Jenže, strýček James se zúčastnil zlaté horečky na Klondyku, v Kalifornii, viděl australská a jihoafrická zlatá pole. Vyprávěl mi o hordách dobrodruhů, spodiny nejhrubšího zrna, která se hrnula na zlatá pole, vraždila a loupila, ale také hynula při boji o kus žlutého kovu. Co by se stalo se skvělým tygřím národem, kdyby se lidé dozvěděli o tomto zlatě? Čím by byly jejich zuby a drápy proti ručnicím, strojním puškám, dělům? Umírali by jako američtí Indiáni a australští divoši, nebo zvolna hynuli v dolech jako černí Afričané. Ne, o tomto zlatě se nesmí dozvědět nikdo - alespoň do té doby, dokud je nebudu moci ochránit proti zlému lidskému světu.

Wirrta jel přede mnou a slunce se lesklo na jeho náhrdelníku. Neuvědomoval si, nač myslím, uvažoval nad svými tygřími problémy a snad trochu i nad tím, jak bude vládnout svému národu někde v podivném tygřím městě Aurrgharru...

„Wirrto, kde je Aurrgharr?“

Ukázal tlapou k východu. „Asi tři denní pochody tímto směrem. Ale tam nesmíme. Tam vládnou stoupenci dosavadního Vládce a Wahirra. Nelíbilo by se jim, kdybych vás přivedl.“

„Nebudou se zlobit, kdyby nás tu našli?“

„Nebojím se jich.“

Zpředu se k nám kvapně hnal Aflargeo a mával tlapkami. „Kořist! Koza s moc hezky zahnutými rohy!“

Zasmál jsem se. „Jak vypadá?“

„Hnědá, s bílým břichem a bílou hlavou, okolo očí má černý pruh. Pěkná koza! Skáče po skalách...“

„Kamzík. Dobře, jdeme na něj...“

Ráa a Diana zůstaly u soumarů a my s Wirrtou pobídli koně. Aflargeo jel před námi, ale Wirrta ho brzy předehnal a sledoval stopy koně, které dokázal najít i na kamenité půdě. Udivovalo mne, jak rychle umějí tygři jezdit. Připravil jsem si luk a šípy a hnal svého vraníka, jak jsem nejrychleji uměl, ale tygři byli přesto pořád pár kroků přede mnou.

U jednoho kamene byl uvázán kůň a o kus dál se krčil Reggio.

Když jsem bral ze sedla luk a toulec se šípy, napadlo mi, že se možná nedostanu ke kamzíkovi tak blízko a vzal jsem i ručnici, neboť hlad hrozil a jiná kořist stejně nebyla. Wirrta mi ji vzal, abych mohl lehčeji skákat.

„Kde je?“

„Tam v té soutěsce,“ ukázal Reggio, „Zaběhla dovnitř. Skáče po skalách hrozně rychle...“

„Ty a Aflargeo jí nadběhnete. Tamtudy, aby nemohla utéct přes hřeben. My jdeme soutěskou. A tiše, kluci!“

Klopýtali jsme po svahu. Byl tvořen většinou jemnou kamennou sutí, teprve vysoko nahoře byly skály. Sama soutěska měla strmé stěny vysoké asi padesát metrů do výšky a čím dál do nitra skal se ještě zvětšovala, takže na konci snad dosahovala výšky sto metrů i víc. To by mi úplně stačilo, kdybych měl tamtudy lézt. Nejsem kamzík, asi bych se zabil.

„Tam je,“ šeptl Wirrta, pozorující pohybující se bod na stráni, „Přijdem blíž?“

„Vítr jde k nám. Můžem...“

Chodit po svahu nebo mezi roztříštěnými kameny na dně soutěsky nebylo lehké - byl jsem obut jen do kožených mokasínů a občas jsem si odřel kotník o kameny. Záviděl jsem tygrovi, který skákal se záviděníhodnou lehkostí. Byl pořád o pár metrů přede mnou, i když nijak nespěchal a spíš se kryl.

Kamzík okusoval drobný keříček ve stráni se sklonem dobrých šedesáti stupňů, navíc ještě pokryté sutí. Asi nás zaregistroval, neboť se otočil a pozoroval nás. Vím, že tato zvířata mají dobrý zrak i sluch, tak mne nepřekvapilo, když náhle vyskočil a skákal po stráni k hřebenu. A věděl jsem také, že tygříci ještě nemohou být nahoře, aby ho zadrželi.

„Střílej!“ křikl Wirrta. Namířil jsem a střelil, kamzík se zarazil ve skoku a padl na kameny. Vzápětí se jeho tělo řítilo po svahu dolů a při tom strhávalo kameny s sebou. Kameny strhávaly zase další kameny a ty...

„Lehni, Wirrto!“ zařval jsem, skočil na tygra a strhl ho za velký balvan. Netušil proč, ale nebránil se. Padl jsem na jeho hebkou kožešinu a přitiskl se co nejblíž k balvanu. Ucítil jsem několik úderů od drobných kamínků a potom ránu do zad, až jsem si myslel, že mám přeraženou páteř. Potom jsem dostal kamenem do hlavy a přestal vnímat.

Wirrta mi lízal tvář. Otevřel jsem oči - soutěska se poněkud změnila, všechno kolem nás bylo asi do výšky půl metru zasypáno čerstvým kamením a sutí. Naštěstí za naším balvanem vznikla malá proláklinka, ve které jsme leželi. Jinak byla celá soutěska zahalena do oblaku prachu.

„Co to bylo?“ ptal se tygr.

„Lavina. Taky mě to mohlo napadnout...“

„A co se vlastně stalo?“

„Jak kamzík padal, uvolnilo jeho tělo kameny. Slyšel jsem naštěstí hluk a podíval se. Mohlo nás to taky zasypat...“

Od východu ze soutěsky se ozval tygří křik - byl to Aflargeo, který k nám skákal po kamenech. Pokusil jsem se vstát, opíraje se o pušku. Na hlavě jsem měl bouli a z rozedřených ran mi tekla krev, ale chodit jsem mohl a zdálo se, že zlomeného nic nemám. To ten kámen nás zachránil.

Aflargeo k nám doběhl a tvářil se udiveně. „Co to bylo za rámus? A kde je naše koza s bílým břichem? Přece jsi trefil...“

„Naše koza s bílým břichem je tady pod tím kamením, rozsekaná na mraky. Jestli máš týden času, můžeš si ji vyhrabat. Jestli ji ovšem najdeš pod tím zatraceným šutrem!“

Zatím doběhl i Reggio. Slyšel, co povídám a poslušně sklonil čenich ke kamení a začenichal. „To kamení protivně páchne...“

Už jsem si zvykl, že tygři cítí věci, které já nedokážu. Ale že by páchlo i kamení, mě zarazilo. Přistoupil jsem k tygrovi, sebral jeden kámen a přičichl. Když jsem hodně popustil uzdu své obrazotvornosti, zdálo se, že cítím slabý sirný zápach. Prohlédl jsem si kámen lépe.

„Mám dojem, že tohle jsem už někde viděl! Ano, drazí přátelé, zdá se, že...“ Vzal jsem nůž a rozbil jím kámen na polovinu, načež jsem pozoroval narudlé žilky, které jím probíhaly.

„Ovšem, milí studenti! Je to pyrit, sirník železnato-železitý! To, co hledáme. Je to železná ruda, tohle červené v kamenu jsou stopy železa. Najděte ještě takovéhle kameny!“

Tygři se rozběhli po suti, očichávali kameny a pokřikovali, když něco našli. Napřed s každým běhali ke mně, pak si to rozmysleli a nechali toho, protože kamení byla hromada.

„Odněkud se to muselo utrhnout! Vylezu tam a podívám se...“

Tělo mne přestalo bolet, vyšplhal jsem nahoru po skále a našel po kratším pátrání dost značné ložisko. Zdálo se, že po vytvoření prvních vhodných nástrojů budeme moci dobývat rudu poměrně snadno ručním způsobem.

„Kdy budeš moci udělat první železo?“ ptal se Wirrta.

„Nevím. Uvidíme, až budeme v táboře. Teď musíme naložit koně a odnést domů první várku. O moc lepší by to sice bylo po řece, ale tady nikde žádná řeka není...“

„Z druhé strany je pramen,“ řekl Aflargeo, „Napil jsem se, ta voda chutná odporně. Něco zlého v ní je...“

Zašli jsme k prameni a když jsem ochutnal, zjistil jsem, že je to železitá voda s příměsí sirovodíku a sirouhlíku. To se dalo čekat: docela dobrá minerálka.

„To potvrzuje můj názor, že je tu bohaté ložisko železné rudy! Zřejmě většinou pyrit. Kromě toho z pramene vytéká potok, dost by mě zajímalo, kam se vlévá a jestli by šlo po něm dopravovat rudu do Charraggu. Nevíš, Wirrto?“

Wirrta nevěděl, nicméně navrhl: „Projdu podle potoka až k řece a zjistím to. Sejdeme se u Guyrlayowu, Charry. Dokážeš se přece vrátit s tygříky sám, ne?“

„O to nic - ale co když potkám nějaký tygry? A co když se jim třeba nebude líbit, že se tady potuluju?“

Wirrta se zamyslel. „Reggio je bílý tygr a můj syn. Když se něco stane, řekne jim, že jsi pod mou ochranou.“

„Uvěří mu?“

Wirrta zvedl tlapu, položil ji na svůj obojek a jedním drápem zarýpal ve sponě. Otevřela se a Wirrta mi podával náhrdelník. „Zavěs ho na krk Reggiovi. Je to můj odznak, tygři ho znají.“

Napřed jsem šperk potěžkal - bylo to zlato a zdálo se, že kameny jsou z krásných čistých rubínů. Spona byla velmi dovedné konstrukce, jemně vytepaná a přikrytá zlatým plíškem, aby nebyla na první pohled vidět. Musel jsem chvíli bádat, než jsem přišel na to, jak se zapíná. Potom jsem ji zapjal Reggiovi, byla mu sice velice volná, ale byl pyšný jako páv, že ji dostal. A Aflargeo mu, jak se zdálo, upřímně záviděl.

„Vezmeš si nějakou zbraň?“ ptal jsem se Wirrty.

„Ne - ani koně. Naložte na něj rudu.“

Otočil se a rozběhl podél potůčku. Soudil jsem, že tuto činnost mohl klidně obstarat některý z mladších, nebo Ráa či Diana, ale měl zřejmě nějaký důvod, proč se nám chtěl vzdálit.

Na jedné ze zeber jsme měli složeny kožené vaky, do nichž jsem chtěl sebrat všechno potřebné. Teď jsme snášeli kameny a cpali je do těch vaků. Tygři dokázali snadno poznat, které kameny chci, jak podle vzhledu, tak podle zápachu síry, který z nich vycházel. Původní předpoklad byl, že každý z koní ponese dva vaky, každý po jedné straně. Ale bylo zapotřebí velké síly a obratnosti našich soumarů, aby dokázali proklopýtat bezcestými skalami s tak těžkým nákladem. Jedna zebra si poranila nohu a co chvíli klopýtala, musel jsem ji vést a v obtížnějších partiích cesty podepírat, zatímco tygři se starali o ostatní zvířata.

Zpáteční cesta nám trvala čtyři dny, i když jsme šli nejkratší možnou trasou. Čekal jsem, že Wirrta bude dávno doma, ale nebyl a vše bylo opuštěné. U ohrady s kravami spal jeden vlček, který hlásil, že všichni šli na lov. Krávy byly hladové, zpustlé a nevydojené; vlci jim sice cucali mléko, ale podojit zvířata kloudně nedokázali. Jedna měla vemeno poraněné od tesáků, jak si ji vlk podržel, aby mohl lépe pít.

Železnou rudu jsme vysypali za táborem a byla jí pěkná hromada. Vlci a tygři ji očichávali a tvářili se nejistě.

„A kdy už budeme dělat železo?“ staral se Aflargeo.

„Ještě ne. Napřed uděláme dřevěné uhlí. To je potřeba, víš?“

Tygr s tím souhlasil a byl ochoten pomoci. Natahal jsem hromadu dřeva na jedno místo a posekal je mačetou na polena dlouhá asi třičtvrtě metru. Ta jsem srovnal do jehlanu a překládal je tak, až vznikl velký kupovitý útvar. Ten jsem oplácal hlínou a polil vodou. U země zůstala dlouhá díra, tou jsem do středu milíře nacpal třísky a hořlavý mech a potom to dlouhou loučí zevnitř zapálil. Na to jsem zaplácl i tuto poslední díru a nechal oheň, ať dělá, co umí.

„Není to škoda, pálit tolik dříví zbytečně?“ ptal se tygr.

„Ono neshoří úplně, pouze zuhelnatí. Budou z toho černé kousky dřeva, které budou dobře hořet.“

„A jak to víš?“

„Viděl jsem, jak to uhlíři pálili. V zimě, když jsem dělal v lese s otcem. Doufám, že postavit to umím...“

Museli jsme ale pilně hlídat, co chvíli si oheň našel cestičku k okraji, prokousal se hlínou a vzplanul. Tehdy bylo nutno otvor rychle zaplácnout další hlínou a co chvíli polévat vodou z řeky. Tygři měli zlost, neboť to trvalo dlouho - já navíc požadoval, abychom se tak střídali celých pět dní. Nicméně jsme tím získali kvalitní dřevěné uhlí, se kterým byla radost pracovat.

Jednoho dne se v táboře objevil cizí, špinavě hnědý tygr, celý urousaný, jako umatlaný od špíny. Přišel mezi nás, když jsem právě sekal dříví a usedl vedle mne. Otočil jsem se k němu a chvíli pátral, zda ho znám - ještě jsem jejich tváře dost dobře nerozeznával. Vtom promluvil:

„Hledíš na mne nějak udiveně, Charry! Nepoznáváš mne?“

Byl to Wirrtův hlas - ten tygr byl podle toho sám Wirrta! Prohlédl jsem si ho pořádně a poznal jej, ale jak se krásná černobílá šelma změnila! Kožich měl hnědý, břicho a tlapy zespodu zažloutlé, celá ta barva vyvolávala dojem špinavosti. Pohladil jsem ho a cítil, že mu sametová srst zhrubla.

„Co se to s tebou stalo?“

„Nic. Tak jsem se obarvil, abych mohl do města. Bílý tygr je příliš nápadný. Prošel jsem všechno. Je to zajímavé...“

„Ale... proč?“

„Kdyby mě potkal Wahirr, dal by mě uvěznit.“

„Mohl by si to troufnout?“

„Snadno. Vládce je v boji proti leopardům a hned tak se z války nevrátí. Wahirr je teď neomezeným pánem celého Aurrgharru.“

„Jak vlastně vypadá Aurrgharr?“

„Je to mnoho kamenných domů. Město.“

„Město, které postavili tygři?“

„Ano.“

„A bydlí v něm jenom samí tygři?“

„Je tam dům vyslance leopardů, i jiných. Ale tam nikdo nebydlí. Domy jsou opuštěné.“

„Dobře. Co je tam tedy nového?“

„Wahirr už ví, že jsme byli na druhém břehu řeky. Ale nechce proti nám nic udělat. Dokonce tygři prošmejdili naleziště pyritu a sledovali stopy. Ale nic nedělají.“

„Ví Wahirr, na co potřebujeme pyrit?“

„Samozřejmě. Bílí tygři jsou vzdělaní.“

„A nenamítá nic?“

Wirrta chvíli přemýšlel. „Wahirr taky potřebuje železo. On ví, že vytavíš z rudy mnoho železa a ví také, že z něj můžeš udělat nože a mačety, i jiné zbraně. Možná dokonce pušky...“

„To nemůžu. To vyžaduje speciální nástroje.“

„Tygři znají, jak vyrábět věci ze železa. Lépe řečeno, věděli to. Kdysi vyráběli železo sami. Pak přišla válka a všechno, co se dělalo... jsme opustili. Umění pracovat zaniklo. Se starými, protože mladí se to nenaučili. Teď, když zásoby zbraní, nástrojů i všeho ostatního došly, chtěl by Wahirr mít zase železo. Ale... neumí si je udělat a očekává, že by mohl získat něco od tebe.“

„Roztomilý nápad od pana Wahirra! Jsem mu opravdu moc vděčen! Doufám, že si pro to přijde s vojskem...“

„Nevím. Každopádně to drží v tajnosti, abych se to nedozvěděl já. Vím to jen... díky přátelům.“

Byly to zajímavé zprávy. Takže Wahirr pozoruje naši činnost. Kdo ví, zda někde v džungli není přikrčen jeho zvěd a pozorně sleduje, co dělám u milíře. Poděkoval jsem Wirrtovi a ten zmizel. Přišel až druhý den, už zase s kožešinou sněžně bílou. Přinesl ve vaku z kůže nějaké věci a vysypal je přede mne na zem.

„Líbil se ti můj náhrdelník. Přinesl jsem jich několik, které patří mé rodině, abys je viděl...“

Viděl jsem. Nedovedu si představit člověka, aby si mohl koupit bohatství, které mi tygr pohodil k nohám. Byly to čtyři náhrdelníky z těžkého zlata, zdobené nádherně velkými drahokamy, umně zasazenými do podivně vytvarovaného kovu. Okamžitě jsem poznal, že jeden obojek je posázen velkými jiskřivými diamanty, druhý modravými ametysty. Třetí, snad nejkrásnější, měl pás, na němž se v určitém pořádku střídaly rudé rubíny a zelené smaragdy - na ostnech, vybíhajících z náhrdelníku jako paprsky slunce, jiskřily bezbarvé brilianty. Čtvrtý náhrdelník byl poněkud zvláštní, celý posázený krásnými bělostnými perlami.

Wirrta na něj ukázal. „Takové náhrdelníky dělají sheenové. Moji předkové ho dostali od leopardů, když ještě byli přáteli. Teď už možná ani leopardi náhrdelníky neumějí...“

Prohlížel jsem si tu nádheru. Jak bohatý by byl člověk, který by si mohl dovolit jen to, co měl Wirrta? Při tom si tygr ani neuměl představit, že jeho ozdoby jsou předmětem chtivé touhy statisíců lidí. Prohlížel jsem pozorně náhrdelníky a zarážela mne jemná, přímo filigránská práce při výrobě těch šperků. To že by dokázaly hrubé tlapy tygrů?

„K čemu vlastně používáte ty náhrdelníky?“

„Jen tak, pro ozdobu.“

„A zlatí tygři jako Aflargeo - ti nemohou nosit obojky? A když ne, tak proč?“

„Jistě mohou. Každý tygr má nějaký náhrdelník po předcích. Ale většina je nosí při slavnostech, jen bílí tygři každý den. Já už ale nebudu, není to pohodlné. Jen je schováme, aby se nepoškodily, neuměl bych je možná ani opravit...“

„Nebojíš se, že by ti je někdo mohl vzít?“

„Ne, proč? Co by s nimi dělal? Kromě toho bych ho brzo chytil. Při první slavnosti bych to poznal...“

Pálení dřevěného uhlí v milíři úspěšně skončilo. Získali jsme ho značné množství a bylo možno přikročit k další fázi práce, tavení rudy. Nechtěl jsem stavět žádnou vysokou pec, jaké dělají v mé vlasti. Strýček James mne poučil o primitivní výrobě železa, jakou provozují afričtí domorodci, a já to chtěl zkusit.

Proložil jsem hromadu železné rudy množstvím dřevěného uhlí, obložil hlínou a zapálil podobně jako milíř. Po vytavení jsem obdržel kus houbovitého železa neurčitého tvaru, který nevypadal, že by mohl někdy k něčemu být. Wirrta se taky netvářil nijak obdivně, když jsem prohlásil, že z toho chci vyrobit nejnutnější nástroje, v první řadě kovářské kladivo.

Kovadlinu už jsem měl připravenou: velký plochý balvan z řeky, který se na to dal obstojně použít. Kovářskou výheň jsem taky připravil, na dalším kameni jsem zapálil dřevěné uhlí a tygři museli pilně foukat koženým měchem, aby je rozpálili. Z kusu železa jsem kamenem omlátil příhodný kousek a ten vložil do výhně za účelem rozpálení. Což se po několikahodinové úmorné dřině nakonec podařilo. Moje výheň byla značně nedokonalá a tygři se nadřeli víc než koně, kteří byli té změně docela rádi. Pokud mne při tom sledoval Wahirrův špion, musel se válet smíchy.

Ale železo se rozpálilo a já je pomocí dvou vidlicovitých větví přenesl na kovadlinu a začal do něj mlátit oblázkem vyloveným z řeky, až jiskry lítaly. Jakýsi postup jsem sice naplánoval, ale zjistil záhy, že mezi mými plány a skutečností je podstatný rozdíl. Klel jsem při tom jako pohan, dokonce i Diana, která se kovárny bála, se naučila pár vybraných souvětí. A popálil jsem si lýtko, což je důkazem, jak podivnou technikou jsem pracoval.

Konečně měl kus železa jakž takž formu kladiva. Jenomže teprve v té chvíli mne napadlo, jakým způsobem vlastně míním vyvrtat do železa díru pro topůrko. Topůrko jsem měl, a krásné, ze dřeva železného stromu, ale ani toto dřevo nebylo dost tvrdé, abych se jím mohl skrze železo provrtat. Takže jsem po chvíli vysoce technického uvažování hodil kladivo zpátky do ohně a po rozehřátí je položil na kovadlinu a násadu do rozžhaveného železa zkrátka a dobře zatloukl kamenem. Jiné dřevo by takové zacházení těžko vydrželo, ale ten strom dával opravdu užitečné větve. Potom jsem ovšem musel tím kamenem opět vykovat tvar kladiva, což se mi po delším úsilí podařilo. A bilance zranění nevyzněla nepříznivě: otlučené prsty, popálené lýtko, naražené rameno a pomačkaný palec u nohy, na který mi spadl ten kámen. Tygři byli takřka v pořádku, vyjma trochu přičmouzených kožešin. I skončili jsme první den práce úspěchem a šli v triumfálním pochodu domů, nesouce v čele vyrobené kladivo jako trofej. Jednou ho dám do rodinného musea na památku potomkům, aby viděli, jak šikovného měli tatínka.

Ráa se bezmezně obdivovala vykonané práci, mazanější Diana si srovnala výsledek s mým mladickým optimismem ráno a usoudila, že ta hora práce, kterou jsem slíbil vykonat, se povážlivě smrskla. Prohlásil jsem v dojemné shodě s ostatními mužskými příslušníky rodiny, že její námitky jsou pouhá bledá závist, najedli jsme se k prasknutí a šli spát.

Druhý den jsme v práci pokračovali a podařilo se mi vyrobit další, už lepší kladivo, sekeru a dva sochory. S tím šla práce přece jen rychleji od ruky. Taky se mi podařilo vymyslet z kůže a větví rám nad výheň, aby teplo neutíkalo. Kolem bylo beztak žáru dost a železné předměty byly rozpálené samy od sebe, vlastně od slunce. Zatím jsem vyráběl hlavně hrubší předměty, na jemnější práci jsem neměl nástroje ani čas. Bylo zapotřebí vyrobit sekery, krumpáče a rýče k dobývání další železné rudy, nějaké hřebíky, kramle, skoby atd.

Takovým způsobem jsme vypotřebovali celou zásobu železné rudy a bylo zapotřebí zajet pro novou. Wirrta prohlédl potok i řeku, která se o kus dál vlévala do Charraggu a zjistil, že pro lodní dopravu je skoro stejně vhodná jako cokoliv jiného, tedy ani o chlup lepší. Přesto jsme byli nuceni ji používat, nechtěli-li jsme dřít naše soumary. Naplánoval jsem to asi tak, že k dolům potáhnou koně na břehu člun ve vodě plovoucí; po nakopání rudy bude karavana rozdělena, jeden pojede s naloženým člunem po řece, ostatní s naloženými koňmi po suchu. Bylo to poněkud obtížné a složité, ale byla to jediná možnost.

S nástroji právě vyrobenými a s patřičným elánem jsme se dali do práce na člunu. V tom jsem byl doma, musel jsem opravovat bárku strýčka Jamese i čluny námořníků. Tady jsme vyrobili člun s mnohem většími obtížemi, hlavní problém byl s nedostatkem pil při řezání prken. Vyšel nám člun bytelný, těžký, široký a poměrně dlouhý - stěží jsem ho unesl na zádech, a to unesu dost. Doma jsem na zkoušku s kluky zvedal na hřbetě naložený žebřiňák a byl jsem druhý za kovářovic Hanesem. Zato člun unesl všechny tygry, takže se na něm rádi vozili. Veslovat dalo práci a zapřáhl jsem do toho co nejdřív tygry, aby si taky užili.

Den předtím, než jsme chtěli vyrazit k našim dolům, přijel do tábora mladý tygr tak zvláštní, že jej pro jistotu do podrobna popíšu. Především přijel na koni a to na jiném, než který prošel mýma rukama. Zřejmě ho tedy chytili Wirrtovi přátelé sami. Tygr byl mladý, menší než ostatní a kresba jeho kožešiny měla zvláštní ráz: na hřbetě měl tygří pruhy, které však na bocích a na tlapách přecházely ve skvrny podobné leopardím, na hlavě a krku vytvářely podivné nepravidelné elipsy, které působily velmi elegantně. Taky ve tváři měl neklamné leopardí rysy, které jsem se už naučil rozeznat: delší obličejovou část, vysunutou bradu a čenich, užší a štíhlejší hlavu, uši položené trochu nazad. Byl samozřejmě zlatý jako tygři, přesto měl krásný zlatý náhrdelník s malými přivěšenými cetkami, které při pohybu hlavy cinkaly. Mimo to měl zespodu na náhrdelníku přivěšeno něco jako rolničku, která rovněž vydávala klinkavý zvuk. Jeho kůň měl do hřívy zapleteny barevné proužky kůže a tu hřívu spletenou do copánků. Sedlo a vůbec celý postroj působily ozdobně a zdálo se, že to je tygří práce. Rozhodně působil mládenec velmi elegantně a vznešeně a choval se s důstojností, vlastní z celého světa jen tygrům a leopardům.

„Buď zdráv,“ pozdravil ho Wirrta, „Jaké zprávy přinášíš?“

Mládenec elegantně seskočil s koně a uklonil se, jako když se kočka protahuje. „Velmi zajímavé, náčelníku!“ zakňoural leopardím přízvukem.

Asi jsem se tvářil hodně udiveně, neboť Wirrta se ke mně otočil a řekl: „To je můj přítel Shirrt. On je...“ vyslovil slovo, složené z označení pro tygry i leopardy, snad bych řekl »typard«.

Shirrt zřejmě nebyl na moji osobu zvědavý tak, jako já na jeho. Usedl klidně naproti nám a čekal, až jej Wirrta osloví.

„Jak to, že jsi sem mohl přijet tak zvláštně vystrojen?“

„Wahirr stáhl hlídky od Guyrlayowu!“

„Ale? A pročpak?“ ptal jsem se.

„Wahirr usoudil, že zřejmě podniknete další výpravu do dolů na železo. Stáhl hlídky, abyste se jejich přítomností necítili omezovaní a mohli líp projít do hor.“

To mě překvapilo. Další zvláštnost tygřího náčelníka! Wahirr měl mít prvořadý zájem na tom, aby se nařízení o zákazu vstupu dodržovalo; a on stáhne hlídky, aby nám náhodou nevadily při porušování jeho příkazu!

„Myslím,“ řekl Shirrt se zvláštním úsměvem, „Že se Wahirr bojí. Ví, že máte zbraně, jaké on nemá a má obavu, že v případě setkání s jeho hlídkami by mohly někomu z vás povolit nervy. Mohlo by se stát, Charry, že bys při zadržení někoho z tygrů napadl zbraní, třeba ho i zabil. To by značně zkomplikovalo dohodu o smíření.“

„Wahirr se chce smířit?“

„No jistě! Aspoň si to myslím. Neřekl nikomu nic, ale proslýchá se to. Mnozí tygři chtějí odejít ke Ghírrovi na sever, protože se nepohodli s Wahirrem a jeho otcem. Taky některé tygřice tam odešly. Wahirr pochopil, že vítězství nemá tak jisté.“

„Co tedy bude dělat?“

„Wahirr čeká na příhodnou chvíli, aby nějakým způsobem ukončil nepřátelství,“ soudil Wirrta, „Abys rozuměl, Charry: tygří národ není jednolitý celek, který na slovo poslouchá Vládce. Každý tygr je nadán vlastní vůlí a má právo svobodně rozhodnout, co chce a nechce. Tygr nikdy neposlechne, nechce-li; když ale se rozhodne dobrovolně podřídit náčelníkovi, je jeho rozhodnutí pevné a nezměnitelné. Wahirr očekává, že po tažení proti leopardům bude svolán sněm a tam vystoupí mnoho náčelníků se svými vlastními plány. Wahirr by chtěl, aby byl do sněmu tvým přítelem a mohl se tvým přátelstvím pochlubit. Je to velmi cenné přátelství, přihlédneme-li k tvému bohatství.“

„Ale já přece nic nemám!“

„Máš znalosti, jak vyrábět železo a spoustu jiných věcí. Kdybys postavil čluny, vyrovnali bychom se xoyaratlům v plavbě po moři. Kdybys vyrobil pušky, porazili bychom zpupnou moc sheenů. Tvoje přátelství je velmi cenné pro toho, kdo chce být Vládcem!“

Opět mi napadlo, zda i Wirrta po tom netouží. Tak jsem se na to zeptal Shirrta: „Co myslíš, kdo by měl být Vládcem tygrů?“

Shirrt přimhouřil svoje bystré oči. „Nerozhodl jsem se zatím pro nikoho... Vyčkávám. Možná se někdo z mých přátel rozhodne.“

Oproti tygrům trochu šilhal - a šilhal záměrně po Wirrtovi. Wirrta však nedal na sobě znát, že ho vnímá.

„To by nám Wahirr mohl ještě nějak pomoct,“ navrhl jsem, „Když je tak dobrej, že nám prakticky povolil vstup na svý území, bylo by od něj hezký, aby dal taky pár tygrů na práci v dolech.“

Shirrt se ušklíbl. „Zkusím to říct na místech, odkud se to Wahirr dozví. Uvidíme, co řekne.“

Očekával jsem, že bude prskat zlostí. Já bych se jinak vztekal, kdyby se takhle dodržovaly moje rozkazy.

„Jak to vypadá s válečným tažením?“ ptal se Wirrta.

„Předevčírem přijel posel. Nic nového, pár drobných šarvátek. Žádní mrtví ani ranění. Leopardi se zřejmě bitvy bojí...“

„Ach,“ hlesl Wirrta, „Chtěl bych tam být!“ Ale hned se zarazil, věděl, že nepřeji válce. Přes všechno byl ale pravověrný tygr a boj mu byl nade vše. Pokýval hlavou a řekl: „Děkuju ti, bratře. Zdržíš se u nás chvíli?“

„Zůstanu tady! Pojedu s vámi do hor. Chci vidět, kde se těží železná ruda a jak se to dělá.“

„Dobrá, buď naším hostem...“

Když jsem hladil Shirrtovu krásnou lesklou kožešinu, všiml jsem si, že přede mnohem hlasitěji a ve tváři má slastný výraz. Odběhl k chatě, sundal svůj krásný náhrdelník a šel se vykoupat do řeky.

Aflargeo a Reggio ho pozorovali už dlouho. Tygříci už byli zas o pár měsíců starší, dost vyrostli a byli jen o málo menší než nevelký a štíhlý Shirrt. Aflargeo dal návrh typarda vyzvat k boji a Reggio rád přijal, neboť obě koťata se k smrti ráda prala mezi sebou, se mnou, vlky, otcem Wirrtou a vůbec s každým, kdo šel kolem. I něžná Diana dokazovala, že mezi tygrem a tygřicí není tak velký rozdíl a prala se stejně jako bráškové. Však to ona mi způsobila ty dlouhé škrábance na zádech.

Aflargeo tedy přistoupil k Shirrtovi, uklonil se před ním velmi zdvořile a oslovil ho: „Můj milý starší bratře, dovolíš, abych tě vyzval k boji?“

Shirrt se dunivě zasmál a potom sklonil hlavu rovněž. „Můj milý bratříčku, uvážil jsi dobře, co říkáš? Je sice pravda, že na pohled vypadám menší a slabší než tvůj otec nebo jiní tygři, ale domníváš se, že proto musím být méně schopný? Víš vůbec, že mými předky byli sheenové, kteří jsou dravější a krutější než tygři? Přeješ si za těchto okolností změřit se mnou svoje síly?“

„Můj otec mi řekl toto: Tygr se nikdy nikoho nebojí a ochotně změří síly s každou šelmou Arminu i světa. Proto se nesmím bát ani tebe, bratře. Vyzývám tě, jak jsem řekl!“

„A stejně tak tě vyzývám i já,“ řekl Reggio, „Tygr z vládnoucí rasy se nesmí leknout tím spíš, že je předurčen k vyšším věcem, musí tedy být statečný...“

„Moji milí,“ usmíval se Shirrt, „Tak dobře, souhlasím. Můžete mne napadnout oba zároveň, kdy vám bude libo...“

Současně otočil hlavu a prohlížel si můj milíř, jako by to byl nějaký zázrak. Na tygříky se nedíval, zřejmě jim chtěl usnadnit útok. Jenže Aflargeo s takovým způsobem hry nesouhlasil a potřásl hlavou: „Ne, Shirrte, chci rovný boj! Postav se mi čelem!“

Shirrt se k němu otočil. „Dobrá. Sám jsi to chtěl!“

Tak Aflargeo skočil. Uměl krásně skákat. Vrhl se na Shirrta, že ho málem porazil, zaťal mu zoubky do kožešiny na krku, sekl ho tlapkou mezi oči a vzápětí odskočil, aby ho nezasáhla typardova těžká tlapa. Shirrtovi zaplály oči a v mžiku vyletěl po tygřeti. Porazil ho bokem, překulil se přes něj a už ležel na Aflargeovi a se strašným vrčením mu cenil tesáky do tváře. Aflargeo se bránil jako čert, drápal ho packami, odstrkoval zadníma nohama, ale Shirrt byl mnohem těžší a v boji tisíckrát zkušenější. Dal Aflargeovi pár pohlavků (s vytasenými drápy, stokrát jsem to mohl zakazovat), potom jím cloumal a válel ho po zemi tak dlouho, dokud se tygřík nevzdal.

„Varoval jsem tě!“ řekl, když vstal a Aflargea pustil, „Neper se se mnou, bratříčku, i když se pereš dobře...“

„Ještě jsi nebojoval se mnou!“ řekl Reggio, „Musím ti říct, že dokážu často Aflargea porazit!“

Shirrt zakroutil hlavou. „Tak dobře. Rád prokážu tu službu tobě i dalším tygrům...“

A potom lítaly chlupy pro změnu zase z Reggia. Zatím si odpočal Aflargeo a udělal zvláštní a doposud nevídaný manévr: ve chvíli, kdy Shirrt přinutil Reggia se vzdát, skočil mu na záda a zaťal mu zoubky do šíje. Shirrt to nečekal, bylo to proti pravidlům a on pravidla dobře znal a dodržoval. Zatřásl hlavou, ale Aflargeo ležel na jeho hřbetě, drápy mu zasekl do krku a zuby do vazu. Shirrt ho setřásl několika pohyby hlavy a krku, ale to už ho zas napadl Reggio, který se vzchopil a se záviděníhodnou rychlostí přišel bráškovi na pomoc. Oba tygříci se pověsili na Shirrta, cloumali jím a nakonec ho povalili na zem. To už se Shirrt rval jako čert a tloukl je tlapami stejně jako oni jeho. Nakonec poslal Aflargea ranou do čenichu po zemi pár metrů dál a Reggia setřepal rovněž. Už neměli dalších námitek, takže si taky mohl vydechnout. Byl pěkně vyčerpaný po té rvačce se dvěma divokými tygřaty. „Bojujete dobře! Budou z vás dobří tygři!“

„Ty ses taky dobře bránil!“ uznal Aflargeo zdvořile.

„Sha!“ rozesmál se Shirrt, „To nic nebylo! Ale dali jste mi, málem jste mě přemohli...“

„Kdyby s námi byla ještě sestřička Diana, tak jsi prohrál!“ řekl Reggio, „Zítra ji vezmem do party taky...“

„Tak dobře. Uvidíme, už dlouho mi nikdo nenapráskal. Rád se seznámím s tou vaší Dianou...“

Diana a Ráa byly tou dobou někde v lese. Obě kočky vášnivě rády lovily drobné hlodavce pro chuť a ježto byly jako dámy osvobozeny od práce na milíři a huti, mohly se své zálibě věnovat, i když my jsme pracovali. Jenže Ráa už přicházela a vzápětí Diana, tak jsem mohl pozorovat neobvyklou scénu jejich seznámení. Zatímco Ráa už zřejmě Shirrta znala, Diana se zarazila a pozorovala podivného tygra se zřejmou úctou.

Shirrt si jich povšiml, přiběhl k nim, pozdravil Ráu a potom se velmi uctivě sklonil před Dianou. Naježil při tom hřbet, vláčně se protáhl a olízl si sněhobílé tesáky, ostré jako nože, aby udělal ten nejlepší dojem. Diana byla sice malá, ale přece jen už dáma, tak mu odpověděla s takovým půvabem, že jsem zaváhal, zda je to vůbec tygří dítě. Shirrt ji několikrát něžně olízl a pak ji doprovodil k bratřím, aby se pohádali o předešlém boji.

Já přistoupil k Ráe a zeptal se: „Kdo do vůbec je, ten tygr... nebo co to vlastně je?“

„Typard. Jeho otec byl toulavý leopard.“

Kdyby mne někdo praštil palicí, tak bych se divil míň.

„Chceš říct, že jeho matka, tygřice, měla mládě s leopardem?“

„A proč ne? Leopardi jsou krásní. Když se jí zalíbil, měla s ním koťata. To je přece normální...“

„Ale mezi tygry a leopardy je válka!“

„Ne mezi leopardy a tygřicemi. Ostatně, on je přece tygr. Národnost dítěte se určuje vždy podle matky.“

„A co otec té krasavice, neměl námitky? Myslím, že u vás mají rodiče pravomoc vykonávat dozor nad láskami svých dětí...“

„Proč by co namítal? Je věcí tygřice, do koho se zamiluje. Otec může říct svůj názor a může jí poručit, to ano - ale ona nemusí poslechnout. A taky se to dá udělat jinak...“

„A jakpak?“

„Pochlubit se otci až dodatečně. Po svatbě.“

„Co potom může dělat... proti mladým?“

„Může se zlobit. Ale většinou rodiče dají souhlas. Je to... všichni by se jim smáli, kdyby nedali. Každý radši řekne, že děti splnily jeho přání.“

„Co bys dělala ty, kdyby si tvoje dcera chtěla vzít leoparda?“

V Ráině hrdle zaklokotal dunivý smích. „Shirrtova matka je moje dcera. Moje a Wirrtova.“

To mě dorazilo. Ovšem, Ráa je dost stará a může mít dospělé děti, tygři dospívají rychle. A Wirrta má teprve úctyhodný věk! Je tedy Shirrt, počítám-li dobře, vnukem starého pána a strýcem tygříků. Skutečně, velmi zajímavé!

Nazítří jsme se vydali do železných dolů. Shirrt měl pravdu, skutečně jsme neviděli žádnou tygří hlídku. Když jsme nakopali dostatek rudy, dali jsme ji odnést k člunu, nakopali další do vaků a odeslali karavanu, otočil Shirrt koně, zdvořile se se všemi pozdravil a odcválal zase směrem k tygřímu městu.

„Jednou bych chtěl vidět váš Aurrgharr.“ řekl jsem Wirrtovi.

„Však se tam podíváš.“ slíbil.

Při zpracovávání nákladu železné rudy nás zastihlo další období dešťů. První jsem zažil v jeskyni za ošetřování Ráy, druhé ještě na vlčím území ve starém koženém stanu. Vzhledem k tomu, že na rovníku přicházejí dvojí deště do roka, byl jsem v Arminu už víc než rok a půl. Ten čas uplynul v pilné práci tak rychle, že jsem to ani nepostřehl. Jen vlasy a vousy mi pilně narůstaly, to byla jediná časomíra, nepočítám-li vzrůst mých tygříků. Čas plynul od ničeho k ničemu: když jsem přišel, byl jsem kadetem na námořní lodi. Teď jsem pánem osamělé pusté skály, vyvržencem společnosti a přítelem tygřího náčelníka s vládcovskými ambicemi. Ale k čemu to všechno je? K čemu všechna práce, boje, snažení? Získám v této zemi něco víc mimo mozolů a potu? Může mi dát bohatství, věčnou obživu, spokojený a bezstarostný život. Ale může mi dát štěstí?

Přemýšlel jsem o tom často, když jsem seděl na prahu srubu a zíral na nekonečné provazce vody, bičující mou skálu i bouřící, rozvodněnou řeku. Jindy mne držela v dobré náladě úspěšně a rychle pokračující práce, ale teď se téměř nedalo jít ven, i mlsní tygři raději jedli sušené maso, než aby šli na lov. Aflargeo ležel stočen do klubíčka vedle mne, jen občas zapředl, když jsem ho mimovolně pohladil po hebké srsti. Přišoural se Reggio a Diana a lehli si ke mně taky, urousaní, smutní, bez nálady. Pohladil jsem je a Diana mi vděčně olízla ruku.

„No jo, Diano,“ řekl jsem, „Jsi hodná, moc hodná...“

A opět jsem se díval do šedivých provazců vody. „Neměl jsem tě nazývat Diana. Když tě oslovím, vzpomenu si na jinou Dianu.“

„Kdo byla ta Diana?“ zvedl Aflargeo hlavu.

„Byla to dívka z mého rodu. Malá, drzá, svéhlavá a umíněná. Vyhlížela jako kluk, chovala se jako kluk a zlobila jako kluk. Věčně věkův měla špinavý nos a ruce černé od oleje. A vedla řeči, ze kterých by se člověk zbláznil...“

„Ale měl jsi ji rád.“ podotkl Aflargeo.

„Ne! Nemohl jsem ji vystát, nejradši bych ji hodil přes palubu! To ona zavinila všecko, co se stalo. Způsobila, že se poškodil stroj, že jsme tady přistáli, že jsem se pohádal s posádkou. Málem jsem se kvůli ní zabil, když jsem ji tahal po lodních stěžních. Může za všechno, i za to, že jsem tady!“

„Takže se na ni zlobíš?“

„Ne. Na ni se člověk nemůže zlobit. Když se na mě podívala těma modrýma očima a popotáhla nosem, byl bych jí odpustil všechno na světě. Přes všecko, co... jsem muž a musím ji chránit. Pomáhat jí, ochraňovat... a já zatím sedím tady a moje malá Diana je už bůhvíkde. Kdoví, kam se dostala, do jakého prostředí, k jakým lidem... Ach Bože!“

„Co se s ní mohlo stát?“

„Třeba odešla k Milosrdným sestrám. Vychovají ji, postarají se o ni. Až vyjde, zařadí se do společnosti a nad námořníky bude ohrnovat nos. Kdybych ji někde potkal, ani mi neodpoví na pozdrav a jenom zašveholí: „Promiňte, pane, obávám se, že jsme si nebyli představeni!“ A starý hlupák Charlie potáhne s dlouhým nosem...“

„Tak ji nech být!“ poradil tygřík velmi moudře.

„Když to nejde! Až se odsud dostanu, musím ji najít. Musím se s ní ještě jednou setkat, i kdyby mne už nepoznala nebo nechtěla vidět. Budu ji hledat a najdu ji, i kdybych na to měl obětovat celý život...“

A šedivý déšť padal v provazcích na moji opuštěnou skálu.

Vládce Wahirr zve hraběte Guyrlayowa

Sotva po skončení období dešťů vyschla země, vykonal jsem životně důležitou věc: vyoral první brázdu na poli, pečlivě upraveném na kusu břehu pod hradem. Pluh jsem si vykoval už dřív, k velkému údivu tygrů, kteří netušili, k čemu to bude. Zkoušel jsem do něj zapřáhnout koně, ale nechtěli tahat, tak jsem zkusil zebří zápřah a ten byl skoro lepší. Oral jsem se zebrami, pluh vykrajoval úrodnou hnědou půdu a obracel ji. Poprvé někdo oral na těchto místech; a ptáci se slétli a vybírali z hlíny červíky. Aflargeo je honil a musel jsem mu vynadat, ale to bylo jediným narušením slavnosti položení základů nového života. Odjakživa začínají lidé život na novém místě narušením půdy pluhem. Tak jsem to na znamení toho dnes činil i já.

Před dešti jsem objevil na jedné pasece stébla divoké pšenice a nyní se dal do setí. Obilí dobře přečkalo deště v koženém vaku, teď jsem je rozhazoval plnými hrstmi do brázd. Cítil jsem se jako doma, když jsem na jaře s otcem oséval naše hubená políčka. Pole, které jsem měl tady, bylo ještě menší, zato první v kraji. Ohradil jsem je pro jistotu trnitým křovím, aby si je zvěř nevybrala za místo pastvy. A tygrům dovolil plašit ptáky.

Tygři ovšem neměli pro setbu pochopení. Mnohem radši pomáhali v kovárně, kde jsem se pouštěl do stále složitějších a jemnějších výkovků. Udělal jsem sadu jakž takž použitelných nástrojů. U řeky v místě, kde byl proud nejdravější, jsem sestrojil lopatkové kolo a pomocí řemenů poháněl stroje pod stanovým přístřeškem: brus s kotoučem z velmi dobře brousícího pískovce, drtič na obilí (zatím nevyužitý) a hrnčířský kruh, na kterém jsem už na zkoušku vyrobil pár neforemných nádob. V současné době jsem se snažil vymyslet vrták, jímž bych mohl dělat díry do železných výkovků. Dosavadní způsob vrážení dřevěné násady do rozžhaveného železa nebyl moc dokonalý, několik násad obvykle shořelo. Každý trochu zručnější řemeslník by mě od takové práce hnal palicí.

Tygři si zvykali na práci současně se mnou. Dokonce se jim podařilo ovládnout vysoce technickou terminologii, které jsem ze zvyku používal. Kladivu neřekli jinak než balzhamr, sekeře pantok, sochoru lampola a hlubníku štechr. Nejzručnější Aflargeo už uměl udělat nějakou práci majzlem nebo šramcírem a podávat mi vercajk se stalo koníčkem Diany. Opravdu jsem se však už podivil, když mi při konstrukci vrtáku poradil Wirrta, abych to nasadil na ten sokl na fest, ačkoliv jsem si jist, že jsem těchto termínů před ním nikdy nepoužil. Přesvědčilo mne to, že řemeslníci se vždy domluví, i když je náhodou jeden z nich tygr. A moc jsem se těšil, až si některý odborně popovídá s naším vesnickým kovářem.

Taky náš jídelníček se velmi rozšířil. Tygři z počátku naší známosti neuznávali nic jiného než maso. To se výrazně změnilo, jedli se stejnou chutí vajíčka i ryby, lízali třtinový cukr a med lesních včel, ochutnali rádi ovoce i různou zeleninu, pili mléko a s velkou radostí se cpali sýrem a tvarohem, který jsem vyráběl. Maso jedli pečené, vařené, smažené a taky vyuzené ve vysokém stromě, který jsem zevnitř propálil a udělal udírnu. Pravda, strom byl dutý už předtím, přesto jsem byl na tu konstrukci dost hrdý. Kromě toho jsem po vynálezu nádobí začal vařit polévky a tygři se nestačili olizovat. Ale přesto všechna tahle jídla považovali jen za zákusky a tvrdošíjně lpěli na své vášni pro syrové maso.

Stádo krav se utěšeně rozrůstalo. Chytil jsem nové kusy a ty staré jsme porazili a zkonzumovali. Tentokrát jsem nechal kravám telata, aby déle dojily. Soudil jsem, že budeme potřebovat taky býka, aby nám zajišťoval trvalý a dostatečný přísun mléka. Jenže jak takové zvíře zvládnout, jsem neměl tušení. Kromě toho jsem pochytal nějaké divoké králíky, choval jsem je v králíkárně přímo u srubu, aby mi je nesnědly toulavé lišky, případně naši přátelé vlci, kteří se často přicházeli obdivovat mému hospodářství. Taky jsem chytil hejno divokých perliček, které nahrazovaly slepice.

Křesadlo, kterým jsem celý rok rozdělával oheň, už dosloužilo, jak jsem ostatně najisto očekával. Naštěstí jsem je od usídlení na Guyrlayowu všemožně šetřil a zvykal si udržovat stálý oheň. Teď se to stalo životní nutností, jinak jsem mohl se všemi svými pokusy okamžitě přestat. Pak jsem si vzpomněl, že můžu zkusit rozdělat oheň třením dřeva pomocí svého luku, nebo dokonce bez námahy pomocí lopatkového kola a brousku, na který nasadím jedno dřevo a budu jím vrtat do druhého. Oheň byl tedy zajištěn.

Taky už jsem měl dávno dost obtížného přecházení řeky při každé příležitosti, když jsem se chtěl dostat od hradu k huti a opačně. Sestrojil jsem tedy nad řekou krásný visutý most na kožených řemenech, opatřený destičkami ze dřeva. Při té práci jsem připojil na lopatkové kolo vlastnoručně vyrobenou okružní pilu a nařezal prkna. Most se mi opravdu podařil, slabší povahy by se možná bály potácet se na houpajícím nepevném visutém můstku, ale tygři jsou v případě potřeby schopni přejít po dvou rovnoběžných lanech a já jsem přece nějaký námořník!

Ve volných chvílích jsem pracoval na výstavbě kamenného domu, jak jsem slíbil Wirrtovi. Z vápence jsem po několika marných pokusech vypálil dosti zdařilé vápno a z toho vyrobil maltu, jíž jsem slepoval dohromady velké kameny do podoby zdi. Později jsem je na brusu ještě přibrušoval, aby přesně zapadly, jak si tygr přál. Považoval za nejlepší metodu stavbu kamenných pevností.

Ráa a Wirrta začali učit tygřata jejich písmu. Bylo dost podivné, když Wirrta uchopil do tlapy klacík a drápal do jemného říčního písku pozoruhodné obrazce. Jejich písmo je slabikové a velice jednoduché, podobným způsobem jsem viděl psát úředníka na městském magistrátu zápis z jednání a vím, že se tomu říká těsnopis. Tygři taky dokážou psát téměř tak rychle jak mluví, ale používají k tomu obou tlapek a vyrývají různě silné čáry. Vysvětlili mi, že se tomu písmu říká tibr a já se učil současně s tygřaty. Naštěstí nejsem úplně nejhloupější a dařilo se mi udržovat si před nimi jakýs takýs náskok, jinak by ke mně jistě ztratili veškerou úctu. Na oplátku jsem jim ukázal naše písmo. Až na Aflargea to považovali za zbytečnost a odmítli se jim zabývat. Aflargeo se učil rád a s chutí a uměl už ode mne docela obstojně anglicky i náš jazyk.

„Charry,“ řekl mi, „Až budu veliký a ty odsud odejdeš, vezmeš mne s sebou mezi lidi?“

„A proč tam chceš?“

„Chci vidět, jak žijí lidé. Vyprávíš o všech možných věcech, co jsou mezi lidmi. Chci je vidět na vlastní oči.“

„Vezmu tě, tygříku. Ale... lidé nejsou zvyklí na tygry. Budou se tě bát. Budu tě muset chránit, aby ti neublížili.“

Nechápal, proč by se ho lidé báli a proč by ho chtěli zabít. Byli nezkažení civilizací a nedovedli pochopit lidskou špatnost. Ale můj slib mi od té chvíle občas připomínal.

Každou chvíli nás navštěvovali hosté: nejrůznější tygři, mezi nimiž zaujímal čelné místo typard Shirrt, rysové, drobné kočky, vlci, psi, jednou dokonce houf medvídků mývalů, kteří pištěli tenkými hlasy a s rozkoší se nechali drbat na bříšku. Přinášeli Wirrtovi zprávy z Aurrgharru i celého Arminu. Tygří náčelník vyslechl každou sebemenší a zbytečnou podrobnost a přemýšlel nad věcmi, které byly naprosto samozřejmé a triviální. Tušil jsem, že se chystá na svou vládu a byl odhodlán mu pomoci, až přijde čas.

Zvědové mluvili všichni stejně: Vládce vyjel na výpravu proti leopardům a střetl se s několika jejich oddíly. Nic víc nikdo nevěděl. Podle některých zpráv padl jeden tygr, což bylo v těchto válkách velkou tragédií. Podle jiných byl jen zraněn a vykřeše se z toho. Wahirr zůstal opět v Aurrgharru, ale neplánoval ani nepodnikal proti nám nic nepřátelského.

A pak se jednoho dne objevila u pevnosti početná skupina tygrů na koních, jeden bílý a osm zlatých. Koně měli vlastní, zřejmě nachytané po vzoru Wirrtových tygrů. Přebrodili a přijížděli po úzké cestě k naší pevnosti. Pro jistotu jsem si připravil šípy a ručnici, ale Wirrta tvrdil, že přicházejí v míru. Vyšel jsem jim tedy vstříc beze zbraně.

Bílý tygr zarazil koně několik metrů přede mnou. Kůň se trochu plašil, zřejmě se bál podivného a nikterak vzhledného tvora, jakého ještě neviděl. Ostatní tygři zastavili rovněž.

„Vyslanec mocného tygřího národa Ragga zdraví Charryho, hraběte z Guyrlayowu!“

Zarazilo mne to, ani ne tak tou obřadností, jako tím, že použil termínu le conte, francouzsky hrabě. Kde k tomu asi přišel?

„Skláním se v úctě před ctihodným Raggou a prosím, aby vzal za vděk mým skrovným pohostinstvím. I jeho průvodci jsou na mém území srdečně vítáni...“ pronesl jsem.

Ragga mávl tlapou a jeho tygři seskákali s koní. Sám sesedl rovněž a jiný tygr se ujal otěží. Pokynul jsem Aflargeovi, aby vzal Raggova koně, zavedl ho do ohrady a obsloužil senem. Koně ostatních tygrů si opatřili majitelé sami.

Ragga vešel se mnou a mými tygry do domu a usedl naproti mně. Aflargeo mu přinesl kus uzeného, Ragga je podezřívavě očichal a potom ochutnal. Zřejmě mu chutnalo. Aflargeo usedl ke dveřím, Wirrta vedle mne, Ráa a Diana zůstaly v koutě. Reggio si hrál na hostitele venku před bojovníky.

„Přináším hraběti z Guyrlayowu pozdrav svého velitele, Pána Všech Pruhů Džungle, Jeho královského Veličenstva Vládce Wahirra.“ pravil Ragga vznešeně, „Wahirr prosí, bratře, abys jej ráčil poctít návštěvou v Aurrgharru!“

Ještě štěstí, že obřadnost velela tygrům vyčkat po každé větě patřičně dlouho, než si ten druhý sesumíruje odpověď. No tohle! Jeho královské Veličenstvo, Pán Všech Pruhů Džungle! Tak Wahirr se stal Vládcem! Ale kde berou ty tituly?

Naštěstí pro mne odpověděl Wirrta: „Když jsem naposled slyšel o Wahirrovi, nebyl ještě Vládcem!“ řekl pomalu, ne urážlivě, ale také ne zdvořile.

„Ctihodný a statečný Barragg, Vládce a pán Tygrů, vykročil na cestu, z níž se nikdo nevrací. Byl zabit podlými nebezpečnými leopardy v čestném boji. Jeho kožešina je složena ve svatyni Aurrgharru a bude uložena k věčnému odpočinku...“

Wirrta sklonil hlavu. Dlouho mlčel, než řekl:

„Lovil jsem v mládí srny s Barraggem a chytal s ním motýly na pestrých loukách nad Aurrgharrem. Potom jsem mu šel po boku, když poprvé vyrazil na výpravu. Viděl jsem novorozená tygřata z jeho rodu, i Wahirra jsem olízl, když se zrodil. Později jsem se se svým přítelem rozešel - ale nechtěl jsem vidět jeho smrt.“

„Byla to čestná smrt - v boji, hodná Vládce...“

„Nemohla být jiná. Ale překvapuje mne, že nový Vládce byl již zvolen - a že je jím Wahirr. Překvapuje mne, že se mne nikdo nezeptal, co si o tom myslím. To není správné.“

„Bylo přáním Vládce Barragga, aby Wahirr vládl. Ujal se vlády ve chvíli, kdy nikdo nemohl pomýšlet, aby svolával roztroušené náčelníky. Ale Wahirr ví, co je jeho povinností a svolává je teď, aby jim oznámil, co se stalo. Máš právo svolat ghívar a vznést námitku proti volbě...“

„Po činu marná rada. Souhlasím s Wahirrovým velením. Zlobí mne jenom, že jsem nebyl přizván. Nejsem tak daleko, aby se kvůli tomu nemohlo den nebo dva počkat. Taky nevím, co tomu řeknou ostatní náčelníci...“

„Ostatní předáci se již sjíždějí do Aurrgharru. Wahirr svolal sněm a položí mu otázku, zda souhlasí s jeho vládou. Wahirr ví, co je jeho povinnost - i když ho mnozí nemají rádi, je čestný a šlechetný jako pravý tygr.“

O tom jsme nikdo nepochybovali. Zarazil jsem radši tuto diskusi a zeptal se: „Nevíš, proč Wahirr zve do Aurrgharru i mne? Myslel jsem, že mezi námi je spor a Wahirr zakázal mně a mým přátelům přístup na území tygrů!“

Ragga potřásl hlavou. „Wahirr není hloupý. Když Vládce zakáže vstup na svoje území slunci, měsíci, hvězdám, větru a dešti; když zakáže vstoupit lesním antilopám a ptákům, kteří létají vzduchem, i všemožným mouchám, motýlům a hmyzu, neposlechnou jej o nic více než ty. To Wahirr ví. Ví, že přicházíš na jeho území ozbrojen zbraněmi, které zabíjejí na dálku, a že dokážeš zabít tygra. Ale ví, že však máš tygry rád a nechceš jim ublížit. Přeje si, abys k němu přišel. Okamžitě, hrabě z Guyrlayowu.“

Opět mi řekl hrabě. Zeptal jsem se: „Proč říkáš le conte?“

„Protože je to titul svobodných pánů mezi lidmi.“ řekl, jako by se to rozumělo samo sebou, „Jsi s ním snad nespokojen?“

„Ale ne, děkuji. Jenom jsem netušil, že to víte.“

„My víme všechno! Přijdeš tedy?“

„Ano. Ode dneška za tři dny vyrazím.“

Ragga potřásl hlavou: „Ne! Wahirr chce, abys přišel hned!“

„To nemohu. Včera jsem zapálil milíř. Musím počkat, až dřevo zuhelnatí, do té doby nemohu odejít. Mám spoustu práce. Wahirr nás dává sledovat, jistě ví, že pracuji a vyrábím mnoho věcí. Nechť je tak laskav a počká.“

Ragga chvíli přemýšlel. „Dobrá, vyčkáme tedy zde. Wahirr si nepřeje, abych se vrátil bez tebe...“

„Přijmi tedy mé pohostinství a považuj tento dům za svůj. My teď půjdeme k pecím podívat se na práci. Pojď, Wirrto. Vrátíme se hned, jak to půjde.“

U pecí jsme neměli co dělat, ale chtěl jsem se poradit.

„Co si o tom mám myslet? Je to léčka?“

„Určitě ne. Wahirr se chce smířit. Chce být nejvyšším pánem. Zřejmě se obává, že náčelníci jeho samozvolení neschválí. Chce mít tebe a tvoje zbraně. Proto tě zve.“

„Myslíš, že tam mám jít?“

„Musíš jít. Wahirr pro tebe poslal Raggu, svého přítele, rádce a vychovatele. To je nejvyšší pocta. Kdybys odmítl, bude to považovat za nepřátelský čin a napadne nás. Radím ti, abys šel. A samozřejmě půjdu s tebou.“

„Dobrá. Nezlobíš se ale, že nechávám Raggu pár dní čekat?“

„Vůbec ne. Wahirr musí pochopit, co se děje. Kromě toho, aspoň uvidíme, jak důležité je, abychom přišli. Přijde-li další posel, poznáme, že nás opravdu potřebuje.“

Ragga se všemožně snažil nám pomoci. Museli jsme opravit ohradu a starý náčelník nařídil svým tygrům, aby nám pomáhali. Sice nás to trochu zdrželo, neboť se jen pletli a překáželi, ale byl to důkaz jejich dobré vůle.

Nazítří přijel do tábora Shirrt, ještě vystrojenější než jindy; na horních částech tlapek měl uvázány barevné proužky kůže, které za ním při jízdě vlály.

„Vládce je netrpělivý!“ sděloval, „Charry, Wahirr tě prosí, abys přišel co nejrychleji! Mám ti říct, že Wahirr si přeje být tvým přítelem a žádá tě, abys zapomněl na nedorozumění, jež mezi vámi byla. Chápe, že se zdráháš, ale je veden nejlepší snahou se smířit a spřátelit i s odpadlíky, jako jsi ty a Wirrta.“

„Přijdu. Dnes skončím práci a zítra ráno vyrazíme. Lituji, že jsem musel Wahirra nechat čekat...“

„Napiš mu to,“ požádal Shirrt, „Poslovi neuvěří...“

Napsal jsem tedy arminským tibrem na kus kůže dopis a poslal jej po neúnavném Shirrtovi do Aurrgharru. Typard odjel ještě týž den, sotva si trochu odpočinul a vzal čerstvého koně.

Nazítří ráno jsme zavřeli hrad, nasedli na koně a vyrazili do Aurrgharru. Poprvé po dlouhé době jsem si oblékl svůj už dosti zbídačelý kabát. Zlaté šňůry a třepení na náramenících velmi rychle ztratily lesk a vyhlížel jsem spíš jako chudý příbuzný, ale Aflargeo tvrdil, že v tom dostávám mnohem větší důstojnost. Kalhoty byly prodřené všude, kde prodřené být mohly, vylepšoval jsem je jakž takž kusy kůže, aby mi sedlo nerozedřelo mou kůži vlastní, ale nevypadalo to nejlíp. Prádlo se mi rozpadlo už dávno a ty cáry bylo pro ostudu na sebe navléknout. Boty jsem zahodil a ušil nové ze syrové kůže. Taky jsem si co nejlíp učesal vlasy a svázal je řemínkem, vousy aspoň přiřezal nožem. Pušky a revolver jsem vezl s sebou v pouzdrech u sedla. Jenom škoda, že jsem je neměl čím nabít.

Ragga nás vedl úzkými chodníčky nejdříve džunglí, potom hustým pralesem, nakonec čím dál víc po kamenitých srázech do hor. Několikrát jsme potkali osamělého tygra, později i tygří hlídku. Na místě, kde stála stará, napolo rozvalená pevnost, jsme ulehli a přenocovali. A na druhý den po poledni jsme dorazili k tygřímu městu Aurrgharru.

Zlatá brána

Ragga prudkým škubnutím zastavil koně.

„Aurrgharr!“ ukázal tlapou před sebe.

Dojel jsem vedle něho a hleděl na šedivé skalní masivy před námi. Na vrcholu nejnižší z hor se tyčily hradby, šedivé a omšelé jako kameny kolem nich. Za nimi potom barevně prosvítaly zdi mnohapatrových domů. Z domů vyrůstaly věže a vrcholem města bylo něco jako visutý zámek s letohrádky a terasami, na nichž rostly nějaké stromy a keře. Rovné nebo jen maličko zešikmené střechy se leskly v odpoledním slunci, jako by byly pozlacené. Nad nimi svítil letohrádek bílým mramorem svého obložení, přímo se vznášel nad tou spoustou temných příbytků.

Ale celé ohromné město vyhlíželo na dálku jako mrtvé a dávno opuštěné, jako by tam život skončil již před lety. Teď to město stojí kdesi v daleké zemi, hledí do nebes bílými letohrádky a pozlacenými střechami domů, sní a čeká na člověka, který je probudí ze staletého spánku. Nikdy bych nevěřil, že tu žijí tygři, spíš bych byl ochoten věřit, že město obývají jen stíny a duchové dávno zemřelých válečníků...

Ragga popohnal koně a my pospíšili za ním. K městu vedla kamenitá stezka a zdálo se, že po ní občas někdo chodí nebo jezdí na koni, ale neviděli jsme nikoho na celé pláni od šedivých hradeb až k okrajům skal, z nichž jsme přišli. Ragga však jel jistě a neomylně k místu, kde se zvedala dvojice věží a mezi nimi zřejmě byla brána. Ale nedalo se poznat, zda tam je, zeď mezi věžemi byla stejně šedivá a omšelá jako všechno ostatní.

Najednou nad plání zavřeštěla trubka. Ten naříkavý zvuk prořízl ticho, polekal i dravého ptáka, sedícího na orvaném pahýlu stromu opodál. Zamrazilo mne v kostech, když jsem zaslechl to zvláštní znamení. Ragga se otočil k věži a zamával tlapami. Znovu mu odpověděl naříkavý hlas - potom už trubka lkala nad pustou plání, oplakávala duše zatracenců v hlubinách pekel. Táhlý smutek zněl v té písni, melancholie a beznaděj, jako by město kvílelo nad opuštěností, v níž musí žít.

Pak náhle zalkala trubka i z druhé věže, ještě žalostněji a příšerněji. Najednou se mezi věžemi zprudka otevřela mohutná brána a proti nám vyjel oddíl tygří stráže, který se rozptýlil kolem brány. Přivřel jsem oči před oslepujícím leskem: obě vnitřní poloviny ohromných vrat byly pokryty vrstvami zlata. Také tygří vojáci byli ozdobeni zlatými náhrdelníky s množstvím zářivých drahokamů. Pozorovali nás světélkujícíma očima, aniž dali jediným pohybem tváře najevo jakoukoliv myšlenku.

Ragga pokynul, abychom vjeli dovnitř. A já jel za ním a hleděl se stále rostoucím úžasem na zlaté vnitřní obložení brány.

Vnitřní stěnu vrat tvořily dva velké reliéfy: na pravé straně dva tančící, na levé dva zápasící tygři. Reliéfy byly naprosto věrné, jako by byly odlitkem skutečných šelem a já nevěřil, že je nevytvořila lidská ruka. Obličeje, těla, vše zrůzněné vášní, ať to byla láska či nenávist. Zlaté kožešiny s pečlivě vytepaným každým chloupkem, a na nich ještě dobře viditelné tmavé pruhy z temnějšího zlata. Pod tlapami tančících tygrů bylo vidět hustý, měkký koberec trávy, do níž se tlapy bořily - pod nohama zápasících tygrů zase zvířený poletující prach.

„To dělal skutečný umělec!“ řekl jsem Raggovi.

„To udělali naši předkové v dobách, kdy na zemi ještě nežil lidský rod.“ řekl Ragga, pohlížeje s pýchou na reliéfy.

Vjeli jsme bránou do prostranného nádvoří. Z uliček přibíhalo množství tygrů, tlačili se a prohlíželi si nás, přičemž hlasitě komentovali náš vzhled. Zvlášť samozřejmě můj, byl jsem pro ně krajně exotické zvíře. Matky mne ukazovaly malým tygřatům, aby si mě zapamatovaly, tygři se zas upozorňovali na moje zbraně, které jsem měl u sedla.

„Tady musíme sesednout,“ řekl mi Ragga, „Projdeme branami. Ty nejsou dělané pro jezdce.“

Seskočil jsem a vzal koně za otěže. Ragga vedl svého přede mnou do tmavé díry, vstoupil jsem tedy za ním a prošel jako branou do ulice, úzké a temné, dokonce dosti studené. Okolo nás byly vysoké omšelé domy s pestrobarevnými omítkami. Vchody byly až u země, sotva na metr vysoké, stejně tak okna nebyla ve vyšších než dvoumetrových vzdálenostech od sebe. Tygři zřejmě neměli rádi příliš vysoké stropy. Není to zapotřebí, jsou malí a vejdou se do menší prostory. Tím se zdá, že v domech může bydlet neobyčejné množství tygrů, kolik, to jsem si vůbec netroufal hádat. Stačili ti, kteří neustále proudili kolem nás a když jsme prošli, tiskli se ke zdem. Tam, kde se ulice rozšiřovaly v náměstíčko, jich přibývalo, stáli tam a prohlíželi si nás. Pokud neobíhali jinou cestou kolem dokola, viděl jsem jich už několik tisíc; bojovníků, tygřic i koťat. Byly mezi nimi všemožné barvy, od bílé přes nejrůznější odstíny zlaté až do tmavohnědé, téměř čokoládové, z níž pruhy vystupovaly jen nepatrně.

Jednu chvíli mi napadla zlá věc: kdybych se nepohodl s předáky pruhovaného národa, jakým způsobem bych se asi dostal z tohoto města? Prošli jsme už několika desítkami uliček a náměstíček naprosto stejných a neměl jsem ponětí, kterým směrem a kam vlastně. Při tom ulice ani domy neměly žádné označení, kterého bych se mohl přidržet, mimo občasných kreseb na zdech, které něco sdělovaly písmem ještě starším než tibr. Tygři, jak vidno, se ve svém městě vyznali, já byl dokonale zmaten.

Najednou se Wirrta u jednoho z domů zastavil. „Kam přikázal Vládce usídlit našeho hosta?“

„Neřekl nic. Chci mu nabídnout pohostinství ve svém domě...“

„Není třeba. Charry je mým přítelem a bude mým hostem, stejně jako já jeho na Guyrlayowu. Vstupme, toto je můj dům!“

Prohlédl jsem si tu stavbu, vysokou, se špinavě žlutou omšelou omítkou a osleplými okny, zavřenými zevnitř koženými okenicemi. Vyhlížel jako ostatní v tomto městě, nezdál se být obydlen.

Raggovi se Wirrtovy záměry zřejmě nelíbily. „Charryho si pozval Vládce Wahirr! Jistě tím nemyslel, aby Charry bydlel u tebe!“

„Wahirr svůj dům nenabídl. Já ano.“

„Já bych taky radši bydlel u Wirrty.“ osmělil jsem se říct.

Ragga to tedy vzdal. „Dobrá. Buď pozdraven, bratře. Ráno přijdu, abych tě doprovodil k Vládci.“

Pohladil jsem ho na rozloučenou a pak už čekal, až vstoupíme do domu. Tygří domy mě velmi zajímaly. Wirrta očichal pečlivě vchod, pak vešel. Vchod nebyl nijak uzavřen, ačkoliv na bocích byly panty pro případné dveře. Když tygr prolezl dovnitř a řekl mi, abych šel za ním, musel jsem pokleknout a lézt po čtyřech. Uvnitř byla jakási hala, maličko snížená pod úroveň ulice. Byla dost prostorná, takže jsem tam mohl vzpřímeně klečet, aniž jsem hlavou dosahoval ke stropu. Taky tam byla tma, teprve když vstoupila Ráa a odstranila z oken kožené okenice, bylo vidět. V tom světle jsem viděl, že hala má asi čtvercový půdorys o velikosti deset krát deset metrů, což znamenalo, že zabírá celé spodní patro domu, který rovněž nebyl o mnoho větší.

V koutě se černala díra dospod, v protějším rohu díra nahoru. K té mne Wirrta vedl, dychtiv pochlubit se svým krásným domem. V díře jsem se mohl postavit a nakouknout do druhého poschodí. Wirrta lehce vyskočil. Podlaha byla dřevěná, pokrytá kamennými dlaždicemi - ale okraje díry pro vstup byly kamenné.

Tato místnost byla jedna z největších a měla zvláštní výšku, takovou, že jsem se tam mohl postavit zpříma. Všechny stěny byly vyloženy tygřími kožešinami, napjatými na kameni. Mezi dvěma okny do ulice stál kamenný stůl, na němž byla rovněž rozestřena tygří kožešina. Na obou bočních stěnách se nacházely obdélníkové reliéfy z kamene o velikosti dvakrát tři metry, ty nebyly kryté kožešinami, takže jsem si mohl prohlédnout nějaké výjevy buď z tygří historie, nebo mytologie, jimž jsem však nerozuměl. Na jedné fresce rdousil jeden tygr druhého, na druhé opět jiný kázal něco jistě velmi důležitého skupině tygrů oddaně naslouchajících. Zeptal jsem se Wirrty, co to znamená - slíbil, že mi o tom bude někdy vyprávět, ale že je to velice dlouhé. Vyrozuměl jsem, že ta místnost je jeho audienční sál, čímž se vysvětlovala neobyčejná, až přehnaná výška stropu.

Do dalšího patra jsme se dostali dost obtížně, Wirrta skokem na kamennou traverzu uprostřed stěny, z níž skočil do otvoru ve stropě, já se zachytil rukama a vytáhl nahoru. Tam byla zřejmě obytná místnost, jak nasvědčovalo již zetlelé lůžko ze suché trávy. Rovněž v dalších dvou patrech byly ložnice a Wirrta vysvětlil, že v domě bydlelo několik rodin vzájemně spřízněných, otec s dětmi či několik bratří s rodinami. Ve vyšších patrech pak byly spižírny a skladiště majetku toho kterého tygra. O tom mluvil poměrně nadšeně, ale na otázku, jakého druhu ten majetek byl, nedokázal dost jasně odpovědět. Vyložil mi jen, že staří předkové jeho rodu byli velmi bohatí.

Ráa a tygřata se zatím usídlili v ložnicích. Jelikož jsem byl považován za člena jejich rodiny, měl jsem bydlet s nimi, což jsem neodmítl. Wirrta se potom odebral ven do města, aby sehnal něco k jídlu. Ráa mi vysvětlila, že náčelníci, když pobývají ve městě, mají nárok od svých podřízených vyžadovat kořist pro nasycení sebe a své rodiny.

Potom přišel Shirrt a velice přátelsky se ke mně měl. Byl velmi hrdý na tento dům, z něhož pocházela jeho matka. Přivedl s sebou taky svou družku, mladou a velmi udivenou tygřici, která ke mně zpočátku neměla příliš důvěry a více se divila, než jiní. Když jsem ji pohladil, nechala si to líbit a spřátelila se se mnou. Shirrt byl rychlý, ohnivý, skákal sem tam, vysvětloval páté přes deváté a zjevně jej těšilo, že se bude moci se mnou ukázat před svými přáteli. Slíbil jsem mu, že s ním půjdu do města, když mi to dovolí Wirrta. Na to Shirrt prohlásil, že Wirrta do toho nemá co mluvit a že si s ním o tom pohovoří.

Když Wirrta přišel, přinesl kus masa, který mi předal. Odřízl jsem si kus pro sebe a hledal, kde bych mohl zapálit oheň a maso opéci. Wirrta nalezl v jedné ložnici výklenek mezi okny, který mohl sloužit jako krb, zřejmě byl za tím účelem postaven. Požádal mne také, abych opekl pár dalších kusů masa pro případné hosty, kteří jistě k večeru přijdou.

Přišli - lépe řečeno přicházeli a odcházeli, každý se mi představoval a nechal se obejmout nebo pohladit. Všichni byli vybraně zdvořilí, ukláněli se, jako když se kočka protahuje, velmi jemně si povídali, ochutnávali, chválili a zase odcházeli. A já měl pocit zvířete v cirkuse, na které se všichni chodí dívat a u vchodu dávají vrátnému korunu. Byli to tygři, tygřice i malá koťata, a vůbec jsem je od sebe nerozeznával.

Když se setmělo, přišel Shirrt a zval nás jako ďábel pokušitel na procházku do nějakého parku. Netušil jsem, že ve městě vůbec nějaké parky jsou a tak jsem šel ochotně, že se na chvíli dostanu z těch podivných ulic a domů. Shirrt nás vedl úzkou uličkou, pak po strmém dláždění někam nahoru a nakonec nás přivedl do parku, dost rozlehlého a naplněného stromy několik set let starými. Mezi stromy stály mramorové letohrádky, vesměs omšelé a některé polozřícené, neboť je nikdo neopravoval. Byla to jedna ze zahrad, jež jsem viděl zvenčí, bylo odtud vidět na hory v dálce a tygři mi ukazovali, kde která hora je a jaké je její jméno. Mělo to drobnou chybu, nebylo téměř nic vidět, ale to jim vadit nemohlo.

V parku se procházelo mnoho tygrů. Mladí tygři a tygřice hráli nějaké divoké hry podobné honičkám s přesnými a zřejmě nikdy neporušenými pravidly, skákali sem tam, mňoukali a řvali a zas mizeli v houští. Procházeli jsme se, tygři se zdravili s přáteli, najednou se sešli s nějakou jinou partou, posadili se do houfu, obtočili oháňky okolo tlapek a počali táhle, smutně vyzpěvovat mohutnými hrdly. Byla to píseň, při níž mrazilo v zádech, ale všichni tygři, když ji uslyšeli, usedli rovněž a zpívali s nimi, beze slov, táhlým, monotónním smutným nápěvem. Nechápal jsem, proč to dělají - zpívali s pohledy upřenými do neznáma a snad vzpomínali na dávné časy své slávy. Píseň se nesla nad krajem mezi divokými strmými horami a zanikala někde v dálce, kde se tyčily třpytivé hroty ledovců, pyšně vztyčené proti černé obloze s milióny hvězd a kulatým, stříbrným měsícem. Tygři zpívali a já stál opřen o kmen stromu a naslouchal jim. Přemýšlel jsem, jak dlouho asi už takhle zpívávají za měsíčných nocí. Staletí, tisíciletí? Věčně?

Potom dozpívali, ale nerozešli se, seděli dál a hleděli do dálky. Žádný nepromluvil, a když konečně po dlouhé době jeden něco prohodil, nebylo to současnou arminštinou, ale byla to věta v dávné, polozapomenuté řeči, které už skoro nikdo nerozuměl. Její smysl byl asi tento:

„Tváří v tvář noci si tygr uvědomuje věčnost svého života.“

Potom zase dlouho mlčeli. A pak se začali rozcházet, až na menší skupinu, která zůstala s námi.

„Krásně jste zpívali.“ pochválil jsem je.

„Ale, to nic není! Měl bys slyšet zpěvy leopardů, ti umějí krásně zpívat! Však Shirrt to po nich taky zdědil...“

Pohladil jsem Shirrta a řekl: „Stejně nechápu, proč dva tak sympatické národy jako tygři a leopardi spolu bojují...“

„To je těžké,“ vzdychl Wirrta, „To je tak odedávna.“

„Ale proč?“

Wirrta se ohlédl na jednoho tygra. „Sharrni, vysvětli mu to! Povídej mu něco z minulosti, zajímá ho to.“

Tygr zvaný Sharrni si mne pozorně prohlédl, potom se posadil blízko mne a začal bez jakéhokoliv úvodu:

„Tygří náčelník Bhaggra kdysi bojoval s náčelníkem leopardů Swamigwatharrem dole u Jezera vodopádů a jejich boj nepřinesl žádný výsledek. Náčelníci se vrátili domů a pravili svým rodinám a příbuzenstvu, co se stalo. Příbuzní trvali ale na tom, že oba náčelníci se musí sejít poznovu a vybojovat zápas do konce. Tak každý z náčelníků shromáždil svoje příbuzné a přátele a vytáhl s nimi do boje, který se odehrál na Planině zabitého nosorožce a který trval šest dní stopování a dva dny boje mezi jednotlivými zápasníky. Byl to strašlivý boj - jeden z leopardů byl zabit a jeden z tygrů dodrásán tak, že nemohl stát na nohou a zemřel pak za hrozných bolestí...“

„Óóóh!“ zaskučel někdo při té zlé představě.

Ale náčelníci Bhaggra a Swamigwatharr zůstali naživu a jejich boj stále ještě nebyl rozhodnut. Takže čekali, až se jim zavřou rány a až jejich síly opět probudí nová chuť do boje. A v té chvíli řekl Bhaggra:

„Ach můj bratře, jak rád bych teď odešel z místa boje!“

A Swamigwatharr odpověděl: „I já, bratře, toužím po tom, abych už byl doma se svými koťátky! Nechci tady umírat - ale příbuzní by mne pokryli blátem hanby, kdybych ustoupil Pruhovanému!“

„I mí příbuzní by na mne kydali hanu, kdybych ustoupil,“ řekl Bhaggra, „Nedá se tedy nic dělat.“

„Ale ano,“ řekl tehdy leopard Swamigwatharr, „Pojď, bratříčku! Než si naši bojovníci olížou rány, zajdeme za moudrým světcem, poustevníkem Bhúngem, a ten nám poradí.“

Poustevník Bhúngú (prý velmi oblíbená postava z legend) byl starý medvěd, který bydlil v jeskyni v hlubokém lese na úpatí sopky Eggy. Oba náčelníci k němu přišli, poklonili se mu a začali naříkat a stěžovat si mu. Moudrý Bhúngú je vyslechl a pak se zeptal: „Ty, tygře, máš děti?“

„Ano,“ pravil Bhaggra, „Mám dva synky a dvě dcerky.“

„A ty, leoparde?“

„Mám dva syny a dceru,“ řekl Swamigwatharr, „Zrovna teď někdy by se jim měly otevřít oči.“

„Dobře,“ řekl moudrý Bhúngú, „Ať si tedy vaši synové vezmou dcery svého nepřítele a žijí spolu v míru a lásce, To bude konec boje a vaši příbuzní ocení vaši moudrost a dobrou vůli.“

Takže Bhaggra a Swamigwatharr odešli ke svým bojovníkům, aby jim oznámili, na čem se dohodli. A bojovníci velmi chválili jejich rozvážnost a moudrost. Když si potom na znamení smíru vyměnili meče a učinili sliby před Ohněm, rádi se vrátili domů, aby vyložili všem, jak statečné a prozíravé mají náčelníky.

Ale jejich děti, když vyrostly, měly na to jiný názor. Syn a dcera Bhaggry si přáli uzavřít svazek s leopardy, ale druhá Bhaggrova dcera Swaíím se zalíbila mladému tygřímu bojovníku Tawarrovi, a i on se jí zalíbil, takže odmítla vzít si bojovníka leopardů Tassakehwansharra. Tawarr přišel požádat Bhaggru o její kožešinu, ale Bhaggra mu vyložil, jak se věci mají a že Swaíím je zaslíbena leopardovi. Smutný Tawarr odejel domů a požádal svého přítele, náčelníka Wagurru, aby mu pomohl. Společně potom odjeli do sídla leoparda Swamigwatharra a prosili, aby s ním mohli mluvit. Ale vstříc jim vyšel jen Tassakehwansharr.

„Odejděte, bratři, od domu smutku! Můj otec byl na lovu zabit jelenem a jeho kožešina visí již několik dní vypjata na rámu. Přijďte, až bude kožešina uložena do svatyně...“

„Ne, můj bratře,“ řekl Wagurra, „Neodejdeme, ale zůstaneme s tebou a pomůžeme ti zazpívat smuteční písně.“

Odešli do bažin, aby si rozdrásali uši, vyváleli se v blátě a potřísnili svoje kožešiny špínou. Pak zůstali spolu a žili jako bratři. Až po skončení doby smutku, po třech dnech, se zeptal Tassakehwansharr: „Co vás přivedlo za mým vznešeným otcem?“

„Ach bratře,“ řekl Wagurra, „Nyní, když jsme byli tvými hosty, nemůžeme ti ničeho sdělit o příčině, která nás přivedla a musíme si k tomu přijmout jiného prostředníka. Odpusť nám, že jsme tak učinili - ale nemůžeme urazit tvůj pohostinný dům.“

Na to oba odjeli a navštívili svého bratra, tygřího bojovníka Barrnaya. Tomu přednesli svoji prosbu a Barrnaya odjel do sídla Tassakehwansharry a řekl mu, co si Tawarr přeje.

„Tu dohodu uzavřel můj otec,“ řekl Tassakehwansharr, „Já o ní ničeho nevěděl, nepřál jsem si ji a nežádal jsem o ni. Jednejme tedy, jako bych o té dohodě nevěděl ničeho. Můj bratr a má sestra nechť si činí, co je jim libo - já nevím o ničem.“

Šťastně odejel Barrnaya k přátelům a řekl jim, na čem se uradili. Odjeli tedy všichni tři k tygru Bhaggrovi a sdělili mu Tassakehwansharrův názor. Ale Bhaggra zanaříkal:

„Ach bratříčkové, ach synku můj! Co jste to učinili, jakou to hanbu jste přivolali na naše počestné pruhované kožešiny! Jakou váhu má teď moje slovo, když každý leopard bude moci říct, že jsme je nedodrželi jen proto, že o něm leopard Tassakehwansharr nevěděl? Nelze to tak učinit, nelze! Ano, Swamigwatharr by mne snad mohl zprostit slova, když by jeho syn nechtěl mou dceru, ale ten statečný leopard je mrtev a nikdo jiný už nemůže moje slovo změnit. Ach odejděte, děti moje, a nechte mne plakat!“

Mladí tygři tedy odešli a radili se, co počít. Potom vyslali posla Barrnaya k Tassakehwansharrovi - leopard jej přijal velice vlídně a slíbil mu, že uváží celou situaci. Za tím účelem svolal svoje přátele a příbuzné a hovořil s nimi o tom.

„Ano,“ řekli příbuzní, „Nezáleží na tom, že ty nechceš plnit vůli svého otce. Důležité je, aby tygr splnil svoje slovo, které bylo učiněno před posvátným ohněm. Kdybychom mu odpustili, pak by se domníval každý Pruhovaný, že si může jakkoliv pohrávat se svou ctí, dávat slovo dle libosti a zase je brát zpět. Přinuť Bhaggru, aby ti poslal svou dceru a pak mu ji vrať s tím, že ji nechceš.“

„To ale neudělám,“ řekl Tassakehwansharr, „Neboť její milý, tygr Tawarr, je mým přítelem a bratrem a neudělal bych mu takovou bolest. Nemohu to udělat svému příteli, přeji mu tu tygřici a nepřeji si dále o té věci čehokoliv slyšet...“

„To však nejde,“ pravili příbuzní, „Čest leopardů je posvátná a nedotknutelná a jestli neposlechneš, pak všechny naše rody se ti postaví a vyvrhnou tě jako prašivého...“

A tehdy se zdálo, že povstane boj v jejich rodu. Tassakehwansharr odešel do hor a vyhledal čaroděje, jehož jméno bylo Karaa-tarr-Saghwarr-Bharragga a který pocházel z národa horských leopardů. Karaa-tarr-Saghwarr-Bharragga mu připravil jídlo, do něhož přidal kouzelné rostliny z hor. Tak Tassakehwansharr upadl na dva dny do stavu nebytí a jeho duše opustila tělo, aby se setkala s otcem Swamigwatharrem. A zářící duch velkého vznešeného Swamigwatharra hovořil s Tassakehwansharrem a slíbil mu, že se dostaví na veliké zasedání jejich rodu, bude-li pozván.

Tak se Tassakehwansharr vrátil do svého sídla a svolal všechny své příbuzné, aby se shromáždili. Když se tak stalo, nařídil přinést ze svatyně vznešenou kožešinu svého otce Swamigwatharra a položil ji na kamenný oltář. Pak každý z přítomných přistoupil, skropil kožešinu krůpějí vlastní krve a volal Swamigwatharrova ducha, aby přišel mezi ně. Když potom zapálili Oheň a vhodili do něj posvátné trávy, sestoupil zářící Swamigwatharrův duch, aby vyslechl jejich prosby a žádosti. Tassakehwansharr je přednesl a Swamigwatharr potom pronesl ke shromážděným:

„Je nanejvýš drzé a nemravné, že se opovažujete posuzovat, jaké úmluvy jsem uzavřel já a vznešený tygr Bhaggra. Zasloužíte za to přísný trest a jenom bezpříčinnou milostí Pána a tím, že se za vás přimluvím, za to neobdržíte následky. Ale aby bylo učiněno za dost spravedlnosti, rozhodl jsem takto:

„Dvanáct čestných mladých bojovníků z našeho rodu nebo z jeho příbuzenstva či přátel nechť vyjede do světa a hledá tam dívky z národa tygrů, aby je svými schopnostmi a přednostmi přiměly se za ně provdat. Jakmile se tak stane, budou všechny moje požadavky vyplněny, tygřice Swaíím bude osvobozena od slibu a bude si moci vzít, koho bude chtít, a nikdo už nikdy nesmí připomenout tuto záležitost jako spornou. Taková je moje vůle.“

Po těchto slovech zářící Swamigwatharrův duch odešel a již nikdy se nikdo neodvážil jej znepokojovat.

Bojovníci leopardů se začali radit, jakým způsobem by splnili jeho příkaz. A zahájili veliké hry, jejichž účelem bylo zjistit a prokázat, kterých dvanáct se nejvíc hodí k tomuto poslání...“

Opíral jsem se zády o strom a naslouchal - ale noc pokročila a já se najednou probral a usoudil, že jsem asi na chvíli usnul, protože jsem s velkým úžasem vnímal toto:

„A proto tedy Tarrny přijel k Wonseghwarrghovi a řekl mu:

„Ty jsi ten, který brání narovnání mezi námi. Já jsem nabídl leopardímu národu svoji sestru výměnou za Swaíím, manželku Tawarrovu, aby žila s Thorrnwengharrem. Ale ty, jako zlobný had, štveš proti mně a mé sestře a haníš ji. Ty jsi příčina zla!“

Leopardi obklopili Tarrnyho těsným kruhem a Wonseghwarrgh ho vyzval na souboj. Bojovali potom podle pravidel a Tarrny byl poraněn, takže musel odejít. Ale leopardi se mu posmívali a Tarrny slíbil, že se postaví Wonseghwarrghovi znovu, až bude zase zdráv. Poté opustil jeho sídlo.

Ale Ghomerry nebyl spokojen s takovým narovnáním a měl dál za zlé leopardům jejich neústupnost. Proto vyslal svého druhého syna Wangharra, aby se dohodl s leopardím Vládcem o řešení. Ale Vládce leopardů nebyl právě ve svém sídle, naopak se toulal někde na lovu. Wangharra přijal jeho zástupce, hovořil s ním urážlivě a pak ho napadl. Wangharr jej pokousal, až se zdálo, že nebude více žít a odešel - nikdo z leopardů se neodvážil jej zadržet.

Když se tedy Vládce leopardů vrátil domů, nalezl svého přítele a zástupce umírajícího. Velmi se rozlítil a přikázal, aby viník byl nalezen a aby předstoupil před jeho čestný soud. To tygři ale nemohli připustit, proto Ghomerry přišel sám před čestný soud leopardů a hájil svého syna. Vládce leopardů uznal, že Wangharr měl právo zabít jeho zástupce, neboť se leopardi zachovali hrubě a krutě - ale obvinil Wangharra, že je zbabělcem, neboť vyslal za sebe otce vyjednávat. Na to Ghomerry rozzloben a uražen opustil zasedání. V té době ovšem Wahirr...“

„Cože, Vládce Wahirr?“ překvapilo mne.

„Ne tenhle,“ řekl Sharrni, „Wahirr, syn Tawarra a Swaíím. Už byl v tu dobu dospělý. Lovil srnce a střetl se v lese s několika leopardy, kteří jej počali hrubě urážet a vyčítali mu, že je synem tygřice, která měla patřit leopardům. Wahirr je vyzval k boji, aby ochránil svoji čest, ale oni se jen smáli a řekli mu, když se nebojí, aby se dostavil k boji o úplňku k Jezeru vodopádů. Tam přišel Wahirr s jinými svými přáteli a bojoval pak s leopardem Sheenwanswahagem a zabil jej v tom boji. Nato přáli si leopardi změřit s ním síly a rovněž tygři byli rozzlobeni, neboť leopardi o nich několikrát posměšně promluvili. Bojovali tedy mezi sebou a potom se rozešli velmi rozzlobeni a poraněni.

Na to Ghomerry obvinil leoparda Wonseghwarrgha, že se vyhýbá boji s jeho synem Tarrnym, neboť se jej bojí. Wonseghwarrgh tedy přišel se svou družinou až na dohled Aurrgharru a znovu vyzval Tarrnyho k boji. Tarrny vyšel před Bránu a konal se souboj přímo pod hradbami města. V tom boji byl Tarrny znovu poražen, poraněn a odnesen dovnitř, do města. Potom Wonseghwarrgh objel třikrát kruhem město, chlubil se a prohlašoval, že se postaví kterémukoliv z tygrů, který se nebojí jeho tlapy. Na to tygři hodně hovořili o tom a vyzývali náčelníka Tawarra, aby šel bránit svoji čest. I vyšel Tawarr a vyzval Wonseghwarrgha. Bojovali pak spolu a byl to boj těžký a dlouhý a oba krváceli z mnoha ran, ale žádný nechtěl podlehnout. Až nakonec prokousl Wonseghwarrghovi Tawarr hrdlo a držel ho, až leopard zemřel. Tawarr se ještě vrátil do Aurrgharru a zemřel vyčerpáním ve vnitřním nádvoří. Tehdy nastal velký pláč a naříkání mezi oběma národy a bojovníci se rozešli s nenávistí v srdci a s odhodláním splatit nepříteli smrt svých nejlepších náčelníků. Tím končí vyprávění o Tawarrovi a začíná vyprávění o Tarrnym, jak se on stal náčelníkem a jak vedl válku proti leopardovi Sonnyarnaghwahovi. Chceš je taky slyšet, Charry?“

„Děkuji, snad ani ne. Tohle mi bohatě stačí. Stejně se v těch tygrech a leopardech nemohu vyznat. Může mi někdo vysvětlit, proč se do toho vlastně pletl ten Tarrny?“

„Vždyť přece byl synem Ghomerry, velkého náčelníka!“

„Aha. A proč se do toho pletl Ghomerry?“

„Byl přece bratrem matky náčelníka Wagurry,“ vysvětlil Sharrni samozřejmě, „Kromě toho byl spřízněn s Bhaggrou. To jsem ti přece jasně říkal...“

„Bože můj! Je zvykem, že se do každé tygří a leopardí pranice zapletou všichni příbuzní? Vždyť jich musíte mít velké množství!“

„My všichni jsme dohromady příbuzní.“ řekl Wirrta.

„Aha,“ řekl jsem a chvíli přemýšlel, „A tak vlastně začalo nepřátelství tygrů a leopardů, že?“

„Ne, to už pokračovalo z dřívějška. To nikdo neví, proč jsme se pohádali. To už je moc dávno. Tím se to jenom probudilo k životu. Dřív se tygři a leopardi neprali tak moc.“

Chvíli jsem přemýšlel nad záhadami téhle tygří Iliady.

„Kdo vlastně mohl nejvíc za to, že se to nevyřešilo smírem? Tawarr, Ghomerry, Tarrny nebo kdo?“

Sharrni chvíli přemýšlel a vrtěl hlavou. „Nevím. Snad Tikksi.“

„Ale kdo to byl Tikksi?“

„Tygří náčelník.“

„A jak za to může? Vždyť se do toho vůbec nezapletl!“

„No, právě proto za to může. Bylo jeho povinností postavit se na jednu nebo druhou stranu. Kdoví, jak by to bylo dopadlo, kdyby se do toho zapletl ještě on.“

Otřásl jsem se pod tím drtivým přívalem tygří logiky.

„Ale to mu snad nemůžete klást za vinu!“ namítl jsem.

„Tikksi byl ničema,“ řekl Sharrni, „Nepletl se do ničeho. Nebyl to dobrý tygr!“

Tím veškerá diskuse o nešťastném Tikksim skončila. Někdo mi chtěl mermo mocí vyprávět o nějakém dalším sporu, který skončil zcela originální dohodou, ale mně se klížily oči a tak jsem navrhl, abychom šli spát. Tygři si ještě zazpívali na dobrou noc a šli jsme se uložit do jejich neuvěřitelného domu.

„Wirrto,“ otázal jsem se, „To se o každém hrdinovi tygrů vyprávějí takové sáhodlouhé a zamotané legendy?“

„Ano, ovšem. O nás se možná také jednou bude vyprávět.“

„Kdy se stalo to, co jsem slyšel dnes?“

„Před osmadvaceti generacemi. Devětadvaceti pro Aflargea.“

„Zaujaly mne některé věci. Například se tam mluvilo o mečích. Tehdy měli tygři zbraně jako lidé?“

„Někteří náčelníci měli ještě meče. Ale ty už byly mrtvé.“

„Nechápu...?“

„Za dávných časů měli přední bojovníci živé meče, které měly svá jména a bojovaly podle své vlastní vůle. Když bojovník nosil takový meč, nemohl ho porazit nikdo, kdo jej neměl.“

„Na jedné fresce jsem si povšiml tygra, který má na hlavě přílbu zdobenou drahokamy a na tlapě štít. To jste taky měli?“

„Ano. Mnoho rodů má ještě staré zbraně uloženy v podzemí.“

„Proč jste vlastně opustili tyto zvyklosti?“

„Nevím. Možná to nebylo zapotřebí...“

„Zvláštní. Jak staré jsou vaše nejstarší záznamy?“

„Ve sklepeních Vládcova paláce jsou uloženy kůže, na kterých jsou zapsány nejstarší příběhy. Je tam záznam snad o každém tygrovi, který kdy něco dobrého udělal.“

„Ze které doby? Jestli rozumíš naší časomíře...?“

„My také měříme čas na léta, to přece víš. Záznamy jsou od začátku tygřího národa. Asi deset tisíc let.“

Nadskočil jsem a udeřil se do hlavy o nízký strop. „Deset tisíc let? Dovedeš si představit takový čas? Jak dlouho žiješ ty?“

Wirrta chvíli přemýšlel. „Dvaatřicet let.“

„To je o devět víc než já. Jak dlouho žijí tygři, nepotká-li je nějaká nehoda?“

„Čtyřicet let, i víc. Pak už jsme staří. Potom přijdou zas mladí tygři. Mám mnoho synů a dcer...“

„Jak si tedy dokážeš představit deset tisíc let?“

„Jako dobu, po kterou žilo dvě stě padesát tygřích generací. To je doba, po kterou stojí posvátné město Aurrgharr.“

„Ale lidé žijí na světě pouhých pět tisíc let!“

„Já vím. U nás je popsáno, jak vznikli lidé. Jednou ti to najdu a budu ti to vyprávět. V našich záznamech je všechno...“

Tohle jsem chtěl poslouchat třeba hned, ale Wirrta už byl taky trochu unavený, proto jsme šli raději spát.

Ale stejně jsem usnul až dlouho po něm...

Pán všech pruhů džungle

Probudil mne Shirrt a to tím, že mi olízl tvář jazykem. Takové probuzení bylo sice poněkud drsné, ale víc mne udivilo, že mne probudil přece jen trošku příliš brzy ráno.

„Vládce tě chce vidět!“ řekl.

„A to tolik pospíchá?“

„Měl bys být rád, že uvidíš Pána Všech Pruhů Džungle. Wahirr je velmi netrpělivý. Byl by se s tebou sešel už včera, ale chtěl zachovat aspoň minimální zdání slušnosti.“

Wirrta mi vysvětlil, že čím déle nechají tygři hosta čekat, tím větší poctu mu prokazují. K okamžitému jednání dochází jen tehdy, když je nebezpečí z prodlení.

Bylo brzy ráno a všichni tygři spali. Jejich den obsahoval většinou dva úseky, od rána do desíti a pak od čtyř do pozdních nočních hodin. Mezi tím spali. Šli jsme jen já, Shirrt, Wirrta, Aflargeo a Reggio. Tygřice zůstaly doma, ani neměly žádnou snahu se vnucovat. Vedl nás Shirrt, ačkoliv i Wirrta se vyznal v té spleti křivolakých uliček a náměstíček. Posléze jsme se dostali na hlavní třídu, na které jsme byli již včera. Poznal jsem ji hlavně podle šířky, která obnášela asi tolik, co boční ulička v Neapoli nebo na Dalmatském pobřeží.

Najednou jsme zaslechli cvakání kopyt. Tygři sebou znepokojeně trhli a otočili hlavy, já s nimi. Ulicí klusem přijížděla skupina jezdců a v jejich čele se za prvním vznášel široký černý kožený plášť jako křídlo velkého havrana. Byla to velká kočkovitá šelma s drobnými skvrnkami na kožešině, větší než jsou leopardi, hrubší tváře, zlé a násilnické. Poznal jsem je: jaguáři, šelmy Jižní Ameriky, jichž se lidé bojí víc než kteréhokoliv jiného tvora na světě. Strýček James tvrdil, že každá šelma se dá zkrotit a ochočit, ale jaguár nikdy. Ti teď jeli proti mně, na koních se štíhlými boky, kteří tančili jako baletky na dláždění tygřího města. Jaguárů bylo sedm, velitel osmý. Každý z nich měl na hrdle širokou černou pásku z kůže. Velitel měl již zmíněný černý plášť, ačkoliv nechápu, k čemu mohl takové šelmě být. V tlapě držel něco jako velitelský palcát či žezlo, ozdobené na konci několika drahokamy a opatřené očkem, aby se dalo navléknout na tlapu. Nikdy jsem neviděl podobnou věc u tygrů a domníval jsem se, že neexistuje ani u leopardů.

Velitel jaguárů přijel blíž a zarazil koně skoro u špiček mých nohou. Chvíli na mne upřeně hleděl pozornýma velkýma očima, pak zakňoural: „Zdravím tě, bratříčku!“

Byl to Mazlivý Hlas. Teprve teď jsem pochopil, proč jej tygři i leopardi považují za cizího. A hodně jsem toho pochopil.

„Skláním se před tvým majestátem. Ty jsi Griissirno, viď?“

„Ano. Jsem kníže Griissirno - hrabě z Guyrlayowu.“

Mávl svým velitelským palcátem a jeho divoká tlupa vyrazila cvalem k Vládcovu paláci, tyčícímu se na konci ulice. Nezajeli však do brány, ale zabočili do jedné z klikatých uliček.

„Co ten tady dělá?“ ptal jsem se Wirrty.

„Kníže Griissirno má právo kdykoliv přijít a odejít,“ řekl Shirrt, „Je naším přítelem.“

„Proč si říká le prince? Jak na to přišel?“

„Říká si tak asi půl roku. Před obdobím dešťů přijel jeho posel hrabě Sirrä a oznámil nám to. Potom zas odjel a teď přijel kníže Griissirno na oslavy...“

„Kdo je hrabě Sirrä? Taky jaguár?“

„Ten velký, který jel po jeho boku.“ řekl Wirrta, „Taky jsem už o něm slyšel. Dobrý bojovník...“

„To jaguáři všichni.“ dodal Shirrt.

„Ale kdo je ten mladý chlapec vedle Griissirna po druhé straně? Toho neznám!“

„To je Ao Harrap, syn Griissirna. Jaguáři ho poslouchali, když byl ještě malým kotětem, protože se narodil velmi zvláštním způsobem: byl jediným kotětem z vrhu.“

„A co to znamená?“ ptal jsem se.

„To se málokdy stává. Tehdy je možno očekávat, že z tygra bude dobrý bojovník, silný a schopný, protože získal sílu všech, kteří se měli narodit. Ale pojďme, ať Wahirr nečeká...“

Palác Vládce tygrů se nacházel za malým parčíkem a byl obehnán nízkou hradbou se zubatými vrcholy. Uprostřed mezi dvěma věžemi se nacházela brána, která se na zabouchání otevřela a tygři nás pustili dovnitř.

Tam nás očekávala větší skupina tygrů, slavnostně vyzdobených do hrotitých náhrdelníků se spoustou ozdob. Zdravení, objímání a hlazení nebralo konce, všichni byli velmi přítulní a zdvořilí, chovali se ke mně něžně - nakonec požádali, abych je doprovodil k Vládci a já ochotně šel.

Vstoupili jsme do chodby, kterou jsme šli až na konec, kde odbočovala jiná. Všechny chodby byly nízké, ale vyšší než bylo zvykem, takže jsem v nich mohl jít vzpřímen a jenom v místech průchodů musel sklánět hlavu, abych si ji nerozbil o kamenné obruby vchodů. Z chodeb vycházely jiné chodby příčné i šikmé, všechny temné a opuštěné. Po chvíli chůze hned tou a hned onou jsem pochopil, že tato síť chodeb je dokonalým bludištěm, v němž by zabloudil každý nepovolaný host. Dokonce jsem věděl, že bych se odtud sám nevymotal a že jsem vydán na milost a nemilost pruhovaným hostitelům.

Konečně nám odhrnuli jakýsi závěs a pokynuli, abychom vstoupili do rozlehlé síně. Byla to prostora o rozloze většího chrámu, tvaru nepravidelného mnohoúhelníku, osvětlená pouze otvory ve stropě, takže tu panovalo věčné šero. Všechny stěny byly pokryty tygřími kožešinami, množstvím kožichů všech barev a vzorů kresby pruhů, jaké mohly existovat. Nikde nebyl žádný vchod, i na ten náš přilehl závěs z další kožešiny. Jenom na výstupku v čele sálu stál zlatý trůn, zářící do šera. Ale ten trůn byl opuštěn.

„Co teď?“ zeptal jsem se Wirrty. Byli jsme tu sami, strážci a průvodci zůstali venku.

„Nic. Čekejme. Wahirr přijde.“

Tygři se spokojeně uložili na podlahu, složili tlapky, zavřeli oči a čekali. Já, mnohem méně trpělivý, jsem přecházel sem tam a prohlížel si kožešiny na stěnách. Jednu jsem poodhrnul a ucítil závan vzduchu, tedy i tady byl nějaký vchod.

Po asi dvaceti minutách čekání se jedna z kožešin odhrnula a vstoupil Ragga. „Vládce Wahirr prosí, aby ses k němu dostavil, Charry. Wirrta a jeho synové laskavě ještě chvíli posečkají.“

„Mám jít?“ ptal jsem se šeptem Wirrty.

„Ovšem, samozřejmě!“

„Bez tebe?“

„To je jedno. Dokážeš to vyjednat také.“ usoudil.

Šel jsem za Raggou. Prošli jsme tygří kožešinou a kráčeli po dalších chodbách. Potom mne Ragga upozornil na počátek točitého schodiště, po němž jsme začali stoupat vzhůru. Poprvé jsem viděl v tygřím doupěti schodiště, zřejmě bylo známkou bohatství a luxusu. Vystoupali jsme několik pater a prošli okolo mnoha odboček; až do jedné z nich Ragga vstoupil a já za ním. Po kratší cestě temnou chodbou odhrnul kožešinu a já vystoupil do prudkého slunečního světla. Přivřel jsem oči a škubl hlavou dozadu. Když jsem je opět otevřel, Ragga už tam nebyl.

Stál jsem v místnosti vcelku vhodné pro člověka, například tím, že strop byl v dostatečné výšce. V místnosti byla tři okna na různé strany, což znamenalo, že místnost je spojena s ostatní stavbou jen jedinou stěnou. Byla překvapivě světlá, přepychově a pohodlně zařízená nábytkem: jakýmsi otomanem potaženým kůží, truhlicí okovanou železem a stolkem asi v té výšce, v jaké může být stůl pohodlný pro tygra, sedícího na zadních tlapách. Ty věci mi připadaly staré několik set let, strohé a účelné.

Než jsem dokončil prohlídku bytového zařízení, otevřel se ve stropě poklop a tím otvorem seskočil dolů sněhobílý tygr, v němž jsem poznal Wahirra.

„Buď zdráv, Vládče!“ řekl jsem a pohladil ho po kožešině.

„Vítám tě, bratře!“ pronesl, „Usedni!“

Ukázal mi při tom na lehátko. Usedl jsem a Wahirr se posadil ke stolu naproti mně. Truhlici měl na dosah tlapy.

„Jsem rád, že jsi přijal moje pozvání. Měli jsme spolu jakési spory, ale v tuhle chvíli je zapotřebí, abys zapomněl na to, čím jsme si snad byli v první chvíli nesympatičtí. Mohu doufat, že zapomeneš na moje nepřátelské jednání?“

„Samozřejmě! Zapomenu na to, Wahirre. Nejsem tvůj nepřítel, mám rád tygry - a přeji si být tvým přítelem.“

„To je dobře. Poslouchej mne, prosím! Před několika dny jsme se vrátili z boje proti leopardům.“

„To vím. A je mi líto smrti tvého otce, statečného a moudrého Vládce Barragga.“

„Sha!“ odfrkl Wahirr, „Víš taky, jak zemřel?“

„Ne.“

Wahirr se zprudka otočil, otevřel tlapkou truhlu, vyňal z ní něco a hodil to přede mne na stůl. A já zíral s úžasem na tři opeřené šípy, na jejichž hrotech se ještě černala zaschlá krev.

„Tyto tři šípy vystřelili sheenové na mého otce. Tento jej zasáhl do srdce a zabil ho!“

Uchopil jsem šípy do rukou a prohlížel je. Nebyla to moje práce, nebyly ani z rákosu či bambusu, ani z těžkého dřeva, ale ze dřeva obyčejného stromu a na konci měly tmelem připevněný ostrý a dlouhý kaktusový trn. Kromě toho měly mnohem víc opeření než ty moje. Nevěděl jsem, čí je to práce, ale vypadalo to na nějakého černocha z Afriky, vzpomínal-li jsem si dobře.

„Tyto šípy nejsou moje práce!“ řekl jsem.

„Ty to musíš vědět! Taky já si to myslím. Ale nemohl ti šípy ukrást nějaký vyzvědač sheenů?“

„Těžko. Podívej, moje šípy jsou jiné. Jestli budeš chtít, přinese Wirrta mé šípy, oba druhy kterých používám. Jsou jinak vypracované, uvidíš sám...“

„Není třeba. Podívej!“ Wahirr sáhl znovu do truhly, vytáhl dva těžké a jeden bambusový šíp a položil rovněž na stůl.

„Tyto tři šípy přinesli mí zvědové ještě v dobách, kdy jsem se obdivoval tvému způsobu lovu. Dal jsem jim příkaz, aby mi nosili šípy, které ty díky svému nedokonalému čichu nedokážeš najít. Učinili to a já je prozkoumal. Vím, že jsi tyto tři šípy neudělal. Ale chci vědět, kdo to byl.“

Opět jsem vzal šípy do ruky. „Kolik ještě šípů vystřelili sheenové? Myslím dohromady...“

„Mnoho, nedalo se to spočítat. Každý desátý střílel šípy.“

„To znamená, že k šípům nepřišli náhodně tím, že by je někde našli nebo ukradli. Ne, někdo je šípy vyzbrojil. Záměrně jim dal zbraně, aby vás mohli porazit!“

„Vím,“ řekl netrpělivě, „Ale kdo to mohl být?“

„Bezpochyby člověk. Člověk jako jsem já, možná černý člověk - ale člověk docela jistě.“

Zvykl jsem si číst ve tvářích tygrů. Wahirr při té zprávě vypadal zdrceně jako někdo, kdo ztratil poslední naději.

„Znamená to, že se domníváš, že sheeny vede člověk?“

„Už jsem řekl. Ano, myslím si to.“

Wahirr chvíli hleděl na tři šípy s kaktusovými hroty. „Charry, mohl bys naučit moje bojovníky... používat luky a šípy?“

Čekal jsem to. „Ano, mohl bych. Ale neudělám to.“

„Proč?“

„Neudělám to, protože přišla moje chvíle. Přišla doba, abyste se nad sebou zamysleli a začali hledat cestu ke smíru. Dlouhé generace vedete válku, aniž by kdo byl vítězem. Teď jste konečně poraženi, konečně jsi i ty, nejpyšnější z tygrů, pochopil, že by tygři mohli prohrát! Poznal jsi ničemnost a krutost války. Až to pocítíš tak, že tě bude srdce bolet každou minutu dne a každou minutu noci nad padlými, přijdeš k Vládci leopardů a budeš s ním jednat o míru!

Ale kdybych ti dal luky a šípy, víš, co se stane? Ten druhý dá sheenům ručnice - a já vám taky budu muset dát střelné zbraně, abyste se mohli bránit. Víš vůbec, jaké zbraně mají lidé? Jak hrozné jsou zbraně, které používáme? Slyšel jsi někdy o obrněných vozech, strojních puškách, bombách shazovaných z balónů, jedech? To vše by přišlo - a to nemohu a nesmím připustit. Chci, abys jednal s velitelem sheenů. Chci, aby ses s ním smířil!“

Wahirr nevybuchl, jak jsem najisto očekával. Hleděl na mne a v jeho velkých očích byl rudý přísvit. „Já vím, Charry. Kníže Griissirno mi poradil, jak zbavit lidi tvrdošíjnosti a zavázat si je, aby mi pomohli.“

Krátce zařval. Dveře se otevřely a vešel tygr s koženým vakem v zubech. Hodil vak na podlahu a vytřepal jej - po podlaze se rozkutálely valounky zlata, malé, velké i ohromné. Hodnota toho, co mi Wahirr vysypal k nohám, byla několik miliónů. Hleděl jsem na to bohatství jako očarován. Teď bych si mohl koupit všechno, co jsem kdy chtěl, celou zemi bych si mohl koupit, být knížetem, pánem nad lidmi i nad bohatstvím... Ale...

„To, cos učinil,“ řekl jsem, „mne přesvědčuje, že tvoje úmysly jsou nepoctivé, Wahirre.“

Wahirr na mne pohlédl s nezměrným úžasem. „Cožpak se Griissirno mýlil? Nechceš to?“

Prohrábl jsem rukama zlaté valounky.

„Nemýlil se. Ano, přál bych si mít tohle všechno, přál jsem si to od mládí a budu si to přát do smrti. Ale neudělám za to nic, s čím bych nesouhlasil. Jsou lidé, kteří by pro tuhle hromadu zlata byli ochotni vraždit nebo se sami dát zabít. Ale já ne. Nech si svoje zlato. Nevěřím, že bys chtěl mír, kdybys měl zbraně jako já. Mohu dát zbraň do ruky jen tomu, kdo jí nezneužije.“

Wahirr zavrčel s vyceněnými tesáky: „Ještě nikdy nikdo neřekl Vládci tygrů, že by neuměl používat zbraň! Když dokáže takový leopard bojovat lukem, myslíš, že to tygr neumí?“

„Tak to nemyslím. Pověz mi: kdybych ti dal svoje zbraně, zabil bys mnoho leopardů?“

„Ano!“ řekl nadšeně, „Všechny, kteří by se mi postavili!“

„Ale oni by také zabíjeli! A to já nechci. Chci, aby tě nouze přinutila k jednání. Chci, abyste se smířili...“

Wahirr tiše vrčel. Viděl, že jednání k ničemu nevede.

„Proč to chceš? Co ti slíbili sheenové?“

„Nic. Ani bych od nich nic nepřijal.“

„Ale já ti nabízím zlato! Zlato, rozumíš?“

„A já je nechci. Chci, aby si tygři uvědomili, že nejsou pány světa. Aby poznali, co je porážka. Aby pochopili, že jenom v míru je budoucnost...“

Wahirr dlouho přemýšlel, potom řekl: „Dobrá. Už o tom nebudeme mluvit. Pojď se mnou!“ Odklopil v rohu pokoje poklop a ukázal do něho. „Půjdu první, ty jdi za mnou.“

Skočil do otvoru. Přišel jsem tam, vsunul do něj nohy a hledal dno, ale cítil jsem pouze hladké stěny, točité jako nějaké schodiště, leč bez nejmenší rýhy. Byla to skluzavka - tak jsem se tedy pustil okraje a rozjel se dolů. Neviděl jsem nic, jen jsem letěl úzkou chodbou. Kdybych se někde vzpříčil, nedostanu se už ven, říkal jsem si, přesto jsem Wahirrovi věřil. Až za chvíli jsem vypadl v klenuté podzemní prostoře, tmavé a pusté, dokonce studené. A hleďme - že by vězení?

Wahirr mne očekával - tvářil se ponuře. „Pojď!“

Hala byla dosti rozsáhlá, ale chodba, kterou mne vedl, byla pro tygry, musel jsem lézt po čtyřech. Byla tu tma téměř naprostá, občas jsem se musel orientovat podle zvuku tygrových tlap, abych za ním šel správně, neboť tu byly četné odbočky. Konečně se před námi chodba prosvětlila a Wahirr vešel do nějaké místnosti. Vlezl jsem za ním.

Ucítil jsem odporný zápach krve, moči a hnisu a uslyšel tlumené sténání. Na primitivních palandách leželo víc než dvacet tygrů, vesměs velmi těžce raněných. Tři tygřice je obsluhovaly, lízaly jim rány a přinášely vodu. Zběžně jsem je prohlédl; většinou měli hluboké bodné rány po šípech, v mnohých ještě vězel kaktusový trn a zahníval. Rány mokvaly a hnisaly, museli cítit ukrutnou bolest.

„V tom boji padlo šestadvacet tygrů. Ti, kteří se vrátili, vypadají takhle, ne-li hůř. Mám sto dvanáct raněných. Tihle jsou nejhorší, nemohli jsme je pustit do města, aby se nerozšířila panika. Jsou odsouzeni k smrti. Čekáme jen, kdy zemřou...“

Wahirrův hlas byl chraplavý, hluboký, naplněný nevýslovnou bolestí. Jeho tygři nás sledovali velkýma moudrýma očima. Věděli, kdo jsem, věděli, že mám stejné zbraně, jaké je poranily.

„Sheenové co nevidět vpadnou na naše území. A ti, kdo se jim postaví, dopadnou takto. Řekni těm raněným, těm umírajícím, že necháš i další takto zemřít. Že jim odmítáš pomoci!“

Mráz mi běhal po zádech. „Wahirre, slibuji ti, že vstoupí-li sheenové na naše území, povedu tygry proti nim - i s luky a šípy. Slibuji, že vycvičím oddíl tygrů k boji lukem. Slibuji...“

„Děkuji ti, bratře!“ řekl Wahirr. Pak se obrátil ke svým:

„Vy, bratři, jste slyšeli tento slib! Pamatujte si v hodině své smrti: vaše rány budou pomstěny! Vrátíme sheenům, co jsme jim dlužni, zničíme ty zlovolníky, odplatíme jim! Pamatujte si to, abyste mohli klidně zemřít.“

Prohlížel jsem si zatím ránu nejbližšího tygra. „Wahirre, mám požadavek. Do nejbližší síně, která je dost světlá a velká, abych v ní mohl chodit, dej postavit velký stůl. Taky by mi mohlo pár rozumnějších tygrů pomoci při operaci. Tyto bojovníky přinesou po jednom do té místnosti a já se pokusím je zachránit. U některých se mi to podaří.“

Wahirr se ke mně otočil. „Ano, pane, stane se. Vím, že jsi lékař. Vše, co nařídíš, je jako moje vůle...“

„Tak do práce! A rychle!“

Wahirr hluboce, dlouze zařval. Vmžiku se objevil pobočník a Wahirr mu přetlumočil moje příkazy. Pak mne vyvedl ven a po točitých schodech do jakési síně, která splňovala moje podmínky. Poslal jsem si jednoho tygra pro své nástroje, hlavně nože. Po úspěchu s léčením tygra Ghírry jsem to chtěl opakovat i nyní, takže jsem poručil přinést i ocelovou tyčku, kterou jsem zatím používal jako páčidla, a v jednom okně rozdělat oheň. Jakýsi mladší tygr byl pověřen péčí o ohniště.

Měl bych se krátce zmínit o něčem v souvislosti s mými výrobky ze železa. Moderní metalurgie si umí poradit, aby nástroje držely ostří a netupily se. Já nikoliv. Viděl jsem pracovat vesnického kováře, ne Solingenskou ocelárnu.

Takže mne velice překvapilo, že současně s Reggiem, který mi přinášel mou brašnu, vstoupil nějaký starší tygr a podával mi něco zabalené do velmi staré kůže. Když jsem to rozbaloval, rozpadala se mi v prstech. Ale byla v ní zabalena sada velice jemných nástrojů, o jejichž účelu jsem u některých neměl nejmenší tušení. Rukojeti byly ze zlata, zdobené drahokamy, čepele z velmi dokonalé oceli, která ani po staletích neztratila ostří.

„Nemyslíš, že by se ti to mohlo k něčemu hodit?“

„Pochopitelně, že ano... ale co to je?“

„To jsou nástroje Saarrengy, lékaře, který pracoval pro Vládce Siebegharra a vytvořil nauku o oběhu krve v těle. Mám ti vyprávět o jeho osudech a jeho bojích se Sanmayraquy?“

„Někdy třeba ano, ale teď ne. Jen mi řekni, před kolika lety se to všechno odehrálo?“

Chvíli přemýšlel. „Asi před šesti tisíci dešti.“

Tři tisíce let? Ne, že bych tomu věřil, znal jsem obvyklou tygří laxnost k časovým údajům. Ale nehodlal jsem se věnovat výpočtům času, radši jsem ty nástroje rychle umyl a přichystal.

Operoval jsem za účasti Aflargea, Reggia a Diany, Ráa jen pomáhala. Bylo to strašlivé, zranění tygrů hluboká, špinavá, zanícená a musel jsem řezat do živého masa, abych ránu dostatečně otevřel, vyndal případný hrot šípu a vyčistil ji. Naštěstí byli maximálně trpěliví a zachovávali majestátní klid. I když jsem je pálil železem, nevydali ze sebe víc než temné mručení.

Operace nejtěžších případů mi trvala přes šest hodin. Po těch šesti hodinách jsem byl zakrvácen jako řezník a k smrti unaven. Vyklopýtal jsem k malému bazénku, opláchl se v něm, pak vyšel ven do zahrady a svalil se tam na trávník. Když jsem zavřel oči, ztratil jsem na okamžik vědomí, ale brzo jsem se zase probral. Tak jsem ležel, dokud se mi trochu nevrátily síly.

„Chtěl jsem s tebou mluvit, bratříčku.“ zaslechl jsem mazlivý hlas knížete Griissirna, „Je k tomu příležitost...“

Otevřel jsem oči. Poprvé jsem viděl jeho krutou, násilnickou, přesto krásnou tvář.

„Poslouchám, kníže. Co mi chceš říct?“

„Mám tě rád, bratříčku,“ zakňoural, „A chtěl bych ti pomoci. Až vycvičíš tygry k boji, dá ti Wahirr zlato, které mi ukazoval. Je to spousta zlata, budeš bohatý člověk...“

„A ty je chceš?“

Griissirno se zasmál. „K čemu? Zlato se nedá jíst! Nesmysl! Chci ti pomoci a proto ti opět nabízím, že tě převezu k lidem. Budeš moci odejít...“

„Nechci odejít!“

„Člověk vždycky chce k lidem. Radím ti, odejdi...“

„Proč ti záleží na tom, abych odešel?“

„Nezáleží. Chci ti prospět. Myslel jsem, že toužíš po domově.“

„Ano - ale neodejdu. Tygři mne potřebují.“

„Ale je možné, že už nebudu moci plout po mořích - až se ty rozhodneš odejít. Uvažuj o tom...“

„Proč?“

„Po mořích teď pluje mnoho lodí. Je už málo míst, kam neplují lodě lidí. My jim jdeme z cesty, nechceme, aby nás viděli.“

„To docela chápu.“

Griissirno stále vyčkával.

„Poslyš, ty jistě víš, kdo velí leopardům?“

„Člověk - jako jsi ty.“

„Bílý muž? Nebo... černý?“

„Nevím, neviděl jsem ho. Slyšel jsem o něm vyprávět. Je prý velmi moudrý, všechno umí. Leopardi ho jmenovali veleknězem. Poslouchají ho na slovo...“

„Kdyby ses s ním setkal, navrhni mu jednání. Mezi mnou a jím, bez tygrů a leopardů. Řekni mu, že chci mír. Mohu se spolehnout, že mu to řekneš tak, jak jsem to řekl já?“

„Ano,“ pravil jaguár bez zájmu, „Když mne k němu pustí...“

„Griissirno!“ řekl jsem přísně, „Ty nechceš mír, viď?“

Jaguár na mne pohlédl svýma velkýma pronikavýma očima. „Ale ano - já chci mír!“

„Ale nechceš pro něj nic udělat.“

Kníže škubl tváří. „Protože nevěřím v možnost míru! Když jsem se narodil, byla válka mezi tygry a leopardy. Můj otec, dědeček, všichni jaguáři, kteří kdy žili, mne přesvědčovali, že válka mezi šelmami je odedávna, musí být. Nevěřil jsem tomu; dnes už věřím.“

„Proč?“

„Podívej se do očí komukoliv z tygrů nebo leopardů! Podívej se a řekni mi, co v nich uvidíš!“

„Dívám se do tvých očí. A vidím v nich nenávist. Nenávist k lidem, kníže Griissirno!“

Majestátně se protáhl. „Kdybych teď zvedl tlapu a udeřil tě do hlavy, zemřel bys! Řekl bych Wahirrovi, že jsi mne chtěl zabít. Vyprávěl jsem mu mnoho o lidech, co nemají slyšet uši obyčejných tygrů. On by se nedivil, Charry de Guyrlayowe...“

Nepohnul jsem se, zůstal jsem ležet jako dřív a hleděl mu do očí. Objevovaly se v nich zelenavé plamínky a zas mizely; měl teď ve tváři tak zlý výraz, že bych se ulekl jiného z jeho rodu.

„Ty se ničeho nebojíš, Charry?“

„Ale ano. Bojím se, že se nedozvím odpověď na otázku, kterou ti položím.“

„A ta je?“

„Proč chceš, abych odešel z Arminu?“

„Už ses jednou ptal. Tehdy jsem řekl, že člověk patří mezi lidi. Ublížíš nám, zůstaneš-li tady.“

„Zůstanu a neublížím.“

„Jak myslíš. Je to tvoje věc.“ Povstal a protáhl se ještě jednou. „Já jsem ti vlastně přišel říct, že Wirrta je netrpělivý. Neví, jak to všechno dopadlo a co jste dojednali...“

„No jistě. A kdepak je?“

„Zavedu tě, pojď.“

Šel jsem za ním. Griissirno prošel zahradami, uspořádanými do jakéhosi labyrintu, jako by se tam dobře vyznal. U brány jsme se setkali s hlídkou, která na mne udiveně pohlédla, ale neodvážila se bránit jaguárovi v průchodu. Griissirno seskákal po terasách, proběhli jsme jakousi chodbou a vstoupili do letohrádku s oslnivě svítící střechou, pokrytou měděnými deskami. Tam se na dřevěné, pestře nalakované podlaze rozvaloval Wirrta, Aflargeo a Reggio se prali pod Shirrtovým dozorem.

„Buď zdráv!“ řekl Wirrta, „Chlapci říkají, že jsi slíbil Wahirrovi zbraně!“

„Ano. Slíbil jsem mu je, když jsem viděl, co natropili leopardi v boji.“

Wirrta pokýval hlavou. Aflargeo a Reggio nechali boje a přišli k nám, aby jim nic neušlo. „Co ti ještě řekl Wahirr?“

„Nic. Nabídl mi zlato, ale odmítl jsem. Když někdo v mé vlasti nabídne zlato, znamená to, že si není jist spravedlivostí věci, o kterou se snaží.“

„Proč ti je Wahirr nabízel?“

„Na radu knížete Griissirna.“

„Hm... hovořil jsem s Raggou a jinými náčelníky. Vyprávěli mi o té strašné bitvě s leopardy. Bylo to prý velmi zlé. Leopardi vystřelovali mračna šípů...“

„Ano. To mi Wahirr taky vyprávěl.“

„Když se Wahirrovi donesla zpráva o smrti jeho otce, proklínal sheeny. Ale když pak přinesli kožešiny jeho otce a ostatních mrtvých a když viděl tu spoustu raněných, Wahirr plakal, válel se po zemi a řval, že se spojí třeba s lidmi, aby se pomstil! Bylo to příšerné... byl jako šílený!“

„Tak se tedy spojil s námi!“

„Ano. Charry - ty věříš ve Wahirra?“

„V jakém smyslu?“

„Že bude umět skončit válku. Jakkoliv.“

„Ne, nemyslím, že dokáže skončit válku. Proto chci sám velet tygrům v boji.“

„To Wahirr nepřipustí. Je nejvyšším velitelem!“

„To mu neberu. Nechám si velení čety lučištníků. Ti rozhodnou boj. Uvidíme, jak to dopadne...“

Wirrta chvíli přemýšlel. „Byl jsi přece vždycky proti boji s leopardy!“ připomenul pak opatrně.

„Jsem proti němu stále. Ale chci jedno, Wirrto: Chci stát tváří v tvář proti člověku, který vede sheeny. Chci se mu postavit se zbraní v ruce a změřit s ním síly...“

„Cožpak ho znáš?“

Pohladil jsem tygra po kožešině.

„Ne. Ale mám jednu velkou obavu - a současně přání. Chci stát jednou se zbraní v ruce proti chlapovi, který mi způsobil tuhle jizvu na hlavě. Mám totiž obavu, že leopardům velí muž, který se jmenuje Hesson...“

Ao Harrapovo vyprávění

Ragga přišel se soumrakem a požádal nás, abychom teď odešli a přišli, až nás opět přijde požádat o návštěvu. Do té doby prý musí Vládce uvážit některé okolnosti. Byli jsme tomu docela rádi, zvlášť já, neboť jsem byl velmi unaven. Odešli jsme opět do Wirrtova domu a tam se usídlili.

Tentokrát jsme nešli večer ven. Povečeřeli jsme a chtěli jít spát, když jsme dostali návštěvu. Přišel k nám štíhlý a krásný mladý jaguár s černou stužkou kolem krku, klaněl se až k zemi a vyzpěvoval něžným mazlivým hláskem: „Můj pán ráčí prosit vznešeného hraběte z Guyrlayowu, aby se tak velice obtěžoval a navštívil Jeho Výsost v jeho domě...“

„Mluvil jsem s knížetem Griissirnem odpoledne v zahradách!“

„Kníže Griissirno opustil Aurrgharr ještě odpoledne! Tebe prosí o návštěvu princ Ao Harrap, jeho syn. Já jsem jeho první pobočník vikomt Räýëýí.“

„To mne těší,“ řekl jsem a pevně se rozhodl, že tohoto pána nebudu nikdy oslovovat jménem. „A to si Ao Harrap přeje, abych ho navštívil teď v noci?“

Jaguár se ohlédl na Wirrtu. „Princ Ao Harrap se nedomnívá, že je nutno sdělit takové maličkosti Jeho Výsosti knížeti; ani Vládci tygrů. Ao Harrap neví, kdy se vrátí Griissirno, ale je si jist, že to nebude dnes v noci. Pak Ao Harrap odejde se svým otcem a s hrabětem Charrym se už nesetká..“

„Chápu,“ řekl jsem, „Mohu vzít s sebou nějakého tygra?“

„Proč?“

„Nerad bych zabloudil v ulicích bez doprovodu.“

„Princ Ao Harrap bude poctěn.“

„Dobře. Aflargeo, půjdeš se mnou?“

Tygřík byl nadšením bez sebe a ochotně souhlasil. Vikomt Räýëýí nás vedl ulicemi a nic si nedělal z tygrů, kteří tudy procházeli. Mnozí nás zdravili a já ochotně odpovídal.

Nevím, kudy jsme šli, ale zdálo se mi, že Vládcův palác jsme nechali po levé straně. Aflargeo se rozhlížel, chvílemi očichával dlažbu, snad aby si zapamatoval cestu. Dostali jsme se do jakéhosi parčíku a za ním k vysoké zubaté zdi, prolomené širokou bránou. Byla zavřená a visel na ní kovový reliéf, na němž jsem rozeznal plachetnici a nad ní trojzubec. Že by to byl znak jaguárů? Räýëýí zabušil na bránu, jedno křídlo se otevřelo a my vstoupili. Očekávali nás tři jaguáři, vikomt jim něco řekl nepopsatelně změněnou arminštinou, oni tu bránu zase zavřeli a po našem boku kráčeli dál. Za branou se nacházelo stavení jiného tvaru než vysoké stavby tygrů: kamenná stavba asi o dvanácti poschodích, pokud se dalo počítat podle dřevěných ochozů. Po nich se dalo projít z jednoho pokoje do druhého a taky z patra do patra - uvnitř v domě zřejmě nebyly žádné schody. Nad domem se tyčila vysoká věž poněkud jiného tvaru, než byly věže Vládcova paláce. Co jsem viděl, byla tradiční stavba jaguárů.

Vikomt Räýëýí, když viděl zájem o dům, se hrdě usmál. „Líbí se ti naše sídlo? Kníže Griissirno, když se před dvanácti lety dostal k moci, se rozhodl, že přestaví celý svůj sídelní palác v Aurrgharru. Dřív jsme měli mnohem menší a hůře stavěný. Teď vypadá jako paláce v našem městě...“

„Vy máte taky svoje město?“

„Nikdy jsi neslyšel o Orlím hnízdě? To je město, kde vládnou jaguáři a jejich kníže! Ještě nikdy tam nevstoupil člověk, kdežto do Aurrgharru už ano!“

„No samozřejmě, já...“

„Ne, to nemyslím. Kdysi na pobřeží ztroskotala nějaká loď. Tygři chytili jednoho námořníka a přivedli ho sem.“

„A co se s ním stalo?“

„Chtěl uprchnout. Zabili ho. Tygři si to ovšem nepamatují, ale někdo si na to vzpomněl, když se mluvilo o tobě.“

„Kdy to bylo?“

„Tak asi před třemi sty lety.“

„A ty sám - viděl jsi někdy člověka mimo mne?“

Podíval se na mne zlatýma očima, chvíli mlčel a potom řekl trochu překvapeně: „Ovšemže ano...“

„A kde?“

Neodpověděl. Vstoupili jsme do jakéhosi průjezdu pod domem a prošli jím do zahrady se spoustou starých stromů. Vikomt Räýëýí mne provedl mezi křovinami k dřevěné lavici, na níž ležel mladý jaguár a melancholicky hleděl k obloze. Když nás spatřil, vyskočil a kráčel nám vstříc.

„Zdravím tě, bratře!“ řekl anglicky, trochu tvrdě, ale přesto srozumitelně, „Jsem rád, že jsi přijal mé pozvání...“

„I já se skláním před princem jaguárů! Je mi potěšením se s tebou sejít, bratříčku...“

To jsem ovšem mluvil arminsky a Ao Harrap pokračoval touže řečí: „Zachtělo se mi popovídat si s tebou. Posaď se, prosím a opři se o mne, jako se opíráš o svoje tygry. Tvůj tygr - jmenuješ se Aflargeo, viď? - může rovněž usednout, je vřele vítán...“

Posadili jsme se. Ostatní jaguáři na princův pokyn odešli, ztratili se v křovinách. Ao Harrap zvrátil hlavu k nebi a chvíli pozoroval jiskřivé hvězdy. „Co si myslíš o hvězdách, Charry? Souhlasíš s názorem, že jsou to světy, na nichž žijí jaguáři, jak tvrdí proroci a věštci?“

„No... do jisté míry můžeš mít pravdu. Ovšem jestli tam jsou jaguáři, to bych silně pochyboval.“

Ao Harrap pozoroval hvězdy a potřásal hlavou. „Kdyby tam byl život, museli by tam být i jaguáři! Tygři ti možná řekli, že jsou nejdokonalejšími živými tvory, ale tomu nevěř. Jejich moc je jen v jejich počtu. Nejdokonalejšími živými bytostmi jsou jaguáři. Proto se na jiných hvězdách musejí zákonitě nějací jaguáři vyvinout.“

„Zajímavé! U nás se povídá, že nejdokonalejším živým tvorem je člověk!“ namítl jsem.

Ao Harrap se na mne ani neohlédl. „Člověk nepatří mezi normální tvory. Člověk je více méně nesourodá živá hmota v přírodě. Člověk je pouze trapný výplod komického pokusu vytvořit myslící bytost z opice. Předpokládáme, že člověk časem na zemi sám vyhyne nebo se vzájemně vyhubí.“

„Děkuji. A ty znáš tak dobře lidi?“

„Jaguáří školy,“ pokračoval lhostejně, „Se na rozdíl od tygřích a leopardích škol zabývají lidmi velmi podrobně. Považujeme za nutné ve vyšším stádiu vzdělání probírat i psychologii lidského plemene. Znám lidi... ty jsi námořník, že?“

„Ano.“

„Znáš to trochu v úžině, kde je vchod do Mělkého moře? Leží tam na skále pevnost lidí s mnoha děly, která daleko střílejí...“

„Které moře to je?“

„Na jeho březích vznikly nedávno nové státy velbloudářů... leží tam město Džidda, odkud se jezdí do Mekky...“

„Myslíš Rudé moře. Ano, znám to v té úžině. Říká se jí Adenská a pevnost patří Angličanům.“

„Vlajka modrá s červenými kříži, jedním rovně, druhým napříč, lemovanými bílou.“

„Ano! Svatojiřský a svatoondřejský kříž v modrém poli se říká. Ty znáš vlajky?“

„Uniforma bílé kalhoty, červený kabát, vysoká chlupatá čepice. Jsi přítelem těch lidí?“

„Vcelku ano. Proč?“

„Patříš k jejich kmeni... jejich státu?“

„To ne.“

„Vedeš s nimi válku?“

„Nevedu válku s nikým - s lidmi ani se šelmami.“

„Zvláštní. Všichni lidé pořád vedou s někým války. Nevedeš válku ani s lidmi, kteří mají černou kůži?“

„Ne. Nic proti nim nemám.“

Ao Harrap mlčel a přemýšlel.

„Odkud máš všechny tyhle znalosti o lidech?“

Ao Harrap se na mne ohlédl. „Před půl rokem mi otec řekl, abych se připravil na nepřátelství s lidmi. Proto se rozhodl ukázat mi lidi, abych je poznal. Vysvětlíš mi něco, Charry?“

„Pokud to budu umět...“

„Vypluli jsme lodí směrem na východ. Potom jsme uhnuli k severu a pluli tím směrem, dokud jsme nenarazili na pobřeží ostrova, který se jmenuje Lanka. Někdo mu taky říká Ceylon. Žije tam spousta lidí. Křižovali jsme podél pobřeží a pozorovali je, při čemž mi otec ukazoval vše, co jsem měl vědět.“

„V těch místech jsem nikdy nebyl.“

„Byla to moje třetí námořní plavba. Předtím jsme se však nikdy nepřiblížili k pobřeží tak blízko. Otec mne varoval před plavidly nepřátel, prý se tam často objevují. Napřed jsme se setkali jen s několika rybářskými bárkami. Když nás rybáři viděli, prchali ke břehu, aby se ukryli. Otec se radil s důstojníky a ti navrhovali, abychom opustili nebezpečné vody. Ale otec slíbil, že mi ukáže nepřátele a dal příkaz, aby byla připravena děla.“

„Vy máte děla?“ podivil jsem se.

„Máme je z kořisti. Ale známe výrobu střelného prachu, máme ji popsánu v dokumentech v Orlím hnízdě, našem městě. Tahle děla i s náboji jsme získali už dávno, když nás jednou přepadla pirátská loď v Čínském moři. Dost se tehdy divili...

Připravili jsme tedy děla a pluli dále. Potom jsme na obzoru uviděli dým a zakrátko se objevila loď s mnoha děly a spoustou mužů v modrých uniformách na palubě. Otec mi řekl, abych si je dobře prohlédl, že jsou to naši nepřátelé. Ta loď připlula k nám a signalizovala, abychom zastavili. Přitáhli jsme plachty a čekali, co bude. Dlouho si nás prohlíželi a vyptávali se, odkud jsme a kam plujeme. Otec nařídil jim oznámit, že jsme pokojná obchodní loď a míříme do Siamu. Na to nepřátelé signalizovali, že jsme zatčeni a musíme je doprovodit do přístavu.“

Zmlkl a pohlédl na mne, jako by zkoumal můj názor.

„A co jste udělali?“

„Považuješ jednání velitele té lodi za správné?“

„No, vcelku... byl to zřejmě hlídkový křižník, který má za úkol střežit pobřeží. Vy jste projížděli nebezpečně blízko, děsili rybáře a na otázky se nejapně vymlouvali. Myslím, že se námořníci dost báli jaguárů, když je viděli na palubě. Kromě toho nevím, jaké konstrukce je vaše loď. Hodně odlišná od toho křižníku?“

„Ano, podstatně. Jejich loď neměla žádné boční stožáry a byla neforemná a těžká. Nikdy by nás nedohonila. Byla to špatně udělaná loď a není jí žádná škoda.“

„To se může jen zdát! Faktem je, že vaše loď je zřejmě typu, jaký se hned tak na moři nevidí. Nedivím se, že velitel křižníku chtěl vědět, jak taková loď vypadá a rozhodl se zavést vás do přístavu a tam navštívit palubu.“

„Myslíš, že to chtěl? Jenom to?“

„Kdybych byl tím velitelem, spustil bych člun a jel se na vaši loď podívat zblízka. Ovšem každý nemusí být statečný. Někdo se taky může bát na širém moři prohlížet cizí loď. Proto vás chtěli odvést do přístavu. Co jste udělali vy?“

„Otec neodpověděl. Nepřátelé chvíli čekali a potom vystřelili z jednoho děla. Koule nás přeletěla a zapadla daleko do vody. Co řekneš na takové jednání?“

„Je to varovný výstřel. Chtěli vám tím naznačit, že nemají tolik trpělivosti a že vás potopí, nebudete-li plout s nimi.“

„Co bys dělal, být na našem místě?“

„Jel s nimi. Křižník by mě mohl potopit, kdybych se protivil.“

„Otec dal příkaz k palbě. Všechna naše děla vystřelila a tu loď nepřátel prorazila pod ponorem. Loď se zakymácela a začala se potápět. Otec dal příkaz pokračovat ve střelbě. Pak na ní něco vybuchlo, rozlomila se a potopila velmi rychle. Předtím ještě stačili párkrát vystřelit a dost nám poškodili plachtoví.“

Představil jsem si tu scénu na moři a zachvěl se.

„Co si o tom myslíš?“ ptal se Ao Harrap.

„Nebylo to správné. Bylo to kruté, princi. Ta loď přece neměla nepřátelské úmysly - a vy jste ji potopili bez výstrahy a bez pokusu o smír!“

„Ach!“ řekl pohrdavě Ao Harrap, „Kdybychom se chtěli smiřovat, víš, co by s námi bylo? Zničili by nás! Poslouchej dál: když se loď potopila, dal otec příkaz, abychom připluli na místo nehody a vylovili některého z důstojníků. Viděli jsme hodně lidí plavat okolo, napřed k nám, ale když nás viděli, otáčeli se a plavali k pevnině, pryč od nás. Jeden z nich měl na sobě kabát se zlatými nárameníky. Otec dal příkaz ho chytit. Připluli jsme k němu, hodili na něj smyčku a vytáhli ho nahoru. Bránil se a když byl mezi námi, klepal se strachy, až mu cvakaly zuby.“

Vůbec jsem se tomu nešťastníkovi nedivil.

„Otec kladl tomu muži otázky anglicky, abych rozuměl. Stál jsem vedle nich. 'Jak se jmenuješ?'

'Poručík William Robbery.' povídal ten muž.

'Jsi důstojníkem země zvané Anglie?'

'Jsem poručíkem loďstva Jejího Veličenstva královny Spojeného království Velké Británie a Severního Irska! A žádám, aby okamžitě přestala tahle trapná šaškárna a abych byl předveden před vašeho velitele!'

'Já jsem velitel!' řekl otec.

'Pokud vidím, ty jsi nějaká kočka! Chci mluvit s lidmi, ne se zvířaty! A vůbec, nevěřím, že mluvíš ty! Kde je tvůj pán?'

Vidíš tedy, Charry, jak hloupí a necitelní jsou lidé? Ten muž vůbec nepředpokládal, že by otec mohl být velitelem lodi! Snad nás ani nebral vážně!“

„Nediv se mu, viděl poprvé v životě rozumné šelmy! Co jste s tím ubožákem udělali?“

„Otec se ho zeptal: 'Jaké úmysly jste měli s naší lodí?'

'Chtěli jsme vás zadržet.'

'Chtěli jste nás potopit?'

'Ne. Ale kdybychom věděli, kdo na téhle lodi pluje, docela jistě bychom to udělali!'

'Proč? Co máte proti jaguárům?'

'Bože, ty se ještě ptáš? Vždyť jste potopili naši loď, a to docela bez důvodu!'

'První jste stříleli vy. Bránili jsme se!'

'Pěkná sebeobrana, potopit loď, která střílí pro výstrahu! Kdo vůbec jste, že si troufáte bojovat s lodí Jejího Veličenstva?'

'Jsme páni všech moří. Jaguáři jsou mořeplavci, kteří vládli mořím v dobách, kdy lidé ještě neexistovali.'

'Absolutní nesmysl! Tomu nikdo nemůže uvěřit! Zvířata nemohou dokázat zvládnout řízení lodi!'

'Co proti tomu chcete dělat?'

'Až se s vámi setká některá jiná loď, potopí vás bez výstrahy, jako jste to udělali vy nám! Jen co se dostanu na břeh, podám hlášení Admiralitě a ta už se postará...'

Nuže, Charry, co řekneš teď na jeho jednání?“

„Je to voják. Plní svoje povinnosti, jak mu káže jeho služba. Jsou horší lidé na světě. S tímhle bych se rád setkal...“

„Otec mi řekl: 'Podívej, Ao Harrape, takoví jsou lidé. Co mám dělat s tou drzou nestvůrou, když se tak vytahuje?'

'Dej mi ho na hraní! Je odvážný a to se mi líbí.'

'Ubohý chlapče! Zabil by tě. Nevíš, jak zákeřní jsou lidé. Hej ty, jsi ochoten slíbit, že nás nezradíš, když tě nechám žít?'

Důstojník jenom kroutil hlavou. 'Komu mám co slibovat? Kočce? Až mi přivedeš svého pána, budu s ním jednat, ale s tebou se nebudu vůbec bavit - ani kdybys mě zabil!'

Tak mu otec rozbil tlapou hlavu. Teď mi řekni, Charry, jaký máš názor na celou tu událost?“

„Nehněvej se, Ao Harrape, ale tvůj otec nebyl v právu!“

„Můj otec je kníže jaguárů!“ připomněl uraženě.

„To jej může naplnit pýchou, ale neospravedlní to jeho činy. Smějí bojovníci Arminů soudit činnosti svých knížat?“

„Samozřejmě - když si troufají!“

„Milý Ao Harrape, jednou tě život naučí, že je lépe jednat s lidmi, kteří řeknou na rovinu, co si myslí, než s těmi, kteří si to nechávají pro sebe.“

„Jak to myslíš?“

„Mám za to, že neznáš zákeřnost lidí. Jedni ti řeknou do očí, že tě mají za nepřítele a proč, i jakou zbraní tě napadnou.“

„A já je zabiju!“ řekl spokojeně.

„Ne. Takovému člověku je lépe podat ruku a smířit se s ním, neboť je čestný a spravedlivý.“

„Zvláštní!“ potřásal jaguár svou krásnou štíhlou hlavou.

„Druzí před tebou padnou na tvář a budou hlasitě volat: Ať žije princ Ao Harrap, budoucí kníže a nejvyšší náčelník Arminů, slunce světa a nejstatečnější bojovník, který kdy vyplul na moře! Co bys řekl na takové lidi?“

Ao Harrap bystře zamrkal. „V čem je ta hra?“

„Nerozumím?“

„Na co se hraje, když se to říká? Je to něco, co není pravda - tak je to tedy hra. Co se hraje?“

„Když jednáš s člověkem, může to být pravda a může to být lež. Takový člověk ti opakuje svoje řeči tak dlouho, až uvěříš, že je tvým dobrým přítelem. Potom se k němu obrátíš zády; a vzápětí ti vrazí dýku do hřbetu!“

„Ah!“ kníkl, „Ještě jsem nepoznal člověka, který by mne dokázal napadnout! Nikdy žádný člověk ještě nepřemohl jaguára!“

„Jestli budeš chtít, ukážu ti, jak se to dělá. Ale teď dobře poslouchej, Ao Harrape: tvůj otec ti ukázal, jak se s lidmi nemá jednat. Kdyby nechal tu loď plout svojí cestou a šel jí z dosahu, nic by se nestalo.“

„Ale to by potom zůstali všichni naživu!“

„No a? Tak poslouchej, postavím takovou loď, vezmu Aflargea a další tygry a taky tebe, a poplujeme do Indie. Zakotvíme v přístavu Bombay a já vezmu vás šelmy s sebou do města. Přijdeme do guvernérova paláce - to je místní vládce, víš? - a tam nás zdvořile přijmou a budou nás hostit vším, co si budete přát. Pak poznáš, že lidé nejsou tak zlí, jak si myslíš.“

„Skutečně to uděláš? A lidé nám neublíží?“

„Máš moje slovo.“

„A budeme jim moci věřit?“

„No... kdybych s vámi nebyl, zabili by vás i tygry. Ale až si na vás zvyknou, budete k nim moci volně chodit a budete jim moci taky důvěřovat.“

Ao Harrap přemýšlel, pohlížeje znovu ke hvězdám. „Takže ne my, ale ty budeš zárukou. Jen kvůli tobě nás budou šetřit. A co když ti vyhlásí válku? Lidé si často vyhlašují boj z nejhloupějších příčin. Co potom bude s námi?“

„Potom budete nežádoucími nepřáteli. Ale slibuji, že se budu chovat tak, aby anglická vláda neměla sebemenší námitky.“

„Sha! Sliby, sliby! Tobě lze možná věřit - ale můžeš se zaručit za všechny ostatní lidi?“

„Ne. Mluvím vždy jen za sebe. Ty mluvíš za všechny jaguáry?“

„Ano. Moje slovo je zákon. A vím, co můžu říct a co ne.“

„Velmi správně. Já ti můžu slíbit, že budu vždy tvým přítelem, Ao Harrape, a udělám všechno, abych vás přivedl po dobrém k lidem a spřátelil vás. To je jediné, co pro vás můžu udělat.“

Ao Harrap povstal. „Jsem mladý a nemyslím vždycky tak rychle, jak bych měl. Budu uvažovat o tom, co jsi mi řekl. Už teď vidím, že mnoho z toho, co mi řekl otec, nebylo zcela správné. Ale budu nad tím ještě přemýšlet.“

„To budu velmi rád. Příští vládce jaguárů musí přemýšlet, než něco prohlásí - i když je ještě docela mladý.“

„Děkuji ti za návštěvu, Charry. Rád tě znovu uvítám. Ale... nebude-li to nutné, nezmiňuj se otci o tom, že jsem tě pozval. Můj otec má zvláštní měřítka na lidi a i když tebe má rád, neznám záměry, které ho vedou k tomu či onomu skutku. Žádný z nás nikdy neudělá nic proti tomu druhému - ale není zapotřebí, aby všichni věděli všechno...“

„Neřeknu mu o tom.“ slíbil jsem. Potom jsem jej objal, přitiskl tvář na jeho hlavu a Ao Harrap se mi otřel hlavou o obličej a spokojeně mručel.

„Ještě se sejdeme, bratře...“

Potom jsme šli s Aflargeem zpátky. Tygr, který sledoval celý rozhovor a nepletl se do něho, se mi otřel o nohu: „Charry, co si myslíš o tom Ao Harrapovi?“

Podíval jsem se na hvězdy, na které tak rád hleděl on.

„Myslím, že z něho bude dobrý náčelník. Chce vyslechnout obě strany, svého otce i lidi. To je záruka, že nebude hluchý k prosbám těch, kterým bude muset vládnout...“

Aflargeo potřásl hlavou a neřekl nic.

V podzemí Aurrgharru

Moc jsem toho už té noci nenaspal; brzy ráno mne probudil jeden z tygřích pobočníků samotného Vládce a žádal, abych se i s koněm a zbraněmi dostavil před palác. Aflargeo a Reggio nadšeně souhlasili a vyjeli tam se mnou.

Před palácem nás čekal Wahirr a Ragga na koních, za nimi pak neuspořádaná tlupa asi padesáti jízdních tygrů. Když jsme se objevili, Wahirr něco zavelel a tygři se snažili nějak přimět své koně, aby se chovali slušně, neposkakovali a neplašili se. Tím je ovšem poplašili daleko víc a nastal velký zmatek, kterému jsem se nemohl než zasmát.

„Směješ se!“ řekl Wahirr, „Ano, uznávám, že moji bojovníci působí směšně na člověka, který je zvyklý sedět na koni. Ale mí tygři se teprve učí jezdit a není jich mnoho, kteří mají nějakou představu o jízdě koňmo. Chci, abys je tomu naučil!“

„Napřed bych rád věděl, jak se daří nemocným. Výcvik počká, hlavní jsou životy tygrů. Půjdu se na ně podívat.“

„Daří se jim dobře! Teď s tím nezdržuj!“

Ale já sesedl a požádal Aflargea, aby mne dovedl do nemocnice k raněným. Wahirr seskočil a zlostně mi zastoupil cestu: „Neslyšel jsi, co říkám? Teď budeš cvičit tygry, potom se budeš starat o raněné! Nebo snad mám na tebe čekat, až se podíváš na jejich rány?“

„Ano, přesně tak.“ řekl jsem, obešel ho a šel do paláce.

„Stráž!“ zařval Wahirr, „Zadržte ho!“

Otočil jsem se: „Vládče všech Pruhů Džungle! Můžeš mne uvěznit a můžeš mne zabít; ale nepřinutíš mě ani stráží, abych cvičil tvoje válečníky dřív, než se podívám na raněné. Jejich život je pro mne cennější než tvoje válka. Zabíjet se tygři ještě naučí, ale chránit život je musím učit každou minutu, kdy jsem s nimi. Už jsem řekl, napřed se podívám na raněné; tvoji tygři tady budou čekat. Když se to někomu nelíbí, ať si uvědomí, že i on může někdy ležet v lazaretu a čekat na pomoc.“

Otočil jsem se, prošel mezi strážnými a šel do lazaretu. Aflargeo šel za mnou, aniž si všímal vzteklého Vládce. Bylo to trochu odvážné - ale nebyl jsem přece sluhou toho tygra!

Většina nemocných byla v lepším stavu než včera, ale dva byli v bezvědomí a zmítali se v horečkách, jeden umíral. Okamžitě jsem znovu obnažil rány všech tří, odpouštěl zkaženou krev a čistil rány. Tomu jednomu už nebylo pomoci, ale doufal jsem, že druzí dva se z toho vykřešou. Trvalo to asi hodinu, než jsem skončil práci a vrátil se k tygří jednotce.

Tygrům už velel Ragga, Wahirr zmizel.

„Kdepak je Vládce?“

„Odešel do paláce. Vzkazuje, že teď máš čekat zas ty na něho.“

„Já ho k ničemu nepotřebuju. Jedeme na cvičiště. Dáš povel?“

Ragga se zarazil. „Ale Vládce...“

„Aflargeo, dej svolávací signál!“

Aflargeo se zaklonil v sedle a zařval, až se zatřásly stěny okolních domů. Všichni tygři se okamžitě zarazili a obrátili se k nám, dokonce i diváci v ulicích čekali, co bude.

„Kde je cvičiště?“ ptal jsem se Raggy.

„Venku z města za bránou, směrem do hor. U řeky...“

„Počkáme, až napočítám do sta. Potom vyrazíme. Nechce-li Vládce přijít, obejdeme se bez něho.“

„Ale Charry! Přece nechceš porušit příkaz Vládce!“

„Nechci - ale měl tady na mne čekat!“

Začal jsem počítat do sta. Wahirr se neobjevil, i když jistě byl někde schován a čekal, co bude. Když jsem dopočítal, zvedl jsem se ve třmenech a zavelel: „Řadou - za mnou! Raggo, veď nás ke cvičišti!“

Vyrazili docela ochotně; buď neměli k Wahirrovi tolik lásky nebo se těšili na cvičení. Propletli jsme se spoustou uliček, které byly k nerozeznání, ale Aflargeo mne ujišťoval, že si dobře pamatuje cestu. Tím jsme se dostali k jakési brance, kterou jsme projeli jeden za druhým a byli jsme venku.

„K řece - cvalem!“ křikl jsem, pobídl koně a vyrazil. Aflargeo a Reggio za mnou. Ragga a pár dobrých jezdců se vyhrnulo za námi, ostatní jeli jak to šlo a roztáhli se do dlouhého pole. Dorazil jsem k řece první, vyjel na malý pahorek a pozoroval je. Když všichni dorazili a povedlo se jim zarazit koně, zvedl jsem ruku:

„Bojovníci tygrů! Byli jste sem posláni, abych vás naučil dobře jezdit na koních. Vládce Wahirr mi nařídil, abych vás učil a já to učiním! A chci, aby až Vládce přijde, jsem mu mohl ukázat, že jeho bojovníci jsou dobří a obratní jezdci! Každý z tygrů je mnohem obratnější než jakýkoliv člověk, jak jsem viděl na svých bratřích. Tak věřím, že se nemusím bát ostudy!

Je vás asi padesát, to je trochu velký oddíl na cvičení, proto si dovolím rozdělit vás na pět desítek jezdců. Každá desítka bude cvičit odděleně, já budu mezi nimi a budu jednotlivým bojovníkům radit. Především se rozdělte, pak budeme hovořit dál!“

Tygři neměli zkušenosti, tak to trvalo dost dlouho. Nakonec se rozdělili do skupin po deseti, při čemž vyšlo najevo, že jich je o něco víc, takže vznikla neúplná, šestá desítka. Na žádost jejích členů jsem dovolil ji doplnit z diváků.

Pak jsem jezdil od jedné skupiny ke druhé a všude pilně radil. Zakrátko jsem ovšem zjistil, že mnoho závad spočívá v postrojích koní, které ač byly jen minimální, skrývaly v sobě přesto spoustu překvapujících závad. Byly sice okopírovány z našich postrojů, ale to neznamenalo, že tvůrce tu a tam nepustil svou fantazii na delší špacír, z čehož vzniklo něco sedlu a postroji jen vzdáleně podobného. Šikovnost pruhovaným řemeslníkům nechyběla a nadřeli se na tom jistě dost, ale výsledek nebyl takový, jak se očekávalo. Mnohé postroje jsem musel upravovat, tři byly v takovém stavu, že bylo líp je zahodit a udělat nové.

U koní se zase projevoval značný strach přede mnou. Je trochu komické, že koně, kteří si zvykli na tygry, se báli člověka, ale bylo tomu tak, mnohým tygrům se koně vzpínali, když jsem je chytil za ohlávku, bojovníci byli nuceni z nich seskočit a svoje oře pracně chytat. Pády jsem takřka neviděl, při nejkrkolomnějším pádu dokázal tygr většinou dopadnout na všechny čtyři tlapky a vzápětí opět skočit zpátky na hřbet svého koně.

Nicméně přes tyto nesnáze cvičili tygři velmi ochotně a moje příkazy poslouchali mnohem lépe než vojáci své kaprály. Na jediný pokyn se rozjeli udaným směrem, na pokyny rukou zastavovali, seskakovali, znovu nasedali a vraceli se ke mně. Po dvou hodinách jsem nařídil přestávku a všichni jsme se vykoupali v řece. Potom jsem roztřídil jezdce dobré a horší a ty lepší dal na povel Aflargeovi a Reggiovi, aby s nimi cvičili. Horší jsem si ponechal sám a opět pomáhal a radil. Při tom jsem zjistil, že jich opět přibylo, což už mi bylo podezřelé. Většinu přítomných jsem nemohl rozeznat od sebe, což tygři vystihli a přidávali se k nim další a noví. Po kratší hádce jsem podlehl a nechal je.

Asi po poledni, za nejhoršího žáru, se u bran města objevilo několik jezdců. Poznal jsem mezi nimi Wahirra, byla tedy chvíle předvést, co jsem dokázal. Zahvízdal jsem a všichni tygři se ke mně ukázněně sjeli.

„Za mnou! Cvalem; objedem Vládce a zarazíme koně přímo před ním!“

Mávl jsem rukou dopředu a vyrazil. Slyšel jsem za sebou dusot kopyt a když jsem se na chvíli ohlédl, viděl jsem, že tygří jízda si vede docela slušně. Tak jsme dorazili až před Wahirra, který sledoval jízdu se značným údivem. Přímo před Vládcem jsem uchopil otěže levačkou a pravici pozvedl k pozdravu, přičemž současně zahnul doleva. Aflargeo a Reggio pozdravili tlapami také, ostatním to nenapadlo. Objeli jsme skupinu šesti Vládcových průvodců a pořádně je posypali prachem, který zviřovala kopyta koní; když jsem byl opět před Vládcem, přinutil jsem koně, aby se vzepjal a pozdravil Jeho Excelenci z výšky. Nato jsem zarazil a zůstal stát.

Wahirr vyčkal, až se všichni zastavili. Potom řekl vážně: „Neočekával jsem, že naučíš moje bojovníky tak dobře jezdit, Charry. Považoval jsem tě za člověka, který se chlubí, ale moc toho neumí. Udivuje mne to...“

„To nic není! Naučím tvoje tygry ještě víc užitečných věcí, Wahirre, budeš-li si to přát...“

„Samozřejmě, že si přeji! Kdy je naučíš dělat luky a šípy, aby se mohli postavit drzým sheenům?“

„Taky to je naučím. Napřed bych je rád naučil bojovat jinou zbraní, oštěpem. Viděl jsi oštěpy, které používám k lovu ryb nebo které vrhám po divokých prasatech?“

„Jistě. Chceš říct, že se hodí i k boji?“

„Samozřejmě.“

„Sheenové nic takového nemají!“

„Nevadí, tygři to budou mít. Kromě toho mám jistý skvělý nápad, který ochrání tvoje bojovníky před šípy. Slyšel jsi někdy o štítech z hroší nebo krokodýlí kůže?“

„Ne. Neslyšel jsem nic takového.“

„Ale ve zdejších řekách jsou hroši?“

„Vysoko po proudu, v Bahnitém kraji. My ale hrochy nelovíme, je to obtížné a je spousta zvěře, kterou lze ulovit snadněji.“

„Správně. A proč je to tak obtížné?“

„Přece pro jejich silnou kůži!“

„Tak. Tedy tu kůži z hrocha stáhneme a uděláme z ní velký štít. Každý tygr ho bude mít a bude se jím krýt před šípy. Rozumíš?“

„Ano, to je jasné! A potom, až budou tygři blízko leopardů, budou po nich střílet šípy také! Sheenové se nebudou mít čím krýt a šípy je pobijí! To je moudré, Charry!“

„Mám víc zbraní, jimiž lze bojovat, hlavně zblízka. Protivníka můžeme probodnout oštěpem, jaký chci tygrům dát, lze ho seknout sekerou či mečem. Podívej se na moji mačetu, takovou věcí můžu rozseknout hlavu, není-li ten druhý dost obratný!“

Tasil jsem mačetu a zamával jí tygrovi před očima. Půjčil si ji, očichal a usoudil, že jí lze bojovat.

„To bych řekl! Taky mi s ní jeden syčák rozbil hlavu, od toho mám tady tu jizvu na čele...“

„Ale... kolik takových zbraní bude potřeba?“ uvažoval Wahirr, „Viděli jsme, že jsi je vyráběl v huti ze železné rudy. Trvalo to dlouho a nevyrobil jsi toho moc. Jak dlouhý čas bude zapotřebí, než vyzbrojíš celou moji armádu?“

„Jde o to, kolik máš bojovníků.“

„Mnoho! Neumím to spočítat. Všechny tygry v Arminu!“

Zamyslel jsem se. „Tvoji tygři by mohli dopravovat rudu k mému sídlišti. Mohli by ji kopat a mohli by mi pomáhat, kdyby se jim ovšem chtělo. Když se jim ale nechce...“

Teď zapřemýšlel zase Wahirr. „Zatím budou stačit luky a šípy! A štíty z hroší kůže. Potom, kdybychom snad sheeny ještě neporazili, třeba začneme i pracovat..“

„No - dobře.“ řekl jsem, „Jen tak dál, pracanti...“

Nechali jsme tedy výcviku a jeli zpátky k městu. Šel jsem se znovu podívat na svoje raněné, tentokrát byl už na tom zle jen ten jediný, ostatní byli vcelku v pořádku. Potom jsem šel domů, svalil se na lůžko a odpočíval.

Přišel Aflargeo a lehl si ke mně. Byl už trochu velký, aby mohl spát u mne v náručí jako když byl koťátkem, ale nevadilo to, aby se se mnou nemazlil. „Charry... proč nás Vládce nemá rád?“

„Mne proto, že jsem člověk. A tebe proto, že jsi můj přítel.“

„Ale vždyť Wahirr je taky přítelem tebe a otce?“

„Ne takovým, jako ty. On by si nepřišel takhle lehnout!“

Aflargeo zapředl. „Už bych chtěl být zas doma na Guyrlayowu. Tam je hezky, kolem je džungle a tady jenom ty zdi a zdi...“

„To se ti dost brzo stýská! Co až uvidíš města lidí? Tam je to taky takové jako v Aurrgharru, a ještě horší!“

„Hm... Charry, propustí nás vůbec Wahirr?“

„Copak jsme tady v zajetí? Musí nás propustit! To bych se na to podíval, kdyby ne!“

„Já nemyslím tebe. My jsme poddanými Wahirra, Vládce Nebe a Země! On je nejvyšším pánem všech tygrů - a ty jsi člověk, který je sám. My ho musíme poslouchat, víš?“

„Já ne.“

„Ale zlobí se, že ho neposloucháš!“

„Nikdy jsem nikoho neposlouchal. Wahirrem začínat nebudu.“

„Bojím se o tebe, Charry.“

Objal jsem ho a pohladil po měkkém kožíšku. „Vždyť není čeho se bát! Vycvičím trochu tygry, udělám jim pár luků a šípů na vzorek a pojedem domů...“

„Jen aby. Potom přijde válka. Co když ti Wahirr přikáže, abys jel s námi do války?“

Znovu jsem ho pohladil. „Pojedu - ale jen jako velitel. Chci naučit tygry, aby mne v boji poslouchali a nevzpírali se mým rozkazům. Protože po boji chci vydat jeden rozkaz. Víš, jaký?“

Obrátil ke mně své veliké krásné oči. „Smířit se se sheeny?“

„Ano! Chci skončit tu válku!“

Aflargeo mi olízl tvář. „Ty jsi jediný, Charry, kdo to dokáže. My jsme tu válku nezačali a ani ji nedokážeme skončit. Ale ty to dokážeš - a vím, že se ti to podaří...“

Usnul jsem - když jsem se probudil, byli u nás hosté. Přišli tak potichu, že jsem je vůbec neslyšel a nebýt toho, že Aflargeo v mém náručí se pohnul, neprobudil bych se.

Byl tu Shirrt, typard, vnuk Wirrty; s ním přišli dva velmi staří tygři, jejichž srst byla na hlavě a hřbetě prošedivělá. Ti dva se posadili ke dveřím do slavnostní pózy s ohonem obtočeným okolo tlapek a vyčkávali, až se proberu ze spánku.

Rychle jsem vstal a usedl na zkřížené nohy. Taky Aflargeo se posadil do slavnostní pózy.

Shirrt se přede mnou uklonil a nechal se pohladit. „Dovol, Charry, abych tě seznámil s Bawarrem a Charrgem, kteří se přišli s tebou poradit. Bawarr a Charrg jsou členy Nejvyšší rady Tygrů.“

„Velice mne těší, že se mohu setkat se vzácnými hosty!“ řekl jsem a pohladil každého z tygrů, „A dvojnásob jsem potěšen, že se setkávám s Nejvyšší radou, o které jsem toho prozatím slyšel jen velmi málo. Domníval jsem se, že tygrům poroučí Vládce Wahirr...“

„Ano,“ řekl důstojně Bawarr, „Wahirr je nejvyšším pánem všech Pruhů Džungle. Ale je mladý a není vždy nejmoudřejší ten, kdo nosí na své hlavě diadém Vládců. Někdy stáří a zkušenost promluví mocnějším hlasem, než sebevětší statečnost a rytířství.“

Jeho hlas zněl hluboce a dunivě a tygr sám vyhlížel velice impozantně. Byl ještě větší než tygří bojovníci, mohutně vykrmený a asi dost nebezpečný; ale v očích měl laskavý a moudrý výraz, stejně jako jeho druh Charrg.

„To tedy znamená, že nejmoudřejší tygři tvoří Nejvyšší radu, rozumím-li dobře. A k té pak přichází Vládce s prosbou o radu?“

„Ano...kdysi to Vládcové dělali. Wahirr je Vládcem ještě příliš krátce, než aby pochopil a přizval nás, když jedná s osobou tak důležitou, jako jsi ty. Proto jsme museli přijít sami.“

„A co si přejete?“

„Slyšeli jsme, že si přeješ mír s leopardy. Mluvil jsi velmi jasně o té věci na shromáždění včera večer a řekl to taky Vládci. Je to pravda?“

„Ano. Chci mír.“

„Je to zvláštní a velmi úctyhodné přání!“ řekl Bawarr.

„Je to přání všech, kdo milují svou vlast.“

Tygři chvíli mlčeli.

„Tvá myšlenka je veliká a krásná,“ řekl potom Charrg, „Ale bylo již mnoho těch, kdo se domnívali, že změní svět. Nezměnili nic a zahynuli v mnoha velkých a marných bitvách dávných tisíciletí. Nechtěj je následovat, neboť kožešiny všech těch slavných hrdinů visí v našich svatyních.“

Měl pochmurný, chraptivý hlas, který zněl velmi nelidsky a ve mně vyvolával chvění, jako by přinášel vzdálenou hrozbu. Na okamžik mi přeběhl po zádech mráz, když to řekl; odvětil jsem trochu roztřeseným hlasem: „Ti bojovníci neměli prostředky, jak vnutit svou vůli druhým. Já je mám!“

Tygři opět seděli a pochmurně zírali na moji tvář. Viděli mne i přes šero velice dobře, ale já viděl jen jejich planoucí zlaté oči v tom šeru. A slyšel jejich chrčivý dech.

„Vládce tě požádal, abys mu dal ocelové zbraně. Požádal, abys naučil jeho bojovníky střílet z luků, abys mu dal ostré hroty a sekající břity. A požádal tě, nebo v dohledné době požádá, abys mu dal roury. z nichž šlehá oheň. Uděláš to?“

„Slíbil jsem mu luky a šípy a slíbil jsem mu i meče a sekery. Ale střelné zbraně mu nedám!“

„Nesmíš mu dát nic,“ řekl Bawarr, „Žádnému z tygrů nesmíš dát lidskou zbraň. Tygři to nechtějí. Nesmí to být, rozumíš?“

„Nebudu poslouchat nikoho,“ namítl jsem, „Neposlouchám Wahirra ani žádného jiného z tygrů a neposlechnu ani vás, nebudu-li chtít. Ale slíbil jsem Wahirrovi zbraně a dodržím to.“

„Proč to chceš udělat?“ ptal se Charrg.

„Chci donutit leopardy, aby se smířili s tygry a přestali s tou nesmyslnou válkou!“

„K čemu? Proč? Válka nikomu nevadí; statečným bojovníkům se líbí prokousávat si vzájemně hrdla, považují to za důstojný konec cesty. Proč chceš mír? Ne, to není správné...“

Už několikrát mi napadlo, jestli dobře rozumím všemu, co tihle starci povídají. Umím arminsky, ale nemohu si nikdy být jist, zda dokonale. Něco jsem možná přehlédl...

„A co je tedy správné, podle vás?“

Bawarr se vzrušením olízl a pak řekl tajuplně: „Je třeba se dohodnout se sheeny...“

„Ale to právě chci! Dohodnout se na míru!“

„Ne,“ řekl Bawarr, „Je třeba je přesvědčit, aby přestali používat zbraně. My i oni, všichni se musíme vzdát zbraní, které nám nepříslušejí. Jen tak zachráníme své životy, Charry!“

„To nechápu!“

„Víme, že nic nechápeš. Nikdo nic nechápe. Jen my, kteří víme, jak dopadla dávná válka s Reorty.“

„Kdo byli Reorti? Neslyšel jsem o tom nic...“

„Ty neznáš historii reortské války?“ podivili se oba najednou.

„Nevím vůbec, co to slovo znamená.“

„Reort je šelma. Veliká šelma, stejně velká jako tygr. Má zlatou barvu, na krku hustou dlouhou hřívu...“

„Lev? Žijí v Africe... v zemi černých lidí, že ano?“

Chvíli mlčeli, potom řekl Bawarr: „V době, o níž mluvím, nežili nikde žádní lidé.“

„Kdy to bylo?“

Vyměnili si pohledy. „Zdá se, že opravdu nic nevíš. Pojď, my ti ukážeme, co musíš vědět, než budeš opět mluvit s Vládcem!“

„Kam půjdeme?“

„Do podzemí.“

Vstal jsem a rozhodl se jít s nimi. Aflargeo a Reggio šli taky, ostatní zřejmě neměli tolik zájmu. Pak se od nás oddělil Shirrt, jehož jeden z tygrů poslal někam pryč. My zbylí jsme šli někam k Vládcovu paláci. Pak jsme však uhnuli nějakým neznámým směrem. Měl jsem pocit, že jsme v nejstarší části města.

Jak jsem tak šel ztichlým městem, napadla mi jedna věc. Starci v hovoru použili výrazu vůle tygrů, ale s podivným přízvukem, který mi nebyl jasný. Nemohl ten správný výraz být vůle Tygra? A bylo by možné, že by to znamenalo, že mluví o Bohu?

Možná bych se teď měl krátce zmínit o svých náboženských zásadách. Zatím jsem na to téma asi moc neřekl. Tedy, jsem samozřejmě věřící, asi tak, jako všichni v naší vesnici. Chodil jsem v neděli do kostela, protože tam chodili rodiče. Taky všichni ostatní se tam scházeli, kromě nemocných a těch, kdo měli nějaký důvod nepřijít. Chodili vystrojeni do slavnostních krojů, což mi nebylo příjemné, protože jsem se za žádnou cenu nesměl zmazat, a to ani před kostelem a po něm. Mužští potom šli do hospody, ženy domů vařit a my děti jsme se přestrojily a šly si hrát ven. Občas mi tatínek koupil v hospodě něco dobrého na zub, občas se večer chasníci opili a servali nebo se stalo něco podobně zajímavého. Neděle jsem míval docela rád.

Taky jsem chodil do náboženství. Náš starý farář byl nesmírně hodný člověk. Často ho trápily všelijaké choroby, nemohl na nohy, pokašlával, býval nastuzený. Horší bylo, že občas zapomínal, co už nám povídal a co ne a říkal leccos znovu. Postupem času jsme přišli na to, že taky zapomíná, co kdo špatného provedl a kdo byl vůbec na vyučování přítomen a kdo ne. Pod různými záminkami jsme se vytráceli, zvlášť když bylo venku hezky. Teď si uvědomuju, že možná dobře věděl, co vyvádíme, byl pouze laskavý a nechtěl nám naše prohřešky připomínat.

Rodiče byli zbožní, matka víc než otec. Ovšem jeden z jejích bratrů se stal knězem, dle určitých náznaků nejspíš proto, že jeho mladické výtržnosti překračovaly slušné meze. Ani v kněžském úřadě si nevedl o moc líp, míval časté spory s nadřízenými a byl různě kárán. Vídal jsem ho málokdy. Zato strýček James Stephens byl nesmírně zbožný člověk. Ale překvapovalo mne u něj, že viděl na stejné úrovni svoji víru v Ježíše Krista a podivuhodné pověry domácího obyvatelstva v zemích, které navštívil na svých cestách, což bylo v příkrém rozporu s církevní věroukou. Zpočátku jsem to moc nevnímal a jeho pohádky o činnostech nejrůznějších cizích bohů poslouchal rád. Potom jsem šel do kadetky.

Tam nás vyučoval náboženství katecheta, jemuž jsme dali jméno Páter Peklo. Peklo, Ďábel, čerti a nejrůznější jejich nástrahy byly hlavním tématem jeho kázání. Poučoval nás soustavně, že se pekelné spáry skrývají ve všem, co je kolem nás. Ve víně, kořalce a pivu, v doutnících a žvýkacím tabáku, v kartách a kostkách a ti nejhorší a nejzavilejší v ženských. To od něj jsme se dozvěděli, že ze všech nejhorší Ďábel sídlí ve městě v jistých domech, které jsou označeny červenou lucernou. V našem městečku takové zařízení bohužel nebylo, ale všichni jsme se tam toužili podívat.

Činnost Pátera Pekla v nás všech zadusila poslední zbytky náboženského cítění. Jen jednou jsem se pokusil vysvětlit mu, že podle strýčka Jamese pohané uctívají Boha stejně jako my. Potom jsem za to stokrát opisoval nějaký žalm a odpřisáhl Peklovi krutou pomstu. Spolužákům se vedlo podobně a nadšeně se mnou souhlasili. Po určitou dobu jsme tvrdili, že budeme na truc uctívat Buddhu, jehož nefritovou sošku měl strýček James doma, půjčil jsem si ji, klaněli jsme se jí a zpívali nesrozumitelné texty, dokonce jsme se ve stavu podnapilém dohodli, že si necháme na prázdniny vyholit hlavy. Ovšem do prázdnin nás všechno přešlo, vykašlali jsme se na katechetu i na uctívání.

Nyní mne hluboce překvapilo, že by tygři mohli být věřící. Ale cožpak je moudrost přesahující hmotnou zkušenost člověka vyhrazena jen pro nás?

Došli jsme k jednomu z paláců. Stál osamoceně uprostřed parčíku a nebyl tak vysoký jako ostatní, ačkoliv byl rozlehlejší. Okna tohoto domu měla kulatý tvar, jaký jsem u tygřích staveb doposud neviděl a byla přiklopena kamennými konzolami podivného tvaru.

„Co to je?“ ptal jsem se, prohlížeje si stavbu.

„Chrám Vítězství.“ řekl Bawarr, přistoupil k na tygří poměry dost vysokému vchodu s krásným monumentálním portálem a udeřil tlapou na kovová dvířka. Vzápětí se otevřela, aniž se někdo objevil, a my prošli, vlastně prolezli dovnitř.

Byl jsem ve velké prostoře, v níž se každý zvuk dutě rozléhal. Páchlo tam nějakou odpornou látkou, jak páchne v márnicích. Neviděl jsem vůbec nic, ačkoliv okny sem pronikalo trochu světla. Stačilo však pouze k tomu, abych viděl obrysy oken vysoko nad sebou. Usoudil jsem, že se mohu postavit a taky to udělal.

„Jsme v Chrámu Vítězství.“ opakoval Bawarr, „Tady jsou uloženy kožešiny válečníků, kteří padli před desetitisíciletími v bojích s reortskými nájezdníky. Stojíš před pozůstatky mnoha tisíc statečných tygrů, Charry. Zachovej úctu, kterou jsi povinen těm, kdož padli, abys ty mohl žít.“

Chvíli jsem mlčel a snažil se rozkoukat - pak jsem řekl: „Moji milí průvodci, rád bych sklonil čelo před padlými bojovníky, ale nevidím nic než tmu a nemohu ani pohledět na kožešiny těch slavných tygrů...“

Jeden z nich odběhl, někde ve tmě zavrzala dvířka a vzápětí se objevil, v zubech lampičku s pěti plamínky. Překvapilo mne, kde ji tak narychlo vzal a jak ji zapálil, obvykle se tygři ohně sice nebáli, ale nepracovali s ním.

„Vezmi si světlo - a sviť si, jak chceš...“

Světlo kahance ozářilo velkou klenutou prostoru, spočívající na mnoha masivních sloupech. Ta prostora byla naprosto asymetrická a nepodařilo se mi nalézt v ní jakýkoliv řád. Zabírala celý prostor stavby, kterou jsem si prohlížel zvenčí. Prohlédl jsem si i strop, byl podpírán žebrovím ve stylu gotické klenby, zdeformované do ozdobných smyček a elips, takže celá ta složitá ornamentální kresba stěží vyhovovala svému účelu. Ale hlavní bylo, že ten chrám tu stál a zřejmě už dost dlouho, pokud se dalo věřit jeho strážcům.

Středem chrámu vedlo několik uliček mezi vysokými hromadami tygřích kožešin, složených na sobě a opatřených kamennými tyčemi po stranách, aby se hromady nezřítily. Sotva se dalo spočítat, kolik pruhovaných kožešin tady leží, musely to být tisíce. Zkusmo jsem vzal do ruky oháňku, která z hromady vyčnívala a nacházela se v nejspodnější části. Kožešina byla pružná a hebká, všechny chlupy v dokonalém stavu.

„Jak jsi řekl, že jsou staré ty kožešiny?“

Bawarr přistoupil blíž a dotkl se čenichem kožešin. „Pocházejí z dob, kdy ještě neexistoval lidský rod. Jsou to pozůstatky bojovníků z války Arminů s Reorty. Nevím, jak dávno to je, ale nejméně deset tisíc let...“

„To není možné. Za tu dobu by se kožešiny nemohly zachovat.“

Bawarr se na mne podíval s netajeným pohrdáním. „Lidé, kteří žijí na území Reortů v deltě Velké řeky, balzamují své mrtvé. Ti zůstanou neporušeni několik tisíc let. Proč by tedy neměli Armini zachovávat kožešiny svých předků, když to dokážou lidé?“

Procházel jsem mezi kožešinami za tygry a v duchu odhadoval jejich počet. Vycházela mi čísla strašlivá, fantastická až nemožná. Nechápal jsem, jak staří jsou vlastně moji Armini. Už před zrozením lidí snad byli oni? Jsou civilizací, která předcházela lidi? A proč by tedy...?

Bawarr se zastavil, ukázal na velký čtyřhranný kámen s několika kruhy ze železa, vložený v podlaze. „Tento kámen zakrývá vchod do krypty. Pomoz nám jej vyzvednout...“

„Velmi rád... ale jak?“

Charrg odběhl a vzápětí se vrátil s jakýmisi řetězy a háky. Zasunuli jsme háky do kruhů na desce a pak poodešli stranou, kde se nacházel jakýsi podivuhodný kladkostroj. Všichni jsme zatočili mohutným rumpálem, řetězy zaskřípěly a těžká deska se pomalu zvedla. Přiskočil jsem a poodtáhl ji trochu stranou, kde jsme ji odložili na podlahu. Tygři zřejmě už takovou manipulaci někdy prováděli, byli v tom dosti zběhlí.

Do krypty vedlo úzké schodiště. Charrg seběhl po krkolomných křivých schodech dolů a já opatrně sestupoval za ním s kahanem v ruce. Za mnou potom Aflargeo, Reggio a Bawarr.

Dostali jsme se do malé podzemní kobky, v níž nebylo nic než toto schodiště a železné dveře. Daly se otevřít, když se do nich člověk opřel, tak jsme jimi prošli a vstoupili do dalšího sálu, tentokrát bez oken a o trochu menšího než byl chrám. I tento sál byl podpírán mohutnými sloupy, tentokrát však měl tvar téměř přesné elipsy a žebroví na jeho stropě bylo mnohem hrubší a účelnější. Zřejmě ta část chrámu byla ještě starší.

Spatřil jsem na sloupech kamenné konzoly, na nichž stály velmi ozdobné svítilny. Zapálil jsem je svým kahanem, takže se v sále trochu rozsvětlilo a já mohl vidět jeho výzdobu.

Přímo proti vchodu se nacházel v průčelní stěně kovový, dosti nepochopitelný reliéf: představoval velmi nepravidelný ovál nejrůznějších tvarů okrajů a různě vytvarovaných ploch. To vše bylo vytvořeno ze zlata, do něhož byly tu a tam vsazeny drahokamy různých barev. Přistoupil jsem k reliéfu a prohlížel ho, neboť mi něco připomínal. Současně přistoupil Bawarr a ukázal na diamant, vsazený ve spodní části: „Tady je Aurrgharr. Zde na řece místo, kde stojí tvůj hrad Guyrlayowe...“

Pochopil jsem - to, co vidím, je plastická mapa Arminu.

„Zajímavé! Tohle na jihu znamená hory, že?“

„Ano. Tady je Aurrgharr, od něj můžeš najít všechno ostatní v Arminu. Kde jsou ale značena města, tomu nevěř, většina jich už dnes neexistuje.“

Nejsem si jist, že jsem hned na poprvé pochopil všechno, co na mapě bylo. Většinu jsem se dozvěděl až později, nebo si vzpomněl na mapu, když jsem něco viděl ve skutečnosti. Teď jsem se jenom zeptal: „Kde je území tygrů? Kam až sahá?“

Charrg mi ukázal značnou plochu jižní části Arminu.

„A kde žijí sheenové?“

Ukázal mi plochu asi stejně velkou, tak směrem na severozápad. Potom mi ale ukázal (k mému údivu) město, které leželo uprostřed tygřího území: „Tohle je Tisíc věží, leopardí hlavní město. Tam žije jejich Vládce - teď je ale momentálně u moře, v Thanatlu.“ ukázal na sídliště na břehu moře.

„Jak to, že leopardi mají svoje město uprostřed území tygrů?“

„To ti někdy povíme,“ řekl diplomaticky Bawarr, „Teď ti jenom ukážu Orlí hnízdo, sídlo knížete Griissirna.“ A ukázal.

Orlí hnízdo leželo rovněž blízko Aurrgharru a také jsem se tomu divil.

„Proč odešli leopardi ze svého města?“

„Patří jim stále,“ řekl Bawarr, „Jen v něm nesídlí jejich Vládce. Smějí tam být jenom ti leopardi, kteří se podrobí Tygrům a skloní se před Vládcem Pruhů Džungle.“

„Aha. A jsou nějací takoví?“

„Ne. Proč?“

Obrátil jsem se opět k mapě a pozoroval terén ostrova. Zdálo se mi, že je dost velký, možná ještě větší než Ceylon, ačkoliv jsem nemohl srovnat měřítko. Měst a hradů bylo zaznamenáno požehnaně, ale některé z nich i v blízkosti našeho obydlí, kde nic takového nebylo. Tak jsem pochopil, že tato mapa stěží zobrazuje současný stav.

Pohlédl jsem na boční stěny sálu. Tam se nacházely ze zlata tepané reliéfy, zobrazující boj tygrů a leopardů se lvy. Ovšem překvapující bylo, že obě strany válčily nejen zbraněmi podobnými tesákům, mečům a sekerám, ale v tělech bojovníků vězely i šípy a jeden ze lvů držel v tlapce něco, co mohlo docela dobře být podivnou střelnou zbraní. Byly to úchvatné bojové scény, živé a téměř pohyblivé, v náhlém ustrnutí. A já pochopil, že ten reliéf stvořil veliký umělec.

„Tady,“ řekl Bawarr a jeho hlas zněl výhružně v té podzemní prostoře, „Tady vidíš, jak vypadala ta strašná válka. Bojovalo se zbraněmi, které chceš zavést ty; výsledkem bylo zpustošení světa a zánik země Reortů...“

„Kde sídlili ti lvi?“

„V daleké zemi uprostřed moře. Byly dvě ostrovní říše, Armin a pevnina Reortů. Země Reortů zmizela v hlubinách oceánu a jejich zbytky se rozptýlily po ostatním světě. V té době uzavřeli Armini hranice ostrova - tím vzniklo místo pro vás, pro lidi...“

„Zvláštní - a velmi zajímavé! Kvůli čemu byla ta válka mezi lvy a tygry?“

Oba tygři pohlédli jeden na druhého, pak řekl Bawarr: „Vidím, že tě nedojímá osud dávno padlých hrdinů. Vidím, že jsi chladný i tváří v tvář nejstrašnější tragédii, která postihla tvorstvo této planety. Jsi tvrdý a zlý, Charry, a měl bys zemřít, neboť budeš-li žít, onemocní tví tygři tvou tvrdostí a necitelností!“

Obrátil jsem oči k reliéfu, kde právě umíral tygr probodnutý ostrým břitem meče. Svíjel se v bolestech a z pootevřených úst mu vyšel němý výkřik.

„Viníš mne z necitelnosti, Bawarre, protože mne nedojímá osud dávno padlých tygrů a lvů. A přece chci jenom to, aby už nikdy neumírali tygři a leopardi dnes, každou hodinu tohoto dne! I teď možná někde teče krev v marném a zbytečném boji - a my, místo co bychom pomohli, aby už krev netekla, stojíme tady a pláčeme nad krví prolitou před vznikem lidstva. To je podle tebe správné, vznešený Bawarre?“

Tygři opět chvíli hleděli jeden na druhého.

„Nerozumíš tomu, Charry,“ řekl potom Charrg, „Boj mezi tygry a leopardy není tak strašný, jak se ti zdá. Jenom málo bojovníků zahynulo, než začali sheenové vystřelovat šípy z luků. Předtím zemřel v celé velké bitvě třeba jen jeden lovec a považovalo se to za strašné! Teď jich umírá mnoho a dáš-li tygrům zbraně, bude umírat víc a víc. Nechceme, aby válka mezi námi skončila tak, jako válka reortská. Chceme, aby se bojovalo jen zbraněmi, které nám narostly z vůle Stvořitele Země a Nebe. Ať se dál bojuje zuby a drápy, tak nás stvořil Tygr a tak nás chce mít. To chci říct.“

„Ale já nechci žádnou válku! Chci, aby byl mír a aby se tygři a leopardi opět stýkali v dobrém v džungli, v níž by nikdo neumíral. Chci mír, rozumíte, věčný a trvalý mír bez jakýchkoliv bojů a sporů...?“

Členové Nejvyšší rady mlčeli a prohlíželi si starodávné obrazy.

„Přání jsou dobrá,“ řekl potom Bawarr, „Uvidíme, jaký bude výsledek. Pamatuj si jenom, jaké bylo naše přání. Jednou si řekneme, kdo měl pravdu...“

Opustili jsme podzemní síň a vyšli opět do chrámu Vítězství. Procházeli jsme mezi vysokými horami tygřích kožešin a já opět pocítil mráz v zádech.

„Proč vlastně ukládáte kožešiny svých mrtvých?“

„Kožešina je oděvem, který na sebe obléká vznešený zářící duch, když sestoupí ze šťastné říše Tygra sem na tuto nešťastnou zemi. Až pak svoje tělo opustí, vrací se zpět domů, zpět k Tygrovi. Ale může se opět vrátit. Dokud existuje kožešina, může si ji zase vzít a žít jako dřív.“

„Když tedy zničíte kožešinu nepřítele, už se nemůže vrátit? Ani vám nějak jinak škodit?“

„Nepochopil jsi nás, Charry,“ řekl Bawarr, „Podívej se sem!“

Odbočili jsme z cesty a přistoupili k hromadě kožešin odlišné barvy než černozlaté. Byly to kožešiny lvů i s hřívami, tak jak byly staženy z mrtvých bojovníků.

„Pohleď! To jsou kožešiny padlých Reortů. Prokázali jsme jim poctu jako svým, protože i v boji jsme k nim cítili úctu. Byli stateční a padli v čestném boji. Ale v jakém boji padnou tygři, kteří se s tvými zbraněmi vypraví proti sheenům? Budou i oni slavnostně pohřbeni na čestném místě chrámu? Bude to ještě možné, Charry?“

„Chci mír!“ řekl jsem, „A prosadím ho, ať se stane cokoliv!“

Potom jsme opustili chrám Vítězství a vraceli se do mého obydlí. Před chrámem se členové Nejvyšší rady rozloučili a odešli do noční tmy.

Mezi trůnem a vězením

Po týdnu výcviku s tygry jsme opustili Aurrgharr a vrátili se na Guyrlayowský hrad. Všichni ranění tygři už byli mimo nebezpečí a Vládce Wahirr se snížil k tomu, že mi veřejně poděkoval v trůnní síni za přítomnosti nejvyšších tygřích hodnostářů. Na cestu domů mi dal četu válečníků, jejíž velení svěřil Shirrtovi.

Odpadla nám práce s těžbou a dopravou železné rudy, to začali obstarávat tygři a můžu říct, že po počátečních nesnázích se práce rozběhla natolik, že nevyžadovala můj dohled. Shirrt a pár chytřejších tygrů pomáhalo i při stavbě milířů a pálení dřevěného uhlí, takže já se zabýval hlavně tavením železa a pak vykováváním nejrůznějších potřebných věcí. Většinou jsem vyráběl zbraně: hroty k oštěpům a šípům, sekery, meče. Tygři to vše nakládali na koně a odváželi do Aurrgharru. Brzy jsem ztratil kontrolu, co všechno jsem už vlastně vyrobil a zdálo se mi, že je toho až příliš na tygří armádu - ale poslové od Wahirra neustále žádali nové a nové zbraně.

Jinak válka zřejmě po strašné bitvě trochu ustala. Hlásili nám pouze pár malých šarvátek mezi tygry a leopardy na pomezí jejich území, které skončily většinou jen poraněním několika účastníků a útěkem jedné či druhé skupiny, podle síly. Větší srážka se zatím nikde nestrhla.

Pokračovalo ovšem opevňování Gurylayowu. Opět jsme strhli většinu zdí a za pomoci tygrů vystavěli nové a lepší z hladce přitesaných velkých kamenů. Tygři považovali stavbu hradu za potřebnou, takže pracovali celkem ochotně. Nebo možná byla jejich píle výsledkem příkazů Wahirra a jiných tygřích náčelníků. Opevnili jsme svou skálu pořádně, navíc přes obě řeky postavili visuté mosty, které unesly i několik naložených koní současně. Při tom se mosty daly přeseknout během několika minut, čímž bylo spojení břehů hladce odříznuto a hrad zase přístupný pouze z opevněné strany, z vnitrozemí.

Jednoho dne se v táboře objevil kníže Griissirno. S ním přijelo deset jaguárů na černých koních, se stužkami na hrdle. I princ Ao Harrap. Každý jaguár byl vyzbrojen vrhacím oštěpem z mé dílny a tesákem či sekerou, přivěšenou u sedla. Zřejmě se skvrnití páni dokázali rychle přizpůsobit. Pouze kníže měl něco jiného - sice jsem jeho zbraň zblízka neviděl, ale připadalo mi to jako meč ze staré rytiny v knize strýčka Jamese. Vyrábějí je v Japonsku a říká se jim katana. Moc rád bych si ten meč prohlédl, ale...

Griissirno si vybral chvíli, kdy jsem byl zaměstnán tavbou a nemohl mu jít naproti. Projel celým táborem, prohlédl všechno a se mnou promluvil jen několik slov. Ačkoliv jsem ho zval, aby se zdržel a ujišťoval ho, že se mu budu brzy věnovat, obrátil po prohlídce dílen a krátké poradě s Ao Harrapem koně a i se svou divokou smečkou zmizel v džungli.

Potom se jednoho večera v táboře objevili dva tygři na koních, s oštěpy a luky a šípy v toulcích na zádech. Poznal jsem je podle zranění jednoho, velké rány v boku. Byli to Ghírra a Tassia, vůdci odštěpenecké skupiny, které zmizela někde na severu.

Ghírra a Tassia si prohlédli tábor a potom krátce hovořili s Ráou a Wirrtou. Pozval jsem je do hradu a oba přijali, když je Wirrta ubezpečil, že žádný z Wahirrových donašečů není nablízku. Spolu s námi přišel dovnitř i Shirrt, Aflargeo a Reggio. Ostatní nebyli vpuštěni a Shirrtovi lovci byli postaveni na stráž, aby nás nikdo nerušil.

„Vidím,“ řekl Ghírra, „Že ses smířil s Wahirrem a dokonce se rozhodl mu sloužit!“

„Všeho do času! Ano, smířil jsem se s ním a chci mu pomoci v boji proti sheenům. Ale nezačal jsem mu dávat zbraně první! První začali luků a šípů používat sheenové.“

„Ano,“ řekl Tassia, „Byl u nás Santhiawantharr. Vyprávěl, že někdo dal leopardům zbraně proti tygrům. Je to prý člověk jako ty, ale leopardi k němu nepouštějí nikoho cizího. Santhiawantharr k němu chtěl projít, ale poznali ho a musel uprchnout. Vede opozici proti Vládci leopardů a je u nich v těžké nemilosti...“

„Stejně jako vy u Wahirra. Viděl jsem raněné, které poranili sheenové. Rozhodl jsem se skončit válku - a skončím ji, než přijde období dešťů!“

„To je velké slovo, bratře! Do dešťů už moc času nezbývá!“

„Vím. Vyzvu Wahirra, aby vytáhl do velkého boje proti sheenům - a povedu tygry. Chci zajmout celé leopardí vojsko, nebo aspoň jejich velitele. Hlavně chci mluvit s člověkem, který jim velí. Buď s ním uzavřu mír, nebo ho vyzvu k boji na život a na smrt. A potom padnu buď já, nebo on...“

„Leopardi si ho prý velmi váží! Přinesl jim štěstí a učí je mnoha užitečným věcem, pomáhá jim...“

„Viděl jsem ty věci! Luky a šípy, že? Možná si ho váží, ale já se budu řídit svým rozumem! Buď společně skončíme válku, nebo poteče krev člověka, moje nebo jeho. Potom dokážu přinutit taky Wahirra k míru. A jestli neposlechne, budu ho muset sesadit a vypsat nové volby tygřího Vládce!“

„No dobře - a kdo by měl tím Vládcem být?“

„Wirrta!“ ukázal jsem, „Nebo Reggio, jeho syn. Jak rozhodnou tygři. To jest i vy, náčelníci jedné ze skupin tygrů...“

„Jsem pro Wirrtu.“ řekl Ghírra, „Souhlasím, Charry.“

Oba hosté u nás přespali a ráno se chtěli vrátit na sever, do svých sídel.

„Ostatně,“ řekl jsem, „Pojedeme kousek s vámi. Chtěli jsme jet na lov hrochů, tlustokožných zvířat, z jejichž kůže uděláme štíty proti šípům. Je to po cestě k vašim sídlištím, tak si dovolíme kousek vás vyprovodit...“

„Budeme jen rádi! Ještě jsme neviděli lov na taková zvířata!“

Wirrta oznámil tygrům v táboře, že odjedeme na lov hrochů, a to v tuto chvíli. Všechny nechal na komando napřed Shirrtovi, a když i Shirrt chtěl jet s námi, tedy Ráe. Tygrům se to nelíbilo, ale museli uposlechnout, když Wirrtův rozkaz opakoval Shirrt. Potom jsme se sebrali a vyjeli na sever.

Několik dalších, kteří chtěli jet s námi, jsme odmítli, Shirrt vzal jen tři spolehlivé přátele.

Vedl nás Tassia, který to tam dobře znal. Jeli jsme podle řeky a brzy se dostali do bažin, kde podle Tassii měli žít hroši.

„Musíme být opatrní! Tady už je území leopardů, nebo alespoň kraj, kam sheenové často zajíždějí. Nerad bych se setkal s jejich patrolou...“ vysvětloval nám Tassia.

„Cožpak s nimi neudržujete mír?“

„Ale ano - jenže ne oni s námi. Na území, kde máme svá doupata, se neobjevují, ale když vyjíždíme, musíme se krýt, aby nás nenapadli. Nevěří nám...“

Utábořili jsme se na okraji bažin v malém lesíku, kde bylo dost pastvy pro koně. Jeden ze Shirrtových tygrů ulovil antilopu a všichni se nakrmili. Na lov jsem chtěl jít až k večeru, kdy hroši vylézají z vody, aby se napásli. Tygři sice neměli zkušenosti s chůzí v bažinách, ale instinkt jim velel, kudy se dát, aby nezapadli. Rozhodl jsem se tedy spoléhat na Aflargea.

„Budeme muset vyslídit, kde jsou hroši. Až vylezou z bažin a budou se pást, obklíčíme některého z nich. Vy ho musíte dostat na souš a odříznout od vody. Jak se dostane do vody, vyhraje; na souši je pomalý a neobratný, já na něj můžu vystřelit pár šípů a pak ho dobít oštěpem. Taky dávejte pozor na krokodýly. Ty budeme zabíjet taky, i jejich kůže se hodí na štíty.“

Vydali jsme se tedy do bažin. Courali jsme v nich celý večer, ale nedostali se do blízkosti ani jednoho hrocha, což nás velmi zlobilo. Tygři byli unavení, mokří a špinaví, občas zapadali do špinavého bahna. Když jsme se vrátili do tábora, vrčeli a zlostně se olizovali.

„Takhle to nepůjde,“ konstatoval jsem, „Zkusíme to ráno, jestli nám bude štěstí přát víc.“

Jenže ani ráno nám štěstí nepřálo. Sice se nám povedlo obklíčit pasoucího se hrocha, ale jak nás zaregistroval, otočil se a velmi čiperně se rozběhl k vodě. Tygři, kteří mu odřezávali cestu, sice řvali, ale neplatilo to na něj. Aflargeo mu vyskočil na hřbet a zakousl se mu do zátylku, hroch pohodil hlavou a odmrštil tygra daleko do bahna. Potom se svalil do řeky a vzápětí jsme už viděli jen jeho nozdry dosti daleko od břehu.

„No, tak tohle taky nebylo to pravé!“ usoudil jsem, „Budeme asi muset použít jinou taktiku...“

„Jak vlastně loví hrochy lidé?“ ptal se Reggio, „Černí lidé, o kterých jsi nám povídal...“

„Otrávenými šípy. Bílí lovci je střílejí z pušek. Jenže my do pušky nemáme náboje. Kromě toho je k tomu potřeba zvlášť razantní koule nebo tříštivých nábojů...“

„A otrávit šípy nemůžeš?“ ptal se Aflargeo.

„Neumím to.“

„Nevadí!“ řekl Shirrt, „Ulovíme některého krokodýla. Musím říct, že se mi ty plazivé potvory vůbec nelíbí...“

Podnikli jsme tedy lov na krokodýly. Zabili jsme tři, kteří se slunili na břehu a nestihli utéct. Bylo to jednoduché, stačilo se dostat rychle a nepozorovaně ke krokodýlovi a vrazit mu oštěp do oka. A potom hlavně dávat pozor, aby mrskající se ocas obrněného plaza nepřerazil lovci nohu nebo ruku. Zabili jsme tři, jak jsem řekl; stáhl jsem z nich silnou kůži a odnesli jsme ji s sebou na ostrov, do našeho tábora. Taky jsme se přesvědčili, že krokodýlí maso je docela chutné.

K večeru jsme viděli na protějším břehu, jak z vody vylezl velký hroch a počal se popásat na křoví, které tam rostlo. Tiše jsme přeplavali řeku a plížili se k němu zezadu. Tygři ho obešli ze všech stran a já, ukryt za křovím u řeky, vystřelil pár šípů do jeho silných nohou. Jeden šíp zasáhl zvíře do kolena, hroch silně zařval a počal škubat nohou. Když usoudil, že bolest zřejmě znamená napadení, obrátil se k řece a chtěl zmizet, ale vystřelil jsem několik dalších šípů a jedním ho zasáhl do oka. Hroch řval; střelil jsem další těžké šípy do jeho nohou a zvíře se snažilo nějak dostat z nebezpečného místa, ale cestu k vodě jsem mu uzavíral já. Nakonec se vyřítil proti mně, já hodil oštěp přímo do jeho otevřené tlamy a další mu vrazil zespodu do krku. Vystříkla krev, hroch se ohnal a přerazil můj oštěp jako třísku. Ale při tom ho opět zabolely poraněné nohy a upadl na bok. Vzápětí jsem přiskočil a vrazil mu oštěp okem přímo do mozku. Současně se na hrocha vrhli tygři a rvali mu kůži, pokud mohli, ačkoliv moc nepořídili. Hroch sebou mlátil a škubal, až nakonec se natáhl a ztichl.

Aflargeo byl u hrocha první, vyskočil mu na hřbet a z plna hrdla zahulákal vítězoslavný tygří řev. Reggio se k němu přidal, ale ostatní se zdrželi projevů radosti.

„Moc rád bych věděl,“ řekl Ghírra, „Jak si představuješ dopravu takového zvířete někam, kde bychom ho mohli zpracovat!“

„Nevím. Nejspíš bude třeba zapřáhnout všechny naše koně...“

„A co ho napřed rozdělit?“ ptal se Aflargeo, stále ještě na hrochovi, „Aby byl třeba menší...“

„To není špatný nápad! Počkej, podám ti mačetu, abys mohl...“

V té chvíli jsem zaslechl zadrnčení šípu. Vzápětí se šíp s opeřeným koncem zabodl vedle Aflargea do trupu zvířete. Bez rozmyšlení jsem chytil tygra za oháňku a strhl ho dolů na zem. Překvapením vyjekl, ale ani ho nenapadlo se zachytit drápy, dokud nebyl dole.

„Poplach!“ křičel Tassia, „Sheenové!“

Kolem nás zasvištělo pár šípů. Popadl jsem svůj luk, přiložil šíp na tětivu a vyslal jej směrem, odkud vyletěly. Slyšel jsem zařehtání koně a vzteklý výkřik leoparda.

Vzápětí vyrazilo z lesa několik jízdních sheenů. Každý měl velký africký luk, z něhož vystřeloval šíp za šípem. Střelil jsem další šíp po jednom z nich a zasáhl ho do pravé přední tlapy. Vztekle zakňučel a snažil se šíp vyškubnout. Za mnou zadrnčela tětiva, to byl Shirrt. Po jeho výstřelu sletěl jeden leopard s koně se šípem v boku a svíjel se bolestí. Ghírra a Tassia zachovali přísahu nebojovat proti leopardům, jenom se kryli za tělem hrocha, zato Aflargeo a Reggio stříleli, ač ne příliš zdařile. Ostatně ani leopardi neuměli svoje luky ovládat moc dobře a zřejmě se jim povedlo zranit jen ty nepřátele, kteří jim vlezli přímo do rány.

Poněvadž poraněný leopard nebyl už dychtiv boje, ale seskočil ke svému druhovi a pomáhal mu odplížit se do bezpečí, zbývalo jich na nás šest. Vystřelil jsem ještě dva šípy, než byli u nás, také Shirrt střílel. Jednoho leoparda jsem poranil na boku, ale zřejmě jen lehce, protože se o ránu ani nezajímal. Shirrt poranil něčího koně, ten zařehtal a shodil jezdce na zem, až to žuchlo.

Vzápětí byl jeden ze sheenů až u mě a rozmáchl se po mně svou vražednou tlapou s ostrými drápy. Uskočil jsem a sekl ho mačetou přímo do hlavy. Zaskučel a sletěl s koně jako zralá hruška. Hned na to na mne skočil přímo s koně další leopard, srazil mne při tom na zem a roztrhl mi ruku, kterou jsem si v poslední chvíli zakryl hlavu. Byla to levička - nahmátl jsem pravou v opasku nůž, vytrhl ho a současně nohama odhodil šelmu od sebe.

„Podívej, sheeno! Vidíš tu ostrou čepel? Zabiju tě, když...“

Stál přede mnou, tlumeně vrčel a zřejmě rozvažoval má slova. Pak zakňoural: „Nebojím se zrůdných ďáblů v opičí podobě!“

Vzápětí skočil. Uchopil jsem ho pod krkem a bodl. Cítil jsem, jak můj nůž sklouzl po kosti, pak mi na tělo vystříkla jeho krev a sheena s ječením klesl, drásaje mi ramena a záda svými drápy.

Rozhlédl jsem se. Wirrta ležel na leopardovi, držel ho pevně tlapami s tesáky pár centimetrů od jeho hlavy a hodlal mu asi prokousnout hrdlo. Aflargeo se rval s menším leopardem a zdálo se, že bude mít vrch. Reggio už svého protivníka taky přemohl a Shirrt se svým leopardem se váleli v objetí po trávě. Zdálo se, že šarvátka skončí v náš prospěch.

„Tak dost!“ zařval jsem, „Už se nechte, je toho dost! Leopardi, skutečně chcete přijít o život? Přestaňte bojovat, já vám slibuju, že vás necháme odejít...“

Všichni čtyři zbývající leopardi se přestali bránit. Tygři je pustili a čtveřice skvrnitých šlechticů se srazila do houfu, s vyceněnými tesáky a tasenými drápy.

Poklekl jsem k leopardovi, kterému jsem vrazil nůž do boku. Rána nebyla smrtelná a předpokládal jsem, že se z toho při známé odolnosti všech arminských šelem rychle vylíže. Pro jistotu jsem řekl: „Až půjdeš k vašim, dávej pozor, aby se ti do rány nedostal prach a špína. Když chceš, ovážu tě...“

Něco zavrčel, patrně nic přátelského.

Druhý na tom byl taky docela dobře. Byla to rána ještě o něco slabší, než jsem dostal já od Hessona, rozsekla kůži a způsobila slabší otřes mozku a značné krvácení, ale lebeční kost nebyla porušena. Dalo se očekávat, že se zakrátko probere. Leopard poraněný šípem taky ještě žil, bylo to s ním horší, ale když jsem mu šíp vytáhl, doufal jsem, že přežije i on.

„Tak, pánové!“ řekl jsem leopardům, „Seberte si svoje raněný a hleďte odtud zmizet, nebo se na mou duši rozzlobím a potom to s váma nedopadne takhle dobře! Ať už vás nevidím, sebranko!“

„No no...“ zakňoural jeden z nich, „Nepotřebujeme rady od nějaké hnusné opice! Jsme válečníci z džungle a umíme si poradit sami, ty mrchožroute!“

„Abych tě nenatřel bičem! Koukej mazat, nebo...“

Vymrštil se z houfu a oči mu zlostně blýskaly. Dlouhá oháňka mu švihala sem a tam. „Vyzývám tě k boji!“ zaječel.

„Ty mě? Abych ti nepocuchal kožíšek!“

„Nebojím se! Vyzval jsem tě - jsi zbabělec?“

„Já jsem připraven. Skočí ta skvrnitá kočka, nebo ne?“

Zavrčel, švihal ocasem, ale nehýbal se.

„Neskočí, bojí se. Jdu pryč.“

Otočil jsem se. Když jsem slyšel, jak se odrazil od země, bleskurychle jsem se natočil zpět a ve chvíli, kdy na mne padal, ho udeřil přes hlavu pěstí a uhnul. Zavřeštěl a odletěl, vzápětí se ale na mne znovu vrhl. Tentokrát jsem ho chytil za hrdlo a praštil pěstí přímo do citlivého čenichu. Z hrdla se mu vydralo zamňoukání, potom ztratil vědomí a bezvládně se mi svezl k nohám.

„Tak to by bylo! Seberte si tu skvrnitou kočku. Až se probere, ať je mi vděčná, že jsem ji nezabil...“

Leopardi stáli jako opaření. Nechápali, jak jsem dokázal jejich druha tak rychle přemoci. Nechal jsem je být, oni si k němu došli a záhy zjistili, že dýchá. Jejich soustředěnou péčí se postavil na nohy, trochu se motal, ale bojovat už neměl chuť. Schytali svoje koně, naložili na ně raněné, sami nasedli a odjížděli.

Už jsem jim nevěnoval pozornost, částečně trochu z touhy se před nimi vytáhnout a ukázat, jak jimi pohrdám. Přistoupil jsem k hrochovi a prohlížel rány, jimiž jsme jej dostali, když jsem náhle zaslechl známé zadrnčení - otočil jsem se, a v té chvíli se mi do ramene zabodl leopardí šíp.

„To máš na památku, opice!“ vykřikl na mne jeden z nich. Pak popohnali koně a zmizeli v lese. Aflargeo se za nimi vrhl, ale neměl koně a nemohl je tudíž dohonit.

Bylo mi jasné, že mne chtěl zabít. To, že jsem se otočil, mne zachránilo. Teď vězel šíp hluboko v ráně a ta neuvěřitelně bolela.

„Co je?“ ptal se Shirrt, „Zasáhli tě naštěstí jen do ruky, ale mohlo to být horší...“

„Vím... tak se vyplácí šetřit sheeny...“

Posadil jsem se a snažil se vytáhnout šíp z rány. Zdálo se, že sklouzl po kosti a neporanil ji, což bylo dobře. Podařilo se mi jej vyjmout; měl na konci trn z kaktusu, jehož hrot se ulomil a zůstal vevnitř. Pěkně zákeřná zbraň! Poodešel jsem k řece a ponořil do ní rameno, abych se ochladil a vyčistil silně krvácející ránu. Pak jsem vzal nůž a snažil se ji rozříznout, abych mohl vyjmout špičku trnu. Ale levou rukou a na dost nevhodném místě jsem to mohl jen velmi těžko pořídit.

Operace se ujal Wirrta za Aflargeovy asistence. Podařilo se jim to asi za čtvrt hodiny, když už jsem byl bolestí téměř bez sebe. Pak jsem si ránu vymyl znovu, tygři mi ji olízali drsnými jazyky a já ji převázal obvazem z chladivého a hojivého listí. Taky mi stejným způsobem ošetřili ostatní zranění, všelijaké škrábance a kousance, které jsem se už v téhle zemi naučil brát jako nutný doprovodný jev. Ghírra a Tassia pomáhali jen trochu a pozorovali mne nedůvěřivými pohledy.

„Doufám,“ řekl potom Ghírra, „Že po této příhodě jsi neztratil svůj názor, že s leopardy je třeba uzavřít mír!“

Zaklel jsem. „A to dokonce hodně brzo! Nerad bych, aby se do mne kdejaká tečkovaná čičina strefovala, to jistě uznáš! Mizernej lotr, kdybych ho ještě tak dostal do ruky a poznal ho, já bych mu vypráskal všecky blechy z kožichu!“

„Jsem rád, že myšlenka na mírová jednání v tobě nevyhasla ani po této drobné příhodě! Je zapotřebí sejít se s leopardy na jednání a poradit se s nimi, jak skončit nespravedlivé a zbytečné války, které nás stojí krev i životy...“

„Jen se neboj! Já s nima zatočím, že budou dlouho vzpomínat!“

Ghírra sice nebyl zcela přesvědčen, že to po tomto prohlášení myslím s leopardy upřímně, ale neprotestoval, tak jsme šli do tábora. Pravou ruku jsem nemohl používat a to jsem o dost přišel, protože jsem mohl jen radit a vztekat se. Hrocha rozčtvrtili a stáhli tygři sami, já jim jen vysvětloval, jak vyrábět štíty z kůže. Postřehl jsem, že se na mne dívají nějak podivně, jako by moje dobře míněné rady nechápali. Nedivil jsem se, počínali si zjevně nesmyslně, dělali samé hlouposti a navíc se pohybovali tak rychle, že jsem jejich pohyby téměř nestačil postřehnout.

„Tak u všech sakrů, postůjte chvíli na místě!“ rozkřikl jsem se a pokusil se chytit Aflargea za ocas, „Já vás nestíhám sledovat, když takhle kmitáte z fleku na flek!“

Jejich výrazy mne ubezpečily, že jsou trapně nechápaví.

„No tak, komu to říkám? Nevejrej na mě jako tele a dělej, co ti povídám, nerozumíš? Nebo snad mluvím čínsky?“

Kdybych mluvil čínsky, asi by byla reakce stejná. Nakonec se Shirrt pokusil strhnout mne zcela bez důvodu na zem a chtěl mi znovu ošetřovat ránu. Došel jsem k názoru, že jejich lékařské schopnosti jsou nesmyslné, bolelo to čím dál víc, až jsem nemohl ani sledovat, co se děje. Bránil jsem se, řval na něj nadávky a pokoušel se s ním rvát, ale zlehka mne pleskl tlapou po hlavě a já okamžitě omdlel.

Když jsem se probral, byl jsem na koni, ale připoután řemeny a visel jsem přes hřbet. Pokusil jsem se jim vysvětlit, že takhle se se mnou zásadně nezachází, ale než se mi to podařilo, už jsem zase omdlel a probral se až na Guyrlayowu.

To už se mi udělalo líp. Vcelku v dobré náladě jsem postřehl, že tam čeká Ragga, kterého ke mně Wahirr poslal jako svého zvláštního vyslance.

„Vládce nerad uslyší, že jsi byl zraněn v půtce s leopardy,“ prohlásil důstojně, „Doufám, že to není vážné...“

„Ty se mi taky líbíš!“ řekl jsem mu, „To víš, že to nic není. Jenom jsem otrávenej nějakým zatraceným kaktusovým svinstvem, co bylo v tom trnu. Ale kvůli tobě hned vstanu a budu kmitat, jak si pan Wahirr poručí! Co na tom, že nemůžu zvednout ruku nebo mě hlava bolí jako střep, že - když pán posílá rozkazy!“

Ragga mi pozorně očichal ruku, potom docela zbytečně olízal ránu a potřásl hlavou. „Nechce se mi věřit, že by sheenové použili tak nečestného a zákeřného způsobu boje...“

„Mně docela jo. Dokonce myslím, že tam kvůli tomu schválně nasazují ostny, aby způsobili tygrům co nejtěžší zranění!“

„Pak ovšem je tvojí povinností dát nám také jed, kterým bychom otravovali šípy! Pokud možno ještě účinnější...“

Vstal jsem, abych dodal své řeči větší váhy. „Ale už mazej! Já celej život bojoval čestně, žádný křivárny jsem nikdy nedělal! A nedonutí mě k tomu ani tygři, ani leopardi, jasný!“

„Chceš nechat tygry bez ochrany?“

„Vaše ochrana jsou štíty! Kvůli nim lovím krokodýly a hrochy, kvůli nim jsem... Ale, co se s tebou vůbec bavím?“

„No jistě... ale čím zabijeme ty leopardy?“

„Nechtěj bejt takovej mizera jako oni! Pamatuj si, pravda zvítězí i bez jedovatých šípů!“

Raggovi konečně došlo, že se mnou nic nesvede. „Škoda, že jsi poraněn a nemůžeš jet do boje. Potřebovali bychom tě...“

„Copak? Wahirr si netroufá do války bez guvernantky?“

„Wahirr se chce utkat s leopardy ještě před dešti. Ti ničemové netuší, co všechno máme! Ukážeme jim, kdo jsou tygři! Samozřejmě zvu na tuto výpravu také náčelníka Wirrtu a jeho syny - kdo z vás chce zkusit svoje štěstí v první výpravě?“

Pozoroval jsem mladé tygry. Reggio pohlédl na otce, Aflargeo na mne. Wirrta zavrtěl hlavou a řekl: „Ne, žádný z mých synů nepůjde do boje! Nebudeme bojovat proti leopardům. Wahirr má dosti bojovníků, kteří mohou položit život za jeho slávu.“

„Ale otče,“ řekl Reggio, „Snad bych se vrátil...“

„Nikam nepůjdeš! Jsi bílý tygr, náčelník - nejsi povinen přiklusat na zavolání nějakého Wahirra.“

Aflargeo neříkal nic a zůstal sedět vedle mne, jako by ani neslyšel, o čem se mluvilo.

Ragga se tedy zdvořile rozloučil a odejel.

Upadl jsem do mrákotného stavu, ve kterém se mi zdálo o všem možném, ale v tak spleteném zmatku, že jsem nic nechápal. Všechno se mi zmotalo; staré legendy tygrů, vzpomínky z dětství, šílené fantastické sny... dokonce se mi zdálo, že jsem králem a tygři, lvi a leopardi tvoří můj dvůr. Asi jsem se zbláznil.

Druhého dne zaklapala opět na skále kopyta koní. Když jsem vyhlédl, velmi jsem se podivil, neboť jsem spatřil v jejich čele černý plášť knížete Griissirna. S ním jel Ao Harrap a šest jaguárů, všichni s luky a šípy v toulcích přes záda. Oba velitelé měli na sedlech uvázány dlouhé jezdecké meče mé výroby.

Griissirno vstoupil dovnitř a usedl, Ao Harrap vedle něho. Tygři podali jaguárům maso a ti rychle jedli. Čekali jsme, až se najedli, neboť teprve potom byl kníže ochoten říci:

„Doslechl jsem se, že můj přítel Charry je nemocen!“

„Lépe řečeno zraněn. Leopardím šípem!“

Griissirno přistoupil ke mně, očichal ránu a olízl ji. „To se brzy zlepší, není to nic vážného. Než skončí deště, budeš ještě silnější než dřív.“

„To je možný. Jenže lumpárna je v tom, že ten šíp, kterým mě střelili, byl otrávenej kaktusovou šťávou! Jinak bych už byl zdráv, ale jed vnikl do těla a rána se nechce hojit...“

Griissirno se zarazil. „Máš tady nějaký takový šíp?“

„Ale jo, sebral jsem jich několik. Tohle jsou kaktusové trny. Už jsou uschlé, ale když byly čerstvé, mohla v nich být jedovatá šťáva. Jinak si to neumím vysvětlit.“

Griissirno si šípy pečlivě prohlížel. „To může být náhoda. Stalo se to jistě bez zlého úmyslu.“

„Chtěl bych tomu věřit. Ale už hodně tygrů bylo poraněno těmito šípy. Teď chápu, proč se jim rány tak mizerně hojí...“

Griissirno pořád ještě očichával hroty šípů.

„Zdá se mi,“ zakňoural Ao Harrap, „Že je to nečestné, otče!“

Griissirno odpověděl něco velmi krátkého, čemu jsem nerozuměl, ani to nebylo arminsky. Pak řekl: „Odejdeme. Děkuji ti za pohostinství, hrabě Guyrlayowe. Buď brzy zdráv...“

„Počkej,“ řekl jsem, „Mohl bys mi vysvětlit... Hrozně rád bych pochopil pár věcí! Ty toho dost víš a já...“

Zastavil se na prahu. Měl veliké, krásné, zlatě žluté oči. Ale řekl jenom: „Ty vůbec dost pomalu chápeš.“

Potom vyšel ven a svolal svoje jaguáry. Vmžiku byla divoká parta na koních a vyletěla splašeně za svým vůdcem k severu, k lovištím leopardů. Aflargeo je kousek sledoval a skutečně mířili k našim nepřátelům.

Třetího dne přinesl Shirrt zprávu o válečném tažení proti leopardům. Wirrta i jeho synové to přijali klidně a přáli válečníkům štěstí. Shirrt jako typard se nezúčastnil.

Odpoledne jsem si sedl s Aflargeem na chvíli dole u řeky, kde tygr lovil ryby. Pozoroval jsem na něm, že mu povídání o tažení není lhostejné a chtěl jsem vědět, na co myslí.

„Aflargeo, ty chceš jít do toho boje?“

Obrátil se na mne velmi překvapeně. „Proč myslíš? Neřekl jsem nic takového!“

„Ale chceš tam jít. Ne abys zabíjel. Abys viděl, jak taková válka vypadá. I já to chci vědět.“

„Vyjel bych tam jenom po tvém boku!“

Chvíli jsem se díval do vln a uspořádával si myšlenky.

„Podívej, vezmeš si zbraně, hlavně štít, a vyjedeš. Snadno tygry dohoníš, je jich hodně a máš dobrého koně. Zamotáš se mezi ně, nejradši mezi mladé bojovníky. Netlač se moc dopředu, je to nesmyslné a zbytečné. Radši zůstaň trochu zpátky a pozoruj dobře bitvu. Musíš zůstat nezraněn až do rozhodujícího střetnutí, do bitvy s hlavní armádou leopardů. Teprve tam musíš dobře vidět!“

„Rozumím.“ ušklíbl se tygr.

„Mezi leopardy je člověk. Poznáš ho, bude vypadat jako já. Musím vědět, jak vypadá, dobře si ho prohlédneš. Budou ho jistě dobře chránit, proto ho nenapadneš, jeho život patří mně. Ale chci vědět, kdo to je - a ty se to dozvíš! Souhlasíš?“

Aflargeo se mi otřel o tvář. „Rozumím, Charry. Udělám to tak.“

Večer si připravil koně a zbraně. Byl jsem jediný, kdo ho vyprovázel, když přejel přes most a zmizel na druhém břehu řeky v černé noci...

Aflargeova zpráva

Wirrta se tři dny o Aflargeovo zmizení nestaral. Teprve pak se mne při řeči zeptal: „Nevíš, Charry, kam zmizel můj syn?“

„Vím. Jel do války.“

Wirrta nedal najevo údiv. „Tys ho poslal?“

„Ano.“

„Myslel jsem, že jsi proti válce.“

„Právě proto.“

Spokojil se s touto odpovědí a dále se nevyptával.

Moje rána se hojila pomalu a špatně, ale šlo to k lepšímu. Po osmi dnech jsem už mohl rukou pohybovat a po dvou týdnech, právě v den, kdy začaly deště, začal zase pracovat. Byl jsem tomu rád, tygři přece jen na všechno nestačili. Kromě toho jsem byl zvyklý stále něco dělat a jednou rukou jsem toho moc nepořídil. Konečně jsem se mohl přestat zbytečně rozčilovat a začít zas uskutečňovat svoje záměry.

Pátého dne po začátku dešťů se vrátil Aflargeo. Reggio, který teď často dával pozor z nejvyšší pozorovatelny našeho hradu, jej předem ohlásil, takže jsme mu mohli vyjít vstříc. Vypadal stejně jako předtím, usmíval se na nás a nezdálo se, že by na něm dobrodružství zanechalo nějaké stopy. Jenom v koženém štítu, který mu visel u sedla, jsme napočítali čtrnáct zabodnutých šípů, které tam ponechal nevěda, proč by je měl vytahovat. Jeho toulec byl z poloviny plný, nezdálo se, že by toho moc nabojoval.

„Tak co,“ řekl jsem, když jsme se přivítali, „Jak se zdá, štít ti dobře posloužil!“

„No jasně! Všechno šlo do štítu, do kožichu jenom jeden!“

„Ale! Ukaž, kde!“

Ukázal čenichem na pravou tlapku. Přejel jsem mu opatrně rukou po srsti a našel už zataženou ránu, která sice mohla vzniknout šípem, ale rozhodně ne otráveným.

„Zdá se, že šíp nebyl jedovatý. Nebo ano?“

„Ne. Byl normální. Tenhle!“

Vytáhl jej ze svého toulce a podal mi ho. Byl to šíp s hrotem z kosti, pečlivě vybroušeným na kameni, opatřený opeřeným koncem na druhé straně. Velmi pěkný šíp, dalo by se říct.

„Zajímavé! Že by někteří sheenové nepoužívali otrávené šípy?“

Aflargeo zatřásl hlavou. „Žádný jejich šíp neměl kaktusový osten. Některé byly dokonce jen opálené v ohni a zaostřené jako ty naše, nebo nařezané z rákosu...“

„Zajímavé!“ otáčel jsem šípem v prstech, „Přines mi ten svůj štít, podíváme se!“

Prohlédl jsem všechny šípy, když jsem je vytahoval ze štítu. Ani jeden neměl kaktusový osten. Většina měla hroty z rybích kostí, některé ze zvířecích; ostatní byly jenom zaostřené.

„To ovšem znamená,“ řekl Wirrta, který přihlížel, „Že se národ leopardů z nějakého neuvěřitelného důvodu vzdal používání šípů s kaktusovými hroty. Nechápu proč!“

Chvíli jsem přemýšlel. „Já ano. Má to jediné vysvětlení: kníže Griissirno.“

„Kníže jaguárů?“

„Byl jediný, komu jsem řekl o jedu v kaktusových ostnech a kdo to mohl říct sheenům. Snad hovořil s jejich Vládcem, jel přece přímo k nim. A leopardi zahodili svoje staré šípy a vyrobili si tyhle, které poraní, ale nezpůsobují strašlivou smrt.“

„Ale přesto padlo mnoho tygrů i leopardů,“ řekl Aflargeo, „Bylo to strašlivé, Charry! Mnoho desítek mrtvých, možná stovka! Nikdy v životě jsem neviděl nic tak strašného jako tu bitvu. Zvlášť tygři, kteří neměli štíty, na to hodně doplatili...“

„A leopardi?“

„Ani ti nebyli krytí. Když na ně naši zaútočili oštěpy a potom válečnými sekerami a meči, rozbili jejich útočné čelo a hnali je až k náčelníkům. Měl jsem dobrou pozici, na takovém pahorku, takže jsem dobře viděl až ke slonovi...“

„Slonovi? Jaký slon tam byl?“

„To jsem ti nepovídal? Tak počkej, já začnu od začátku. Vyjel jsem tedy v noci, jak jsi viděl. Jel jsem celou noc a ráno potkal jakéhosi vlka, který věděl něco o té výpravě. Nějak se zamotali v džungli a ztratili náskok, takže jsem byl před nimi. Počkal jsem na ně a šel jako našikmo, abych se k nim přidal od jiné strany. Pak jsem se potkal s tygry, co žijí až u oceánu na druhé straně, taky šli na pomoc Wahirrovi. Přidal jsem se k nim a při té příležitosti je přiučil jízdě na koni, protože chodili pěšky a moc se divili koním a zbraním, všemu. Jsou to nevzdělanci, představ si, v životě neviděli člověka! No, tak jsme se dostali až k hlavnímu voji. Měl jsem strach, aby tam nebyl Ragga, minule jsi ho vyhnal... ale nebyl tam, zůstal v Aurrgharru. Wahirr mne viděl, ale asi mě nepoznal, zná tolik tygrů! Tak jsme táhli všichni pohromadě na leopardy.“

„Zkrať to trochu! Kdy jste se střetli?“

„To bylo čtvrtého dne. Tarra, jeden z náčelníků, jel s deseti tygry na průzkum trochu dopředu a já se k němu přidal, protože Tarra mi projevoval přátelství. Jeli jsme jeden za druhým, Tarra vpředu a já na konci, protože jsem byl z nich nejmladší. Najednou jsme slyšeli válečný pokřik a už se na nás hnali leopardi. Tarra dostal šíp do srdce hned, jak sáhl po luku, sletěl s koně. Mě při útoku zachránil štít, zachytil jsem do něj všechny šípy a pak jsem vystřelil i na leopardy; jednoho jsem poranil, spadl s koně. Potom jsem na ně vzal sekeru a když jsem dva sekl, polekali se a nechali mě. Napadli radši ostatní, ti neměli takové zbraně. Trochu je pocuchali, ale tygři se srazili ke mně a na celou skupinu se neodvážili. Leopardů nebylo moc, tak deset patnáct. Mimo Tarry zahynul ještě jeden tygr, ostatní z toho vyšli dobře. Utekli jsme k ostatním a tygři vyprávěli, co a jak. Tehdy mě Wahirr poznal.“

„Milé překvapení! Copak povídal?“

„Nic. Poděkoval mi a řekl, abych zůstal u něho. Potom zkoušel vyzvídat, proč jsem od tebe odešel. Řekl jsem mu to, protože nevím, proč bychom se s tím měli tajit.“

„A co on na to?“

„Nic. Jezdil jsem pak vedle něho až do té bitvy.“

„Ta bitva byla kdy?“

„Asi za dvě hodiny po té šarvátce jsme se setkali s leopardem. Jel proti nám a neměl zbraně, takže ho nikdo nenapadl. Přijel k Wahirrovi a pozdravil, až moc slušně, jak mají ve zvyku:

„Assiwatharran, Vládce leopardů, si dovoluje zdvořile pozdravit mými ústy Wahirra, náčelníka tygrů. A prosí ho, aby nechoval v nenávisti jeho posla!“

„Jsi zcela bezpečný. Vládce tygrů neublíží poslovi náčelníka leopardů!“ řekl Wahirr. A potom se oba na koních uklonili.“

„Jak tomu mám rozumět? Oba titulovali svého pána Vládce a toho druhého náčelník. To je přece rozdíl, ne?“

„Leopardi přece neuznávají našeho Vládce! Ten leopard byl velmi nezdvořilý, když to připomínal. Vždyť ten jejich Assiwatharran není vůbec žádný Vládce, je to obyčejný leopard se skvrnami po celém těle, který je jenom drzejší než ostatní z jeho plemene. Tak to taky řekl Wahirr.“

„Nepovídej! Můžeš mi přesně opakovat jeho slova?“

„Můžu - řekl totiž velmi hlasitě: »Překvapuje mne, že se váš náčelník troufá nazývat Vládcem! Assiwatharrana znám, je to leopard se skvrnami po celém těle, který se drze vychloubá a posmívá Vládci Nebe a Země, kterým mám tu čest být já a nikdo jiný! Assiwatharran by měl přijít k mému trůnu a sklonit se před ním, jen tak může očekávat, že posoudím jeho nároky a potvrdím ho v náčelnickém úřadě!«“

„Ho ho!“ zasmál jsem se, „A co na to leopard?“

„Mluvil velmi divně a téměř jsem mu nerozuměl. Řekl: »Jakkoliv nosíš, pane, korunu královskou, přesto je můj pán samostatným vladařem leopardů a rač posoudit, že je jen o jediný stupínek nižším pánem, než ty. Ostatně, mezi korunou královskou a vévodskou není tak velký rozdíl. Assiwatharran je ti podřízen v dobách války, ale není povinen snášet tvé rozmary a příkoří, pane - a má právo nazývat se Vládcem stejně jako ty!«“

Údivem jsem otevřel ústa dokořán. Neboť tygr pronesl termíny, obvyklé v evropských feudálních poměrech, nádherně znějící latinou. Zřejmě neměl potuchy, co vlastně povídá, ale zapamatoval si to přesně.

„Kde se proboha leopardi dozvěděli takové věci?“ divil jsem se. „A co na to říkal Wahirr?“

„Chvíli koukal nerozhodně, asi taky nevěděl, o čem je řeč. Leopard se tvářil, jako že zvítězil nad celým tygřím národem a byl pýchou bez sebe. Pak Wahirr řekl: »Stejně je to všechno nesmysl. Řekni, co máš vyřídit!«“

„Vládce Assiwatharran tě žádá, abys přešel na Dlouhé pole, kde jsou shromážděni válečníci leopardů. Přeje si vidět na pruhované, aby je mohl pobít svými šípy. Očekává, že Wahirr, Pán všech Pruhů Džungle, nebude tak zbabělý, aby se vyhnul boji...“

„Jedu tam,“ řekl Wahirr, „Oznam to svému pánu!“

„A potom leopard odjel a my jeli za Wahirrem na Dlouhé pole. Víš, co je to Dlouhé pole, Charry?“

„Nevím. Byl jsi tam, tak to řekni!“

„Nic jsem neviděl, dokud jsme nevyjeli z džungle. Je tam kus stepi, ohraničený ze všech stran lesem a tam, na druhé straně, jsme viděli leopardí tlupu. Skoro jsem se bál, když jsem viděl, co jich je. Nikdy jsem neviděl tolik leopardů pohromadě. Bylo jich strašně moc!“

„Hm. Kolik?“

„Ty bys řekl: deset tisíc.“

„Deset tisíc je vaše oblíbené označení pro nespočitatelné množství. Chci vědět, kolik jich bylo doopravdy. Víc než tygrů?“

„To ne - ale přesto hodně.“

„No... pár tisíc jich tedy být mohlo. Co bylo pak?“

„Wahirr poručil, abychom se rozvinuli a vyjeli proti leopardům. Vyrazili taky proti nám a za jízdy stříleli šípy. Několik tygrů bylo raněno, i mně se zabodl šíp do štítu. To mne teprve upozornilo na nebezpečí a od té chvíle jsem se kryl. Pak jsme se srazili - ale já se dostal až na okraj bojiště a vymotal se ven, takže jsem mohl vidět na bitvu. Projel jsem mezi všemi leopardy a dostal se až za jejich linie, takže jsem se vlastně ztratil od tygrů. A protože si mě nikdo nevšímal, jel jsem blíž, abych viděl toho slona.“

„Tak už konečně vysvětli, jakého slona!“

„Vzadu u lesa stálo zvíře, kterému říkáš slon. Mělo to veliké uši a dlouhý chobot, a tady vepředu kly, které byly nabarvené na červeno. A to zvíře slon mělo postroj a na zádech boudu. Před tou boudou seděl leopard s lukem a kolem bylo taky hodně leopardů, asi jako stráž. Zkusil jsem přijet blíž, ale začali po mně střílet a jeden šíp mě zasáhl do packy. Otočil jsem se, zmizel do lesa a vrátil se zas do bitvy, když končila. Ani nikdo nevěděl, kde jsem vlastně byl. Wahirr mi řekl, že jsem bojoval statečně, asi pro ten šíp v pacce. On sám je taky trochu zraněn, ale myslím, že jinak jsme to vyhráli my, protože sheenové nakonec zbaběle utíkali...“

„A slon?“

„Když jsem ho potom hledal, už tam nebyl. Odjel asi s prvním sledem leopardů.“

Mlčel jsem a přemýšlel. „Až bude po deštích, pojedu se podívat k leopardům sám. Musím s tím člověkem hovořit!“

„S jakým člověkem? Neviděl jsem mezi leopardy žádného člověka. Díval jsem se pozorně, ale neviděl jsem nikoho, kdo by vypadal jako ty, Charry...“

„Samozřejmě! Byl v té boudě na slonu. Lidé to obyčejně dělají, když se jim nechce jezdit na koních. To jsem okamžitě pochopil!“

„Aha! A proč my nemáme slona a nejezdíme na něm?“ ptala se malá Diana, „Neměli bysme zkusit nějakého chytit?“

Diskutovat na tohle téma mi nepřipadalo účelné.

„Hned jak skončí deště, pojedu se tam podívat.“ rozhodl jsem.

„K leopardům?“ podivil se Wirrta, „Ale oni tě zabijí!“

„Nemyslím. Zabil Wirrta posla leopardů? Ne, přestože to byl jeho nepřítel. Když přijdu beze zbraní a nebudu proti nim bojovat, určitě mě nemůžou zabít!“

„To samozřejmě neudělají, pokud nechtějí, aby se o nich mluvilo jako o bezectných lotrech. My taky nezabíjíme leopardy, kteří k nám přijdou v míru!“

„Jako třeba Shirrtova otce? V každém případě to zkusím...“

„A já pojedu s tebou,“ řekl Aflargeo, „Znám cestu, budu ti stopovat a pomáhat hledat sheeny!“

„Je to hazard se životem,“ soudil Wirrta, „Ale myslím, že když pojedete jen dva, nemáte se čeho bát. Nejlépe by ovšem bylo, kdybys využil svého přítele Griissirna a jel s ním. On může procházet jejich územím, jak chce.“

„Zajímalo by mě, jak je to možné! Je jaguár a může chodit k tygrům i leopardům. Jak to, že se to připouští?“

„Griissirno nemá snahu zasahovat do těchto bojů,“ vysvětloval Wirrta, „Má svoje války, o nichž nevíme nic zase my. Jezdí i po moři na svých lodích a brázdí vody celé zemské koule. Griissirno pochází rodem z bojovníků země za mořem, země, která patřila kdysi Reortům. Xoyaratlové byli jejich podřízenými, stejně jako leopardi našimi. Teď jsou tady, ale neposlouchají nikoho a nikdo taky nestojí o jejich poslušnost...“

„Mají zkrátka štěstí.“ řekl Aflargeo vážně.

Několik dnů na to jsem se seznámil s další osobností, která nikoho neposlouchala. A to právě uprostřed noci, když na naše dveře zabušila jakási silná tlapa. Aflargeo na můj pokyn běžel otevřít závoru. Se sprškou deště se vsunul dovnitř černý panther se sírově žlutýma očima a zlatým obojkem s diamantem na hrdle.

„Dovoluji si pokorně složit svoji nejhlubší poklonu pánovi na Guyrlayowu,“ zazpíval a sklonil přede mnou hrdou hlavu, „Kriwo, náčelník vlků, mi sdělil, že jsi se usídlil na této skále; neodolal jsem a přišel se podívat na člověka, neboť nic takového jako ty jsem v životě neviděl...“

„Taky mě moc těší, že tě poznávám,“ řekl jsem, udiveně mrkaje na Wirrtu, „Mohu se otázat, jaká šťastná náhoda tě přivádí na tygří území?“

„Jdu právě do Auggharru. Hledíš na mne udiveně, že se opovažuji vstoupit na místa, kam můj národ nemá přístup? Ale zřejmě ti doposud není známo, že Sanmayraqové nesdílejí názory svých skvrnitých bratří. Jsme černí leopardi, máme svoje práva a svoje zákony, takže nepodléháme Assiwatharranovi.“

„To mne docela těší...“

„Je to naše právo řídit se vlastními zákony! V dobách, kdy naše lodi ještě pluly mezi hvězdami od jednoho světa ke druhému, byli Sanmayraqové jejich kormidelníky. Tehdy jim králové hvězdných světů dali právo volit si sami, co chtějí dělat.“

Jeho řeč mne překvapila víc, než bylo zdrávo. „Ty chceš říct, že považuješ hvězdy za místa, kde žijí nějací lidé?“

„Proč lidé? Žijí tam leopardi, samozřejmě. A taky tygři, pokud ještě nevyhynuli. Mezi hvězdami jsou daleké cesty...“

„Aha. Tak nám tedy buď vítán...“

Sanmayraq se usadil k nám, ohřál se u našeho krbu, nakrmil se z našich zásob a usnul na Aflargeově lůžku. Tygřík byl tedy nucen strávit noc na zemi, neboť ke mně se nevešel. Ráno černý leopard zmizel, sotva se nasnídal a rozloučil. Pohladil jsem ho na rozloučenou a on se rozběhl po mostě přes Charrag na tygří území.

„Jsou nezávislí,“ řekl mi Wirrta, „A nedávají si jména, říkají si všichni Sanmayraqové. Snad se mezi sebou nějak označují, ale nikomu nikdy svá jména neprozradí. Říkají, že čin každého z nich je činem všech. Proto prý netřeba jmen...“

Díval jsem se do deště za Sanmayraqem a přemýšlel o tom, že názory a činy Arminů jsou velmi zvláštní. Ale jak zvláštní jsou někdy činy lidí?

Vězněm v Aurrgharru

Sotva po deštích jen trochu oschly cesty, objevil se Ragga a zdvořile vyřizoval naléhavou žádost Vládce, abych se opět ráčil ukázat v tygřím městě. Byl jsem už docela zdráv a měl dobrou náladu z důvodu zlepšení počasí, takže jsem se nesnažil dělat se vzácným, ale hned druhý den jsme vyjeli do tygřího města.

Za těch pár týdnů se ani trošku nezměnilo, až na to, že nám přijela vstříc jízdní jednotka tygrů pod vedením našeho kamaráda Shirrta a že mne mnoho tygrů poznávalo a zdravilo. Bydleli jsme opět ve Wirrtově domě a na opatrnou otázku jsem zjistil, že Griissirno ani Ao Harrap nejsou ve městě.

Hned po příjezdu jsme byli pozváni k Vládci.

Přijal nás ve své vysoké trůnní síni, vyložené po všech stěnách tygřími kožešinami. Mimo něho tam byli snad všichni náčelníci, kteří ve městě něco znamenali. Taky Wirrta tam měl svoje místo, teď ovšem neobsazované; okamžitě na ně pospíšil i s Reggiem, zatímco Aflargeo zůstal po mém boku.

„Milý Charry, můj drahý a dobrý příteli!“ řekl mi Wahirr, „Jsem velmi rád, že tě opět vidím v našem městě a děkuji ti za ohromné dílo, které jsi učinil pro blaho tygrů! Víš jistě od Aflargea, jak skvěle se osvědčil tvůj způsob válčení, jak přesvědčivě jsme zvítězili nad divokou leopardí sebrankou. Jsem šťasten a věřím, že i ty se raduješ nad porážkou leopardů, která je, a to musím přiznat, z velké části tvým dílem!“

„Tu chválu si nezasloužím.“ řekl jsem, „Budu zasluhovat chválu teprve tehdy, až si leopardi a tygři podají ruce v míru a přestanou mezi sebou bojovat.“

„Ty ještě stále věříš v mír? Věříš, že leopardy je možno smířit s tygry? Myslel jsem, že tě takové myšlenky opustily zároveň s krví, která vytekla z tvých žil po ráně leopardího šípu! Zápasil jsi se smrtí, Charry, a teď chceš ještě chránit skvrnité lupiče? Zapomněl jsi na jejich otrávený šíp?“

„To ne. Ale taky jsem nezapomněl na to, že šípy, které na vás vystřelili teď, nebyly otrávené! Nezapomněl jsem, že na jediný pokyn knížete Griissirna opustili leopardi takový zákeřný způsob boje a bojovali jen čestnými zbraněmi!“

Wahirr se zarazil. „To nic neznamená! Trvám na tom, že problém leopardů musí být s konečnou platností vyřešen - důsledně a rázně! Leopardi musí být zničeni!“

„Hleďme! Jakpak si to představuješ?“

Wahirr postoupil vpřed. „Sezval jsem vás, přátelé, abych vám řekl toto: Chci zahájit nové válečné tažení proti leopardům! Tažení, které by jednou provždy ukázalo skvrnitým, kdo je pánem v této zemi a kdo má právo jim poroučet! Nebudou-li to chtít pochopit, nebudeme se s nimi mazlit. Buďto budou poslušní leopardi, nebo tady nebudou vůbec žádní leopardi!“

„Tím chceš říct, že je hodláš všechny pobít?“

„Ano, nebudou-li se chtít podřídit. Máme dnes zbraně, kterými je můžeme zničit dokonale. Jednou si musí uvědomit, kdo je jejich pánem! Po nich přijdou na řadu ostatní. Včetně hrdopyšného knížete Griissirna a republiky Sanmayraqů! Vím, že ty, Charry, máš slabost pro buřiče, ale ve tvých rukou neleží osud tygřího národa. Ten mám ve svých rukou já; já musím rozhodnout, co bude s Pruhovanými. Armin se musí stát státem spořádaným a bezpečným, v němž nebude místa pro úklady zrádců...“

„Přesto si myslím, že bys neměl užívat tak drastické metody!“

„Protože jsi člověk, Charry, nerozumíš duši Armina. Ostatně soudím, že leopardi musí být zničeni!“

Zřejmě jsem v tu chvíli neměl vyprsknout smíchy.

„Co se směješ?“ ptal se popuzeně Wahirr.

„Ve škole jsme se učili o jistém římském politikovi, který se jmenoval Cato. Ten zase každý svůj projev končil slovy: Ostatně soudím, že Kartágo musí být zničeno. To bylo jedno město na pobřeží Afriky. Taky zničeno bylo, ale rozhodně si nikdo nemyslí, že to bylo spravedlivé.“

„Tropíš si ze mne žerty? Já hovořil vážně a nějaké příběhy ze světa lidí mne vůbec nezajímají!“

„Měly by. Zatím ti říkám jen v žertu, že by sis měl rozmyslet svoje pokusy o zničení leopardů...“

„A když tě neposlechnu?“

„V tom případě ti to řeknu vážně.“

„A já zase neposlechnu!“ řekl a v očích mu blýskalo.

Rozkročil jsem se před jeho trůnem a řekl důrazně: „Tedy ti to přikazuji! Ostatně soudím, že je to jediná možnost, jak zachránit tygry před úplným zničením!“

Mezi tygry se ozvalo hluboké mručení - nevěděl jsem, zda odporu nebo souhlasu.

„Jak se opovažuješ mi něco přikazovat?“ ptal se Wahirr se zlými záblesky v očích.

„Stejně jako ty mně. Musím ti dávat rozkazy, když nechceš uposlechnout moje rady!“

„Nikdy neposlechnu žvanění nějakého člověka! A zvláště ne tebe, rozumíš? Dal jsi nám zbraně, to ano, ale nemáš právo mne kvůli tomu urážet!“

„A ty nemáš právo hazardovat se životy, které jsou ti svěřeny. Jen špatný Vládce ničí zemi a vyvolává války!“

„Tak dost!“ zahřměl Wahirr svým strašlivým hlasem, „Rozhodl jsem, že vytáhneme na leopardy a celý tygří národ s tím souhlasí, tak se nebudeme ptát na tvoje mínění. Tygří rada rozhodla, abych tě požádal o pomoc při této akci. Chceme, abys vedl naše oddíly proti Skvrnitým!“

„Tak. A pročpak to?“

„Je známo,“ řekl Wahirr důstojně, „Že ačkoliv tygři jsou nejchytřejšími živými tvory pod sluncem i pod měsícem, vynikají leopardi jakousi zavilou úskočností, která se někdy může jevit i jako vychytralost, schopná strojit ty nejhorší úklady našim bojovníkům. Zdá se nám, že v této úskočnosti je může předčít jen mozek zvláštní a vcelku nezvyklé zrůdy, která se nazývá člověk; nehledě k tomu, že podle některých známek, které jsme svou moudrostí objevili, se zdá, že i leopardy vede někdo z tohoto rodu. Proto tě tygří národ žádá, abys dal svoji chytrost a svůj um do služeb Pruhovaných a vedl je proti leopardům, jak ti káže tvoje čest a přátelství k nám!“

„No - dejme tomu, že bych to skutečně udělal. Ovšem, než bych vám to slíbil, musíte mi něco slíbit vy: že se budete ve všem řídit mými pokyny a rozkazy, že mne učiníte skutečným a jediným velitelem celé tygří armády!“

Wahirr odmítavě zavrtěl hlavou. „To rozhodně ne! Velitelem jsem tady já a taky jím zůstanu. Ty budeš moci velet jedině přese mne. Každý svůj příkaz sdělíš mně a já jej potom jako Vládce a velitel vydám ostatním.“

„A v případě, že se ti nebude líbit?“

„Samozřejmě jej nevydám! Nemohu přece ohrožovat životy svých bojovníků tím, že bych slepě podléhal člověku, který může mít nečekané a zlovolné postranní úmysly, škodící tygrům!“

„V tom případě tedy odmítám účast.“

„To neuděláš!“ zahřměl.

„Ještě v tuhle chvíli odejdu a vrátím se na Guyrlayowe. Ať se s vaší výpravou stane, co chce.“

„Poroučím ti, abys nás vedl! Poroučím - rozumíš?“

„Rozkaž slunci, aby se zastavilo na své pouti; rozkaž řekám, aby obrátily svůj tok a tekly od moře k horám; rozkaž větru, aby vál tam, kam chceš ty; až tě všechny ty živly poslechnou, budu tu stále ještě já, který tě neposlechne, když nebude chtít!“ řekl jsem, založil si ruce a čekal, co bude dál.

Nastala strašlivá vřava. Náčelníci tygrů povstávali a dunivými hlasy vykřikovali svá velkomyslná mínění, vesměs odsuzující moji zbabělost a neschopnost. Jenom několik moudřejších, v čele s Wirrtou, radilo ke klidu a rozumu.

„Stráže!“ řval Wahirr, „Chopte se toho ničemy!“

Z několika vchodů se současně vyhrnuli tygři, dohromady aspoň dvacet silných bojovníků. Prvního jsem přivítal kopnutím do čumáku, ale ti zbývající mne strhli k zemi. Aflargeo skočil jednomu na hřbet a strhl ho, aby se s ním počal válet po zemi, rovněž Reggio a Wirrta mi přišli na pomoc, ovšem střetli se s jinými tygry a nebyli mi tudíž moc platní. Už proto, že už jsem ležel na zemi pod jejich tlapami a hrozivé šelmy nade mnou cenily tesáky. Veškerá moje obrana byla naprosto k ničemu, jen jsem zbytečně napínal všechny síly.

Wahirr seběhl ze svého trůnu. „Měl bych tě dát zabít za tvoji opovážlivost! Ale chci, abys viděl, že dokážeme zvítězit i bez tebe! Zavřete ho do vězení! Až se vrátíme z vítězné výpravy a až uvidí konečné zúčtování se skvrnitými vrahy a ničemy, teprve potom zemře!“

„Uvidím spíš tvoji smrt než konec leopardů! Nedokážeš zničit ty, které vede člověk!“

„Po vítězství si to povíme! Odveďte ho! A jeho kamarády zavřete taky - zemřou po návratu s ním!“

Aflargeo se vytrhl dvěma tygrům, kteří ho drželi, a vrhl se na Vládce. Ten jej ale srazil tlapou a ostatní strážní se na tygříka vrhli, až z něj chlupy lítaly. Mne vyvlekli chodbou někam do tmy a táhli úzkými šachtami. Občas mne sešťouchli propadlištěm dolů, takže jsem se řádně potloukl, než jsem se dostal na místo určení. Zatáhli mne do jakési temné kobky, v níž jsem nemohl ani stát, ani ležet. Tygr by tam mohl ležet stočen do klubíčka nebo sedět. Veškeré zařízení tvořila trocha zpráchnivělé slámy na podlaze, osvětlení zajišťovala díra v rohu kobky, velká jako moje dlaň. Tou jsem viděl kousek oblohy a kousek omšelé zdi. Zapadla za mnou těžká železná vrátka a slyšel jsem, jak zasunují závoru.

„Tak,“ řekl jsem, „A teď jsem dohrál. S konečnou platností!“

Vyskočil jsem a praštil se do hlavy o strop. Poklekl jsem tedy a snažil se oťukat dvířka i jejich okolí, abych nalezl slabé místo, které bych mohl případně uvolnit a nějak se dostat ven. Ačkoliv jsem si otloukl celé ruce marnou snahou, nedokázal jsem objevit sebemenší slabinu. Zřejmě staří stavitelé těchto kobek měli zkušenosti a dokázali odvést dobrou práci. Bylo by to docela příjemné zjištění technické dovednosti starých Arminů, ovšem ne zrovna v tuto chvíli.

„No, aspoň si odpočinu.“ rozhodl jsem se a pokusil se natáhnout na slámu. Při té příležitosti jsem poznal, že kobka postrádá základní hygienická zařízení, která byla v té době obvyklá ve všech věznicích Evropy. Zaklel jsem, stočil se nějak, abych se vůbec vešel na podlahu, a zůstal tak.

Nikdy bych nevěřil, kolik věcí napadne člověku, zavřenému do cely, člověku zbavenému možnosti nadechnout se čerstvého vzduchu, protáhnout se, člověku zbavenému vůbec veškerých lidských práv. První půlhodinu jsem trávil přemýšlením, co udělám s Wahirrem, až ho dostanu do ruky. Vymýšlel jsem si nejfantastičtější způsoby mučení, na které jsem vůbec dokázal připadnout a rozšiřoval je dále o činy, které by se mně samotnému hnusily, kdybych je viděl provádět. Ale v tuto chvíli jsem tomu lotrovi přál všechno nejhorší. Když jsem těch způsobů vymyslel asi pětadvacet, jeden horší než druhý, usoudil jsem, že je to veskrze marné počínání a počal uvažovat realisticky.

Wahirr prohlásil, že mě zabije, až se vrátí. Do té doby mám tedy čas. Kromě toho řekl, že zabije i Wirrtu, Aflargea a Reggia, zřejmě je dal také zavřít do nějaké podobné kobky. Ale Wirrta má přátele! Zcela jistě se do rvačky nezamíchal například Shirrt, ten dokáže ledacos prosadit. Kromě toho jsou tu členové tygří Nejvyšší rady, Bawarr, Charrg a jiní. Ti všichni mi mohou nějakým způsobem pomoci, jakmile Vládce vytáhne paty z města. Mnozí z nich ve mně vidí záchranu a naději do příštích dnů, je třeba, abych se s nimi tedy spojil.

K tomu jsem se rozhodl a bylo mi hned veseleji. Napadlo mi, že už brzy přijde žalářník a přinese mi něco k snědku. Byl jsem dost hladový a domníval se, že i v tygří věznici je zvykem vězně krmit. Co kdybych se pokusil s tím tygrem promluvit a něco se dozvědět? Třeba by mi za něco dovolil spojit se se Shirrtem nebo s někým dalším. Mám věci, které by každý tygr měl rád ve svém vlastnictví: nůž, mačetu... nebo mu můžu dát koně, případně pár koní. Může být bohatý, bude-li chtít...

Tak jsem čekal až do večera, zda se někdo objeví. Ale nikdo nepřicházel a když jsem potom tloukl a kopal do dveří, slyšel jsem, jak se chodbou rozléhají rány, ale nikoho nepřivolaly. To mi bylo podezřelé; přece mne nenechají zahynout! Čekal jsem ještě tak dvě hodiny, pak se vztekle stočil do klubíčka a usnul uprostřed špinavé slámy.

Když jsem se probudil, zimou a hladem, byla už díra ve stropě bledá, zřejmě se chystalo rozednít. Posadil jsem se a natáhl nohy, přesně tak dlouhé, abych je mohl natáhnout z rohu do rohu. Ještě štěstí, že mi nenarostly o pár palců delší, to už bych je tam nijak nesměstnal. Podle možnosti jsem se protáhl, ale při každém pohybu jsem narážel na kamenné stěny.

Teprve při rozednění se přištrachal tygr, který otevřel mou celu a vhodil mi tam ohryzanou kost se zbytky syrového masa.

„Poslyš,“ řekl jsem, „Počkej chvíli, příteli! Chtěl bych se dozvědět, co se stalo...“

Bez odpovědi zabouchl dvířka a zasunul závoru.

Byl jsem opět uvězněn. Strážce se ani nenamáhal vyslechnout, co chci. Hodil mi kost jako psovi, kost, kterou už předtím ohryzal nějaký tygr. Byly na ní kousky syrového masa, to je pravda, ale lidé přece nejedí syrové maso a Wahirr to moc dobře věděl. Zřejmě tohle měla být další část jeho pomsty. Dostanu-li se vůbec kdy ven z tohoto vězení, bude jen výhodné, budu-li slabý jako moucha a nebudu se moci nijak bránit.

Sebral jsem kost a přičichl k ní. Zvykl jsem si, že moji tygři trhali syrové maso a hltali je, někdy jsem sám snědl nějaký kousek, rozbitý kamenem, aby byl měkčí, ale nikdy jsem necítil žádnou chuť na takovou stravu. Ale měl jsem hlad, a to hlad pořádný, kroutil mi útroby, jako by se tam ukrýval nějaký ještěr, který mne zevnitř po kouskách uhlodával. Podařilo se mi kousek odhryznout a v rozpacích jsem jej žvýkal. Několikrát jsem jej chtěl vyplivnout, ale pokaždé jsem si to rozmyslel a nakonec jsem ten krvavý chuchvalec spolkl.

„Ach Diano, Diano,“ pomyslel jsem si, „Co by sis asi teď řekla o svém rytíři? Kapitán Charry, před kterým se třásla ta špinavá banda, Charlie Rither, který honil chlapy, aby se myli a kloudně upravili, teď leží na zemi ve špíně a vlastních výkalech, na slámě v kobce, která není ani k životu ani k smrti, a ohryzává syrovou kost. Nečesaný, špinavý, rozedraný, téměř nahý, v tygřím vězení neskonale moudrého a neskonale pošetilého národa.

Jestlipak si, holčičko moje, dovedeš vůbec představit rozumného tygra? Asi ne, touhle dobou už někde posedáváš mezi jeptiškami v penzionátu a učíš se modlit, vyšívat, hrát na piáno a recitovat z knížky francouzské verše. Narostly ti zlaté kadeře, ani nevím, jestli rovné nebo kudrnaté. Co se mne týče, mně by se nejvíc líbily mírně zvlněné. Jsi o dva roky starší, takže je ti už šestnáct, je z tebe dívka, jsi jistě krásná a žádoucí. A já jsem za ty dva roky neviděl lidskou tvář. Žiju tady mezi svými pruhovanými přáteli a jenom málokdy si vzpomenu na domov. A když, tak na matku a otce... na strýčka Jamese, na pár kamarádů, na kapitána Millarda a Tobyho, na Harryho a Johanese, všechny ty chlapy z naší lodi... Ale proč tak často vzpomínám na tebe, na to směšné, uřvané, protivné děcko s ostříhanou palicí, které...

Které mne rozčilovalo, provokovalo a zlobilo a řeklo mi, že jestli se nevrátím, tak... Proboha Diano, na co to zas myslím? Jistě jsi nic neprovedla, to by byl nesmysl! Možná jsi pár dní plakala nad mrtvým kamarádem, jenomže byli tady ostatní, byl tu Johanes, ten Enšpígl tě jistě dokázal patřičně rozesmát. Ostatně už nejsi děcko, moje maličká, jsi mladá žena, dokonce i provdaná za nějakého zatraceného Araba, doufám, že tě nebude chtít zpět, to bych ho roztrhl jako hada...“

Sevřel jsem hlavu rukama. Ne, na Dianu musím zapomenout. Diana je daleko, asi někde ve Francii, někde má příbuzné, přátele, Diana zapomněla, Diana už není. A přece na ni myslím a budu myslet, protože to je nejpříjemnější vzpomínka, kterou v té chvíli mohu mít. Myšlenka na to, že bych jednou přivedl Dianu za ruku do svého domu a řekl matce: „To je moje žena.“ Co by řekla matka, kdybych ji přivedl domů? Co by řekl otec, schválili by mou volbu nebo... Bože, co mi to zas napadá?

Ale přesto jsem dál ležel na zemi a snil.

Až se odtud dostanu, až mne propustí, přestanu se už plést do tygřích a leopardích záležitostí. Půjdu za knížetem Griissirnem, řeknu mu, že už toho mám dost, že chci odejít. Nalodím se na jeho podivnou loď a popluju odtud kamkoliv, třeba do Indie, na Ceylon; všude přece přijmou ubohého trosečníka, který tam dorazil s vypětím všech sil. Dám se najmout na loď jako obyčejný lodník, plavčík nebo strojník či třeba jako lodní kuchař, ale plout, plout do Evropy, domů, domů... A pak se vydám do Francie a budu pátrat, zda někde nežije Diana Kleopatra Nefertiiti Garrichetová, dcera zmizelého profesora z Amiensu. Třebas půjdu od města k městu, ode vsi ke vsi, půjdu jako žebrák s poutnickou holí a budu pracovat, štípat dříví a sekat obilí, kydat hnůj a krmit prasata, budu dělat cokoliv, ale stále půjdu a půjdu, dokud ji nenajdu. A potom před ní padnu na kolena a...

A co dál? Diana se podívá udiveně, vykulí modré oči a bude se hrozně divit, co je to za podivného vandráka, který za ní přišel. Slečna profesorská dcerka přece nemůže znát kdejakého námořníka, nějakého zkrachovalého poddůstojníka bez místa, bez majetku, beze všeho, co vůbec je třeba ke štěstí! Takového člověka přece lze jen odehnat od svého prahu, zapřít, že ho zná, zapřít, že vůbec kdy cestovala na lodi Atlantik plné lotrů, pod ochranou ztřeštěného námořního kadeta. Nebo co když přijdu a přivítá mne paní Diana, manželka nějakého odporně zazobaného obchodníka s prasaty nebo se spodním prádlem, hnusného tlusťocha s panděrem a pleší a milióny v záložně? Ačkoliv ne, Diana je mladá a krásná, příliš krásná. Vezme si někoho jiného, ne hnusného starého kšeftaře, kterého bych mohl po zásluze potrestat, sebrat svoji Dianu a zmizet mu s ní do nenávratna.

Diana bude manželkou mladého, hezkého mládence s pevnými rameny a silnýma rukama, pracovitého, šikovného chlapa, který je poctivý a čestný, který se stará o ni i její děti, chlapa, kterého nemůžu uhodit jen proto, že si vzal chudého sirotka bez peněz a věnoval mu celý život. Chlapa, který tu Dianu miluje tak, jak já ji nemiloval, chlapa, kterému můžu jenom stisknout ruku a říct mu: „Dobře, kamaráde, měl jsi víc štěstí.“ Diana mi padne kolem krku, chytí mne za ruku a potáhne k manželovi, řekne mu s pýchou: „Jacquesi, tohle je Charlie Rither, víš, ten kadet, co mě zachránil před šejkem, co mi pomáhal, sama nevím, jak se mu podařilo uniknout smrti - Charlie, tohle je můj manžel...“ A ten šikovný, upřímný mládenec mi podá ruku, naleje ovocné víno a řekne: „Ahoj, rád tě poznávám a děkuju ti za to, že dneska mám tak skvělou ženu...“ Copak budu moci říct cokoliv jiného, než koktavou omluvu, že jsem vpadl do téhle oázy štěstí? A potom mne Diana přitáhne do pokoje, kde v kolébce spí malá holčička a vedle v postýlce chlapeček s její tváří a jejími zlatými vlásky a Diana řekne: „Jmenuje se Charles, nazvali jsme ho po tobě!“ a já budu muset co nejrychleji vypadnout a už nikdy, nikdy se sem nevrátit, protože Diana bude šťastná a on bude šťastný a děti budou šťastné a pyšné na to, že mají tak krásnou matku a šikovného a schopného otce. Půjdu ke všem čertům, uteču odtamtud jako štván běsy, jako kdybych měl na čele Kainovo znamení. A ti dobří lidé mi budou mávat a zvát mne, abych kdykoliv přišel zase... Ale kadet Charlie uteče a už nikdy se nevrátí, zmizí na moře a bude plout, plout po všech mořích světa, plout do neznáma a hledat zapomenutí, protože jeho srdce vyhaslo a cokoliv dalšího už může být jenom druhá věc v pořadí, jen vzpomínka na to, co uprchlo a už nikdy nebude...

„Ach Diano, Diano... kam mi tě vítr odvál?“

Den a následující noc jsem prožil v jakémsi stavu horečného vytržení. Sežvýkal jsem ještě trochu syrového masa, ale nestačilo mi to k nasycení a udělalo se mi z toho špatně, až jsem zůstal bez hnutí ležet, zkroucen jako had. Pomalu, zvolna se má duše nořila do mrákot. Na mysl mi přicházely fantastické obrazy, prokládané vzpomínkami na minulost, znovu mě bolela rána mačetou, kterou mi uštědřil zrádný a proradný Hesson, znovu jsem zápasil s Rheingoldem a byl vyloučen ze školy, znovu jsem honil námořníky v šíleném chvatu po plachtoví a znovu jsem visel za nohy ze stožáru a v ruce svíral mokrou Dianinu dlaň. Všechno se se mnou točilo a houpalo a i já se točil a houpal v divném víru. A v té chvíli jsem cítil rány a štulce tygrů a viděl rozšklebenou, krutou Wahirrovu tvář.

A pochopil jsem: nikdy se odtud nedostanu. Až opustím vězení, bude to můj poslední den, bude to konec. Nikdy nepřijdu k lidem, nikdy neuvidím Dianu. Je konec, definitivní a neodvolatelný konec pyšného kadeta, kapitána, rváče a výtržníka, který dokázal všem vysvětlit tvrdou pěstí své názory, každého dohnat tlustým koncem lodního lana k činnosti, kterou potřeboval. Tady jsem dohrál, dostali mě tygři, na které jsem byl hodný, kterým jsem chtěl pomoci. Reggio se nestane Vládcem, Wahirr bude vládnout ještě dlouhá léta, nezastihne-li ho dřív leopardí šíp a neprorazí jeho ničemné srdce...

Teprve ráno mi přineslo úlevu. Když jsem slyšel v chodbě tichý krok strážného a když se potom otevřely dveře, aby mi hodil další kost, zeptal jsem se: „Je tady ještě Wahirr? Nebo už odjel?“

Ale strážce byl dobře vychovaný. Zabouchl za sebou, aniž mi slovo odpověděl. Okusoval jsem pomalu syrové maso od kosti; a uvnitř, v duši mi začal vznikat vzdor. Cože, já, člověk, pán tvorstva, mám zemřít v nějakém tygřím vězení? Nikdy, naopak se dostanu ven a srovnám si to s tím zatraceným darebákem Wahirrem, roztrhnu ho na kusy jako žábu, zabiju ho, zabiju!

Začal jsem si intenzívně procvičovat svaly na rukou i nohou, pokud to jenom šlo v těsné kobce. Uvidíme, můj chlupatý miláčku, kdo z koho! Před popravou mne musíš vyvést ven a já mohu požádat o měření sil: já a ty proti sobě! Jsi silnější, ale já jsem šikovnější, chytřejší, lepší bojovník! Možná mne zabiješ, ale ještě předtím ti pocuchám tvůj pruhovaný kožíšek, že na to do smrti nezapomeneš!

Opět se otevřela malá železná dvířka a vstrčili mi dovnitř rendlík se špinavou, zatuchlou vodou. Ani jsem o tom nepřemýšlel a pil jsem, kolik jsem jenom mohl. Včera mi dali vody jenom trošku ve skořápce ořechu a žízeň mě strašně trápila.

Zbytek dne jsem se nudil. Z kruté nudy jsem napřed přemýšlel, jak asi dopadne boj tygrů s leopardy, potom probíral možnosti, které bude mít kníže Griissirno po tygřím vítězství. Wahirr něco povídal o vítězství nad jaguáry i nad republikou černých leopardů. To znamená, že Sanmayraq s černým kožichem a sírově žlutýma očima i násilnický a něžný Griissirno budou na indexu okamžitě, jakmile z něj budou škrtnuti sheenové. No, to je opravdu pěkné od Vládce tygrů, že se tak stará o svoje poddané, které má chránit.

Jenže napadlo mi něco jiného: Jakmile se Griissirno dozví, co plánuje dobrotivý Wahirr, nebude mu jistě zatěžko vyslat jednoho nebo dva jaguáry, aby si vyčíhli Wahirra někde o samotě a vpálili do něj nějaký šíp, případně ještě nebezpečnější zbraň. Griissirno má zbraně, to jsem sám viděl. Proti několika jaguárům tygr neobstojí. Je docela možná, že Wahirr se už z války nikdy nevrátí - pokud to ovšem jaguáři vědí.

Přemýšlel jsem taky nad člověkem, který vede leopardy. Co když zvítězí sheenové nad těžšími a neohrabanými tygry? Co když mne Wahirr umučí v tomto vězení - nezbyde nikdo, kdo by mu pomohl, až sheenové dostanou střelné zbraně a poženou pruhované bojovníky na samý kraj světa? Kam zmizí Wahirrovo slavné vládcovství, kam zmizí tygří sláva a moc? Skvrnití lupiči rozbijí starobylé město a postaví si svoje domy na troskách dávných paláců. A co se stane s mými tygry, s Ráou, Dianou, Shirrtem, když už nepřihlížím k bojovníkům, kteří jsou také uvězněni?

Takové myšlenky mne trápily celý den až do večera, kdy jsem uznal jít s prázdným žaludkem a v krajně nepohodlné póze spát. Ulehl jsem a upadl do mrákot. Opět se mi zdály strašné věci, tentokrát ještě fantastičtější než předešlé noci. Viděl jsem srážející se armády šelem, práskající výstřely, padající tygry, leopardy, jaguáry; viděl jsem vlky a psy, vrhající se na hrdla kočkovitých šelem, viděl jsem drobné gepardy s něžnými tvářemi, jak útočí na rotu mohutných medvědů, viděl jsem fantastické války s neexistujícími příšerami. A probudil jsem se zničený a rozlámaný.

Následujícího dne jsem se téměř nemohl hýbat, cvičení nepomáhalo tělu, které se nemohlo pořádně protáhnout a já už neměl ani sílu k nadávkám. Bez odporu jsem přijal obligátní kost i vodu, ale nic nejedl, jen hltavě pil. Tygr si mne pozorně prohlédl, ale jen jsem řekl první slovo, zavřel za sebou rychle dvířka.

Začínalo mi být všechno jedno. Kdyby mě byli v té chvíli vytáhli z vězení a vedli na popravu, šel bych, ani bych se příliš nevzpíral. Byl jsem otupělý, apatický, jediná myšlenka, kterou jsem měl, byla: však ono to nějak dopadne. Napadaly mi už jenom nesmysly, jako třeba, že jsem Tlustému Bertinovi zůstal dlužen čtyři zlatky padesát a že je bude vymáhat školní samosprávou, nebo že jsem Hansimu natloukl úplně zbytečně, ježto ten špendlík mi na sedátko dal určitě někdo jiný. S nevšedním úžasem jsem pozoroval, že se vracím do hlubin svého studia, pak i do dětství. Viděl jsem všelijaké obrazy, které jsem možná někdy zaregistroval do mozku, ale na které jsem dávno zapomněl, dvůr se slepicemi a pobíhajícími selaty, krávy, které matka dojila a jejichž rohů jsem se bál, trojbarevnou kočku, která mňoukala a třela se mi o bosé nohy. A potom: viděl jsem ryby, které jsme chytali se strýčkem Jamesem, pak už jen modrou vodu a modrou oblohu, ležel jsem nahý na písečné pláži u moře, bylo vedro a slunce mne hřálo a já tiše šťastně klímal v té žhavé záři. Bylo mi dobře a propadal jsem se pomalu a tiše hlouběji a hlouběji k samému počátku života, jako se snáší list na podzim v lehkém vánku z vrcholku stromu až dolů, na pustou hnědou zem...

Probral jsem se až odpoledne; okamžitě, jakmile jsem získal zpět vědomí, jsem pochopil, že to předtím byla smrt. Smrt, které musím utéci, smrt, která na mne vkládá svou ledovou ruku. Věděl jsem, že se nesmím poddat vzpomínkám, nesmím se koupat na té zlaté pláži s modrým nebem a modrým mořem, že musím udržet svoje tělo a svou duši tady, v temné kobce se shnilou slámou a odporným zápachem. Věděl jsem, že kdybych se vrátil na tu pláž, bude to můj konec a tak jsem seděl v koutě a třásl se strachy ze smrti, prohlížeje si vyděšeným zrakem omšelé stěny svého vězení.

Tak jsem seděl, dokud jsem se trochu neovládl. Ale pak stačila vzpomínka na Dianu a můj mozek už zase plaval v polovědomí. Ukousl jsem kus masa, ale zvedl se mi žaludek, i nechal jsem toho raději a vypil zbytek vody, ač se mi hnusil. Pak jsem usoudil, že lepší bude spát, tak jsem se stočil a usnul.

Zdál se mi divný sen. Opět jsem viděl srážející se armády, tentokrát vojsko lidí v divných cizích uniformách s vojskem šelem, jemuž velel jaguár s velitelským palcátem v tlapce. Viděl jsem, jak se ti vojáci srážejí s pruhovanými tygry a skvrnitými leopardy, s jaguáry s černými proužky na hrdle, ohromnými hřivnatými lvy, s gepardy, pumami, rysy. Byli tu psi, vlci, lišky, medvědi, všechny šelmy, obývající tuto krásnou a šťastnou zemi. A byli tu lidé, tvrdí opálení chlapi v civilu či ve stejnokrojích se znakem tygří hlavy na čapkách, s těžkými kulovnicemi, jakých používají lovci, muži všech barev pleti a každé národnosti, která vůbec může být. A já věděl, že jsou to moji přátelé, moji lidé, moji důstojníci a vojáci, kteří teď bojují. Nebyli jen muži, byly tu také ženy, dokonce děti. Bylo mi jich líto, ale bylo to zapotřebí - šlo o všechno. Kdo nezvítězí, zahyne. A já byl jejich král.

A potom jsem viděl ve fantasmagorickém snu, jak naše armády podlehly, jak tlupy šelem v divokém zmatku prchají k jihu a jak se oddíly výrostků s ručnicemi snaží zastavit drtivý postup nepřátel na hlavní město země, krásné a důstojné hlavní město, které jsem postavil vlastníma rukama! Viděl jsem uniformy cizích mužů v našich ulicích, viděl jsem, jak přicházejí do mého paláce, paláce Arminských Vládců, a já je očekávám s prázdnýma rukama, poražený, zničený... Viděl jsem Dianinu tvář, po níž stékala stružka krve. A malého chlapce, který klečel vedle ní a usedavě plakal, chlapce, jakého bych si přál mít... Viděl jsem potom, jak se cizí vojáci usazují v našem městě, já byl starý a zničený, ti lidé mne nenáviděli, jako se nenávidí nepřítel, a já nenáviděl je, protože to byli zrádci, ničemové, kteří mi všechno vzali, a které bude nutno zničit.

A potom jsem ležel na lůžku a nade mnou se skláněla Diana, byla to její tvář a potom zas ne její a já věděl že nezemřu, že budu zase žít, že znovu napneme plachty lodi a vyplujeme na moře, budeme plout někam, kde je štěstí a láska, někam, kde budeme moci začít nový život... Zašeptal jsem:

„Diano...“ a v té chvíli jsem ucítil bodavou bolest u srdce, až se se mnou všechno zatočilo.

Ale bolest neustávala, teď už nebyla bodavá, byla to bolest, jako by mne někdo udeřil, a já se začal probírat, když mě další úder zasáhl přímo do nosu, já se probral rázem a vztekle zaklel. Byla tma jako v ranci a jak jsem se zvedl, ucítil jsem, že vedle mne leží kámen. Rozhlédl jsem se a spatřil něco jako světélkující oči na konci té tmavé díry v rohu stropu kobky.

„Tiše, Charry!“ zašeptal tam nějaký hlas, „Pojď blíž!“

Přelezl jsem po kolenou k němu. Byl to hlas šelmy a zdálo se mi, že poznávám charakteristický jaguáří přízvuk.

„Natáhni ruku!“ zašeptal. Vsunul jsem ruku až po rameno do úzkého otvoru a ucítil, že mi něco podává. Zavonělo to a já pochopil, že to je pořádný kus pečeného masa. Vtáhl jsem je dovnitř a zahryzl se do něj s dravčím apetitem, který by dárci docela určitě imponoval.

„Ještě!“ řekl a já natáhl ruku a přijal trs banánů a dvě placky z brambor, jaké jsem si dělal na Guyrlayowu. Kromě toho mi dal ještě kus nepodařeného chleba, ale to mi nevadilo, spolykal jsem ho i přes veškerou podivnou chuť.

„Wahirr odjel z Aurrgharru. Jede na leopardy. Ale sheenové už o tom vědí, střetly se s ním jejich hlídky. Bude velká bitva...“

„Co je s mými tygry?“

„Jsou tady, ve vedlejších celách.“

„Aha... pomoz mi ven!“

„Nevím... zkusíme to. Musím už jít... zítra zas v noci! Nemůžu často chodit... viděli by mne...“

„Hej, přines mi zbraň! Stačí dýku nebo mačetu...“

Neodpověděl, zmizel ve tmě jak se objevil a já se pustil s vlčí chutí do jídla. Pečené maso, chléb, bramborové placky, ovoce! Přímo hostina po ohryzávání kostí a zapíjení smradlavou vodou! Najedl jsem se a získal novou energii do života. Přece jenom tady nezajdu, milánkové! Ještě mám přítele, možná mezi jaguáry, jistě to je jaguár, vyslanec knížete Griissirna. Nebo snad Ao Harrapa, jeho syna? Kdo ví - ale ten jaguár mi jistě pomůže!

Svého hlídače jsem ráno přivítal s veselou myslí. Podíval se na mne číhavým pohledem, ale nic neřekl a zase odešel. Nevadilo mi to, jeho kostí jsem praštil do kouta a celý den se věnoval přemýšlení, jak asi mi jaguáři chtějí pomoci.

Jenže v noci jaguár nepřišel, ačkoliv jsem celou noc bděl a pozoroval oblohu nad dírou. Nic se nedělo, neslyšel jsem ani šeptnutí a nikdo mi nepřinesl jídlo. Chytili ho, anebo se stalo něco, co změnilo jeho názor na pomoc uvězněnému člověku? Věřil jsem, že jen tak by si to nerozmyslel, buďto ho přistihli, nebo se nemůže dostat do paláce, odkud je zřejmě přístup do vězení. Ulehl jsem s hladovým žaludkem a vztekem a celý příští den opět prožil v myšlenkách neradostných a bezútěšných.

Této noci přišel; ležel jsem, ale stačilo zaškrábání o kámen a už jsem byl u otvoru.

„Nemohl jsem,“ řekl, když mi podával jídlo, „Nebyl tam známý strážný. Nevím, kdy se sem zas dostanu...“

„A... dýku?“ zeptal jsem se, když jsem všechno přijal a do natažené ruky už mi nic nedával.

„To nejde. Strážný by nedovolil. Jídlo ano, ale zbraň nesmím.“

„Tak dobře. Co je nového?“

„Zdá se, že tygři postupují. Vítězí a ženou sheeny.“

„Hm... děkuji. Počkej ještě - kdo tě posílá?“

Zaváhal, pak řekl sotva slyšitelně: „Ao Harrap. Kníže to neví.“

A v příští chvíli zmizel. Najedl jsem se a pak přemýšlel, jak se ozbrojit, ale na nic jsem nepřišel a tak jsem posléze usnul.

Ráno bylo moudřejší večera. Tentokrát mi zřejmě hodlali přilepšit, protože přinesli obzvlášť velkou kost s kousky masa. Když jsem hledal, kam ji zahodit, napadlo mi, abych si z ní vybrousil kostěnou dýku, jakou mívali pralidé.

Hned, jak mi tygr přinesl vodu, jsem se pustil do práce a dřel asi hodinu jako otrok. Podařilo se mi obrousit jeden konec hnátu do rovna. Pak jsem usoudil, že to k ničemu nebude, také jsem se unavil, tak jsem toho nechal. Pokračoval jsem až odpoledne a to z nudy, neboť jsem si řekl, že se mám aspoň čím bavit. Hrabě Monte Cristo kopal podzemní chodbu a vydrželo mu to dost dlouho.

Jaguár přišel opět v noci s jídlem. Ale příští noc nepřišel, ani tu další. Trochu jsem se o něho bál, ale doufal jsem, že se mu pouze nepodařilo přijít. V té době jsem už měl vybroušenou kostěnou dýku jedna radost. Věřil jsem, že člověka bych jí zabil jedním bodnutím. Horší bude ovšem s tygrem, který má pevnou kůži a není tak lehké ho zasáhnout přímo do srdce.

V noci jsem čekal na jaguárův příchod jako na smilování Prozřetelnosti. Když jsem zaslechl jeho tiché zaškrábání, vymrštil jsem se, až jsem se přes veškerou opatrnost uhodil znovu do hlavy.

Tentokrát mi přistrčil šišku chleba a zašeptal při tom: „Dávej pozor - je v něm dýka!“

„Výtečně! Kdo to pekl?“

„Tvoje tygřice. Tady máš ještě maso a ovoce... rychle!“

Vzal jsem si potravu. „Co je nového? Jak je s válkou?“

Naklonil se k otvoru. „Podle našich zpráv se vojska srazila v rozhodující bitvě. Tygři asi vyhráli, ale jisté to není...“

„Aha... no dobře. A co vlastně...“

V té chvíli jsem zaslechl ostré zakňučení, vzápětí vzteklé zařvání a hluk rvačky. Vysoký kňouravý hlas jaguára vynikl nad mnoha tygřími výkřiky, pak už jsem slyšel jenom bojovný řev. Můj přítel byl zřejmě přepaden nějakým strážcem a teď bojoval, možná dokonce o život! A já mu nemohl pomoci!

Rozlomil jsem chleba o koleno a vyhrabal z něj jednu ze svých nejlepších dýk. Rychle jsem ji otřel o lýtko a schoval do slámy, aby ji při prohlídce nenašli.

Rvačka venku skončila a dalo se jasně pochopit, že s největší pravděpodobností porážkou jaguára. Tady ten už zřejmě nepřijde; a já jsem příčinou jeho uvěznění, možná i smrti! Bylo mi ho líto, ale už jsem slyšel v chodbě rámus a vzápětí se otevřela dvířka. Vpadl sem můj strážce, ten zlověstný tygr s plíživým krokem a zlýma očima, a s ním další dva.

„Přes všechno ses dokázal domlouvat! A ještě s kým! S jaguáry, našimi nepřáteli! Jsi ničema a ničemou zůstaneš - nebudeš už víc v tomhle vězení, táhni ven!“

Povšiml si jídla, které jsem ještě měl v klíně - ani jsem je neokusil. Vztekle zavrčel a tlapou je odhodil někam do kouta.

„Tak pochoutky ti budou nosit! Uvidíš, ty opice, jak tě budeme krmit teď, tam kde budeš! Vypadá to, že ses ještě měl moc dobře! Nevadí, máme taky jiná vězení!“

Přiblížil se ke mně; já sevřel v ruce kostěnou dýku a ve chvíli, kdy byl nejblíž, mu ji zabodl do hrdla. Tygr zaskučel bolestí a vrhl se na mne, já stačil uhnout a on se v těsném prostoru nemohl moc rozehnat. Vytrhl jsem mu dýku z krku, pevně sevřel a bodl ho ještě do boku, mezi obě žebra, chránící srdce. Byla dost dlouhá a já ještě dost silný. Tygr strašlivě zaskučel, mával tlapami, ale klesl a dýka mu trčela z hrudi. Potom, bije tlapami a tlumeně mruče, se natáhl k mým nohám.

Oba jeho průvodci stáli udiveně ve dvířkách a pozorovali tu podivnou scénu. Jeden z nich vsunul hlavu dovnitř, stěží se tam vešel, očichal ránu a řekl: „Dovedeš zabíjet, Charry! Je mrtev.“

„Vím. To je odplata za to, že mne mučil. Zasloužil si to.“

Tygr na mne hleděl s určitou úctou. „Musíme tě převést jinam. Sem přijde xoyaratl, který ti nosil jídlo. Půjdeš s námi, nebo tě budu muset zabít?“

„A co kdybys mne nezabíjel ani neodvedl? Co kdybys mne pustil? Wahirr mě taky nezabije, vím to; potřebuje znalosti, které mám!“

„Nesmím - zemřel bych! Nesmím tě zabít, Charry, nesmím tě ani propustit. Nevím, co mám dělat.“

„Zamysli se! Nikdo nežije věčně, ani Wahirr. Přemýšlej, kdo by byl Vládcem, kdyby se Wahirrovi něco stalo...“

Tygr si mne pozorně prohlédl velkýma očima. „Budu o tom přemýšlet. Ty pojď. Jídlo si nesmíš vzít, nic si nesmíš vzít.“

Vylezl jsem z kobky. Strávil jsem tu několik velmi nepříjemných dní a byl jsem rád, že se odtud dostanu. Jeden tygr šel přede mnou, druhý za mnou, až mě vyvedli po strmých schodech z podzemí na dvůr. Tam hlídalo několik tygrů šelmu, nad níž jsem v první chvíli zaváhal, co to je. Měl černý obojek, ale jaguár nebyl, byl mnohem menší a měl nádhernou kresbu kožešiny. Ušklíbl se na mne. Tak jsem si vzpomněl, že se tomu říká ocelot a pochází z Jižní Ameriky, takže patří k poddaným Griisirna. Jeden z tygrů ho udeřil tlapou a ocelot se zašklebil ještě víc.

Vedli mne zahradami stále výš a výš, na další a další střechu, až jsme konečně vystoupili na jakousi terasu těsně nad okrajem silné hradební zdi. Prolezli jsme nějakým letohrádkem a tygr mi ukázal cosi jako železnou klec, stojící u trojhranného okna.

„Vlez dovnitř! To bude tvoje vězení...“

Vypadalo to jako klec pro ptáka, ovšem většího, tak kondora. Předpokládal jsem, že trest bude nějak zostřený, ale zatím to nevyhlíželo zle. Vlezl jsem dovnitř, tygři za mnou zavřeli dvířka a zajistili něčím jako zámkem, neboť k tomu přináležel podivuhodný klíč. Pak poodstoupili do temného kouta a počali tam s něčím verglovat. Co to bylo, jsem pochopil teprve, když se moje klec otřásla a zvedla, aby se počala pomalu pohybovat směrem ven z okna po jakési jeřábové dráze. Zhoupla se se mnou nad zdí a pak za ni, nad koruny stromů v parku před palácem. Nakonec se vzdálila asi deset metrů od okraje okna a zůstala tam na konci stát. Visel jsem teď nad propastí nejméně dvě stě metrovou a dá se říct dost nepohodlně, neboť i dno bylo ze železných prutů a mezi nimi dost místa, aby mi nohy visely mezi pruty dolů. Mohl jsem se položit na záda a když jsem chtěl, i postavit, když jsem se opřel nohama o dva pruty. Taky jsem mohl sedět, klečet a ležet na boku a břiše. Když se o pruty otlačily všechny části těla, nevěděl jsem už co dělat, maximálně že bych se postavil na hlavu, ale to by mi taky moc nepomohlo. Tak jsem tedy seděl v kleci s nohama zkříženýma, protože nechat je viset dolů se mi nezdálo nejpohodlnější, a pozoroval probouzející se ráno.

Ještě štěstí, že jsem jako námořník uvyklý kývání. Moje klec se v ranním vánku pohupovala sem tam a přitom se ozývalo rytmické, ale naprosto nelibozvučné skřípání, takže jsem si nebyl v první chvíli jist, zda se se mnou neutrhne a nesletí dolů mezi kytičky. Napřed jsem se taky bál příliš se pohybovat, ale pak jsem si v ranním šeru lépe prohlédl konstrukci a usoudil, že unese i moje vyhublé tělo, takže jsem se hýbal bez obav a jednou dokonce z nudy klec i rozhoupal. Houpala se krásně a rozkývat se dala, zastavit už nikoliv. Kymácela se sem tam, vítr do ní tloukl a mně se zdálo, že se už vracím na svoje zamilované moře.

A pak nastalo ráno. Viděl jsem odtud na celý Aurrgharr, na všechny vysoké ploché střechy, na věž jaguářího paláce, viděl park a tygry, kteří v něm chodili, řeku v dálce a prostranství před ní, kde jsme cvičili, viděl jsem pevné hradby města, bíle jiskřící hroty ledovců v nekonečné dálce a kdybych mohl vidět přes kopce, viděl bych dokonce i špičku věžičky hradu Guyrlayowu uprostřed řeky Charraggu. Ten hrad nebyl vlastně ani tak daleko, to jenom člověk v železné kleci nemohl nasednout na koně a jet tryskem až k jeho pevným hradbám, které se naučil milovat, když je vlastníma rukama stavěl.

Přinesli mi tentokrát kus ledabyle opečeného masa a vodu v lepší nádobě, než předtím. Na to si mě ovšem přitáhli dovnitř a já se mohl najíst a napít pod ochranou pevné země. Tři tygři mne při tom nespouštěli z očí, jeden měl dokonce v tlapách luk a šíp a při prvním podezřelém pohybu byl ochoten mi ho vpravit do těla. Vida, k čemu se hodí moje zbraně.

Pak mne zas vytáhli ven a já se mohl dívat na krajinu. Líbilo se mi tu, tak hodinu jsem se díval s potěšením, než začalo slunce nelítostně pražit a já neměl žádnou možnost, jak se před jeho žhavými paprsky ukrýt. Šaty se na mně dávno rozpadly ještě před uvězněním, neměl jsem tedy nic, co by se k tomu hodilo a tak jsem jen ležel pokud možno tváří dolů, aby mne slunce neoslňovalo. Cítil jsem, že na železné pruty usedl nějaký ptáček. Podíval jsem se, a on to havran. Podíval se na mne necitelnýma korálkovýma očima a řekl: „Krá!“

„Kdepak, kamaráde,“ odpověděl jsem, „Ještě ne. Zkus to zítra!“

Havran si mne znovu prohlédl, řekl: „Krá, krá!“ a znělo to velmi smutně a zklamaně. Pak se otočil, roztáhl křídla a odletěl.

Moje uvěznění vyvolalo značnou pozornost. Každou chvíli se dole v parku zastavovali tygři, hleděli ke mně nahoru a o něčem si povídali. Na některé jsem zamával, ale žádný neodpověděl, zase odcházeli pryč, možná říct to dalším známým, kteří to doposud nevědí. Bylo tady málo tygrů, asi většinou tygřice, mladí nebo přestárlí, kteří se nevypravili s Vládcem. Copak si asi myslí o tom, že člověk Charry, který chtěl být jejich přítelem, je tady zavřen v železné kleci?

„Tak co by sis teď řekla, Diano, o svém rytíři? Visí v železné kleci, špinavý, zarostlý, hladový a potlučený; nemá co jíst, praží do něj slunce, v noci mu bude zima, kolem něj poletují hladoví havrani a tváří se, jako by se mu už chtěli podívat na střeva. Co by sis asi teď řekla, holčičko? Už jsem se dostal z podzemní kobky, ale uvrhli do ní jiného. Není ode mne hezké, že jsem ocelota dostal do vězení. Jeho pán Ao Harrap, princ jaguárů, si ale jistě bude umět poradit. Je to mládenec chytrý a kurážný, když se jeho posel nevrátil, jistě vyzkoumá, co se stalo...“

Když jsem v úvahách dospěl až sem, zdálo se mi, že vidím stát na střeše jednoho z nejbližších domů skvrnitou šelmu s černým obojkem. Pozoroval mne upřeně a bez hnutí a když se na mne dosyta vynadíval, otočil se a byl pryč.

„No tak vidíš, Diano - už se to ví. Za nějaký čas to bude vědět i Ao Harrap a ten mládenec s politickými ambicemi si bude umět najít cestu, jak dostat ze železné klece mne i z kobky svého poddaného. Protože pořádný vládce neopouští svoje poddané v nouzi a neopouští ani přátele...“

A tak jsem se celý den houpal v kleci a spřádal plány. Slunce mne za tu dobu pěkně opeklo, abych líp chutnal. Měl jsem neuvěřitelnou žízeň a všechno mne bolelo.

Večer přinesl úlevu ve starých nesnázích, ale též nesnáze nové: chlad a osamění. Díval jsem se, jak pomalu hasne odraz slunce na střechách města a bylo mi smutno. V lidských obydlích se touto dobou rozsvěcují okna a lidé usedají okolo stolů k večeři. Tady se nerozsvěcovalo nic, tygři vidí potmě a spí tehdy, když sami chtějí, někteří v noci, jiní ve dne a někteří pořád. Večeři jsem taky nedostal, jen pár havranů přišlo zkontrolovat situaci a když si posedali na moji klec a poradili svými líbeznými hlásky, zase odletěli a zanechali mne pochmurným úvahám.

Byl jsem unavený a chtěl spát; ale zkuste usnout s tělem otlačeným o železné pruty, navíc ještě na těchže prutech! Každou chvíli jsem se probouzel a lehal si jinak, abych získal co největší pohodlí. Ale žádné pohodlí na tomto místě být nemohlo! Připadal jsem si jako Prométheus přikovaný ke skále, jenom ještě scházelo, aby mi někdo přišel klovat játra. Nepřišel však nikdo, komu bych mohl zakroutit krkem, tak jsem přežil noc bez odpočinku a bez jakékoliv úlevy.

Ráno mi napadlo zkusit, zda bych se dokázal dostat z klece ven a přeručkovat dovnitř do letohrádku. Ale ať jsem dělal se zámkem co chtěl, otevřít se nedal, zřejmě byl ten velký klíč opravdu potřebný. Naštěstí mne tou dobou vtáhli dovnitř. Tentokrát tu byli čtyři tygři a jeden z nich vyzvídal, když mi dával maso:

„Kdo ti nosil jídlo? Kdo to byl?“

„Nevím.“ řekl jsem, jako kdybych byl na policii.

„Byl to jaguár, xoyaratl! Jak se jmenoval?“

„Nevím. Nepředstavil se mi.“

„Kdo ho poslal?“

„Nevím.“

„Proč ti pomáhal?“

„Nevím.“

„Nechal jsi mu tam nějakou zbraň?“

„Ne.“

„Co jsi s ním měl?“

Už jsem ztratil trpělivost. „Říkám ti, že nic nevím! Byl tam poprvé a přinesl mi jídlo, nejspíš ze soucitu, protože jste mne živili dost uboze. Neznám ho a nevím, kdo ho poslal. Snad by bylo dobře se zeptat přímo jeho.“

„To bylo. Jenže on... On totiž uprchl a po cestě zabil strážce, který mu přinesl jídlo. Zabil ho dýkou, jakou jsi nosil ty. Ale tvoji kostěnou dýku mám já - jak to je možné?“

„Vším způsobem úplně normální. Jaguáři zřejmě znají nějaká kouzla, která jim pomáhají!“

Tygři se podívali jeden na druhého se zřejmou nedůvěrou.

„Jak je možné, že dokázal uprchnout?“

„Nevím. Ale vím, proč utekl.“

„Ale! A proč tedy?“

„Protože nemáte žádné právo ho zavírat. Je to poddaný knížete Griissirna, žádný poskok Wahirra, který tady vládne. Zavřeli jste ho protiprávně, proto odešel. To je jasné.“

Tygr na mě chvíli zkoumavě zíral. „To je věc Griissirna. Skutečně tedy nevíš, jak se jmenoval?“

„Vy jste ho ani nevyslechli?“

„Ale ano, jenže nic neprozradil. Chtěli jsme ho vyslýchat ještě jednou dnes v noci. Ale jeho cela byla prázdná a strážce ležel na zemi probodnut.“

„Tak mu taky patří! Všechny bachaře je třeba podříznout, můj pruhovaný miláčku. Víš o tom?“

„Co je to bachař?“

„Dozorce ve věznici, jako ty a tihle další. Všechny je potřeba vyhodit z nejvyššího patra věže dolů na dlažbu.“

„Ale... to bychom se zabili!“

„Nic lepšího si nezasloužíte!“

Po tomto prohlášení uznali, že bude lepší se se mnou nebavit a vytáhli mne zase ven, na čerstvý vzduch.

Tak jsem prožil další dva dny svého vězení a pomalu si na ně zvykal. Je pozoruhodné, na co všechno si člověk dokáže zvyknout, když musí. Doma bych se zřejmě velmi ostře bouřil a poškrtil pár strážných, než by dospěli k rozumnému názoru a buď mne pustili, nebo oběsili. Tady docela bez odporu sedím v železné kleci nad parkem, dívám se na tygří dětičky, jak si mě prohlížejí a nechám se opékat sluncem. Kůže se mi loupe z nosu i z ramenou a nemít takovou hustou a nečesanou hřívu černých vlasů, tak jsem už dávno dostal úpal. Kdoví, jaký bude zbytek mého života. Už se pomalu začínám smiřovat s myšlenkou, že ten konec není tak vzdálený, jak se mi zdálo.

Jednoho večera jsem měl dojem, že dole před hlavní branou do paláce nastala nějaká vřava, snad dokonce rvačka. Slyšel jsem křik stráží a útočný řev vzbouřenců, zdálo se mi, že vidím, jak se klubko tygřích bojovníků rve a škube, až z nich lítají chlupy. Ale než jsem si to stačil pořádně prohlédnout, v příšeří a pod krytem stromů, bylo po legraci a mohl jsem si myslet, že mne jen ošálily smysly.

Ale toho rána přišel jeden ze strážců přizdobený mohutným šrámem na bělostné náprsence, spečeným zaschlou krví.

„Copak se ti stalo, miláčku?“ ptal jsem se. Loupl po mně okem a neodpověděl nic. Vypadal nabručeně.

„Pokud se nemýlím, vypadá to na stopu kolegy tygra...“

Opět nic neřekl a tvářil se ještě posupněji. Ani ostatní se netvářili nijak mile.

„A copak to bylo za rámus večer před branou?“ zeptal jsem se přímo a v tu chvíli přímo vybuchl:

„Drž svoji proklatou hubu! Ještě se posmívej! Opovaž se říct ještě jedno jediné slovo a já tě vlastnoručně utluču tlapou!“

Mlčel jsem tedy a jen se usmíval. Zřejmě se tygr nějak zapletl do večerní rvačky a měl zlost. Že by ten rozruch byl kvůli mojí maličkosti? Zajímavé!

Den proběhl normálně, stejně tak i noc. Bylo mi čím dál hůř. Sice přinesli pečené maso i vodu, ale většinu jsem odmítl, nemohl jsem jíst, jen hltavě pil. Taky jsem nemohl mluvit, ani jsem vlastně neměl co. Uvažoval jsem o smrti, zatímco slunce si dávalo záležet, abych se co nejdřív stal kostrou. Ponechají toho vysušeného kostlivce viset ve své železné kleci?

Té noci jsem se poprvé v životě upřímně modlil. Chvílemi jsem vzpomínal na Dianu, chvílemi prosil Boha o pomoc. Jestli Jsi, Pane, slituj se nade mnou! Já vím, neudělal jsem nikdy nic, co by se Ti líbilo. Žil jsem si silně po svém a dělal jednu hloupost za druhou. Byl jsem svévolný, nafoukaný, pyšný a krutý. Považoval jsem se za střed světa a myslel si, že moje tvrdé pěsti přemůžou všechny protivníky. I tu svoji dívenku jsem ztratil... Nemám už nic než svou bídu. Tak prosím Tě, už mi odpusť! Už jsem dostal dost za vyučenou... Anebo snad ne?

Pak přišlo ráno a s ním slunce. Už mi to bylo jedno, nevnímal jsem je. Umíral jsem. Zdálo se mi, že opouštím tento svět, že se koupu ve sluneční záři a odněkud z výšky shlížím na svoje ubohé tělo, zavřené v železné kleci. Toho dne mi nedali nic jíst, ale bylo mi to taky jedno. Z posledních sil jsem zvedl tykev s vodou a lil si ji do úst. Netrefil jsem se, polil jsem si tvář, tykev mi vypadla a propadla mříží dolů. Taky to mi bylo jedno. Odcházel jsem už z tohoto světa.

Zůstala mi jediná myšlenka: Smiluj se nade mnou, Pane! Odpusť mi mé hříchy. Buď mi milostiv...

Jak jsem se tak vznášel ve výšinách a sledoval, jak se zbytek mého těla trápí ve své kleci, povšiml jsem si dole u řeky Charraggu oblaku prachu, jako by tam jela skupina jezdců. Sledoval jsem je, ale neviděl nic, jen jsem si všímal, jak veliké vzrušení to působí ve městě a jak se všichni ženou směrem k Zlaté bráně. Že by se vracela Wahirrova výprava? Je ostatně na čase, tvrdnu už ve vězení pořádně dlouho a jestli chce Wahirr uspořádat moji slavnostní popravu, má na to hodně krátkou chvíli. A bylo mi to jedno, dokonce jsem se bavil.

A ejhle! On to není Wahirr, je to kníže Griisirno, v černém plášti, v čele smečky jaguárů. Vletěli dovnitř, ani se nikoho na nic neptali a nikdo se neodvážil na něco ptát jich. Obsadili svými strážemi všechny vchody a tygři čekali, co bude.

A ne, opět je to jinak. Ten svět je přece legrační, když se na něj díváš z výšky! Skutečně se vrací tygří vojsko, je jich hodně, taky dost zraněných. Měl bych jim jít ošetřit rány... jenomže to už asi není moje starost. Ale kníže Griissirno sem taky jede, kus před ostatními. Velice zajímavé a zvláštní! Tygrům právě otvírají Zlatou bránu, všichni je vítají... Wahirr se vrací! Mocný, vítězný, slavný Wahirr, vítěz nad leopardy, nejvyšší Vládce Nebe a Země! No, mám se na co těšit...

Ale vevnitř, v letohrádku, nastal nějaký zmatek. Moje klec se rozhoupala a dala do pohybu dovnitř. Jenže ouha, vzápětí se klec zase sama zastavila a uvnitř nastala vřava, jako by se tam rvaly skvrnité kožešiny s pruhovanými! No ne, to je legrace! Teď náhle vyletěl trojhranným oknem tygr, jako by ho někdo vyhodil, přeletěl přes hradbu a padal do hlubiny. Vesloval tlapkami, jako když se učí plavat, a když dopadl, zůstal ležet bez hnutí, takový pád nedokázal přežít.

To už jsem chápal, co se děje, má klec se opět pohybovala dovnitř! Viděl jsem, jak vyhlíží tvář jaguára se stužkou na krku, krutá, zlá tvář. Pak jsem vjel dovnitř, klec dopadla s bouchnutím na podlahu. Zřejmě ji neobsluhoval ten, kdo k tomu byl určen. V místnosti bylo pár jaguárů, byl tu kníže Griissirno, ale nebyl tu ani Ao Harrap, ani ocelot, který mi nosil jídlo.

V tu chvíli jsem začal meditovat o tom, že termín Xoyaratl, který pro sebe používají jaguáři, zřejmě vůbec není název druhu, ale národa, a zahrnuje i jiné šelmy než jaguáry. Tak dobře, budu ho od teďka psát s velkým písmenem.

Vytáhli mě z klece a olizovali. Obávám se, že to byl jediný možný způsob, abych přišel k sobě.

„Přišel jsem ti pomoci, Charry!“ hovořil Griissirno, „Máme poslední možnost, Wahirr se vrací z boje a chce tě zabít!“

„Fakt, jo? Viděl jsem jeho armádu... no a co?“

Griissirno přiskočil k oknu. „Už nezbývá moc času! Rychle pojď se mnou, odvedu tě tajnou branou z města! Za tři dny jsme u moře, tam čeká moje loď! Odveze tě do Indie, nebo kam budeš chtít...“

„Děkuju... jseš moc hodnej, ale...“

„Ao Harrap mne posílá! Pojď rychle!“

Rozběhl se chodbami, ale já nemohl běžet, jen se ploužit. Taky mi to bylo dost jedno. Napřed jsem musel lézt po čtyřech, potom jsem se mohl vzpřímit a kráčet v předklonu. Byl jsem slabý jako moucha, klopýtal jsem a padal, i třeba přes samotného jaguára. Jeho suita klusala mlčky za námi. U dveří do chodby jsem objevil dva tygry, leželi bez hnutí, ale hrudník se jim pohyboval, byli nejspíš jen v bezvědomí.

„Kde je můj Aflargeo?“ ptal jsem se, „Žije?“

„Je ve vězení. Zařídím, aby ho pustili...“

„Chci se s ním rozloučit. Nebo, ať jde se mnou! Nemohl bys ho vysvobodit hned teď?“

„Nemáme čas! Rychle spěchej, nebo nás dostanou!“

„To snad nezabere tolik času! Prosím...“

Přeběhli jsme přes jakousi terasu. Všude byl klid, jako by se všichni tygři rozběhli naproti svému Vládci.

Griissirno se otočil: „Vy čtyři, doběhněte do vězení, ať pustí tygra Aflargea! Hned! A přiveďte ho sem, rychle!“

Čtyři šelmy se rozběhly jiným směrem, my se vpletli do známého bludiště. Jaguár uháněl bez rozmyšlení vpřed, za mnou pleskaly tlapky ostatních. Já se pokoušel běžet, ale stěží jsem jim stačil. Náhle byla proti nám zeď a nebylo lze ji nějak otevřít.

„U ocasu vypelichaného démona!“ zaklel Griissirno, „Zabloudil jsem! Hledejte stopu! Šli jsme sem přece tudy, ne?“

Rozběhli jsme se zpátky, jaguáři s nosy u země.

„Tudy stopa nevede! Šli jsme jinudy!“

„Nejsem hloupý!“ vrčel Griissirno, „Jdu po svých stopách! Tak hledejte, copak nemáte nosy?“

Čenichali v odbočkách, až jeden našel správný směr a všichni se tam rozběhli. Teď běžel v čele ten jaguár a já za ním, následován knížetem. Tehdy jsem upadl a zároveň se začal smát.

„Zbláznil ses? Rychle, než nás dopadnou!“

„Mně je to už jedno, Griissirno! Stejně se nám nemůže nic stát! Jsem pod ochranou Boha a ten ví, co se má stát...“

Ani jsem netušil, jak velký dojem to na něho udělá. Zastavil se a pozorně si mne prohlížel: „Bůh... tě chrání, Charry?“

„Stane se jenom to, co si On přeje. Jeho vůle...“

A pak jsme konečně vyběhli na světlo, před palác.

„Koně!“ křičel Griissirno, „Rychle, sežeňte koně!“

Jeden z jaguárů vyletěl jako střela a hnal se k bráně, my za ním. Jaguár proběhl, jenže v téže chvíli se branou vhrnulo snad tisíc tygrů. A v jejich čele jel Ragga.

„Pozdě,“ řekl jaguár vedle mne, „Nepodařilo se!“

Ale Ragga letěl přímo ke mně; seskočil s koně a křičel: „Zachraň nás, Charry! Leopardi zvítězili, rozehnali nás! Ženou se za námi, zítra dorazí k řece Charraggu, k hranicím!“

„Cože?“ vykřikl kníže Griissirno, „Co to povídáš? A Wahirr?“

Ragga se udiveně rozhlédl - pak řekl zlomeně:

„Wahirr je mrtev. Už nemáme Vládce...“

Útok leopardů

Ta zpráva mi trochu vyrazila dech, ale bylo to jen další překvapení po řadě zmatků, takže jsem to přežil ve zdraví.

„Tím chceš říct, že nejvyšší velitel tygrů jsi teď ty?“

Ragga se zatvářil rozpačitě. „Nijak zvlášť po tom netoužím! Spíš bych byl rád, kdybys... platí ještě stále tvoje nabídka, že se pokusíš dosáhnout míru s leopardy?“

„No, jednoduchý to v tuhle chvíli nebude. Ale zkusím.“

„V tom případě nám řekni, co máme udělat!“

Bylo nanejvýš zapotřebí si to vyjasnit v hlavě. Momentálně jsem měl ze všeho nejvíc chuť se složit. Vyčerpáním, slabostí... ještě jsem byl trochu na rozpacích, zda nemám raději upadnout.

„Především pusťte moje tygry! Wirrtu, Aflargea, Reggia. A ty pojď se mnou, Raggo, promluvíme si někde...“

Tygřích válečníků přibývalo. Někteří byli poraněni, tak tak že se drželi na koních. Sesedali a čekali, co se bude dít.

Já zamířil do zahrady a tam jsem si lehl do stínu na trávník. Ragga vyslal svoje bojovníky do bludiště chodeb, kam se mi za nimi vůbec nechtělo. Taky se někam ztratil kníže Griissirno, zato se objevil Ao Harrap, který se moc divil, co se děje, ale vůbec jsem se s ním nestíhal poradit.

Kolem mě se shromáždili Ragga, Shirrt, dva další náčelníci, Ao Harrap, Wirrta, Reggio a Aflargeo. Někdo nám přinesl občerstvení, tygrům misky s čerstvou krví, mně nějaké ovoce. Taky moje tělo podrobili další masáži svými jazyky.

„Tygří armáda je rozdrcena,“ objasňoval mi Ragga, „Utekli jsme jako králíci! Leopardi nás ženou a zítra budou na hranicích. Pokud je nezastavíme, vpadnou až sem a oblehnou Aurrgharr...“

„No, to mám radost! Jak se to mohlo stát?“

„Nevím. Nikdo nic neví. Vůbec nevíme, co se tam vlastně dělo!“

„Jak to bylo s bitvou?“

„Nevím. Vím jen to, že jsem byl ve středním proudu. Možná proto ještě nejsem mrtev. Wahirr byl v čele - padl, prostříleli ho spoustou šípů...“

„Aha. Kdo o tom ví něco určitého?“

„Já,“ řekl Shirrt, „Byl jsem taky vpředu, blízko Vládce. Ale vzal jsem si Aflargeovy zbraně, hlavně štít. Tím jsem zachytil skoro všechny šípy, proto jsem viděl, co se dělo.“

„No a teda?“

„Potkali jsme silný oddíl leopardů. Wahirr poručil bojovat, tak jsme se na ně vrhli. Tygři za chvíli postříleli dobrou polovinu leopardů, ti ostatní se otočili a prchali. Wahirr vyrazil za nimi a ostatní tygři taky. Leopardi jeli rychle, vzdalovali se nám a my je hnali, Wahirr chtěl zabít všechny! Bylo to hrozné. Pak jsme se dostali do jakési kotliny, mezi skály. A odtamtud najednou zaútočilo množství leopardů, ze všech stran. Spousta šípů, potom oštěpy a hořící pochodně. Wahirra zabili, my jsme se snažili mu pomoci, dokud to šlo, ale dostal jsem pochodní do hlavy, podívej, tady mám ohořelou srst, tak jsem nic neviděl. Najednou jsem byl mezi leopardy. Jsem jim podobný a nebojoval jsem, tak si mě moc nevšímali, i u nich byl hrozný zmatek. Jak jsi říkal, že se jmenuje to zvíře s dlouhým nosem, na jehož hřbetě je pevnůstka?“

„Slon?“

„Ano - viděl jsem ho dobře! Velký čaroděj leopardů neustále jezdil ke slonovi a s někým uvnitř se bavil, ale nemohl jsem se dostat blíž. Potom jsem jim zmizel v džungli a ztratil se. Co se dělo s ostatními tygry nevím, ale viděl jsem spoustu skupin taky prchat do džungle.“

„To vím zas já,“ řekl jeden tygr, „Naši bojovníci se rozutekli. Každý kdo mohl zmizel v džungli. Leopardi nepronásledovali ty, kteří utíkali, tak prchal nakonec každý. Moje vlastní oddíly začaly zdrhat, tak jsem musel za nimi...“

„Co na tom?“ řekl Ragga, „Já vůbec nevím, co se dělo. Všude okolo nás byli leopardi a svištěly jejich šípy. Moji tygři skoro nemohli vystřelit, nebylo po čem. Sheenové vylezli i na stromy. Potom mezi nás vletěli jako klín a oddělili nás od přátel, kteří jeli vedle nás. Chtěli jsme utéct do křoví a tam se nějak sešikovat, ale když jsme to udělali, nebylo najednou nikde vidět žádné leopardy, tak jsme je hledali. A nakonec nikoho nenašli, tak jsme radši jeli sem.“

„Jak tedy vlastně víte, že vás honí?“

„To vím já,“ řekl Shirrt, „Potkal jsem se s nějakým mladším leopardím důstojníkem. Říkal, že čarodějové chtějí pronásledovat tygry a dobýt Aurrgharr. Taky povídal, že Velký čaroděj to přikázal a sám vede útočný oddíl. Proto jsem jel co nejrychleji dopředu, abych se setkal s Raggou.“

„No, pěkný! A ty oddíly, co se rozutekly - sešly se zase nějak, nebo zůstaly různě po džungli?“

„Nejspíš tam zůstaly, nevím.“ řekl Ragga, „Nás, co jsme se sešli, je tak dva a půl tisíce. Někteří tygři padli, ale nejmíň pět tisíc se jich ještě někde schovává po džungli.“

„Takže, jestli to chápu: vším způsobem vás nalákali do pasti, potom vás překvapili nenadálým útokem a rozprášili, aniž byste stihli sáhnout po zbraních. A vzápětí vyrazili k nechráněnému městu. Skvělá taktika, vypadá to, že člověk, který jim velí, musí být nevšedně chytrý. No dobře. Zarazíme je teda na řece...“

„Nemáme téměř žádné bojovníky! Je to marné...“

„Máme pevnost Guyrlayowe. Tam bysme jim snad mohli trochu pocuchat hřebínky, co říkáte?“

„Dá se ta tvá pevnost vůbec bránit?“

„Snad jo, ale potřebuji dostatek tygrů k protivýpadu. Povedu je sám! A všichni musí bezpodmínečně mít štíty. Rozumíte?“

„Všichni bojeschopní tygři půjdou za tebou!“ prohlásil Ragga, „Budeme bránit Aurrgharr do posledního dechu!“

„Hm... měl bych větší radost, kdybyste měli míň odhodlání a víc rozumu, ale... zatím jim dej tak čtyři hodiny na jídlo a spánek. Mně připravte koně za hodinu. Zatím ještě něco projednám a zkusím se trochu vzpamatovat... Ty můžeš jít taky, Raggo.“

Pobočník se trochu podivil, ale pokrčil rameny, pokud tak tygr vůbec dokáže učinit, a šel.

„Aflargeo, ty půjdeš ven, oběhneš pár šikovných mladých tygrů, které bys rád měl vedle sebe a trochu je poučíš, co to obnáší sloužit na Guyrlayowu u jízdy. Chápeš?“

„Jasně!“ řekl Aflargeo a vypálil.

„Vy dva, mládenci,“ řekl jsem cizím tygrům, „Si jděte dát zatím dvacet. Pokud to nechápete, jděte se prospat, to vám udělá dobře. A před usnutím pouvažujte o tom, kdo by měl být novým Vládcem, to bude brzo hlavní starost vašeho národa.“

Odešli bez diskusí, ale taky bez nálady.

„Tak to vidíš, Wirrto,“ řekl jsem, „A to by v tom byl čert, abych tě nedostal na trůn. Co říkáš?“

Wirrta se na mě podíval dost udiveně. „Právě před chvílí jsem vyšel z vězení. Co se vlastně děje, Charry? Pořád to ještě nemůžu dobře pochopit...“

„To je fajn. Ty budeš na Vládce jako vyšitej. Podívej, když je to tak, nestarej se, já si všechno zařídím sám. Jasný?“

Wirrta potřásl hlavou a odešel i s Reggiem. Shirrt, kterého jsem také nepotřeboval, odešel rovněž a já osaměl s Ao Harrapem.

„Tak, bratříčku, teď si budeme povídat my dva. Především ti děkuju za starost o moji osobu.“

„Ach, to nic! Otec tě zřejmě osvobodil...“

„Popral se se strážemi a pár jich zabil, ale to nic. Snad mu to projde. Byl ke mně moc hodný, nabízel mi, že mne odvede tajným východem, ještě než přijdou...“

„Vážně? A proč?“

„To ještě nevěděl, že Wahirr je mrtev. Víš, že mi Wahirr slíbil smrt, až se vrátí. Griissirno mě chtěl odvézt do Indie, bez ohledu na to, že tím vzbudí Wahirrovu nelibost.“

Ao Harrap se tvářil velice překvapeně. „Můj otec nevěděl, že Wahirr...? Aha, no ovšem, to mi přece řekli až potom, nemohl to vědět. Když mi posel vyřídil, co se stalo, byl už pryč. Spěchal jsem do paláce...“

„To je už jedno, hlavně, že to dopadlo dobře. Ale je tady jiná věc. Ty jsi povídal, bratříčku, že můžete střílet z lodních děl. To tedy znamená, že máte střelný prach?“

„Ovšem. Dokážeme si ho vyrobit, pokud ho nevezmeme nepřátelům.“

„Mohl bys mi půjčit tak dvě tři kila prachu? Vrátím ti ho hned, jak nějaký vyrobím sám. Mám pušky a revolver, mám i nábojnice a kulky si odliju - a pak je překvapím střelbou!“

Ao Harrap se zatvářil nadšeně. „Jistě! Ale Charry, proč si nechceš půjčit rovnou děla? Máme dva malé kanóny v našem paláci, rozložené se dají krásně nosit na koních i přes hory, a zásobu koulí a prachu. Chceš-li, otec ti je jistě rád půjčí...“

„Skutečně? Opravdová děla?“

„Nevím, jak vypadají neopravdová. Prostě děla jako na lodích.“

„Tak ty musím vidět! Chtěl jsem si odpočinout, ale po smrti se naodpočívám až dost. Teď se jedeme podívat k vám...“

„Ano, ovšem.“ Ao Harrap se tvářil poněkud povážlivě. „A Charry, je ti opravdu dobře? Chováš se tak zvláštně... Vypadáš, jako kdybys viděl bezocasého démona!“

„Jo! Tos přesně vystihl!“

Seběhli jsme po terasách dolů, vzali koně a jeli do jaguářího paláce. Venku se k nám přidal Aflargeo, který tam shromažďoval svoje tygry, ale když nás viděl, usoudil, že se u nás budou dít zajímavější věci.

Palác jaguárů byl otevřen, jaguáři tam hlídkovali a opatrně si mne prohlíželi, jako by mi moc nevěřili. Měli zlé a úskočné oči a vyhlíželi nebezpečně, ale chovali se přítulně.

Kníže Griissirno se objevil hned, jak ho Ao Harrap zavolal a přišel mi ochotně vstříc. „Jsem velmi rád, Charry, že to dopadlo tak dobře! S radostí vidím, že jsi už zcela zdráv...“

„Přímo v extázi, miláčku. Díky za účinnou pomoc...“

„Byl jsem připraven chránit tě třeba vlastním tělem! Málokterý tygr se odváží proti jaguárovi v boji! Byli bychom se dostali z paláce k lodi... Ještě dobře, že už to není potřeba.“

„Fajn. A copak teď děláte, kamarádi?“

„Balíme. Připravujeme se odjet na nějaký čas z Aurrgharru do Orlího hnízda, našeho sídla. Bude to tak lepší.“

„Tak ty se bojíš, že Aurrgharr bude obléhán?“ rozesmál jsem se. „Ty se snad nemusíš bát, nejsi tygr, ale jaguár a máš volný přístup k oběma stranám!“

„Nejsem rád ve válkách, kde mi nezáleží na žádné straně. Nechám tygry a leopardy, ať si to vyřídí mezi sebou...“

„Jenomže Aurrgharr obléhán nebude. Zastavím leopardy na řece. Ale potřebuju tvou pomoc, kníže. Prach, koule a děla. Samozřejmě po vítězství čestně vrátím.“

„A co když tě zabijí?“

„Tak bude po mně! Pochybuju, že by někdo z černě obojkovaných pro mě moc tesknil.“

Kníže chvíli přemítal. „Když ti Ao Harrap řekl o dělech, vem si je. I munici. Ao Harrape, dej mu, co potřebuje.“

„Vřelé díky, kamaráde!“ A vyběhl jsem za mladými do poschodí.

Zaslechl jsem ještě Griissirnův mazlivý hlas: „Když dovolíš, navštívím při boji tvůj hrad. Rád bych viděl boj, jaký umějí uspořádat lidé...“

Neočekával jsem žádný zázrak, ale to, co mi Ao Harrap ukázal s neuvěřitelnou pýchou v obličeji, mi trochu vyrazilo dech. Byly to dva válce z nerozpoznatelného kovu, položené na dřevěných lafetách, podpíraných nožkami z téhož kovu. Každá z těch nožek byla jinak dlouhá a při bližším ohledáni se dala posunovat, což jsem nepochopil. Zaťukal jsem na válce a usoudil, že to může být slitina, v níž převládá železo, jinak jsou zastoupeny snad všechny dostupné kovy. V přední části válce byl otvor, zadní byla uzavřena velmi složitým uzávěrem, kudy se tam zřejmě cpal prach a koule. Proč se nenabíjejí rovnou zepředu, byla další záhada. Dělo se uvádělo do činnosti zapálením zápalky, vyčnívající ze zadní části. Koule ležely vedle, ovšem nesrovnány do hranice, jak tomu bývá u lidských děl, jen tak volně a každá jinak veliká. Některé kulaté, jiné spíš oválné, jak se výrobci podařily.

„No nazdar!“ řekl jsem a zatahal se za vousy.

„To jsou děla, viď?“ řekl pyšně Ao Harrap. „Taková ani vy lidé nemáte!“

„To teda fakt ne. Leda někde v museu.“

„Co je to museu?“

„Tam se schovávají všechny staré krámy. Tyhle kanóny přece musí být daleko nebezpečnější pro obsluhu než pro nepřítele! Chceš mi tvrdit, že s tím dokážete potopit loď?“

„Ano - viděl jsem to na vlastní oči! Jsou to moc dobrá děla!“

„Jo,“ řekl Aflargeo, „Tyhle křápy nás pomlátí všechny dřív, než zabijí nějakého leoparda - pche!“

„Ty tomu tak rozumíš!“ vzkypěl Ao Harrap. „V životě jsi neviděl kanón a teď budeš radit!“

„Ani jsem ho nepotřeboval vidět! Mně stačí, co říká Charry. Kdoví, kde jste to vyhrabali ve starém železe!“

„Náhodou, to jsou moc dobrá děla! Ta střílela, když ještě žádný z nás nebyl na světě!“

„To bych docela věřil. Musí být aspoň dvě stě let stará! Opravdu, Ao Harrape, jak jste k nim přišli?“

„Koupili jsme je od Reortů. Ale už dávno...“

„To mi zas povídej! Za Reortských válek? To přece je už několik tisíc let!“

„Ale ne! Reorti přece ještě žijí, v zemi, které říkáte Afrika. Otec mi slíbil, že se tam můžu podívat, až budeme mít čas; on tam byl už několikrát...“

„Jo takhle... to nic nemění na situaci. Dobře, co se dá dělat, vezmem si ty hromobijce. Umí s tím někdo zacházet?“

„To nic není! Hodně jaguárů umí střílet z děla. Já se to taky naučil a vysvětlím ti to. Podívej se, tady...“

„Počkej, teď ne. Nejdřív musíme ty krámy sestěhovat dolů a nějak naložit na koně. Má to asi pořádnou váhu, i když jsou jen takhle malá...“

„My máme i větší,“ řekl jaguár pyšně, „Ale na lodích...“

„Klidně je tam nechte,“ řekl Aflargeo, „Nám tyhle exponáty docela stačí...“

Ao Harrap zařval a svolal sem spoustu jaguárů. Společně vzali jedno dělo, zvedli je z lafety a stěhovali po schodech dolů. Podařilo se to docela dobře, až na to, že při snášení vyklouzla z hlavně koule a přirazila jednomu z jaguárů tlapku. Ještě, že jsme neposlechli Ao Harrapovu radu a nehodili dělo zkrátka přes zábradlí dolů na dvůr, mohlo případně i vybuchnout.

Já si zatím prohlížel různé předměty ve zbrojnici. Objevil jsem řadu zbraní asijských i evropských, taky dost dobrý meč nejspíš čínského původu. Vzpomněl jsem si na Griissirnovu katanu, tohle byl zas jiný. Uvažoval jsem, zda by mi ho Griissirno daroval, ale potom jsem přišel na ještě zvláštnější věc. Byla to ruční zbraň ze šesti hlavní, připevněných na dřevěném držáku. Ty hlavně se dají nabít a postupně odpálit. Pokud se pamatuji, říká se té věci varhánky a používaly se naposled v Evropě v tureckých válkách.

„Kde jste proboha vzali tohle?“

„To ti budu vypravovat,“ řekl Ao Harrap ochotně, „Za časů, kdy kníže Wassigrath válčil na Ostrovech koření po boku místního vládce proti jeho nepřátelům...“

„Aha. Tak to nech radši na jindy. Půjčíš mi to?“

„Jistě, velice rád.“

„Tak prima.“ řekl jsem a instrument sbalil.

Aflargeo odběhl, aby sehnal dostatek nákladních koní. Já bych spíš chtěl nějaké mezky, ale taková zvířata tady neznali. Zatím jsme sestěhovali i druhé dělo, ovšem to už jsme si kouli vyndali sami. Pak jsme ještě vláčeli dolů lafety, koule, soudky a vaky se střelným prachem. Trochu jsem jej prozkoumal, byl hrubší než je zvykem a musel dávat spoustu dýmu, ale střílet se s ním dalo. Prožili jsme perné chvíle, než jsme ty příšery naložili na koně, ale dva spřažení k sobě tu hrůzu přece jen krásně unesli na hřbetech, tak jsme šťastně vyslali karavanu na Guyrlayowe.

Potom jsem se vrátil do tygřího paláce a dával příkazy ohledně odjezdu bojovníků. Všichni tygři mne velmi ochotně poslouchali, žádný se nevzpíral rozkazům. Dokonce ani tehdy, když některý rozkaz vůbec nechápali, neměli námitek. Po cestě jsme předhonili Ao Harrapovu karavanu, která postupovala mnohem pomaleji, i když její velitel dělal, co mohl.

Guyrlayowský hrad jsme nalezli v pořádku. Wirrta i Reggio už tam řádili a snažili se jej uschopnit k obraně. Naši tygři přišli právě vhod. Okamžitě jsem vybral ve skladu vhodné dřevo na lanovku, která by unesla i těžká děla a počal s nimi sestrojovat složité zařízení, které mělo všechno přepravit přes řeku. Dřeli jsme na tom strašlivě, já nejvíc, protože tygři neměli ponětí, co vlastně chci. V životě jsem neviděl šelmu tak nešikovnou, aby nedokázala kladivem zatlouci podkovák. Aflargeo, Reggio a Wirrta byli zářné vzory šikovnosti, horší bylo s ostatními, kterým vše padalo z tlapek a kterým jsem toho za ten den řekl tolik, že to jistě obohatilo jejich znalosti lidského světa.

Shirrt se tu taky objevil a dostal velmi důležitý úkol vyrazit dopředu a zjistit, jedou-li na nás opravdu leopardi a když, tak kde jsou. Vzal si tři tygry a zmizel v džungli.

Se samotným večerem přijel Ragga s několika stovkami bojovníků. Uložili se v džungli za řekou a velitel sám přijel do hradu, aby seznal stav opevňovacích prací. Provedl jsem ho důkladně po hradbách a předvedl mu, jak bude hrad obsazen hlídkami.

„Podívej: tady bude jedno dělo, tady druhé. Zde, jak jsem začal dělat baštu, budu já s puškami. Škoda, že žádný z tygrů neumí střílet z pušky, dost by nám to pomohlo. Mezi děly budou umístěni lučištníci, ti budou mít za úkol postřelovat visutý most.“

„Proč ten most nestrhneš? Mohli by po něm proniknout...“

„Z řady důvodů. Především, most je láká sem, přijdou určitě, když tady mohou přejít řeku bez namáhavého brodění. A taky ho budem potřebovat my, až vyrazíme k protiútoku.“

„Myslíš, že takový způsob boje má nějakou naději na úspěch? Víš vůbec, kolik leopardů sem přitáhne? Bude to pár tisíc bojovníků, to je strašná síla!“

„Jenomže těch pár tisíc bojovníků se snadno poleká našich zbraní. Kromě toho, třeba můžeme využít jejich nápady. Pokusím se sestrojit přes noc nějaký prak, který bude vystřelovat zapálené pochodně leopardům na hlavy, to se jim jistě nebude líbit. Taky znám úpornost vojáků. Jakmile si jejich velitel...“

„Velký čaroděj.“

„Dobře, tak jak si pan velký čaroděj vezme do hlavy, že tuhle pevnost dobude, bude si na ní lámat zuby zas a zas, až z toho úplně zblbne. Jestli trochu rozumím válčení, tak ho nemůže čekat jiný osud než smrt nebo totální debilita.“

Ragga mi moc nerozuměl, ale souhlasil se mnou ve všem. „Poslyš, Charry,“ řekl, když se ubezpečil, že nikdo neposlouchá, „Už jsem hovořil s několika staršími tygry o tom, kdo by měl být příštím vládcem. Koho bys navrhoval ty?“

„Chceš jím být ty? Souhlasil bych...“

„Ne! Já nechci být Vládcem. Jsem příliš starý a příliš mnoho jsem viděl na to, abych mohl vládnout Pruhovaným...“

„Dobře, tak kdo?“

„A koho bys myslel?“

„Wirrta.“

Ragga se znovu ohlédl. „Tygří rada je stejného názoru. Když s tím souhlasíš, mohl bys Wirrtu požádat, aby se o to ucházel. Nebo se aspoň vyjádřil, zda je ochoten to přijmout.“

„Nemusím se ho ani ptát - přeje si to odedávna.“

„V tom případě budu podporovat jeho kandidaturu. Oznámím to Nejvyšší radě.“

„Potěšení je na mé straně.“

„Když bude Wirrta Vládcem, můžeme se spolehnout, že nám budeš nadále prokazovat svoje služby - v té leopardí věci a tak?“

„Samozřejmě. Wirrta je můj přítel, neopustím ho.“

„Děkuji,“ oddechl si Ragga, „To jsem potřeboval vědět.“

Za chvíli na to se vrátil Shirrt se svými vyzvědači. Hlásil, že narazili na tábořící leopardy, kteří se zřejmě připravují k boji na zítřek. Jsou nedaleko odtud, jsou solidně zajištěni a je jich asi šest tisíc, většina jízdních. Shirrt se nemohl moc přiblížit, ale zdálo se mu, že tam zahlédl Velkého čaroděje.

„V pořádku. Je tam i slon?“

„Ne. Díval jsem se po tom zvířeti, ale nikde jsem je neviděl.“

„Slon se nedá přehlédnout. Leda, že by člověk jel na koni jako všichni ostatní.“

„Není tam žádný člověk. Neviděl jsem ho.“

„Dobrá.“ řekl jsem.

Všechno mne lákalo, abych zajel do leopardího tábora a pokusil se vyzvědět, co a jak. Ale vtom přijížděli další hosté. Tentokrát jsem v jejich čele viděl černý plášť knížete Griissirna. Toho jsem musel přivítat a musel ho provést po hradbách, byl důležitý spojenec. Vyptával se podrobně a zasvěceně; buď měl nějaké zkušenosti v boji lidí, nebo byly ty znalosti u jaguárů běžné.

„Ostatně,“ řekl, když jsme se posadili na baště a já předváděl, jak budu odstřelovat terén, „Koho uděláš Vládcem?“

„Nedá se říct, že někoho udělám Vládcem. Záleží na tom, koho si tygři sami zvolí...“

„Koho nařídíš, aby zvolili?“

„Nebudu jim nic nařizovat!“

„Znám zvyky lidí, bratříčku,“ přešel náhle bez výstrahy na angličtinu, „Vím, že když se ti volba nebude líbit, uděláš bengál a donutíš je ji změnit. Vím, že to lidé dokážou a že na to mají dost... echm, morální odvahy.“

„Nebudu nikoho ovlivňovat. Je to jejich věc.“

„A v případě, že to nebude Wirrta?“

„To je jejich věc.“

„Hm... Chci ti pomoci, aby to Wirrta byl. Jak?“

„To je tvoje věc.“

„Víš o tom, že kdysi byl v Arminu jen jeden Vládce pro všechny národy? Vládl tygrům, leopardům, jaguárům a všem. Vládce Nebe a Země mu říkali...“

„Zajímavé.“

„Kdyby se měl ten zvyk obnovit. Kdo by měl být tímto Vládcem?“

„Národy Arminu...“

„Ne, národy nech národy! Koho chceš ty?“

„Mně je to jedno. Třeba si to nech pro sebe, Griissirno.“

Chvíli mlčel a jeho oči svítily ve tmě. „Nechceš se mnou mluvit vůbec, nebo jen na tohle téma?“

„Vidíš, že s tebou mluvím. Ale to jsou pochybná témata.“

„Chceš být ty sám Vládcem Nebe a Země?“

Vstal jsem a řekl trochu tvrdě: „Ne! A už dost řečí o politice. Nechci o tom slyšet. Není to moje věc.“

Jaguár zmlkl, zůstal však sedět vedle mne a světélkujícíma očima pozoroval džungli na druhém břehu řeky.

„Charry, můžu se tě ještě na něco zeptat?“

„Ano, jistě.“

„Jak je to - u vás lidí - mezi... muži a ženami?“

„Normálně. Jako u vás.“

„U tygrů, leopardů i u nás je zvykem, že přijde čas, kdy se obě pohlaví vyhledávají. Potom vytvoří rodinu, která trvá dál, i když ten čas pomine.“

„Ano. I u nás je tomu tak.“

„Počkej! Například u Reortů je to jinak. Reort si bere tu lvici, která se mu právě líbí a nezachovávají si věrnost. Jak je to u tvého národa?“

„Důsledně a věrně. Muži a ženy se berou navždycky a slibují si věrnost. Říká se tomu svatba a je to velká a důstojná slavnost.“

„Sha... A ty máš doma... ženu?“

„Ne.“

„To znamená, že si můžeš vzít kteroukoliv lidskou dívku, která ještě nemá muže?“

„Ano... za jistého předpokladu. Že ji budu mít rád.“

„Sha. A je taková... dívka, kterou máš rád?“

„Ne. Totiž... myslím, že asi ne.“

„A kdyby - kde je?“

„No, teď už hodně daleko odtud. V Evropě, někde v mé vlasti.“

„Aha. Ve které zemi?“

„Podle všech známek ve Francii. Ale... to je spíš taková myšlenka, ne skutečnost. Nikdy jsme si nic takového neřekli, to jenom... třeba bych si myslel, že...“

„Já znám Francii. Plul jsem jednou kolem... hm, Le Havru. To je ta země, viď?“

„Ano, přesně tak. Máš skvělé znalosti.“

„A ty... kdybys chtěl jít za tou dívkou, šel bys?“

„Půjdu za ní. Jen co skončíme válku.“

„Tak... Zavezu tě tam. Do Le Havru. A dám ti... co kdybych ti na cestu dal pytel zlata?“

„Ale ne! Proč - za co?“

„Mám tě rád, bratříčku. A taky Ao Harrap tě má rád. Váží si tě, vím to. Vyžádal si ode mne přísahu, že tě budu chránit a že ti nikdy neublížím.“

„To jsem mu moc vděčen.“

„Tak co? Pojedeš?“

„Napřed musím skončit válku. Slíbil jsem to Wirrtovi. Bude-li Vládcem, bude mne potřebovat. A potom se chci setkat tváří v tvář s mužem, který vede leopardy, a rozhodnout to...“

„Co o něm víš?“

„Nic. Ty ho znáš?“

„Ne. Leopardi ho střeží tak přísně, že k němu nikdo nepronikne. Považují ho za kouzelníka.“

„Za Velkého čaroděje?“

„Ale ne. Velký čaroděj je ten, kdo vede leopardy, jejich hlavní kouzelník. Uvidíš ho ráno v boji. Mají mnoho čarodějů, kteří věští budoucnost, čtou vůli hvězd a tak. Toho člověka mají za předurčeného, aby jim vládl.“

„Zajímavé! Chtěl bych vědět, není-li to muž jménem Hesson! Musím si s ním vyřídit tu jizvu na čele. Mám takovou teorii, že ho vyhnali z lodi a on se dostal k leopardům jako já k tygrům.“

„Ano - přišel k nim prý z moře.“

„Brzy po mně?“

„Nevím. Všechno přísně tají. Myslím, bratříčku, že se ti nepodaří se s ním setkat.“

„Pak si za ním zajdu s tygry. Uvidíš!“

„Přeji ti úspěch a štěstí. Ale na druhém břehu vidím Ao Harrapovu hlídku. Právě přišla děla. Pojď.“

Seběhli jsme z hradby k naší lanovce. Přeběhl jsem na druhý břeh a pomáhal jaguárům zavěsit těžkou dělovou hlaveň na lanovku. Dřeli jsme se při tom strašlivě a tygři, jaguáři i já jsme se strašně hádali, ale podařilo se nám asi za tři hodiny přepravit obě děla i s lafetami do hradu. Potom jsme přenesli ještě koule a prach a připravili děla k boji. Griissirno rozhodl, aby jedno dělo obsluhoval Ao Harrap s několika tygry, druhé já s Aflargeem, Reggiem a Wirrtou. Jaguáři sami nesměli bojovat, neboť to nebyla jejich válka. Griissirno dal příkaz, aby nikdo kromě Ao Harrapa nepoložil tlapu na zbraň. Oni byli neutrální, jenom Ao Harrap jako princ se mohl rozhodnout, že nám bude pomáhat.

Připravil jsem těžké dělo k boji, prohlédl je pořádně a zkusil, jak je nabito. „Stejně si myslím, že nás ten kanón všechny pomlátí. Neroztrhne se při prvním výstřelu?“

„Nevím,“ řekl kníže Griissirno, „Ale máme ho už dlouho a ještě se neroztrhl. Reorti s nimi střílejí často.“

„Hm, Reorti! Dejme tomu, že to bude k něčemu. Ale já trochu rozumím dělům a musím ti říct, že kdyby bylo po mém, na svou loď bych něco takovéhohle nevzal.“

„Já jim věřím!“ řekl kníže Griissirno a důstojně odešel.

Pak jsme čekali, dokud nezačalo svítat. Trochu jsem se prospal a pořádně najedl, ale tygři ani jaguáři nejedli, neboť tvrdili, že do boje má jít bojovník hladov, aby měl větší vztek a lépe se mu bojovalo.

Konečně začala obloha na východě blednout a nad řekou se táhly cáry bělostné mlhy.

„Zaútočí za úsvitu,“ řekl mi Wirrta, krčící se vedle mne. „Napřed přijdou hlídky prohlédnout terén - pak všichni najednou. Co budeme dělat?“

„Počkáme, dokud nebudou všichni na břehu. Čekejte, dokud já nevystřelím z ručnice - potom teprve začne boj.“

„Řeknu to ostatním.“ slíbil a odplížil se.

Přemýšlel jsem nad nadcházejícím bojem. Nechtěl jsem zbytečně zabíjet leopardy, naopak jsem chtěl v tom boji udělat něco, co zastaví zbytečné vraždění. Ale nevěděl jsem, co; a to oni zaútočili, oni vpadli na naše území, na mé území! Tato skála, Guyrlayowský hrad, je přece můj a nemají tu co dělat! Musím je uvítat zbraní!

Najednou jsem zaslechl tiché klapnutí kopyta a opatrně vyhlédl. Tam, mezi ohradou pro dobytek a hutí, projížděl pomalu urousaný špinavý leopard na malém nízkém koníku, s lukem v tlapách a toulcem šípů na pleci. Rozhlížel se udiveně, nikdy nic takového zřejmě neviděl. Potom zastavil dole u vody a pozoroval náš hrad, ale viděl jen pevné zdi a nic víc, tygři se skrývali za hradbou. Možná si povšiml vyčuhujících hlavní děl, ale nemohl tušit, co to je a k čemu slouží, zřejmě nikdy žádná děla neviděl a považoval je za součást opevnění. Prohlížel si hrad dlouho, potom se otočil, švihl koně ocasem a odklusal do mlhy.

Wirrta pozvedl hlavu a trochu se usmál.

Dlouho bylo ticho. Až se znovu ozval klapot kopyt, tentokrát mnoha, a mezi cáry mlhy jsem spatřil, jak na břeh vyjíždí skupina leopardů. Ten, který jel v jejich čele, se zarazil a prohlížel si hrad. Vypadal zvláštně: na rozdíl od ostatních měl jakousi koženou přílbu i přes obličej, zdobenou dlouhými zkadeřenými péry, takže jeho hlava byla obrovská vůči tělu. Trochu připomínal lva, ovšem s hřívou na celé hlavě. Kdyby neměl skvrnité tělo, pochyboval bych, co vůbec je.

Něco utrousil ke svým společníkům, pak dal jednomu z nich rozkaz, leopard se otočil a zajel zase do džungle. Ve chvilce se vrátil a za ním se vynořovali další a další, na koních a s luky, někteří dokonce se štíty z kůže; řadili se podél řeky a zírali udiveně na stavbu naproti. Určitě hrad, jaký jsem postavil, nikdy neviděli. Jeden vyjel opatrně na most, popojížděl po něm a oťukával dlouhým oštěpem; zřejmě byl s jeho pevností spokojen, protože se vrátil zpátky a hlásil něco veliteli.

Čekal jsem dlouho, zda se neobjeví nějaký člověk, neboť jsem se stále ještě nevzdal myšlenky, že s ním promluvím. Ale neukázal se a leopardů stále přibývalo. Teprve když jich bylo několik tisíc, dal velitel pokyn, aby první vjeli na most.

V té chvíli jsem povstal s puškou v rukou na hradbě. Vzápětí mne zpozorovali a vykřikli údivem. I když možná už viděli člověka, byl jsem pro ně přece jen exotický.

„Kdo se opovažuje vstoupit na moje území?“ zařval jsem na ně, „Nevíte, že zde je hrad Guyrlayowe, moje sídlo?“

„Kdo jsi ty?“ zeptal se starý leopard, „Že tak mluvíš?“

„Jsem Charry, pán na Guyrlayowu. Jakým právem přicházejí leopardi na toto území?“

„Nemáme v úmyslu bojovat proti tobě. Jsme na válečné výpravě proti tygrům, kteří jsou našimi nepřáteli a přes tvoje území jen přecházíme! Propusť nás v pokoji, aby nevznikl boj mezi námi!“

„Nedovolil jsem vám válčit proti tygrům! Poslouchej, leoparde: zakazuji vám vstoupit na území tygrů a zakazuji vám zvednout zbraň proti Pruhovaným! Jsem jejich přítelem a nedovolím, aby přes můj hrad přešel jediný nepřítel. Jsem také přítelem leopardů, jak dosvědčí můj bratr Santhiawantharr a nechci, aby Skvrnití zbytečně umírali. Proto vám řeknu toto...“

Leopardi stáli naproti a hleděli na mne s němým úžasem. Občas se mezi nimi někdo ozval tlumeným zavrčením, ale teď, když jsem se nadechl k další řeči, zařval velitel:

„Jak můžeš vyslovit jméno zrádce a ničemy, který nechce bojovat a který se zbaběle zavázal k míru? Jsi stejný zbabělec a zrádce, když pomáháš Pruhovaným proti Skvrnitým!“

„Mlč!“ zařval jsem, „Silný hlas máš, ale rozum malého kotěte! Mlč, když mluví moudřejší, promluv teprve, až já domluvím! Říkám, že jsem přítelem leopardů! A říkám, že Wahirr, Vládce tygrů, který byl proti vám zaujat, je mrtev, padl pod vašimi šípy. Nový vládce Wirrta nechce pokračovat ve válce, nechce prolévat krev. Naopak chce v míru projednat, co bylo mezi vámi a tygry. Pamatuj si: nyní už tygři nechtějí válku, nechtějí boj, ale chtějí věčný mír - a ten, kdo takový mír poruší, bude zrádcem a ničemou! Zůstanou-li sheenové tam, kde právě stojí, bude válka skončena. Ale jakmile se jediný z vás odváží se zbraní přejít most, bude prohlášen za nepřítele a škůdce země a bude s ním jako s takovým naloženo! Rozuměl jsi?“

„Ano! A říkám znovu: Jsi zbabělec a bezocasá opice! Zabijte toho drzého člověka, bojovníci!“

Jeden z leopardů natáhl luk a vypustil šíp - ovšem že netrefil, bylo to trochu příliš daleko. Pozvedl jsem pušku, vystřelil a roztříštil mu luk v tlapách.

„Tohle je vaše odpověď? Podívej se, náčelníku, jak vypadá luk tvého bojovníka! Příště zemřeš ty!“

Trochu zaváhal, ale pak mávl tlapou k mostu a zařval: „Vpřed, stateční bojovníci!“

Jeden z jeho pobočníků vyjel na most. Vystřelil jsem na jeho koně. Kůň zařičel, vzepjal se a pak se i s jezdcem zřítil dolů, do řeky. Leopard vyplaval, kůň už ne.

„Varuju každého! Mohl bych vás všechny zabít!“

Na leopardův pokyn začali vystřelovat šípy. Většina jich nedoletěla ani ke mně, ale některé mi zlověstně zasvištěly kolem hlavy. Seskočil jsem se zdi.

„Pal!“ zavelel jsem a přiložil pochodeň k doutnáku děla. Rovněž Ao Harrap zapálil doutnák. A obě děla, jedno po druhém, hlučně bouchla a koule vyryly fontány písku přímo před leopardí armádou. Vzápětí začali tygři vystřelovat šípy a já zahájil střelbu těmi varhánky. Až na to, že tam nebyly žádné kulky, jen ucpávka, takže to způsobilo hlavně rámus. Ale protože to nevzdali, vzal jsem zas pušku a podařilo se mi zastřelit koně pod Velkým čarodějem.

Na protějším břehu nastala strašlivá vřava. Leopardi nemohli udržet plašící se koně, někteří už byli vůbec bez koní a mnozí poraněni šípy, točili se na místě nebo prchali z boje. Velký čaroděj řval do toho svoje rozkazy a jeho podřízení je všelijak předávali dál, takže se zmatek ještě zvětšoval. A do toho všeho práskala neúnavně moje ručnice a tygři znovu nabíjeli děla. Dokonce i knížete Griissirna zachvátila vášeň boje: pomáhal nabíjet moje dělo, od kterého jsem odešel.

„Aflargeo,“ křikl jsem, „Ať přivedou koně, půjdeme do útoku! Všichni tygři do protiútoku!“

Jednu pušku a revolver jsem už vystřílel, teď jsem stál na hradbě a posílal jim tam kulku za kulkou. Již přes dvacet koní se válelo v krvi a taky pár leopardů bylo vážně poraněno, více méně šípy. Velký čaroděj si sehnal nového koně, teď popojížděl v první linii a řval rozkazy, mával tlapami a tloukl jimi ty, co se snažili uprchnout z dostřelu.

Děla byla nabita, čekala jen na zapálení. Griissirno si asi vzpomněl na svoje politické nesnáze a zmizel dozadu, takže jsem se obrátil na jednoho z tygrů a řekl: „Až budu na mostě a mávnu mečem, zapálíš doutnák! Ty taky, Ao Harrape - rozumíš?“

„Ano!“ řekli oba, já odhodil prázdnou pušku, seskočil se zdi přímo do sedla, vytáhl svůj dlouhý meč a zařval: „A za mnou! Kupředu, na leopardy!“

Brána z prken se rozletěla a já vyrazil v čele tygrů ven. Most se pod kopyty nebezpečně zahoupal, já mávl mečem a nahoře zazněl mohutný výbuch. Otočil jsem se a spatřil, jak se dělo roztrhlo na kusy, jenom Ao Harrapovo vypálilo, ale výbuch na hradbě a koule, která porazila jednoho leoparda i s koněm, stačily nadělat značný zmatek. Vyletěli jsme na břeh; pár šípů jsem zachytil do štítu, jeden mi probodl ruku, ale nedbal jsem toho. Stačilo seknout nejbližší leopardy mečem do kožichu, aby pochopili, že s mou zbraní nejsou žádné žerty a rozprchli se přede mnou. Tygři se vrhli na nepřátele s divokým řevem, leopardi zakolísali a počali se stahovat, ač se při tom zuřivě bránili. Byl jsem stále v čele, skvrnití válečníci měli přede mnou a mým mečem přece jen značnou hrůzu.

„Teď si to povíme, čaroději!“ vykřikl jsem, když jsem spatřil starého leoparda kousek od sebe, „Neutíkej, zbabělče!“

Jeden z čarodějových druhů mi vjel do cesty, aby mi zabránil napadnout velitele. Stačilo jedno bodnutí a leopard sletěl se skučením s koně. Velký čaroděj zařval, když viděl, jak můj meč projel celým trupem jeho pobočníka, otočil koně a prchal z boje. Popohnal jsem svého koně za ním a vřítili jsme se do průseku v lese. Za sebou jsem slyšel ještě dalšího jezdce, ohlédl jsem se a byl to Aflargeo. Zastrčil jsem v jízdě meč za řemení sedla a vzal místo něho dlouhé laso. Počkal jsem na vhodnou chvíli, roztočil smyčku a vrhl ji Velkému čaroději kolem krku. Leopard kvůli své masce špatně viděl dozadu a tohle nečekal; když jsem zarazil koně a škubl lasem, vyletěl ze sedla a v tu ránu byl na zemi. Aflargeo nás předjel, skočil s koně na leoparda a počal se s ním rvát. Seskočil jsem rovněž a pomohl mu Velkého čaroděje spoutat. Škrábal a prskal pořádně, kousat moc nemohl a spojeným silám nás dvou nedokázal odolat.

„Bohové vás potrestají!“ ječel. „Jsem svatý čaroděj, nejvyšší kouzelník leopardů! Mocní Skvrnití pomstí vaši svatokrádež!“

„To je možný. Ale teď poklušeš s námi, svatý otče. Aflargeo, chyť jeho koně!“

Tygr rychle chytil leopardova vraníka. Hodili jsme Velkého čaroděje jako žok přes hřbet a vraceli se zpátky do bitvy. Byl nejvyšší čas, leopardi si uvědomili, že tygrů je proti nim jenom pár stovek a zle je tísnili u břehu řeky. Vyjel jsem na okraj džungle a vykřikl z plna hrdla:

„Hej, leopardi, tygři! Pohleďte sem!“

Otáčeli se - a já položil meč na čarodějovo hrdlo.

„Zastavte boj! Nebo váš svatý velitel zemře!“

„Zajali čaroděje!“ křikl někdo, „Jak to bílá opice dokázala?“

„Pros o milost!“ nařídil jsem, „Jinak tě podříznu!“

Vrčel vztekem, tak jsem trochu přitlačil, aby cítil bolest.

„Blázne! Zabij mne a já se vtělím do tolika bojovníků, kolik chlupů je v mé kožešině! A všichni tě půjdou zabít!“

Došlo mi, že s ním zřejmě bude těžké pořízení, byl ochoten raději zemřít, než se podrobit. Ale mezi leopardy vznikl zmatek, takže jsme rychle projeli k mostu a vraceli se do hradu.

„Všichni zpátky! A jak projedete, přesekněte lana mostu!“

Někteří tygři poslechli, jiní podlehli bojovému šílenství a vůbec nevnímali žádné rozkazy. Leopardům se vedlo stejně, každý se zakousl do svého protivníka, válel se s ním v blátě pod kopyty koní a bylo mu jedno, co se děje jinde. Ještě další si vybrali protivníka a odjeli spolu dál od ostatních, aby si to vyřešili; ani na ty se nedalo čekat.

Kdo dodržovali nějakou kázeň, se za námi stáhli přes most, ale leopardi se tlačili za námi. Pak jsme přesekali lana a zbytek mostu se i s leopardy zřítil do řeky. Byl z toho zmatek a tygři pro jistotu stříleli šípy po každém, kdo se pokusil přebrodit.

Velkého čaroděje jsme odvlekli do hradu a tam pečlivě svázali. Při tom jsem mu taky sundal jeho masku, přivázanou na hlavě dost složitým řemením. Bez přílby nevypadal ani zdaleka tak vznešeně, zato se strašlivě vztekal a sprostě nadával, bohužel jsem většině jeho výrazů nerozuměl.

„Hezky tady počkej, miláčku, teď rozhodně nemám čas se s tebou dohadovat. Spíš si musím promluvit s tvými bojovníky...“

Co řekl, nevím. Jenom jsem pochopil, že ve všech třech planetárních soustavách není odpornější opice než já.

Bitva se poněkud zmotala. Tygrů bylo sice méně, ale leopardi bez svého velitele propadli zmatku a dělali různé bezúčelné nesmysly. Kromě toho do boje zasáhl další oddíl tygrů, který zrovna přibyl z Aurrgharru, takže část se zamotala do osobních potyček, zbytek se stáhl do džungle. Posléze se situace uklidnila natolik, že jsem se rozhodl jít podívat, zda už Velký čaroděj vychladl a bude přístupný domluvě.

Leopard ležel svázaný jako balík. Když viděl, že vstupuji, pokusil se odvrátit hlavu, aby jeho zrak nebyl uražen mojí zcela nechutnou osobou. Nevšímal jsem si ho, raději jsem si prohlížel jeho přílbu. Byla pěkná, i když bohužel poněkud poničená bojem, některá péra polámaná a špinavá. Přílba sama byla z kůže, to peří přišité docela šikovně, jako by to dělala moje maminka. Vpředu a nahoru trčela rudá péra rajky, do stran kučeravé peří pštrosa a dozadu jako ohon dlouhý ocas kohouta fénixe, o kterém jsme se učili ve škole, že je chovají v Japonsku na ostrově Šikoku. Navíc jsem v tom shledával určitý svérázný vkus. Rozhodl jsem se, že si přílbu nechám na památku.

Leopard mi nevěnoval žádnou pozornost. Zatím vstoupili také Wirrta, Aflargeo a Shirrt, ani na ně se nepodíval. Ale když spatřil Griissirna a Ao Harrapa, oči mu zaplály hněvem a už to nevydržel: „Úskoční xoyaratlové, nejhnusnější ze všech zrádců! Co děláte v ležení našich nepřátel?“

Kníže Griissirno zamrskal ohonem: „Mírni se, leoparde! Není to tak dávno, co jsem jel po tvém boku do bitvy s tygry a přihlížel jí - snad není tak zvláštní, že teď přihlížím bitvě z hradeb pevnosti svého přítele Charryho. Nebojoval jsem, ani žádný z mých jaguárů, jenom můj syn Ao Harrap přiložil tlapu k dělu, ale sám víš, že jeho jednání nepodléhá soudu obyčejných živých bytostí. Pokud vím, nezabil osobně žádného z leopardů...“

Velký čaroděj se zachmuřil: „Jakou zbraní jste po nás stříleli? Viděl jsem dutou tyč, z níž šlehal oheň! Jak se to mohlo stát?“

„U vás leopardů žije tvor podobný mně, kterému se říká člověk. Neukázal vám nikdy podobnou zbraň?“ ptal jsem se.

Velký čaroděj na mne přece jen pohlédl. „Nikdy jsem neviděl nic tak odporného, jako jsi ty. Ne, takový tvor u nás není!“

„Možná vypadá jinak! Má jinou barvu pleti či vlasů, jiný tvar obličeje, ale v podstatě je člověk jako já...“

„Ne, říkám! Jediné zvíře v Arminu, které se ti podobá, jsou Mussuri, velké opice; vypadají jako ty a páchnou jako ty. Původně jsem se domníval, že jsi jedním z nich.“

To byla zřejmá urážka, ale já ji přešel mlčením.

„Přesto je u vás člověk jako já! Kdo vás naučil dělat šípy, kdo vás naučil jezdit na koních? Kdo je ten, kdo jezdí na slonu a kdo vám dává rady v době bitvy?“

„Na to, abychom jezdili na koních a stříleli po nepřátelích šípy, jsme přišli sami! Před deseti tisíci lety bojovali předkové leopardů mocnějšími zbraněmi, než si ty dovedeš vůbec představit! Copak myslíš, že leopardi nejsou dost chytří, aby jim musel někdo radit? Což jsme docela zhloupli, abychom byli nuceni přijímat rady od jakési bezocasé opice?“

„A slon - jakpak to vysvětlíš?“

„V budce na hřbetě slona není nikdo! Sestupují tam zářící duchové našich předků a zjevují nám jejich vůli. Proto k nim přijíždím a naslouchám jejich radám... Žádná opice tam není!“

„Ale kníže Griissirno prohlásil, že u vás je člověk, jako jsem já! Promluv, jaguáre!“

Kníže Griissirno chvíli takticky vyčkal, protáhl se a teprve potom začal promlouvat svým sametovým, mazlivým hlasem:

„Prohlásil jsem, že si myslím, že tam člověk je; ale nemohu to potvrdit, protože jsem mu ještě nestál tváří v tvář. Netvrdím také, že tam není, neboť není samo sebou, aby se leopardi naučili tolika věcem tak rychle, kromě toho kolují mezi nimi legendy a zvěsti, které prohlašují cosi velmi podobného. Tvrdím, že je-li tam člověk, skrývají jej sheenové tak dobře, že k němu nemohu proniknout. Ale pokud ho neskrývají, dává nám zdravý rozum jenom jedinou odpověď: že tam totiž žádný není...“

„Tak to ti děkuju! To je všechno, co k tomu můžeš říct?“

„Ano, bratře. Jestli tam člověk je nebo není, může ti říct s naprostou určitostí jen Velký čaroděj...“

„A já říkám jasně, že tam žádný člověk není! Ani netoužíme po tom, aby u nás nějaký byl!“

„Tak dobře,“ vzdal jsem to, „Jenom klidně lžete dál, skvrnití miláčkové. Je to o vás ostatně dobře známo. Ale já chci jednat o tom nejdůležitějším: o míru mezi leopardy a tygry!“

„Nesmysl,“ řekl Velký čaroděj, „Jakým právem mluvíš za tygry?“

„Já ne! Zde stojí ten, který má právo za ně hovořit: Wirrta, nový Vládce Všech Pruhů Džungle.“

Čaroděj pohlédl na Wirrtu s jistými pochybnostmi.

„Ano,“ prohlásil Wirrta, „Nejvyšší rada mne požádala, abych obsadil trůn, uvolněný Wahirrovou smrtí, a já přijímám. Slyš mne, leoparde: chci ukončit válku mezi našimi národy a prosím tě, abys mi sdělil, čím se na tobě a na tvém národu provinili Pruhovaní, že jste proti ním zvedli boj.“

Velký čaroděj se ocitl ve značných rozpacích. Aby je zmírnil a nějak oddálil nepříjemné jednání, řekl: „Nebudu o ničem jednat, dokud jsem spoután! Zacházíte se mnou neslušně!“

Pokynul jsem rukou a Aflargeo a Reggio mu uvolnili pouta. Čekal jsem, že by byl schopen na mne i skočit, ale naštěstí si to rozmyslel, sedl si co nejdůstojněji a začal se olizovat. Nebylo divu, byl poněkud rozcuchán. Potom prohlásil:

„Válka je jediným čestným řešením situace, která nastala mezi Pruhovanými a Skvrnitými. Nelze ji skončit. Zvláště, když jste ke všem svým dřívějším zločinům dnes přidali ještě další: spolčili jste se proti nám s touto zrůdnou bílou opicí, která se zachovala velmi neslušně a urazila v mé osobě celý národ leopardů. Pokud chcete opravdu jednat, žádám nejdřív jeho život!“

Což samozřejmě vyvolalo nesouhlas u Wirrty a jeho synů, ale já řekl: „Ale jo, klidně! Jestli na tom trváš, tak si ho zkus vzít. Už jsem ti jednou vyprášil kožich, tak to můžu udělat znova. Pokud vím, tyhle věci se u vás řeší zásadně vzájemným soubojem a toho se nebojím!“

Čarodějové bývají vychytralí, takže taky tomuhle okamžitě došlo, že by nemusel vyhrát. Začal vysvětlovat nějakou složitou záležitost, k níž došlo před několika stoletími, možná dokonce tisíciletími, a která měla s dnešní situací nějakou vzájemnou spojitost. Chvíli jsem ho poslouchal a když jsem dospěl k názoru, že ta souvislost je velmi vzdálená, nechal jsem ho mluvit a vyšel se radši podívat, v jakém stavu je naše válka.

Všude v okolí hradu byl klid, ale ne vyhráno. Leopardi se ještě schovávali v džungli, prozpěvovali tam válečné písně a vypadalo to, že se hodlají vrátit. Tygři se ukrývali za hradbami, luky měli připravené a vyčkávali, jak to dopadne.

Šel jsem se podívat k roztrženému dělu. Válec ležel u hradby, vedle lafety, téměř neporušené. Ústí hlavně a střední část válce vypadala poměrně dobře, jen nepatrně pokroucená, zato konec byl roztržen na kusy přílišným tlakem hořících plynů. Střepina na místě zabila tygra, který dělo obsluhoval; pár dalších střepin poranilo ostatní okolo. Nebýt toho, že jsem v té chvíli jel po mostě do útoku, mohl jsem tu teď ležet s rozbitou hlavou já.

Aflargeo se vypletl z rady a přiběhl za mnou. Očichal pečlivě zbytky děla, prohlédl si kaluž krve z mrtvého tygra a nedůvěřivě kroutil hlavou. „Jak se to stalo? Rozumíš tomu?“

„Hned jsem říkal, že se něco takového stane,“ soudil jsem, „Už když jsme je v Aurrgharru přejímali. Takové kraksny, ty nemohly jinak dopadnout...“

„Tím jsou vinní jaguáři.“ řekl tiše.

„Kdepak! Tím jsou vinna ta stará děla...“

„Nemluvíš dobře. Věřím, že kníže Griissirno má podíl na tom, že jeden z našich tu teď leží mrtev. Nevzpírej se - původně jsi měl dělo odpálit ty, kníže nevěděl, že půjdeš do útoku, dokonce sám pomáhal nabíjet. Kdybys ho zapálil ty, zemřel bys...“

„Proč podezíráš Griissirna?“

„Je to jaguár. Je zlý, ničemný, úlisný, ale zrádný. Nevěř mu, nevěř nikdy žádnému z nich. Chtějí ti ublížit, vím to!“

„Počkej! Jaguáři se zachovali velmi přátelsky. Dali nám střelný prach, Griissirno vysvobodil mne i tebe z vězení a chtěl mi pomoci uprchnout za moře, odvézt mne lodí. Dokonce slíbil svému synovi, že mi nikdy neublíží, a dotvrdil to přísahou...“

Aflargeo se zarazil. „Jaguár nikdy neporuší přísahu, v tom je jeho čest. Ale proč si vyžádal Ao Harrap takovou přísahu? Cožpak i on věří, že jeho otec ti chce ublížit? Ao Harrap vidí věci jasně; poznal, že Griissirno ti ukládá o život a proto si ho zaváhal přísahou. A jak to, že Griissirno nevěděl, jak dopadla válka proti leopardům? Má tak dobré zvědy, že určitě musel slyšet o Wahirrově smrti dřív než kdokoliv jiný?“

„Nevěděl. Byl tím překvapen stejně jako já. Navrhoval mi, že mne odvezou z Arminu...“

„Ano, tak by se tě zbavil, nemusel tě zabít a tím mohl splnit Ao Harrapovi přísahu. Ale ty jsi nepřijal a pak už tě nepustili, když se rozšířila zpráva o Wahirrovi. Takže Griissirno byl nucen poškodit dělo, aby tě ono zabilo a on nebyl vinen. Už chápeš?“

„Tomu moc nevěřím. Kdyby mě chtěl zabít, mohl to udělat už dávno, ještě než ses narodil. Setkali jsme se tehdy a já neměl nic, čím bych se mohl bránit. Potom, když jsme válčili s opicemi, jsme se setkali opět, já se zas nemohl bránit a on mě ani tehdy nezabil. Ne, nevěřím, že touží po mé krvi.“

„Dobrá, nevěř. Ale co když se od té doby stalo něco, co ho přinutilo změnit svoje záměry? Třeba tě původně chránil, ale pak poznal, že mu to nevyhovuje a bude lépe, zemřeš-li?“

„Ať je to, jak chce. Pojďme radši do rady, mám takový dojem, že nás tam bude silně zapotřebí.“

Bylo. Tygři a leopardi se velmi ostře hádali nad přesným zněním nějakých legend a vzájemně se obviňovali z falešného svědectví a stranění svému národu. Jednalo se o souboj mezi dávno mrtvými tygry a leopardy, kteří se střetli v boji a šlo o to, kterých bylo o tři až pět víc. Tygři v tom boji padli a Ragga tvrdil, že leopardů bylo o pět víc a tím se stalo, že zvítězili. Leopard prohlašoval, že tygři byli v přesile, leopardi je zabili vojenským umem a při tom šest leopardů rovněž zahynulo. Hrozilo to hádkou skutečně zásadní, když jsem tam vpadl a nechal si tu historii povídat znovu. Ale vůbec se k tomu nedostali, zapletli se do příbuzenských vztahů jednoho leoparda k jednomu tygrovi a zašmodrchali to tak, že se v tom nemohli sami vyznat.

„Poslyšte,“ navrhl jsem, „Co kdybychom pro pořádek odložili všechny staré hříchy a řešili napřed spory, které si někdo pamatuje přesně, od kterých ještě existují přímí pamětníci?“

„Praotcové!“ vykřikl Velký čaroděj zděšeně, „Co to chce tento člověk - zapomenout na odkaz předků? Nikdy!“

„To není možné, to může říct jenom cizinec,“ souhlasil Ragga, „Kdybychom nevyřešili tyto staré věci, jak bychom se dostali k novým a nakonec současným dějinám?“

„V tom případě se tady dohadujte až do rána! Já se jdu najíst, protože vaše pohádky se nedají s hladovým žaludkem poslouchat!“

Tomu rozuměli. Někteří tygři zatím rozporcovali padlé koně a už se cpali. Náčelníkům přinesli také, včetně zajatého čaroděje a leopardích raněných. Po jídle ovšem pokračovala diskuse, aniž se děj nějak vyjasnil a šlo to dál i s hádkami a nesrovnalostmi, jak výše uvedeno. Poslouchal jsem to jen zběžně a často odcházel, ale tygři i leopardi naslouchali svým náčelníkům přímo s nábožnou úctou a bylo vidět, že z celého srdce touží po vyřešení těch starodávných účtů.

Moc mne mrzelo, že jsem přišel o hádku mezi Aflargeem a Velkým čarodějem. Když jsem doběhl přilákán křikem, stáli proti sobě a vrčeli si vzájemně do tváře.

„Co je?“ ptal jsem se.

„Urazil mne!“ vrčel Aflargeo, „Řekl mi, že jsem malý kotě!“

„A to taky jsi!“ řval leopard, „Je hanbou pro bojovníka, aby se ti postavil! Divím se, co děláš v radě, když nemáš rozumu víc než krokodýl, který se válí v bažině!“

„Hanba je to pro bojovníka, který už nemůže nic víc než se jen chlubit a vyhrožovat! A pro toho, kterého jsem už jednou přemohl! A z jednoho krokodýla nosím štít! Však ty bys mluvil jinak, kdybychom proti sobě stáli v kruhu!“

„Ty by ses odvážil mne vyzvat? Ty, přímý potomek Setterrna, který před dvěma sty lety zbaběle uprchl se svými syny z bitvy? Potomek Ogarrna, který se v Khort Addilu zalekl přijmout výzvu Sippsighatarrquarra, náčelníka leopardů?“

„Kdyby stál proti mně bojovník a ne stařec, kterému se viklají zuby, vyzval bych ho!“ řekl Aflargeo nelítostně.

„Kdyby proti mně stál bojovník a ne slepé kotě, přijal bych tu výzvu!“ řekl Velký čaroděj ještě pyšněji.

„Nechť se tedy stane,“ zapředl kníže Griissirno, „Prosím, vy hrdinové, jen se trochu potrhejte, ať vidíme, kdo je lepší! Víme, že Velký čaroděj je jeden z nejchytřejších a nejsilnějších leopardů, ale viděli jsme v boji také tygra Aflargea a proto mu dáváme velkou naději na vítězství. Nechť rozhodnou vaše tlapy!“

„Dobrá,“ řekl leopard, „Kdy a kde?“

„Pod hradem na louce, zítra ráno!“ řekl Aflargeo, „Uvidíš, že z tebe udělám jen chomáček chlupů!“

„Z tebe nezbude ani chomáč chlupů! Rozhodím je do větru, aby je rozfoukal do všech stran světa!“

Postaral jsem se, aby se ta zpráva roznesla mezi tygry. Tím se stalo, v co jsem doufal: že se to dozvěděli také leopardi, ukrytí na druhé straně řeky. Tím se dosáhlo příměří; nikdo nehodlal přijít o zítřejší podívanou. Naopak mnozí poznávali na protější straně své nepřátele a vyzývali je také, což ti přijímali. Je to paradoxní, ale situace se tím uklidnila.

Od té chvíle nebylo nutné Velkého čaroděje hlídat. Teď už by neodešel, ani kdyby mu slibovali bůhví co. Nedostavit se k boji po vzájemné výzvě je totiž nejhorší urážkou a ten, kdo by to učinil, má ostudu na věčné časy.

„Naše mírové jednání se nám dost hatí,“ řekl jsem Wirrtovi, „Nedošlo k žádnému smíření a ještě nás zítra čeká boj.“

„V tom boji Aflargeo vyhraje,“ soudil Wirrta, „Leopardi budou považovat výsledek za důkaz našeho nepřátelství a budou proti nám víc, než byli předtím.“

„Musí Aflargeo toho leoparda zabít?“

„Ne. Stačí, když dokáže, že by ho zabít mohl, kdyby chtěl.“

„To bude stačit. Nechci jeho smrt - spíš bych chtěl, aby byl naším přítelem.“

„To se nemůže podařit. Možná se smíří s Aflargeem i mnou, ale nikdy nepřestane nenávidět tebe.“

„Proč?“

Wirrta chvíli otálel, asi mu to nepřipadalo zdvořilé. „Nenávidí tě na smrt od první chvíle, nevím proč. Snad že jsi člověk.“

„Ale taky on má přece ve svém táboře člověka!“

„Jo. To bude asi tím.“

Po zbytek večera jsem uvažoval nad jeho odpovědí. Potom jsem se rozhodl, že to takhle nesmím nechat, vyčíhal si vhodnou chvíli a zašel za leopardem.

„Chci s tebou mluvit!“ řekl jsem mu přímo.

„Já s tebou ne.“

„Proč?“

„Jsi člověk!“

Čekal jsem odpor a byl odhodlán se nevzdat, takže jsem zahájil dlouhou přesvědčovací řeč, v níž jsem řekl vše, co už jsem napovídal předtím a ještě mnoho dalšího. Nemá smysl vypočítávat, co všechno jsem mu pověděl. On naslouchal, protože se mne dost dobře nemohl zbavit. Potom řekl:

„Nikdy s tebou žádný leopard nebude jednat. Jsi člověk.“

„Ale proč?“

„Bůh si to nepřeje.“

To byl argument jako rána kladivem. Ale namítl jsem: „Také já sloužím Bohu. A vím, že si přeje, aby byl mír mezi všemi tvory, které stvořil. Jsem člověk, ale mám rád leopardy a přeju si, aby žili šťastně a v míru...“

Mohl jsem říkat cokoliv. Neviděl, neslyšel, nevnímal. Hleděl na mne jako na obtížný hmyz a čekal, kdy odejdu.

Tak jsem tedy odešel.

Nazítří se sešli pod hradem všichni tygři z okolí, leopardi, přišel i vlčí náčelník Kriwo se svou smečkou a další sousedé. Jak mocné pouto je zvědavost! Od časného rána tam probíhaly souboje, ale též všelijaká jednání, jejichž účel jsem mnohdy nepochopil.

Velký čaroděj se už od rána připravoval. Dlouho se modlil k zářícím duchům svých předků a jiným božstvům, zpíval jim, pronášel důležité texty a sliboval oběti. Aflargeo trpělivě čekal a protahoval si tlapky. Kníže Griissirno, který měl být soudcem, se mračil a k činnostem soupeřů se nevyjadřoval.

Konečně se leopard rozvážně vydal do středu kruhu. Aflargeo šel rovněž, opatrně a váhavě, neboť nevěřil leopardovi. Právem, neboť Velký čaroděj nedával na sobě nic znát, najednou vyskočil a vrhl se na tygra, sevřel jej tlapami a pokusil se zakousnout do hrdla. Aflargeo ho odrazil zadními a odhodil daleko od sebe, skočil na něj, ale byl vzápětí rovněž odražen. Opět útočil leopard a tygr utíkal po obvodu kruhu - leopard ho pronásledoval a sekal po něm tlapami s ostrými drápy. Najednou se Aflargeo zarazil a skočil po něm, ale leopard nepřijal boj a prchal teď zase on. To vše diváci doprovázeli nadšeným řevem a bojovým rykem, až uši zaléhaly. Jen jaguáři zůstávali nestranní a chválili každou pěknou akci.

Konečně se obě šelmy dostaly do sebe - zaklesly se tlapami a v jednom klubku se válely po trávě. Chlupy z nich lítaly, napřed na pruhovaném, pak i na skvrnitém kožichu se objevila krev. Mohutné spáry rozrývaly zemi a zasekávaly se do kožešin, dlouhé ohony sebou mrskaly, oči tygra i leoparda svítily zeleným ohněm. Nakonec se pustili a odskočili od sebe, oba zakrvácení.

„Tak co?“ ptal se Aflargeo, „Věříš už, že jsem bojovník?“

Leopard neodpověděl. Tygr po něm skočil a znovu se honili. Ven z kruhu nikdo nemohl pro hustý špalír diváků, takže tygr na leoparda skočil a snažil se zakousnout do krku či přímo do šíje. Leopard uhýbal, až se najednou převalil, nabral tygra tlapami a vymrštil do vzduchu, až sebou praštil o zem. Vzápětí ležel na Aflargeovi a snažil se tesáky proniknout k hrdlu.

Ale Aflargeo taky uměl bojovat. Jeho zadní drápy škubaly leopardovi břicho, přední se mu zarývaly do plece a ramenou. Zuby cvakaly druhému před očima, z hrdla se dralo zlověstné vrčení. Velký čaroděj nalehl na tygra a snažil se dostat ho k zemi, aby mu prokousl hrdlo, ale proti němu se ježily vytasené drápy a ostré zuby. V jednu chvíli se zdálo, že se leopardovi podařilo dostat ke krku, vzápětí ho zachytil Aflargeo za ucho a škubnutím převrátil na hřbet. Těžká tlapa udeřila nepřítele do čenichu, až zaskučel. Aflargeo sklonil hlavu a zuby sevřel jeho krk.

„Dost!“ vykřikl kníže Griissirno, „Je v pozici, kdy by mohl být zabit! Tygr Aflargeo zvítězil!“

Ozval se hromový řev tygrů a nějaké to jaguáří zaskučení.

„V pořádku,“ řekl Griissirno, „Zabij ho, tygře!“

Ale Aflargeo pustil leopardův krk a zvedl hlavu. „Ne! Nechci jej zabít! Porazil jsem ho, to stačí. Má právo žít.“

„Charry, zakroč! Aflargeo mu chce dát milost, ale vždyť se leopard bude mstít na jeho přátelích!“

Vstoupil jsem do kruhu. „To je jeho věc. Já sám bych mu také dal milost. Bojoval dobře a my nejsme jeho nepřátelé. Nikdo nemá právo zabít někoho druhého...“

Leopard vstal a protahoval se. „Zabijte mne, tygři! Budou se mi smát, že jsem se dal porazit pruhovaným kotětem!“

„Nejsem kotě, to jsi sám poznal! Jsem syn Vládce Tygrů. A jsem také bojovník, který se řídí Zákonem, ne svými vášněmi. Už bylo dost mrtvých, není třeba k nim přidávat další!“

„Varuju tě! Pamatuj si, tygře: leopard, kterého porazíš, ale nezabiješ, se ti může pomstít!“

„A ty si pamatuj, leoparde: tygr, který tě porazil jednou, to může příště udělat zas!“

„Dnes jsi vyhrál pouze nepřízni Pána, který mne opustil, když jsem se postavil tváří v tvář člověku jménem Charry! Ten a ne ty jste na mne přivolali slabost a nemohoucnost, která mne porazila! To bylo ve chvíli, kdy mne Charry chytil do kožené smyčky. Ale můj Pán stojí při mně a já jsem Velký čaroděj svého národa! Přijde čas, kdy mi dá sílu se pomstít!“

„Nepřijde.“ pronesl Ao Harrap.

Velký čaroděj se překvapeně otočil k novému protivníkovi. „Chceš říct, že se mýlím?“ zavrčel vztekle.

„Nejen to. Velmi mne mrzí, že musím něco takového říct. Ale obávám se, že tě ovládá nevědomost. Sám jsi řekl, že když ses postavil proti člověku, Pán ti vzal tvoji sílu. Udělá to pokaždé, kdykoliv to budeš opakovat.“

„Kdo jsi, že to můžeš tvrdit?“

„Jsem Ao Harrap, syn Griissirna z rodu Gwattära Assakha, princ následník a velekněz jaguárů. Jsem ten, který čte hvězdy a věští z nich Pánovu vůli.“

Poprvé jsem slyšel celé Ao Harrapovo jméno a zarazilo mne, co povídá. Griissirno nechal syna hovořit, ale tygři i leopardi mimovolně o krok poodstoupili.

„Jsi ten Ao Harrap, který vyhlásil nedotknutelnost toho muže?“

„Ano, já. Zakázal jsem komukoliv, aby ho ohrožoval.“

„Nevěřím tomu, co jsi o něm řekl.“

„Tak jsem nerozhodl já. To je vůle Pána, kterou jsem hledal a nalezl. Kdo chce, může se pokusit jí vzdorovat. Ale nemá to žádný smysl. Proto soudím, že tě ovládla nevědomost.“

Začínal jsem pochybovat, že skutečně slyším to, co mladý jaguár povídá. Wirrta, Griissirno, dokonce Aflargeo a Reggio mlčeli, jen přihlíželi. Leopardi se tvářili nedůvěřivě, ale taky mlčeli.

„Je jediná možnost,“ řekl Velký čaroděj, „Jak se zdá, naučil tě tvůj otec našim tajným naukám...“

„Mýlíš se,“ řekl Griissirno. „Neučil jsem ho nic. Sám Ao Harrap v sobě nalezl všechny znalosti, které potřeboval.“

„To je pravda, nebo mne chceš zmást?“

Jaguáři byli příliš povzneseni, než aby na tak drze položenou otázku odpovídali. Dali najevo, že ji přeslechli.

„Je jen jediná možnost, jak zjistit pravdu,“ řekl Velký čaroděj vážně. „Požádat o věštbu! Odvážíš se toho?“

„Chceš tím naznačit, že máš s sebou sômu?“

„Jako každý čaroděj leopardů. Ale odvážíš se toho?“

„Jistě. Pravda musí být vyjasněna.“

Čaroděj rychle řekl několik vět, ze kterých jsem pochopil jen, že uskuteční nějaký obřad. Jaguár v odpovědi mluvil spíš o vědeckém pokusu, ale zřejmě to byla stejná věc. Začali se dohadovat o technických detailech, ale přerušil je Wirrta:

„Co obsahuje věštba, kterou jsi poznal, Ao Harrape?“

„Její část zní: nadešel čas, kdy člověk položí svoji nohu na půdu Arminu. Pokud se tak stalo, je to správné. Všichni bojovníci Arminu se mu buď podrobí, nebo zemřou.“

„Wahirr se nepodrobil. Proto zemřel?“

„Griissirno řekl o této věštbě Wahirrovi, myslím, že tím ho sdostatek varoval. Nemohu za to, že neuposlechl.“

„Znají tuto věštbu všichni tygři?“ zeptal jsem se já.

„Nevím. Myslím, že někteří ji nyní slyší poprvé.“

Ať to bylo jak chtělo, slyšeli to poprvé leopardi. Nastalo mezi nimi veliké vzrušení a zmatek, který se šířil.

„Co máme dělat, pane?“ zeptal se jeden z jejich velitelů.

Odpověděl mu Ao Harrap: „Vraťte se domů, do svých sídel. Tento boj jste prohráli. Co bude dál, o tom rozhoduje moc vyšší než vaše. Můžete to říct svým bratřím na severu.“

Nečekal jsem, že jaguára poslechnou bez připomínek, ale stalo se to. Ukončili poradu, rozešli se a počali se k něčemu chystat. Postupně potom jednotlivci či skupiny opouštěli okolí hradu. Ani nebalili, neměli co. Napadla mne myšlenka vystrojit jim ještě na rozloučenou hostinu, ale pak jsem je nechtěl zdržovat.

Také mnoho tygrů opustilo Guyrlayowe. Zůstali jen náčelníci a ti, kteří měli být pozváni k obřadu sôma. To slovo se týká malých kousků hmoty, jež s sebou Velký čaroděj vozil, dokonce jako výplň své válečné masky. Byly to sušené plody nějakého kaktusu, který rostl na jejich území. Na území tygrů se tento kaktus nevyskytoval, aspoň nikdy nemluvili o ničem podobném. Zato jaguáři ho zřejmě znali velmi dobře.

Postup byl takový, že se sušené plody rozdrtily na prach, který se měl vdechnout. Než se tak stalo, vyžadovalo to ovšem jisté zásady. Určený věštec se podrobil třídenním přípravám, během nichž se musel vyhýbat určitým činnostem: nesměl jíst ani lovit, promlouvat žádná zlá slova, dokonce neměl mít ani žádné špatné myšlenky. Trochu mne mátlo, jak to budou kontrolovat.

Obřadu se mohl zúčastnit každý, kdo chtěl. Přihlásili se Ao Harrap a Griissirno za jaguáry, za tygry Aflargeo, Wirrta, Ragga a Shirrt. Reggio byl pověřen velením tygří armádě. Za leopardy byl určen jedině Velký čaroděj, dokonce neměl námitek, aby se všichni ostatní vrátili domů a on mezi námi zůstal sám. Soukromě jsem si myslel, že nijak netouží, aby se mezi řadovými leopardy příliš rozšířily vědomosti o výsledku pokusu.

Dozvěděl jsem se, že účast na obřadu je přísně zakázána ženám. Ani to však nebylo přesné: nesměla se zúčastnit žena, která měla v úmyslu mít ještě někdy mládě, protože se mohlo snadno stát, že by se narodilo zmrzačené fyzicky či duševně. To mi objasnilo, že sôma bude nejspíš pěkně nebezpečná droga, zanechávající stopy na tom, kdo ji požívá.

Všichni účastníci se odebrali na dohled od hradu na břeh řeky, odkud od té chvíle neodcházeli. Ne že by nesměli, neměli k tomu žádný důvod. Zahájili očišťování tím, že se nejdřív k prasknutí přecpali zelenou trávou, listím a nahnilým ovocem. Předpokládal jsem, že jim z toho bude pěkně špatně. A taky jo, během několika hodin se dostavilo silné dávení a průjmy, přičemž ze sebe dostali všechno, co měli v žaludku i ve střevech. Potom se znovu nacpali trávou a listím a znovu vše vydávili. A ještě jednou, aby to bylo dokonalé. Pak už v nich opravdu nemohlo nic zůstat. Vytušil jsem, že by jim jídlo způsobilo nějaké potíže.

Že se budou očišťovat, to jsem věděl, ale netušil jsem, že při tom budou zpívat. Zpívání šelem je nádherné, ale člověk se musí nejdřív naučit do něj zaposlouchat. Běžnému člověku by znělo jako řev, který může slýchat v cirkuse. Já už uměl arminsky natolik, že v jejich zpěvu rozumím slovům. Jenže ne těm, která používali teď. Jejich jazyk má různé úrovně, já zatím ovládl jen tu, která se týká běžných denních věcí. Kromě ní existuje jazykový okruh, týkající se nadzemských, náboženských námětů. Spojky, předložky a některá slovesa jsou stejná, ostatní jsem nechápal. Tvrdí se, že tento jazyk je o několik tisíciletí starší než běžný, a jsem ochoten tomu věřit.

Zpívali takto: jeden z nich vždy předzpěvoval, buď Velký čaroděj, Griissirno, Wirrta nebo Ragga, mladí prozatím texty neovládali. Po něm pak opakovali sborem ostatní. Ale v průběhu času jsem si povšiml, že předzpěvuje i Aflargeo, zřejmě se tedy text opakoval. Nechápal jsem, jak se to naučil tak rychle; potom mi došlo, že si tygřata velmi dobře pamatují, co jsem kdy povídal včetně textů v cizích jazycích, že Aflargeo mluví dobře anglicky, stejně jako Griissirno a Ao Harrap. Co ještě jsou schopni zvládnout a zapamatovat si?

Očekával jsem hodně, ale přece jen jsem nevěřil, že jejich zpívání bude skutečně trvat tři dny. Nevím, zda za tu dobu někdy spali, střídali se v odpočinku, kdy jeden odpočíval, ale ani tehdy se nevzdalovali od ostatních a nemyslím, že by si při jejich zpěvu nějak zvlášť odpočali. Ještě pozoruhodnější bylo, že všechny ostatní šelmy v dosahu pozorně naslouchaly a když nezpívaly s sebou, alespoň se pohybovaly v rytmu toho zpěvu. Dokonce i tygřice a mláďata vlků, která byla od přírody značně hravá a s jejich zábavami jsem si taky užil svoje. Teď se plížili křovinami, špicovali uši a když měl někdo chuť navrhnout nějakou jinou hru nebo se vůbec zabývat něčím jiným, někdo ze zkušenějších ho odbyl: „Dej teď pokoj! Tygři zpívají!“

Taky jsem nečekal, že by o náležitostech obřadu mohla něco vědět Ráa, neboť jako tygřice v plodném věku k nim nikdy nebyla připuštěna. Samozřejmě, většinu informací jsem se dozvěděl právě od ní. Žena je žena i v pruhovaném kožichu, takže tygřice sice nikdy při ničem nebyly, ale věděly úplně všechno a stačilo se jich jen zeptat. Třeba od Ráy jsem se dozvěděl, že kdyby šelmy neprošly důkladnou očistou mentální i fyzickou, může to pro ně znamenat ohrožení života. Základem jejich potravy je maso a to snadno podléhá hnilobnému rozkladu. Za normálních okolností to nevadí, ale kdyby vdechli sômu, proces hnití by v jejich střevech začal vytvářet velice jedovaté zplodiny. Před dávnými časy to jeden čaroděj zkusil na své vlastní kůži. Tehdy bylo z nějakého důvodu nutno provést okamžitě věštbu, proto požil sômu bez očisty a sotva svou věštbu oznámil, zahynul v krutých bolestech. Bylo to ve prospěch věci, takže je považován za hrdinu a jeho kožešina uložena někam na čestné místo, ale jeho případ se stal výstrahou ostatním. Taky jsem slyšel, že při seancích zažívají účastníci strašlivou bolest ve všech orgánech břicha a plic, prudké bušení srdce a křeče ve všech údech, což zajisté není nijak příjemné, ale pro dobro věci to jsou ochotni snášet. Nezáviděl jsem jim. Ani samotný stav transu jistě nebyl moc příjemný.

Ať se dělo co dělo, já se choval normálně. Normálně jsem jedl, spal, dohlížel při opravě visutého mostu, do níž se tygři dali. Ale čas od času jsem se přistihl, že taky já zpívám ty jejich příšerné písně a podřizuji své jednání jejímu rytmu. Když jsem ulehl, měl jsem horečnaté sny plné zmatených přeludů a často se probouzel, zalitý mrazivým potem. Chvíli jsem si přál, aby už toho nechali a začali dělat něco rozumného, chvíli jsem byl zas zvědavý, k čemu dospějí. A v těch nejvíc osamělých chvílích jsem řešil nejdůležitější otázku ve svém životě: zda tomu všemu věřím.

Za poslední dny se toho událo hodně. Přežil jsem celkem při zdravém rozumu setkání s myslícími šelmami, žiju mezi nimi a jsem zřejmě docela normální. Počínám si normálně, pracuju a uvažuju normálně a situace, v níž jsem se ocitl, mi ani nepřipadá nějak výrazně zvláštní. Ale za svého uvěznění, nejdřív v tygřím sklepení a pak v kleci nad hradbami paláce v Aurrgharru, jsem zažil velké množství otřesných situací. A v nich jsem musel řešit řadu otázek, na něž nenalézám odpověď:

Je jenom tento svět, na který si mohu sáhnout, nebo ještě nějaký jiný? A je-li, existují bytosti, které k nám z tamtoho světa sestupují a ovlivňují naše osudy? Jsou dobré nebo zlé? Jsou některé laskavé a jiné nepřátelské? A když, tak ke každému, nebo jen k některým? Která z nich je laskavá ke mně? Mají stejnou moc, nebo jsou některé mocnější a některé slabší? A kdo je ten nejvyšší, který vládne všem a všemu?

Existuje Bůh? A pokud ano, je takový, jak mi říkali v dětství, či takový, jak si ho představují lidé? Nebo je pravda, co říkají šelmy? Má podobu člověka nebo jaguára? Je pravda, že Bůh jednoho národa je ďáblem druhého? Má někdo větší díl pravdy a jiný menší? Podle čeho se v této chvíli mám řídit já, který si nevím rady, který jen hledám a nenalézám?

Co bych se dozvěděl já, kdybych se odhodlal vyzkoušet jejich čarodějnou sômu a nahlédnout do budoucnosti? Jakou pravdu by mi ukázal ten, koho oni teď volají na pomoc? Setkal bych se s tou zářící bytostí, jejíž dotek jsem cítil ve chvíli své agónie tam v železné kleci? Nebo s pekelným trestem, jak mi vyhrožovali, když jsem byl v dětství neposlušný? Je možné, aby to vše byl přelud, vymyšlený kvůli tomu, aby mi bylo ublíženo? Kdo má vůbec pravdu v tomhle šíleném, zmateném světě?

Ačkoliv jsem mlčel a zabýval se svými povinnostmi, současně jsem plakal, prosil a volal. Stejně úpěnlivě a šíleně, jako oni tam u řeky zpívali svoji nekonečnou píseň. Věděl jsem, že prosím téhož Pána jako oni. Ale nejsem jako oni, nejsem schopen být tak silný, podrobit se té zkoušce. Riskovat vlastní život. Riskovat neznámé nebezpečí, mocnější než to, kterému dokážu čelit svýma silnýma rukama. Kdyby přede mnou stálo tisíc nepřátel, asi bych se jich nebál, přemýšlel bych, jak je překonat. Ale co stojí proti mně? Má vlastní slabost? Strach, nedokonalost?

Kde jsi, Pane? Jaký jsi? Jaké máš se mnou záměry v tomto světě? Jsem tady nějakou hloupou náhodou, nebo je to Tvůj vznešený úmysl? Jestli jsi mi zadal nějaký úkol, plním jej? A plním jej dobře, podle Tvého přání? Nebo se motám jako zmatená moucha v síti pavouka a každým krokem se zaplétám víc a víc do iluzí, pochybností a nesmyslů?

Může se stát, že ten úkol nesplním? A pokud se mi to nepodaří, jaký bude v tom případě můj osud, až stanu před Tvým soudem? Bude pro mne omluvou, že jsem nepochopil Tvoji vůli? Budu zavržen? Nebo mi bude dána milost a možnost napravit svoje chyby?

Když jejich zpívání trvalo už třetí den, byl jsem ve stejně šíleném stavu mysli jako oni. Přestal jsem jíst a přestal jsem si toho všímat. Kupodivu, ani nikdo jiný mne neupozornil, všichni se chovali podobně šíleným způsobem. Když jsem pohlédl někomu do očí, viděl jsem v nich blouznivě mystický svit. Byly i moje oči takové? Nevím, nikoho jsem se neptal. Ostatně, mám pocit, že jsem v té době rozuměl svým šelmám líp než kdykoliv předtím.

Pak přestali zpívat. Možná to bylo dobře, kdyby trvalo ještě déle, snad bych přišel o rozum. Velký čaroděj dohlížel, aby Ao Harrap, Aflargeo a Shirrt dokonale rozdrtili suché plody kaktusů, až z nich byl velice jemný prášek. Ten prach nasypali na list, každý k němu přiblížil čenich a jednou vdechl. Poté poodešli každý jinam, zalezli někam mimo dosah ostatních a uložili se, jako by chtěli odpočívat. Nějakou dobu tak zůstali strnule ležet a zdálo se, že usnuli.

Jenže potom se nejdřív Ao Harrap začal nekontrolovatelně třást, svíjet, kroutit v křečích. Po něm to zachvátilo ostatní, napřed ty mladší, potom staré. Nebyli při smyslech a nedokázali ovládat svoje tělo. Řvali bolestí a nikdo jim nemohl pomoci. Také bylo nebezpečné se jim přiblížit, měl jsem dojem, že třeba Aflargeo bojuje s něčím, co nikdo jiný nevidí a co ve skutečnosti ani nemusí existovat. Kdybych nevěděl, jakou zkoušku podstupují, asi bych je považoval za smrtelně nemocné.

Tento stav trval tři až čtyři hodiny, nevím přesně. Ani já nebyl zcela při smyslech, i když jsem se k jejich sômě ani nepřiblížil. Potom se začali zřejmě probírat, ustaly ty příšerné křeče, jejich pohled byl opět soustředěný, dokázali se postavit na nohy. Když se probrali, odvlekli se namáhavě k potoku a hltavě pili, aniž by však komunikovali s ostatními, zalezli zase mimo dosah a usnuli, tentokrát normálním spánkem. Ten trval další den a noc a za tu dobu se vůbec neprobrali.

V táboře byl klid, o který se vzorně staral Reggio jako velitel. Jeho tygři dohlíželi, aby účastníci pokusu nebyli ničím rušeni. On sám se choval normálně, pokud mohu posoudit. Ráa a Diana se rozhodly, že budou pečovat o mne, dokonce mi opekly kus masa na ohni, abych se mohl najíst. Vlastně až to, že se o mne Ráa opět tak starala, mě upozornilo, že se zřejmě chovám nějak zvláštně, sám jsem si to neuvědomoval.

První se probudil kníže Griissirno. Přišel do hradu, když jsem se zrovna probral a abych se vzpamatoval, spustil jsem z hradby vědro do řeky, vytáhl vodu nahoru a nalil si ji na hlavu, jak jsem to dělal na lodi. Když jsem se otřepával, spatřil jsem stát jaguára proti sobě. Registroval mne, ale jeho oči byly podivně zastřené, jako by ještě nebyl zcela při smyslech. Napadlo mi, jestli ho nemám polít taky, ale nevyžadoval to.

Usmál jsem se na něj. „Tak co?“

Jeho zakalené zřítelnice se zvolna vyjasňovaly. Neříkal nic, jen stál a pozoroval mne. Potom pronesl: „Jdi a neptej se, kam vede cesta.“

Zarazil jsem se, očekával jsem nějaké vysvětlení. Jenomže starý jaguár se namísto toho otočil a šel dolů k huti. Mladí tygři tam přivlekli divoké prase, které ulovili v džungli, Griissirno mezi ně vstoupil, rozhrnul je hlavou a začal se cpát. Nedivím se mu, měl asi pořádný hlad. Tygři byli sice větší než on, ale nikdo si netroufl se ho třeba jen zeptat, zda je to v pořádku.

Podobně se chovali i jiní. Aflargeo se pohyboval na opačném konci prostranství tak dlouho, až jsem pochopil, že se mi vyhýbá. Nemyslím, že proti mně něco měl, spíš jsem měl pocit, že je ve velikých rozpacích a neví, jak se zachovat. Nikdo to nevěděl.

Jedinou rozumnou odpověď mi dala Ráa. Řekla: „Počkej, až je to přejde. Nějakou dobu bývají vždycky takoví.“

Tak jsem čekal. Z různých narážek a náznaků jsem vyrozuměl, že až se budou cítit v pořádku, uspořádají nějakou poradu, během níž si vzájemně vyloží svoje vize a vlastní závěry z nich a dohodnou se na tom, jak je prezentovat ostatním. Pokud se nedohodnou na ničem, budou s tím asi problémy, to už se někdy v dějinách stalo. Dokud nedojde k dohodě, nebývá zvykem něco prozrazovat.

Na tuto poradu jsem samozřejmě nebyl pozván, ani přesně nevím, kde se konala. Všechno ostatní konali veřejně, ale teď odešli a celý večer a noc po nich nebylo vidu ani slechu. Té noci jsem spal konečně klidně... no, spíš vyčerpaně. Měl jsem toho dost, i když jsem nic nedělal. Kdoví, jak oni.

Ráno, aniž by cokoliv vysvětlili, odjeli jaguáři z Guyrlayowu, dokonce se ani nerozloučili. Velký čaroděj leopardů setrval, ale Wirrta prohlásil, že odjede okamžitě, jakmile mu dají nějaké zásoby na cestu. Kam, proč? Zřejmě to byl důsledek jejich dohody. Zeptal jsem se, jestli smím vědět, co vlastně viděli.

„Nevím jistě.“ řekl Wirrta.

„To není zrovna rozumná odpověď! Myslím, že se mne ta věc taky trochu týká, ne?“

„Nemýlíš se, Charry. Týká se tě velmi.“

„A proto mi nikdo nechce nic říct?“

„Počkej, neukvapuj se. Týká se to tebe, ale taky všech našich národů, celé země. Musíme vykonat určitá opatření. Kníže Griissirno už s tím začal, teď budeme muset my. Ale nevím přesně, jakým způsobem to udělat.“

„To je fakticky moc chytrá odpověď. Vykrucuješ se?“

„Ne, jenom nevím. Za všechna tisíciletí naší existence jsme nic takového dělat nemuseli, ani se nic nestalo.“

„Ale co?“

„Náš svět je ohrožen. Lidmi, jako jsi ty. Musíme se bránit.“

„Jsem pro. Jak?“

„Postavit oheň proti ohni, železo proti železu. A člověka proti člověku. To je závěr, který jsme přijali.“

„Mne proti tomu druhému?“

„Tebe proti všem ostatním lidem.“

To byla situace vhodná k tomu, abych si nalil na hlavu další vědro vody. Ale neudělal jsem to.

„Co s tím, který velí leopardům? Je to člověk, viď?“

„Cože? No, ano... jistě. To je věc Velkého čaroděje.“

„Aha. A můžu mu aspoň poslat dopis?“

„Jo, to jistě.“

„To jsem rád. Už jsem ho připravil.“

Přinesl jsem svitek kůže, na který jsem ovčí krví napsal ten dopis v řeči anglické, francouzské a německé, protože jsem si nebyl jist, jaký jazyk ovládá můj protivník nejlépe:

Vážený příteli,

tento dopis píše člověk, zvaný tygry Charry de Guyrlayowe, bývalý námořní kadet, který se ne vlastní vinou ocitl na tomto ostrově a nyní pomáhá tygřímu národu. Jsem přesvědčen, že vy se nacházíte v podobné situaci u leopardů. Je-li to možné, rád bych se s vámi setkal a poradil se, jak řešit situaci, která je mezi námi, zvláště vražednou válku, která nikomu neprospívá a všem škodí. Věřím, že mne pochopíte a že se vám podaří podat mi nějakou vhodnou cestou zprávu. Budu vám vděčen, projevíte-li ochotu řešit situaci mírovou cestou a přispět tím ke klidu a míru v Arminu.

Uvažoval jsem, jaká bude reakce, pokud je mým protivníkem skutečně Hesson, který se ke mně zachoval nepřátelsky a nemohu si myslet, že teď to bude lepší. Doufám, že mne nebude s mým novým jménem ztotožňovat.

Velký čaroděj tu kůži pečlivě očichal a dospěl k přesvědčení, že to není nic závadného a že by to mohl odnést. „Proč to není napsáno arminsky?“ zeptal se.

„Vy jste toho vašeho spojence naučili vašemu písmu?“

„Na to ti nemohu odpovědět,“ sdělil poněkud zachmuřeně.

„A víš, že ani nemusíš? Víš, že už mám docela po krk vašich hádek, sporů a rvaček? I toho, že tady ze mě každej dělá blbce a nikdo mi nic neřekne? Jestli chceš, tak si seber svejch pět švestek a padej odtud, až se ti bude prášit za kopytama. Já už tě nikdy vidět nemusím!“

Velkého čaroděje asi dost překvapil můj výbuch zlosti. Přestože jsou leopardi známi svojí vznětlivostí, zůstal docela klidný.

„Ničemu nerozumíš,“ řekl.

„Nerozumím. A ani už nechci! Jediné, co pro mne můžeš udělat, je odnést ten dopis a předat tomu člověku. Můžeš mi vyhovět aspoň v tom?“

Velký čaroděj mi věnoval smutný pohled, nechal se pohladit na rozloučenou a hbitě vyskočil na koně, kterého mu přivedl jeden z mladých tygrů. I ten tygr měl koně.

„Můj bojovník tě doprovodí na vaše území a bude tě chránit před tygry,“ řekl Aflargeo, „Až na hranice jsi pod naší ochranou, leoparde. Není zvykem tygrů opouštět své hosty bez doprovodu.“

„Nepotřebuju žádný doprovod!“ řekl Velký čaroděj. „Chrání mne vyšší moc, než si umíš představit!“

„Jak je libo. Stejně tě doprovodí.“

Leopard na nás pyšně pohlédl, švihl koně oháňkou a vyjel směrem k lesu, tygr za ním. U okraje džungle se Velký čaroděj ještě ohlédl a zvedl tlapu nám na pozdrav, pak zmizeli mezi stromy.

„To nedopadne dobře,“ řekl Aflargeo. „Nepředá dopis...“

„Ale ano, předá. Věřím mu - je sice potměšilý, ale zvědavý. Bude ho zajímat, co na to řekne ten jeho člověk.“

„Nerozumíš ničemu,“ řekl téměř stejně jako Velký čaroděj.

„Tak mi něco řekni aspoň ty!“ pohladil jsem ho.

Aflargeo chvíli uvažoval, co říct.

„Problém je asi v tomto: Každému vyšlo něco jiného. Nevíme, zda se to týká našich národů nebo jenom nás samotných. Můžu ti říct, co jsem viděl já. Ty budeš pánem nad celou zemí a já budu věčně ve tvé blízkosti. Mně se to líbí, ale ne Velkému čaroději. Taky nevím, jak vidí svou úlohu Griissirno.“

„Pánem nad celou zemí? A co Wirrta?“

„Ten bude Vládcem tygrů. To už je rozhodnuto, v Aurrgharru se chystají na jeho zvolení. Všichni tygři jsou spokojeni, Ragga jim oznámí, že to bude počátek nového štěstí pro celý národ.“

„A leopardi?“

„Také pro leopardy bude tvá vláda štěstím. Jenom předtím ještě musejí něco udělat. Není jasné, co to má být. Přesněji řečeno, mně to jasné je, ale oni s tím nesouhlasí. Chápeš?“

„Velký čaroděj si o tom myslí co?“

„Nevím. Nejradši by tě zabil. Ale ví, že tě nezabije. Nikdo tě nedokáže zabít, máš Nejvyšší ochranu.“

„Ale Griissirno to zkoušel.“

„To není jisté. Navíc mám dojem, že Griissirno tohle ví už delší dobu. Přesněji řečeno, ví to Ao Harrap. Podstoupili tentýž obřad už někdy před rokem... tedy, myslím. Neřekli to přímo, jen nějaké narážky. Taky Ao Harrap příliš dobře zná Prosby.“

Zkoušel jsem vyzvídat dál, ale Aflargeovy řeči byly čím dál zmatenější. Občas jsem nechápal, občas jsem měl dojem, že dobře nechápe ani on.

A pořád ještě jsem neznal žádnou odpověď na svoje otázky.

Chystali jsme se na cestu do Aurrgharru, ale ještě předtím jsem využil přítomnosti mnoha tygrů a dokončoval úpravy hradu.

Třetího dne se vrátil Aflargeův tygr s vyjevenýma očima a se vztekem ve tváři. „Velký čaroděj je mrtev! Zavražděn ze zálohy!“

„Cože?“ rozhněval se Wirrta, „Jak se to mohlo stát?“

„Právě jsme lovili. Honili jsme jelena a on mi nadháněl, abych ho mohl zabít šípem. Jenže jelen se neukázal a já na něj marně čekal. Když se neobjevoval ani leopard, jel jsem k němu a nalezl ho v trávě - mrtvého.“

„Jak zemřel?“

„Byl zabit šípem, střeleným přímo do srdce. Tady je.“

Podal nám dlouhý opeřený šíp s kovovým hrotem.

„Hm,“ řekl Wirrta, „To je tygří šíp!“

„Ale mohl ho vystřelit kdokoliv,“ namítl jsem, „Dost jsem jich vyrobil, mohli je mít i leopardi sami, bojovalo se jimi ve všech posledních bitvách. Možná si někdo z leopardů nepřál, aby se jejich čaroděj vrátil...“

„Leopard - nevěřím!“ řekl Aflargeo, „Spíš soudím, že je to další z milých překvapení našeho přítele knížete Griissirna. Taky on má takové šípy - a právě délka toho šípu mne na něho přivedla. Tygři a leopardi mívají šípy kratší.“

„V každém případě je to zlé. Všichni budou ze smrti Velkého čaroděje obviňovat nás. Co se stalo s dopisem?“

„Dopis tam nebyl. Díval jsem se, ale ten svinutý kus kůže zmizel. Zřejmě jej odnesl vrah.“

„Tak. To znamená někdo z těch, kteří věděli, že jej posílám. To nemohli být jaguáři, ti odjeli dřív, než jsem ho napsal!“

„To nevadí. Stejně budu na knížete Griissirna dávat velice dobrý pozor!“ řekl Aflargeo a vycenil na ukázku všechny svoje bílé tesáky.

Po boku vládce

Opět jsem se vracel do Aurrgharru, tentokrát vedle Wirrty, který se vydal k slavnostním volbám nového Vládce. Doprovázelo nás mnoho tygrů, kteří u nás zůstali od bitvy s leopardy i řada těch, co se jen přijeli podívat. Nikdo se netajil názorem, že zvolen bude Wirrta, předurčený Osudem.

Cestou se k nám připojovalo stále víc jízdních i pěších tygrů, takže náš vjezd do Zlaté brány se podobal triumfálnímu průvodu. I v ulicích nás pozdravovala spousta tygrů i tygřic, malá koťata se proplétala našim koním mezi nohama, až jsem se bál, že se stane nějaké neštěstí. Wirrtův kůň byl téměř obležen příbuznými a přáteli, každý mu chtěl osobně blahopřát a ujistit ho o svém přátelství, takže než jsme se dostali domů, trvalo to pořádně dlouho. A hosté chodili nepřetržitě; všichni se cpali masem, co jsme si přivezli jako zásoby a za chvíli pohltili všechno, co nám mělo vydržet na několik týdnů. Naštěstí někteří příbuzní i něco přinesli, takže si hosté mohli cpát žaludky dál.

Raději jsem z toho rámusu vypadl a toulal se po městě; teď už nebylo třeba se bát, že zabloudím, každý tygr mi rád posloužil a poradil cestu zpátky. Ale neunikl jsem, naopak; každý mne zdravil a velmi přátelsky ke mně hovořil, hladil jsem šelmy po hlavách a musel jim vyprávět znovu a znovu, že takoví tvorové jako já skutečně existují a je jich hodně. Nakonec jsem utekl do parku v paláci a toulal se po terasách. Ale tam mne našel Ragga a chtěl se mnou mermomocí projednat příští plán útoku na leopardy, což mne právě vůbec nezajímalo, takže jsem mu rychle utekl s výmluvou, že mám moc práce.

Nakonec jsem objevil nějakou tygří svatyni, otevřel si vchod, který se ostatně nedal nijak zavírat, vlezl dovnitř a zalehl na balíky tygřích kůží. Tam jsem se uložil i ke spánku a spal klidně až do rána, aniž by mne kdo vyrušil.

Ráno blázinec pokračoval. Napřed mi vynadal Wirrta, že jsem se ztratil a nebyl k nalezení, pak kňoural Aflargeo, že jsem ho nevzal s sebou a musel jsem slíbit, že už ho jinak vezmu všude. Potom jsme se sebrali a začali chodit po návštěvách; bylo mnoho a mnoho tygrů, které Wirrta musel navštívit a pohovořit s nimi, a byly to rozhovory pořádně nudné. Pořád dokola o tom, jestli si dotyčný přeje mír či nikoliv. Většinou tygři mír chtěli, nebo to alespoň tvrdili, ale každý z nich začal snášet různé příklady leopardí věrolomnosti až tři tisíce let zpátky, jmenoval členy své rodiny, kteří padli vinou leopardů, to rovněž až do dob, kdy lidé ještě lezli po stromech. Nechápal jsem téměř nic z toho, co povídali. A to jsem musel ještě sedět se zkříženýma nohama, zdvořile odmítat syrové maso a tvářit se moudře.

Když jsme se vrátili domů, byl jsem tomu ze srdce rád. Jenže přicházeli další hosté. Přijel taky kníže Griissirno se svým doprovodem a dlouho se kňouravým hlasem omlouval, že přichází tak nevhod, ale chce nového Vládce ujistit svou přízní a oddaností. Se mnou toho moc nenamluvil a když se ho Aflargeo přímo zeptal, neví-li nic o smrti Velkého čaroděje leopardů, prohlásil, že se o tom dozvěděl až od nás. Ao Harrap se od něj nevzdaloval ani na krok a tvářil se tak podivně, jako by nebyl ve své kůži.

Přišli další hosté, tentokrát staří náčelníci Ghírra a Tassia, pozvaní rovněž k volbám. Samozřejmě souhlasili s Wirrtovou kandidaturou a prohlásili, že v případě jeho zvolení se vrátí do Aurrgharru a připojí k vládní straně.

K večeru se objevil černý leopard Sanmayraq, temný jako peklo, se sírově žlutýma podezíravýma očima a graciézním chováním. Tvářil se tak mile, jako ještě žádný z našich hostů a když jsem ho pohladil, hlasitě předl jako veliká kočka. Byl jedním z hostů na volbách a zastupoval svoje černé příbuzné. Velmi se mi líbil a zřejmě i já jsem se mu zamlouval.

Příštího dne se konala volba. Město bylo plné tygrů, jejich davy proudily po ulicích směrem k paláci, kde už téměř nebylo k hnutí. Když jsme se tam vydali my, bylo dost pozdě a tygři byli namačkaní okolo celého paláce. Wirrta ovšem, jako bílý tygr a příští Vládce, měl právo projít mezi nimi.

Ale když jsme vešli do vzniklé uličky, povstal někde vzadu jakýsi hluk - když jsem se otočil, spatřil jsem blížit se skupinu jezdců. Napřed jsem je považoval za jaguáry díky jejich skvrnitým kožichům, ale pak jsem si povšiml, že nemají černé stužky na hrdlech a že jsou to tedy leopardi. Tygři jim udiveně ustupovali z cesty a šest leopardů projíždělo jeden za druhým mezi nimi, neohlížeje se napravo ani nalevo. Když se dostali blíž k nám, poznal jsem jejich velitele. Byl to Santhiawantharr.

Obrátil jsem se k němu a vztáhl ruce: „Zdravím svého bratra Santhiawantharra a vítám ho v Aurrgharru!“

„Santhiawantharr zdraví bratra Charryho,“ řekl leopard, „Jsem šťasten, že opět vidím tvoji tvář!“

Wirrta se vrátil zpět, počkal, až leopard sesedne a pak k němu vážně přistoupil. Oba se vzájemně dotkli čenichy, potom se o sebe otřeli tváří a olízli si nos.

„Zdravím tě, Santhiawantharre,“ řekl Wirrta, „A vítám tě v Aurrgharru. Ty a tvoji bojovníci jste tygrům vítáni!“

Ozval se hromový nadšený řev shromážděných tygrů.

„Skláním se před tebou, Wirrto,“ řekl Santhiawantharr, „Zdravím všechny statečné bojovníky a náčelníky Pruhovaných; zdravím všechny, kdo si přejí mír mezi námi!“

Opět mohutný řev souhlasu; pak se zeptal Ragga: „Proč přicházejí leopardi do Aurrgharru?“

Santhiawantharr se rozhlédl po náměstí. Byl menší než všichni ostatní, ale poněvadž kolem leopardů bylo prázdno, viděl každý na jeho hrdou hlavu, štíhlou a graciézní. Také on viděl na všechny a pohlédl po řadě nejbližším náčelníkům do tváří, než řekl:

„V dávných časech, když ještě nebyla válka mezi našimi národy, byli leopardi první po tygrech a nejlepší bojovníci mezi všemi. Vládce leopardů stál po pravém boku Vládce tygrů; při volbě nového Vládce byl leopard první, kdo před ním sklonil hlavu a přál mu zdar po dobu vlády. Vládce leopardů Assiwatharran nepřijde, neboť je ve válce s Pruhovanými a není dosti statečný, aby se jim postavil tváří v tvář. Proto přicházím já, abych jej zastoupil a dostál povinnosti, které on dostát nechce.“

Mezi tygry se jako had prosmýkl kníže Griissirno. Úzké zelené oči měl roztažené v drobné čárky a tvář zkřivenou rozkoší.

„Je známo,“ zakňoural, „Že ten, kdo pozdraví Vládce tygrů při korunovaci, je Vládcem leopardů. Doposud se nestalo, aby tak učinil někdo jiný, takže učiní-li to některý náčelník za Vládce, bude také všemi za Vládce považován...“

Wirrta se ohlédl na knížete a potřásl hlavou. „Není doposud žádného Vládce tygrů! Až bude rozhodnuto, kdo bude Vládcem, ten potom rozhodne o trůnu leopardů.“

„Rozumím, můj pane a Vládče,“ zakňučel kníže Griissirno, „Jen připomínám, aby ten, kdo se stane Vládcem, dostál své povinnosti, jak se sluší a patří; aby oslovil leoparda jako Vládce!“

„Ke komu mluvíš?“ zeptal se Ragga, „Komu chceš radit?“

„Nikomu - a všem,“ uklonil se jaguár, „Slavnému a statečnému národu tygrů, který je stejně laskavý a ušlechtilý jako statečný, neohrožený a mocný...“

Wirrta se zamyslel, ale protože ho nic vhodného k odpovědi nenapadlo, řekl jenom: „Prosím tě, Santhiawantharre, abys s námi vstoupil do paláce...“

A tak jsme tedy šli. Vpředu Ragga, za ním Griissirno, Wirrta, já, Santhiawantharr, Aflargeo, Reggio a pět dalších leopardů. Vyhlíželi jako z divokých vajec, rozhlíželi se udiveně a trochu zaraženě, protože tolik tygrů pohromadě ještě neviděli a možná se jich i báli. Vstoupili jsme tak i do zasedací síně, do sálu, kde stál zlatě zářící trůn Vládce Všech Pruhů Džungle. Trůn, na nějž měl dnes někdo usednout. Náčelníci měli vyhrazená místa podél stěn, i já tam měl sedátko; Santhiawantharrovi připravili místo po pravé straně trůnu. Kníže Griissirno se svými divokými jaguáry si zabral stranu levou.

Když se shromáždili všichni náčelníci a když se sál naplnil, že se sem mimo Vládcova trůnu už nikdo nevešel, zamával Ragga tlapou a požádal přítomné, aby se ztišili. Učinili to okamžitě, Ragga prošel k trůnu, zastavil se před ním a začal hovořit:

„Vládce Wahirr vládl tygrům jen krátce; po smrti svého otce Barragga vstoupil na trůn na přání všech tygrů, aby nás vedl. Ačkoliv nesetrval na trůnu dlouho, zapsal se do našich srdcí neochvějnou statečností a úporností, s níž trval na svém názoru; ba získal si i obdiv všech ostatních národů Arminu, také svých nepřátel, kteří o něm mluvili jedině s obdivem. Wahirr vykonal v našem národě řadu záslužných a dobrých činů; za jeho vlády se staly mnohé překvapující obraty politické linie, různé skvělé a nápadité myšlenky se vynořily a zanikly; ale cokoliv bylo vykonáno, vše bylo ku prospěchu a blahu národa tygrů. Wahirr moudře rozhodl, abychom se smířili s náčelníkem Wirrtou, který přivedl do našeho středu člověka jménem Charry, aby se stal naším přítelem a rádcem; člověka, který dokáže léčit rány, způsobené jakoukoliv zbraní, ale který dovede zasadit smrtelnou ránu tak rychle, jako žádný z tygrů. Charry byl díky rozumnému Wahirrovu vedení získán pro tygry a uchvácen naším společenstvím se dal do služeb Pruhovaných; a my mu za to vzdáváme dík.“

Pozastavil jsem se trochu nad Raggovou interpretací minulých událostí, ale podle hesla »O mrtvých jen dobré!« jsem raději nic neuváděl na pravou míru.

„Vládce Wahirr byl ve všem svém konání veden nekonečnou láskou ke každému členu tygřího národa; žil jenom pro národ, jen pro něj pracoval a přemýšlel; ba padal únavou pod tíží povinností, ale nezareptal ani slovem, nezapochyboval, nezaváhal; neboť věděl, že vše, co se děje, je pro nás. Vedl tygří vojska do krutých bojů, v nichž padlo mnoho bojovníků, víc než za celé dějiny válek. Ale věděl, že velikost a síla tygřího národa spočívá na těch, kdo jdou pod jeho vedením do bitev a podněcoval svou odvahou a svou statečností k ještě oslnivějším výkonům na poli válečném; byl vzorem rytíře a bojovníka, vzorem pravého tygra, který čelí bez bázně a zachvění nebezpečí a vysmívá se smrti, šklebící se na něj ze všech stran. A pro svůj národ, pro to nejsvětější, co je dáno tygrům, položil Wahirr svůj život; život nenahraditelný a vzácný, neboť nebylo dosud lepšího tygra, než byl Wahirr. Pláč a nářek se rozlehl po celém národě při zprávě o jeho smrti; mnozí bojovníci se s prosbou obraceli k věčným zářícím Bohům, aby raději jejich vlastní život zmarnili za život milovaného Vládce. Ale nebesa jsou neúprosná a nepřihlížejí k prosbám ani nářku; a Wahirr dnes odpočívá po svém krátkém, ale blahodárném životě; a my, jeho osiřelí poddaní, pro něj pláčeme.“

Ragga byl rozeným řečníkem; jeho hluboký hlas se chvěl, když líčil truchlivou Wahirrovu smrt a téměř kvílel, když jmenoval jeho zásluhy. Všichni tygři na něj zírali jako očarovaní, dokonce i kníže Griissirno se přestal tvářit pohrdavě a posměšně. I já jsem zaváhal, nemám-li svůj názor na Wahirra poněkud pozměnit; ale vždyť já toho tygra znal, vím, co to bylo za mizerného lotra, nedbal nikdy ničího prospěchu, než výhradně svého a byl ochoten pro svou zábavu klidně poslat na jatka polovinu národa!

„Wahirr je mrtev!“ vykřikl Ragga. „Ačkoliv se sluší pozůstalým plakat a hořekovat, stojí před námi povinnost obsadit jeho osiřelý trůn. Tygří národ nesmí zůstat bez Vládce; neboť sotva byla odvrácena pohroma od našich hranic, opět se proti nám zvedla vlna nepřátelství a hrozí smést naši milovanou vlast. Nyní je třeba, abyste nalezli mezi sebou tygra tak skvělého, aby mohl nahradit Wahirra, ačkoliv vím, že taková volba bude velmi těžká. Je třeba radit se rychle a neotálet; každá chvíle se může stát osudnou nejen pro jednotlivce, ale pro celý národ. Kdo z vás zná takového tygra, který by byl schopen vést národ k jeho prospěchu, nechť pronese jeho jméno!“

„Ragga!“ vykřikl někdo zezadu. „Ty nás veď, jsi statečný a moudrý a byl jsi Wahirrovým přítelem!“

Ragga se zarazil; rozhlédl se po tygřích náčelnících a zřejmě v duchu odhadoval, jaké by měl skutečně šance v případě svojí kandidatury; ale povšiml si posměšného výrazu v očích knížete Griissirna, takže raději řekl:

„Stál jsem blízko trůnu v dobách Wahirrových a předtím sloužil Vládci Barraggovi; ale moje hříva šediví, já stárnu a nakláním se pomalu ke konci své životní pouti. Již brzy bude moje kožešina uložena ve svatyni a já splynu s věčností, která nemá jména ani hranic. Nejsem správným kandidátem na zlatý trůn Vládců Všech Pruhů Džungle...“

Nastala chvíle ticha a všichni se rozhlíželi jeden po druhém, kdo vlastně osloví Wirrtu; až se ozval Ghírrův hluboký hlas: „Navrhuji Wirrtu!“

„Ano - Wirrta ať je Vládcem!“ počali naráz křičet všichni shromáždění tygři. „Chceme Wirrtu! Wirrto, veď nás!“

Ragga se otočil na Wirrtu. „Slyšíš? Národ tě povolává na trůn!“

Wirrta se vztyčil na své sedačce.

„Nepřál jsem si nikdy vládnout svým spoluobčanům. Jsem válečný náčelník; velím svým bojovníkům, jak umím a jak si situace žádá a věřím, že jim velím dle svých nejlepších sil a svého nejlepšího vědomí. Chtěl jsem až do smrti žít jako jeden z náčelníků, starat se o svoje děti a vychovávat je k nové práci pro blaho tygřího národa. Ano, přiznávám, chtěl jsem ze svého syna Reggia vychovat tygra, který by se mohl ucházet o trůn, až přijde vhodná chvíle. Já sám však se nikdy nepovažoval za lepšího či moudřejšího než ostatní. Nyní slyším, že si přejete, abych se stal Vládcem; avšak dobře vím, jakými cestami se často ubírala volba v minulosti a vím také, jaká slova volba vyvolala mimo tuto slavnostní síň. Tam venku před branou, na nádvoří, tam všude jsou tygři, kteří mají také právo mluvit do volby; náčelníci a bojovníci, kteří jsou tady, jsou nejlepší z nejlepších, které národ má, ale není to celý národ. Než se osmělím přijmout volbu, chtěl bych slyšet odpověď těch tam venku, zda si mne přejí za Vládce.“

„Co říkáš?“ zeptal se někdo. „Chceš snad tvrdit, že volba někdy nebyla v souladu s vůlí tygrů?“

„Vím,“ řekl Wirrta pevně, „že při poslední volbě nebyl nikdo vůbec dotazován na mínění; ani lid, ani Nejvyšší rada, dokonce ani vy, náčelníci a rytíři tygřího národa. Byli jste postaveni před hotovou věc a požádáni, abyste volbu odsouhlasili. Ano, já souhlasím, volba byla správná, nicméně přesto nebylo třeba takových činů. Slyšel jsem, co později říkali tygři, ti venku; mohu vás ujistit, že neposuzovali ten čin jednoznačně příznivě.“

„Co tedy žádáš?“ ptal se Ragga.

„Požaduji, aby někdo vyšel ven a otázal se tygrů, chtějí-li mne za Vládce. Je-li tomu tak, nechť se ozvou; bude-li jejich hlas dostatečně silný, aby pronikl přes zdi paláce, přijmu volbu a stanu se Vládcem tygrů.“

Ragga se udiveně rozhlédl po ostatních, ale kníže Griissirno řekl velmi zdvořilým tónem: „Žádost tygra Wirrty je velmi moudrá a správná; bylo by vhodné dát promluvit hlasu lidu!“

„Jděte to oznámit!“ mávl Ragga tlapou. Šest sedm tygrů vyběhlo ven ze sálu.

„Otec je velmi odvážný!“ šeptal mi Reggio. „Co když národ jeho volbu nebude chtít?“

„Potom nebude Vládcem. Pro čestného muže je to jediná cesta...“

Chvíli jsme čekali; pak náhle Aflargeo nastražil uši a vzápětí za ním ostatní. Pak jsem i já slyšel něco jako vzdálené hučení, bouřící chodbami a zdmi paláce: hromový řev tisíců tygrů. Síň byla celá potažena tygřími kožešinami, ale teď stráže odhrnuly kůže od vchodů a tygři naslouchali mohutnému řevu zvenčí, pronikajícímu až sem.

„Slyšíš hlas svého národa!“ řekl Ragga. „Žádám tě, Wirrto, abys přijal úřad Vládce Všech Pruhů Džungle!“

Wirrta naslouchal s přimhouřenýma očima. „Slyším. A přijímám!“

Pomalým, slavnostním krokem přešel od svého místa k trůnu a vyhoupl se nahoru, na zlatý stolec.

„Podvoluji se vůli národa a nastupuji v této chvíli na zlatý trůn Vládců Všech Pruhů Džungle, abych vám vládl. Ne jako svrchovaný pán a soudce nad životem a smrtí, ale jako první mezi rovnými, jako jeden z vás, náčelníků a bojovníků.“

Mezi náčelníky to trochu zašumělo.

„V této chvíli slavnostně slibuji a přísahám, že budu dodržovat tisícileté zákony, jimiž se řídí vše živé v Arminu. Budu vládnout moudře a spravedlivě, šetřit životy svých poddaných a neposkvrním svou čest křivdou či zločinem. V případě, že by se tak stalo, jsem povinen opustit tento trůn, budu proklet a moje jméno navěky zhanobeno.“

Tygři odpověděli hromovým zařváním.

Nastalo ticho. A v té chvíli vystoupil leopard Santhiawantharr a zastavil se před trůnem.

„Dlouhá staletí nepřekročil skvrnitý leopard Zlatou bránu Aurrgharru, aby se sklonil před nejvyšším Vládcem Arminu! Ale Santhiawantharr je náčelník leopardů, ne sluha čarodějů a Vládců svého národa, má právo jít vlastní cestou; ta cesta jej vede sem, před tvář Vládce, který právě slíbil, že bude vládnout čestně a spravedlivě. Santhiawantharr věří, že Vládce přísahu splní. Věří, že v této síni nalezne spravedlnost i pro ty, kteří mají skvrnitou srst!“

„Pro každého, kdo sám neporuší svou čest!“ řekl Vládce.

„Santhiawantharr, náčelník leopardů, sklání svou hlavu před Vládcem Arminu a blahopřeje mu ke cti, které se mu dostalo. A slibuje, že bude Vládce Wirrtu poslouchat a ctít v dobách dobrých i zlých, až do konce svého života.“ řekl leopard a skutečně se sklonil před Wirrtou.

Wirrta chvíli čekal, až se utiší šum v sále.

„Národ leopardů, nejstatečnější a nejdovednější po tygrech, žije s námi dlouhá staletí v nepřátelství. Ačkoliv je všem známo, že za dávných časů, v dobách, kdy vznikla naše vláda na tomto ostrově, žili spolu Pruhovaní a Skvrnití jako bratři a nebylo mezi nimi jiného rozdílu než kresba kožešiny. Na tomto místě, na němž stojím, jsem nucen rozhodovat spravedlivě, bez přihlížení k osobním sympatiím. Proto nemohu nikoho obvinit, že zavinil nepřátelství a válku. Na obou stranách byli takoví, kteří vzájemnou nenávistí zavinili válku; tygři i leopardi se provinili - ten více, ten méně, ale na všechny padá hanba a opovržení. Od mládí si přeji skončit válku a znovu nastolit mír. Teď jsem se setkal s leopardem, jenž má stejný cíl. Děkuji Santhiawantharrovi za jeho slova a slibuji mu, že si jej budu vážit a ctít jej jako bojovníka, který si zaslouží úctu a obdiv; že se vší mocí zasadím o to, aby v době co nejkratší dosáhl ve svém národě místa, které mu pro jeho moudrost a rozvahu náleží. Místa Vládce.“

V Santhiawantharrových očích něco zablýskalo, ale nemohl jsem uhodnout, co to bylo - radost či zloba? Uklonil se a odešel na svoje místo.

Vzápětí stál před trůnem kníže Griissirno.

„Jaguáři, za které mluvím, jsou malý národ,“ řekl svým něžným, kňouravým hlasem, „Nevynikají počtem, mocí ani jinými ctnostmi, jimiž se zdobí tygři a leopardi. Nemohou se honosit ani věrností ke svým pánům, ani pevností v dodržování svých slibů; každý jaguár je sám svým pánem a není povinen poslouchat žádného velitele, není-li to i jeho svobodná vůle. Ale věřím, že mluvím za většinu svého národa, když se skloněnou hlavou blahopřeji svému pánu a veliteli k volbě Vládcem Všech Pruhů Džungle - přeji mu na trůnu léta dlouhá a šťastná, a splnění všech cílů, s nimiž na tento trůn vstupuje.“

„Děkuji knížeti jaguárů,“ řekl Wirrta, „věřím, že je mým upřímným přítelem a chci věřit, že mi bude dobrým rádcem, jako byl mým předchůdcům...“

Po Griissirnovi přišel složit hold i černý leopard Sanmayraq; prohlédl si přítomné sírově žlutýma očima a pak řekl:

„Sanmayraqové žijí již po staletí osamoceni mezi ostatními a nemíchají se do rozepří a nenávistí mezi jinými národy Arminu. Naše víra zakazuje míchat se do záležitostí jiných. Prozřetelnost nás obdařila černou kožešinou, znakem stejné milosti, jako je bílá barva královských tygrů. Je to znamení, kterému jsme porozuměli a které posloucháme. Přesto je však Vládce tygrů i naším pánem a já se před ním skláním a slibuji mu poslušnost ve všem, co se nedotkne příkazů a zákonů, kterými se řídí náš národ. Blahopřeji Wirrtovi a věřím, že bude dobrým Vládcem. Pokud takovým bude, budou ho Sanmayraqové poslouchat.“

Zatímco Wirrta děkoval Sanmayraqovi, nahnul jsem se k Raggovi a zeptal se: „Sluší se, abych taky něco řekl?“

„Bude to velmi zdvořilé...“

Sotva černý leopard zmizel, vstal jsem a přešel před trůn.

„Můj příteli a bratře, známe se dost dobře, aby pocta, kterou ti udělil tvůj národ, mne musela těšit víc než cokoliv jiného. Od chvíle, kdy jsem tě poznal, jsem si přál vidět tě právě na tomto trůnu; a jsem šťasten, že oči tvého národa vidí stejně jako moje. Byli jsme až doposud vždy přáteli a věřím, že jimi zůstaneme pořád. A slibuji ti, že kdykoliv národ tygrů nebo ty sám budete něco potřebovat, nebudu litovat ničeho, abych vám pomohl; a bude-li třeba, položím za národ tygrů i život...“

Poklekl jsem na jedno koleno a sklonil před Wirrtou hlavu. Mezi tygry nastal šum, jak si rychle sdělovali svoje pocity.

„Děkuji ti, Charry,“ řekl Wirrta, „byl jsi to ty, kdo mne přivedl na trůn a já ti musím poděkovat za všechno, co jsi pro mne učinil. A prosím tě, abys nám i nadále projevoval svou přízeň a vedl tygry tak dlouho, dokud se nepodaří ukončit zbytečnou válku s leopardy. Neboť se zdá, že jen ty ji dokážeš ukončit!“

Odešel jsem na své místo. Tím byl hold ukončen, neboť zástupce žádného dalšího národa se již do Aurrgharru nedostavil. Byly tu ovšem podřízené národy: kuguáři, stříbrní lvi, rysové a drobnější kočkovité šelmy, kteří se měli objevit, ale všichni zatím zůstávali v absenci a nehodlali se zapojit do tygro-leopardích válek. Důvěra v nového Vládce tygrů nebyla zřejmě dosud všude na patřičné výši, dokonce jsem se doslechl, že náčelníci rysích tlup mu již předem otevřeně vyslovovali nedůvěru. Naštěstí se na mínění pánů se štětkami na uších nikdo moc neptal.

Tygři nyní rozpačitě hleděli jeden na druhého; nakonec zůstalo na Raggovi, aby předstoupil a řekl: „Je ti, pane, jistě známo, že úhelný kámen politiky tygřího národa byla a zůstává válka s leopardy. Prosíme tě, abys nám po zvolení jasně řekl, jakým způsobem chceš v té věci postupovat.“

Wirrta pokýval hlavou. „Uvažoval jsem o tom. Jak je známo, vede se tato válka již dlouhou dobu, a to bezúčelně. Jak situace nyní vypadá, je největší překážkou míru Vládce leopardů Assiwatharran. Rozhodl jsem se poslat Assiwatharranovi poselství, v němž ho vyzvu k ukončení nepřátelství a ke smíru mezi námi. Jako příklad uvedu náčelníka Santhiawantharra, s nímž žijeme v míru a jemuž neublíží žádný z tygrů, jako on neublíží nám. Já ze své strany nevidím žádných překážek ve smíru - pokud je nevidí on.“

Ragga jen něco nezřetelného zavrčel - zřejmě nevěřil.

„Jenomže,“ řekl Santhiawantharr, „je zde několik nepříjemných věcí. Jednak tradice, která velí bratřím bojovat až do vítězství. A potom, Assiwatharran velmi želí smrti Velkého čaroděje. Miloval jej, byl jeho odchovancem. Přísahal, že neustane, dokud nezabije jeho vraha a tygra Aflargea, který jej prý přemohl v boji!“

„Byl to řádný boj, za rozhodování nestranného soudce, knížete Griissirna,“ řekl jsem, „Assiwatharran má možná právo vyzvat Aflargea k boji, ne však zabít jej nečestně nebo úkladně!“

„Assiwatharran to ví - přeje si bojovat s Aflargeem nezáludně a čestně, před tváří všech bojovníků obou národů. Avšak jiná věc je ten, kdo Velkého čaroděje zavraždil na cestě domů. Leopardi jsou rozhodnuti zničit vraha, ať je to kdokoliv!“

„Mají nějaké podezření?“ ptal se kníže Griissirno.

„Je mi trapné to říkat,“ zaváhal Santhiawantharr, „ale většinou obviňují z vraždy člověka. Říkají, že jenom člověk by byl schopen tak nízkého činu!“

Zaťal jsem pěsti. „Chceš říct, že obviňují mne! Kdo vyslovil toto obvinění? A co vůbec vědí o lidech, že je takhle soudí?“

„Vědí dost,“ řekl Wirrta, „i je vede člověk.“

Santhiawantharr se zašklebil. „Ano, to je pravda. Pokusil jsem se několikrát dostat k člověku, který je vede - ale Velký čaroděj se považoval za ochránce a... vlastníka toho člověka a dal jej příliš dobře hlídat. Neviděl jsem ho, ani nikdo z mých přátel. Vím jenom to, že leopardi připisují tomu člověku kouzelnou moc a přísně tají jeho osobu před každým cizincem, dokonce i před většinou vlastního národa.“

„Tak!“ řekl jsem. „Velmi podivné zvyklosti, že? Slušnost by velela, aby žil mezi leopardy jako já mezi tygry. Nikdy jsem neskrýval svou tvář před nikým, přítelem ani nepřítelem. Dokonce i leopardi mne viděli, když dobývali můj hrad Guyrlayowe.“

„Jsou to zvyklosti, které zavedl Assiwatharran a Velký čaroděj,“ řekl Santhiawantharr. „Snad kníže Griissirno by mohl o tom něco vědět - bývá často hostem Vládce leopardů...“

„Ano,“ řekl jaguár. „Ale člověka schovávají i přede mnou. Snad mohu prozradit, že mne Charry pověřil důležitým vzkazem pro toho muže - ale nepodařilo se mi zatím proniknout k němu dostatečně blízko, abych jej spatřil nebo s ním mohl mluvit. Dokonce Velký čaroděj zapřel i mně do očí, že takový člověk existuje!“

Chvíli všichni přemílali v hlavě, co se tu řeklo.

„Nicméně otázka zněla, kdo je vrahem Velkého čaroděje,“ řekl potom někdo. „Je známo, že čaroděj byl zajat na Guyrlayowu. Ale odtamtud byl propuštěn. Co s ním bylo potom?“

„Odjel na svoje území! V doprovodu tygra, který jej měl střežit. Ovšem nepředpokládalo se, že by jej někdo napadl, proto se ti dva dali do lovu a rozešli se od sebe. Náš tygr se počal po čarodějovi shánět až po čase a nalezl ho mrtvého, zabitého šípem s kovovým hrotem.“

„Tvým šípem?“

„Ano. Ale ať někdo z vás ukáže svoje šípy! Například Ragga, Griissirno, Santhiawantharr a Sanmayraq. Zavolejte každý svého bojovníka, ať přinese šípy - uvidíme, jaké budou!“

„Není třeba,“ řekl Griissirno, „moji jaguáři mají své zbraně s sebou - máme šípy s ocelovými hroty, tvoje šípy. Sanmayraq jich má celý svazek, sám jsem mu je dal.“

Santhiawantharr namísto odpovědi vzal jednomu ze svých leopardů šíp a podal mi ho. Měl ocelový hrot z mojí dílny.

„Raggy není třeba se ptát. Všichni tygři jsou vyzbrojeni mými šípy. Tím chci jenom říct, že podle šípu se nedá určit, kdo byl vrahem. Dokonce i sami leopardi mohli mít takové šípy, vystřelili jsme jich do nich dost!“

„Assiwatharran ale obviňuje tebe!“

„Nesešel jsem se dosud s Assiwatharranem. Mrzí mne to, rád bych jej spatřil na vlastní oči. Potom si povíme, co a jak.“

„Je možné,“ řekl Wirrta, „že se s ním uvidíš velmi brzy. Pakliže přijme moji nabídku a bude se mnou chtít jednat.“

„Nepřijme,“ řekl Ragga.

„V tom případě proti němu vytáhneme po deštích na výpravu a zajmeme ho, jako jsme zajali Velkého čaroděje. Ale tentokrát se s ním neutká můj syn, ale já sám - a zabiju Assiwatharrana, pokud nepřislíbí, že bude dodržovat mír!“

„Nesouhlasím!“ řekl Santhiawantharr. „Padne zbytečně mnoho leopardů i tygrů, budeš-li pokračovat ve válce!“

„Ne,“ oponoval jsem. „Neublížíme leopardům, kteří se vzdají války a uzavřou s námi mír. Chceme pokořit jenom odbojníky, kteří se drží nesmyslných a hloupých předsudků a mír nechtějí!“

„Lituji, ale moji bratři smýšlejí jinak. Považují uzavření míru s tygry za zradu; navíc ještě poté, kdy tygři budou bojovat proti jejich bratřím dál. Já jsem uzavřel mír výměnou za mír, uzavřený Ghírrou a Tassiou - ale nelze uzavřít mír jednostranně, aby někdo slíbil, že už nenapadne tygry, kteří budou napadat jeho!“

„Tygři neublíží tomu, kdo uzavřel mír!“ vykřikl Wirrta. „Já sám bych zabil toho, kdo by se odvážil ublížit leopardům, kteří jsou našimi přáteli!“

„Já ti věřím. Ale uvěří i leopardi?“

„Můj bratře,“ řekl jsem, „to je tvůj úkol - ty je musíš umět přesvědčit. I kdyby nevěřili nám, uvěří tobě, protože jsi jejich krve a přesto s námi žiješ v míru. Jdi k nim a řekni jim to. Řekni, že vyteklo příliš mnoho krve tygrů i leopardů; že tygři dnes stojí pevně za Wirrtou a nepřejí si další válku. Že ani leopardům nebude ublíženo. Nechť ti z nich, kteří se odváží, přijdou do Aurrgharru a předstoupí před Wirrtu; Vládce je přijme jako bratry. Je možné, že jediní stateční leopardi jsi ty a tvoji druhové; tedy dobře. Ale je-li ve vašem národě víc takových, co se nebojí vstoupit sem, nechť přijdou. V zájmu jich samých i jejich dětí, které jim jednou poděkují za mír a klid, který pro ně uzavřeli.“

„Povím to svým bratřím. Řeknu jim všechno, co se dnes tady mluvilo. A uvidím, co na to odpovědí.“

Tím byla porada ukončena, neboť tygři zvenčí se domáhali, aby mohli spatřit a pozdravit svého nového Vládce. Vyšli jsme tedy ze slavnostní síně ven na terasu - a bouřlivý řev pozdravil Wirrtu, když se tam zastavil a kynul oběma tlapami shromážděným zástupům. Potom ohlásil konec nepřátelství proti leopardům a požádal tygry, aby od této chvíle neubližovali žádnému ze skvrnitých, který přijde v míru. To vyvolalo sice trochu údivu, ale nakonec tygři přislíbili poslušnost i v této ožehavé otázce.

Potom následovalo dlouhé a velmi úmorné vyvolávání slávy pro Wirrtu, Raggu, Santhiawantharra, Griissirna, Sanmayraqa, Reggia, Aflargea, Shirrta, Ao Harrapa i mne a nakonec počali tygři zpívat a všelijakým způsobem dávat najevo svoji radost. Odešel jsem na chvíli do klidu a ticha zahrad, abych si odpočal, ale sotva jsem usedl, bleskl mezi stromy pruhovaný kožich a objevil se Ragga.

„Ale!“ řekl jsem, „Co že ty nejsi na slavnosti?“

„Přicházím za tebou, abych se rozloučil. Odcházím.“

„Ne! Kam? A proč?“

„Dlouhá léta jsem sloužil Wahirrovi. Zestárl jsem ve službách Barragga a potom jeho syna, bojoval jsem pro ně, zabíjel a byl poraněn. Teď přichází Wirrta, nová dynastie, nový Vládce. Nebude mne už potřebovat.“

„Ale my potřebujeme každého moudrého a zkušeného náčelníka! Zvláště tebe, o jehož moudrosti je známo, že...“

„Ne!“ řekl trochu zostra. „Odcházím, Charry, a ty i já víme, proč. Nebudu odporovat tobě a Vládci, nebudu rušit dílo, které vy konáte. Ale nesouhlasím s kapitulací před skvrnitými! Tygři a leopardi vedou válku stovky let, mnoho generací už se zrodilo a zhynulo od doby, kdy začala. A já v ní strávil celý život! Čest pro nás znamenala zabít leoparda, hanba být od leoparda poražen. Teď přicházíš ty a žádáš, abychom už nezabíjeli, abychom nebojovali. Nehněvej se, cítí-li se staří válečníci dotčeni. Žil jsem ve válce celý život a ve válce chtěl i zemřít; nemohu si odvyknout přijímat skvrnité jako nepřátele. Odejdu tam, kde budu moci žít sám, vzpomínat a plakat nad kožešinami svých velitelů.“

„Ale Raggo! Vidíš to špatně...“

„Ano. Jsem starý a hloupý; ale vím, co je to čest. Nechápu, co jsou nové doby a nechci nic chápat! Vím svoje a to, co vím, mi stačí. Pamatuj si, bratříčku: pravda je to, co si myslím já, ty nebo kdokoliv z nás. Každý má svoji pravdu. A my tygři se řídíme jen svojí pravdou, svou ctí, svým svědomím. Jsi mladý, jsi jiný než my - máš svou pravdu a já ti ji nevyvracím a nehaním, i když bych mohl a mnoho tygrů by naslouchalo mému hlasu. Odcházím se svou pravdou - a prosím, nech mne jít!“

Objal jsem jej okolo hrdla a přitiskl svou tvář na jeho.

„Můj příteli... Škoda, že se musíme rozejít! Mám tě rád, Raggo, a bude se mi po tobě stýskat - ale jestli to nejde jinak, tedy ti aspoň přeju šťastnou cestu...“

„Sbohem, Charry. Přeji ti dlouhá a šťastná léta!“

Naposled jsem ho pohladil. Otočil se a odešel. Už nikdy jsem toho starého, hrdého válečníka nespatřil. Škoda.

Šel jsem k Wirrtovi. „Ragga odchází.“

„Tušil jsem to,“ řekl tiše, „Odejde jich víc. Mnozí se nebudou umět smířit s tím, že se poměry změnily.“

„Ale proč odcházejí?“

„Odcházejí odedávna. Ghírra a Tassia také odešli, i já jsem odešel. Přijde jiný čas a ti, kdo chtějí stát na své pravdě, musí odejít. To už je tak.“

„Myslíš, že půjdou i jiní?“

„Obávám se, že jich odejde mnoho...“

Ale jeho obavy se nesplnily. Odešlo jenom osmadvacet starých tygrů s několika mladými a některými tygřicemi ze svého rodu. Ptal jsem se, kam šli; tygři odpovídali vyhýbavě a zřejmě neradi. Zjistil jsem, že vyhnanci odcházejí většinou dál na jih, do nedostupných hor, kde tráví svoje dny v osamělé hrdosti a ve vzpomínkách na zašlou slávu.

Mrzelo mne to. Vážil jsem si Raggy a nelíbilo se mi, že odešel vlastně mou vinou. Obdivoval jsem morální výši Arminů. Ragga nesouhlasil, ale neintrikoval proti nám ani nevyvolával zvučná hesla a neburcoval národ k boji proti Wirrtovi. Odešel, aby svou přítomností nekazil naše dílo.

Oslavy v Aurrgharru pokračovaly neztenčenou měrou. Celé noci jsem nemohl spát pro sborový zpěv tygrů, kteří oslavovali nového Vládce a současně brzké usmíření s leopardy. Santhiawantharr byl zván každého dne k některému jinému náčelníkovi a tam se vedlo tolik řečí, že by zastavily vodopád. K ničemu konkrétnímu se sice nezavázali, ale každý překypoval sliby, jak bude od teď leopardy ctít a milovat. Santhiawantharr se choval s důstojností jinak nezvyklou a bral všechny sliby vážně, ač jim možná taky nevěřil.

Po třech dnech jsem s Aflargeem opustil město a vrátil se na Guyrlayowe. Náš zpustošený hrad byl klidný a tichý a nedělo se tam nic, co by nasvědčovalo jakýmkoliv změnám. Věnovali jsme tedy dva dny opravám toho, co se při bojích rozbilo a další údržbě, kterou to tu taky potřebovalo. Trosky děla, které nám Griissirno velkomyslně ponechal, jsme uložili. Aflargeo si je velmi pečlivě prohlížel a žádal, abychom si udělali děla vlastní. Sliboval, že se naučí z nich střílet.

Po týdnu přijel Reggio a oznámil, že oslavy skončily a že se Wirrta rozhodl poradit se mnou, co vlastně dělat. Už jsem také chtěl do města, tak jsem jel s ním, když jsem se napřed ubezpečil, že kníže Griissirno je přítomen. Nebyl tam však Ao Harrap a zdálo se, že vůbec není v Arminu, ale na nějaké námořní výpravě. Což byl pro mne dost šok.

Wirrta souhlasil s mými plány a rozhodl se doprovodit nás na jednání s Griissirnem, aby dodal naší skupině patřičný lesk. Odebrali jsme se tedy do jaguářího paláce, kam předem doběhl jeden tygr ohlásit, že se blížíme, aby měli jaguáři čas se připravit na slavnostní uvítání.

A taky že se připravili! Na dvoře nás čekalo ve vzorně vyřízené řadě čtyřiadvacet jízdních jaguárů v plné zbroji, to jest s luky a šípy na plecích, tesáky a sekerami u sedel. Nějaký velitel, který se naparoval jako král zeměkoule, nám vyjel vstříc, sesedl před námi s koně a poklonil se nám tak hluboko a s tak nafoukaným výrazem, jako by nám tím prokazoval kdovíjakou poctu. Potom k nám pronesl delší řeč, ve které nás vyzval, abychom považovali dům knížete Griissirna za svůj a abychom se odebrali k Jeho Jasnosti. Griissirno neukázal ani nos, dokud jsme nevstoupili do nádvoří a nevyšlapali po schodišti nahoru, do jeho audienční síně. Tam nás očekával, ve svém černém plášti a se zlatým obojkem ve tvaru slunce s paprsky. Měl audienční místnost tak vysokou, abych se tam vešel, s množstvím velkých oken, která však měla tu nevýhodu, že nebyla zasklena a táhlo jimi. Také stěny byly holé, až na reliéf na zdi, představující podivnou plachetnici, zřejmě jaguáří plavidlo. Když jsem ji zběžně prozkoumal, usoudil jsem, že je dobře se jí nesvěřit, neboť konstrukce je nejasná a dílem velmi chatrná - a to byl zřejmě stav znázorněný na reliéfu ideálem vší dokonalosti v lodní stavbě.

Kníže pohostil tygry kusy ještě teplého masa a mně přinesli kus masa narychlo opečeného, dokonce tak, že se dal jíst. Zřejmě se naučili připravovat pokrmy od Ráy, když mi nosili jídlo do tygřího vězení. Jedli jsme mlčky, tygři hltavě, jak mají ve zvyku, já trochu pomaleji, neboť jejich strašným tesákům můj chrup ani po zkušenostech nestačil. Když se nacpali a olízali si zakrvácené náprsenky, posadili se do elegantní pózy s ohony okolo tlapek a čekali, co bude.

Nikdo se neměl ke slovu, tak jsem promluvil sám:

„Navštívili jsme tě, kníže jaguárů, abychom ti ještě jednou poděkovali za vše, co jsi pro nás učinil. Nebýt tebe a tvých zbraní, mohl boj s leopardy dopadnout pro nás všechny nešťastně; a dnes by již nemuselo být žádného z nás.“

„Učinil jsem jen velice málo,“ zakňoural, „Moje námaha byla jen taková, jakou vynakládá vítr, když si hraje se stébly trávy. Moji bratři zbytečně chválí potok za to, že skáče po kamenech a zavlažuje svými vodami půdu - dělá to jen tak a nemá zásluhu na tom, co na té půdě vzroste...“

„Jistě. Ale přesto musím přiznat, že bez tvých děl a střelného prachu bychom nezvítězili. Jsem ti vděčen, Griissirno, že jsi nám pomohl; a musím říct, že jsem byl velmi udiven, že někdo z Arminů zná střelný prach a palné zbraně; obdivuji tvoje znalosti...“

Griissirno se mírně pousmál. „Ty víš, že jsem byl mezi lidmi! Lidé mají mnoho věcí, které jim pomáhají i škodí; a my, kteří plujeme po mořích, se snažíme znát a ovládnout všechno, co při svých cestách nalezneme. Tak jsme poznali i střelný prach.“

„Když jsi k nám tak laskav, zajisté víš, že k výrobě střelného prachu je zapotřebí různých chemických příměsí: ledku draselného, síry a dřevěného uhlí. Dřevěné uhlí mám a síru dovedu získat z odpadu při tavení železa; ale rád bych věděl, kde získáváte ledek, není-li to tajemství. Byl bych ti vděčen, kdybys nám označil pramen a dovolil vytěžit trochu této horniny...“

Kníže Griissirno mne pozoroval svýma krutýma zelenýma očima a ve zřítelnicích mu pohrávaly tajné plamínky. „Můj drahý bratře, asi jsem se mylně chlubil svými znalostmi. Musím ti říct, že neznám věci, na které se mne ptáš a nevím, co je to síra a... ledek; dřevěné uhlí jsem viděl pouze ve tvém táboře, při tavení železa. Pokud jde o střelný prach, kupujeme jej hotový od našich obchodních partnerů, a to s velkými obtížemi a za drahé zlato, neboť ti lidé se nás velice bojí a požadují velké částky už jenom za to, že s námi jednají...“

„Aha... To je ovšem špatné a moc mě to mrzí. Pokud se pamatuji, říkal Ao Harrap něco, že si umíte střelný prach i vyrobit!“

„Ao Harrap je mladý,“ řekl kníže s úsměvem, „Mnohé, co říká, je vedeno spíše jeho přáním než skutečností, a to i v tomto případě. Kromě toho pramen, odkud získáváme střelivo, je pro většinu mých podřízených tajemstvím, po kterém nepátrají a ani pátrat nesmějí, jak jistě chápeš...“

„Aha. Tak nám odpusť. Nepodezíráme tě z nepravdy a chápeme, že se Ao Harrap mýlil...“

„Už se to nestane. V této chvíli již Ao Harrap možná zná cestu k lidem, kteří vyrábějí střelivo pro jaguáry. Odplul na moře, aby přivezl nové za to, které jsme ti půjčili. Budeš-li potřebovat střelný prach, rád ti jej daruji; ale nehněvej se, že ti nemohu odpovědět na otázky, které jsi mi položil.“

Zanechal jsem hovoru. Pokračoval Wirrta a hovor brzy sklouzl do všeobecných, přesně nevymezených hranic a počal se točit okolo krásné budoucnosti, která čeká celý Armin. V tomto neurčitém povídání trávili Armini rádi celé dny a také moji přátelé v tom byli mistry, takže klidně a bez námahy proklábosili hodinu a půl, než jsme se zvedli a opustili pohostinný jaguáří palác.

„Velmi mne mrzí, že nám ta věc nevyšla,“ řekl Wirrta, „Nemohli jsme ale tušit, že sám Griissirno střelný prach kupuje!“

„Houbeles. Lže jako když tiskne, milý Vládče, a přímo do očí Tvého Veličenstva, což je drzost. Kromě toho chce ze mne udělat hlupáka, což je ještě daleko horší!“

„Jak to myslíš?“

„Tak, že by tím mohl oklamat někoho, kdo má o střelném prachu matné ponětí, jako ty a jiní tygři. Jenže já už viděl leccos a vím, jaký prach vyrábějí lidé. To, co nabíjejí jaguáři do svých děl, aby tím stříleli, by se člověk styděl někomu jenom ukázat, natož prodat, ke všemu tak divokému a nebezpečnému obchodnímu partnerovi, jako jaguár. I ten nejhorší křovák by si na tom dal víc záležet; jen Griissirnova banda to takhle patlá. Vůbec nemám iluze, že výbuch děla na Guyrlayowu způsobil kromě mizerné konstrukce i silně nedokonalý prach, kterým bylo naládováno.“

„Chm,“ řekl Aflargeo, „A co z toho všeho plyne, mimo to, že nám Griissirno lže?“

„Že se budeme muset někde poohlédnout, kde bere ledek. Musí mít někde doly, kde ho doplňuje, pak už je to hračka.“

„A ty umíš dělat střelný prach?“

„Co by ne? Je k tomu potřeba dvanáct procent dřevěného uhlí, třináct procent síry a pětasedmdesát procent dusičnanu draselného čili ledku. Všechno se to smíchá ve vodě, pořádně rozemele, aby to byl opravdu prach a ne kameny, potom se propere a usuší a může se ládovat do patron. Uměli to už ve čtrnáctém století, to je co říct; nehledě k tomu, že Číňané používali prachu proti Čingizchánově jízdě ve století jedenáctém...“

Tygři, ačkoliv jsou normálně velmi zvědavi na různé historické události, se tentokrát drželi dost při věci.

„A kde chceš vzít ten ledek?“ ptal se Aflargeo.

„Vysvětluju ti to tady už půl hodiny! Nevím! Ví to Griissirno, ale jak se zdá, nechce říct. Síru získáme bez námahy z naší rudy, je jí tam stejně zbytečně moc, v nejhorším ji můžeme seškrábat z kamenů někde u kráteru sopky, která má být někde tam dole na jihu; taky dřevěné uhlí máme po ruce, ale ledek nebo něco podobného musíme sehnat...“

Šli jsme v té chvíli uličkou; vpředu Wirrta s Reggiem, vzadu já s Aflargeem po boku a zabírali jsme celou šíři ulice. Najednou těsně před Wirrtovým čenichem něco bouchlo o zem a vyvalil se oblak prachu. Zvedl jsem hlavu a spatřil vyjeveného tygra, který nemohl pochopit, co se stalo; visel na řemenech někde ve výši dvacátého patra a šklebil se.

„Hlavo skopová!“ zařval jsem na něj, „Když něco děláš, tak snad při tom nemusíš zabít každýho, kdo jde kolem - nebo ses zaměřil na Vládce a jeho rodinu?“

Tygr byl už tak dost zděšen. „Odpusť, Charry! Odpusť mi, Wirrto - nemohl jsem tušit, že se omítka odlomí a spadne dolů! Opravoval jsem trochu dům, protože je už starý, omítka se loupe a opadává, ale nemohl jsem tušit, že se stane tohle; nikdo z naší rodiny ještě nikdy žádný dům nespravoval...“

Přistoupil jsem ke kusu omítky a kopl do něj, čímž se vyvalil oblak prachu a Wirrta se rozkašlal.

„Stará omítka! To máte z toho, že neopravujete baráky kolik staletí! Vždyť z toho vápna už musí dávno být...“

Najednou mi něco napadlo; poklekl jsem a zarýpal nehtem do toho kusu omítky. „Wirrto, myslím, že to mám! Někdo mi kdysi povídal, že stará omítka se chemickým složením blíží ledku. Ve vápně je, jak chápeš, draslík a ten na sebe nějak váže dusík ze vzduchu, takže vytváří dusičnan draselný! Pochopil jsi to?“

„Ne. Ale věřím tomu!“

„Aha. Aflargeo už ale chápe, že?“

„Ovšem,“ řekl tygřík hrdě, „Jsem přeci od fochu, ne?“

„Naškrábem trochu staré omítky, rozdrtíme na prach a zkusíme smíchat s dřevěným uhlím a sírou. Uvidíme, co to udělá.“

Wirrta začal organizovat zmatek, který vznikl následkem našeho zatarasení ulice; někdo přinesl kožený vak a několik tygrů bylo požádáno, aby ostrými drápy naškrábali potřebné množství omítky. Jelikož to nestačilo, otloukli tomu tygrovi ještě kus domu. Divil jsem se, že padající omítka nikoho nepřizabila, protože se zatím seběhlo množství tygrů z celého okolí a velmi se podivovali té činnosti. Nestačili jsme odhánět alespoň nejmenší koťata, která by byla určitě přišla k úrazu.

Potom jsem odtamtud odešel, naskočil na koně a letěl jako vítr na Guyrlayowe, do hutí. Síru jsem získal velmi snadno, při tavení železa se usazovala na všem, co bylo nablízku a odporně páchla. Až doposud jsem i oškraboval a házel do řeky, ale teď jsem ji seškrábal důkladněji a uložil do vaku; taky jsem si vzal plný vak dřevěného uhlí. Ráno jsem s tím odejel do Aurrgharru a včas zarazil další devastaci omítek, aby zatím nerozbourali půl města. Reggio, který se odtamtud nehnul, mi s nadšením oznámil, že se tu objevil i kníže Griissirno, přihlížel práci, potom se zašklebil a zase odjel. Zřejmě pochopil, že jsme přišli na jeho trik.

Dali jsme se do práce a už odpoledne získali něco, co pachem vzdáleně připomínalo střelný prach. Wirrta chtěl provést pokusný odstřel hned v zahradách paláce, ale to jsem mu raději vymluvil a odjel se speciálně utvořenou komisí tygrů v čele se samotným Vládcem za město do skal. Když jsme projížděli ulicemi, houfovali se tygři a přihlíželi našemu počínání, zvědavi, co se zas bude dít. Mnozí běželi s námi a vyběhli ven z města, takže bylo třeba velkého diplomatického úsilí, abychom jim zabránili nahrnout se do skal a přihlížet. Nakonec jsem z těch nejdychtivějších vybral asi padesát a nařídil jim udělat široký kordón okolo místa pokusu a nepustit nikoho dovnitř. Tím se stalo, že tito se domnívali, že přece jen uvidí něco velice zajímavého a proto se vehementně bránili, aby se někdo další dostal před ně. Posléze se začali hádat s diváky a byl poměrný klid, aspoň pro nás.

Za kordón se dostal jenom Wirrta, Aflargeo a Reggio, Shirrt a dva tři další; pořádně jsem jim vysvětlil, co je třeba při zacházení s výbušninami a oni mi to slovo od slova opakovali, abych si byl jist, že žádný nevystrčí hlavu z úkrytu a nebude se koukat či něco podobného. Potom jsem nasypal řádku prachu mezi kameny a pokynul jim, aby se ukryli a konec zapálil; škvířilo to a prskalo, oheň přeběhl po stružce prachu a rázem ji spálil.

„Zdá se, že to funguje.“ řekl jsem spokojeně.

„Jak to?“ podivil se jeden z tygrů, „Vždyť nic nebouchlo!“

„Vzal jsem prachu jenom docela málo. Ale můžu udělat i výbuch, když budete chtít.“

„No samozřejmě! Musíme přece vědět, zda se to bude hodit jako zbraň proti leopardům!“

„Ujišťuju tě, že ano. Ale předvedu to.“

Vysypal jsem pořádnou kupku prachu pod jednu skálu a odtud nasypal stružku až ke svému úkrytu. Počkal jsem, až se všichni pořádně schovali a zapálil to; dvěma skoky jsem byl za velikým balvanem a dopadl vedle Wirrty. Chvíli se nic nedělo a Wirrta se zeptal: „Tak co bude - nevybuchne to?“

„Lež!“ zasykl jsem; v téže chvíli se ozval strašlivý výbuch a všechno kolem nás se zahalilo kouřem. Cítil jsem, jak mi čelo nad okem rozsekl ostrý úlomek kamene a celé tělo mi zvalchoval štěrk; taky jsem si chvíli myslel, že mi jeden kámen přerazil páteř. Skály vrátily hromovou ozvěnu a pak nastalo ticho, jen prach a dým vířil vzduchem. Zahekal jsem a posadil se. Ovšem z hlavy mi už zase tekla krev.

Wirrta vedle mne se namáhavě postavil a setřásal z kožešiny prach a úlomky štěrku. „Zdá se,“ řekl lhostejně, „Že se střelný prach podařil...“

Trestná výprava

Než nastaly deště, změnil se vzhled Guyrlayowu k nepoznání. Pomocí střelného prachu jsme mohli lépe lámat kámen a s pomocí tygrů se dalo stavět rychle a účelně; i když dávná staletí nic nestavěli, jistá řemeslná zručnost jim přece jen ještě zbyla. A hlavně měli sílu, takovou sílu, že zvedali kamenné kvádry, kterými já stěží hnul, a vytahovali je nahoru na zdi.

Přistavěli jsme první patro, já sám otesal a usadil i opravdové schodiště namísto obvyklých odskočišť. Ve zdech byla velká okna s dřevěnými okenicemi a jenom jsem litoval, že je nemám čím zasklít. Zdi jsem obílil, aby tu bylo trochu světla a v rohu uplácal z hlíny kamna, v nichž jsem chtěl za deštivých dnů topit a vařit na nich. Tygři se tomuto zvláštnímu zařizování velmi divili a taky kníže Griissirno žasnul, když přišel na inspekci.

To jsem ještě přivítal jeho návštěvu s potěšením; když jsme ale začali lít děla a pak pušky, usoudil jsem, že ani všetečný jaguár nemá co strkat nám čenich do kuchyně a radil jsem se s Wirrtou, jak mu vlastně zabránit v přístupu na Guyrlayowe.

„Není to možné,“ řekl, „Od pradávna jezdí jaguáři sem a tam a dělají si, co chtějí. S nikým neválčí, takže mohou chodit do tábora kterékoliv strany a třeba přihlížet bojům, jak se to stalo u nás. Nejsou přece nijak zúčastněni na válce. Za celou dobu se ještě nestalo, že by je někdo odněkud vyhnal nebo odepřel přijmout. To by nebylo příliš zdvořilé!“

„Já ti povím, co si myslím: jaguáři tygry a leopardy jenom rozeštvávají! Jezdí sem a tam a všude pomlouvají toho druhého. Leopardům říkají, co je nového u nás a vám, co dělají sheenové. Tak se stane, že proti sobě válčíte a oni se vám smějí!“

„To nemůžeš říkat! Jaguáři nejsou nepřátelé; nikdo by se neodvážil říct něco takového knížeti Griissirnovi!“

„Jen se neboj! Já se toho odvážím, jen co budu mít nějaký důkaz. Že je prolhaný až běda, jsem už viděl a jsem ti tím docela jist, ale to není zločin. Až budu stát proti leopardům a až s nimi budeme mluvit, dozvíme se, zda nám náš přítel Griissirno říkal vždycky jenom pravdu.“

„Podezíráš ho z něčeho?“

„Z ledasčeho - ale nevěřím tomu, že je zcela špatný. Z jeho hlediska to není nic zlého; chce prospět tygrům, leopardům i mně, ale hlavně sobě!“

„Tomu nerozumím...“

„Ani já ne. Ale uvidíme a porozumíme oba, jen co přijde ta pravá chvíle.“

Dále jsme kolem dokola opevnili celý hrad novou zdí s velkými zuby, jaké se dělaly ve středověku; tak se stalo, že se po svahu od řeky už nedalo vůbec vylézt. Jediná přístupová cesta byla teď po úzkém hřebenu skály z prostoru mezi oběma řekami; a i tu jsem hodlal zlikvidovat. Jednoho dne jsme odnesli do hradu všechny součásti k tomu potřebné, potom jsem zažehnul zápalné šňůry a schovali jsme se; když se po výbuchu rozptýlil dým, nacházel se před branou hluboký příkop. Spustil jsem se do něj, navrtal nové nálože a znovu odstřelil, dokud se mi nepodařilo vyrobit pořádnou propast. Potom jsme celý den vyráběli padací most, který se nám skvěle podařil: masivní, visící na dvou silných řetězech a při zvednutí kryjící celou bránu. Když jsme jej zvedli, nedalo se do hradu vlastně odnikud proniknout.

Na začátku dešťů se opět objevili jaguáři. Když mi to ohlásili, pospíšil jsem do věžičky u mostu, abych se na ně podíval. Kníže Griissirno dojel až na okraj propasti, tam se zarazil a vyjeveně zíral na naši stavbu. Rozhlížel se, kudy se má vlastně dostat dovnitř, potom sesedl a prohlížel, jak se asi stalo, že je tam tak hluboká díra. Usoudil rychle, že je to dílo umělé a poznal, že jsem to způsobil já; ještě chvíli přemýšlel a teprve potom se rozhodl požádat mne o pomoc a dunivě zařval.

Aflargeo vystrčil hlavu z okénka u brány. „Stůj! Kdo tam?“

„Kníže Griissirno!“ zařval v odpověď jaguár, „Nepoznáváš mne?“

„Ale ano, poznávám!“

„Jak se mám dostat dovnitř? Co to je za nápad udělat zrovna tady takovou díru? To nepřeskočím!“

„To je v pořádku,“ smál se Aflargeo, „To je právě proto, aby to nikdo nepřeskočil. Počkej, až ti spustíme most!“

Kníže Griissirno se pokoušel celkem bez úspěchu krotit svůj vztek. Tygrům trvalo déle než obvykle, než most spustili; snad dokonce schválně chtěli nechat pyšného jaguára ještě trochu zmoknout. Když však se most pohnul, zapomněl Griissirno na svou zlost a obdivně sledoval, jak se ta dřevěná věc spouští dolů. Jakmile se most dostal do jeho blízkosti, pobídl koně, přeskočil přes propast na most a pádil do hradu. Brána byla příliš nízká pro jeho výšku, takže byl nucen sjet koni na bok a viset tam; za to jeho pobočník, s mými vynálezy neobeznámený, se pořádně praštil do hlavy, když chtěl vjet za svým velitelem.

Vyšel jsem samozřejmě jaguárovi vstříc, hlavně proto, aby nelezl nikam, kam nemá. Tygři sebrali jaguárům koně a odvedli do stáje, já s Aflargeem jsme doprovodili Griissirna nahoru. Rozhlížel se velmi obdivně a potřásal mokrou hlavou.

„Chceš se tady usadit natrvalo?“ zeptal se, „Tohle je stavba, jaká v Arminu ještě nestojí - pravé Vládcovské sídlo!“

„Zatím moje. Wirrta je nepotřebuje, má Aurrgharr.“

Usmál se trochu. „Na to jsem nemyslel. Pamatuješ se, jak jsem ti říkal o Vládcích starých Arminů - o těch, kterým se říkalo Vládcové Nebe a Země?“

„Ovšem - ale to už je dávno. A ještě hodně vody uteče, než se bude volit Vládce pro celou zemi.“

„Chm.“ řekl vážně a rozhlížel se po zdech. Potom najednou řekl anglicky, svým komickým přízvukem: „Jsou síly, které říkají, že ty bys měl být Vládcem Nebe a Země. Mezi tygry - i leopardy.“

„Nesmysl. Jsem člověk.“

„Santhiawantharr tvrdí, že právě proto bys byl nestranný. Říká, že nejlepším Vládcem by byl někdo z lidí.“

„Má bujnou fantazii.“

„Co by řekl Wirrta tomu, kdyby mu to někdo donesl?“

„Nevím. To by byla Wirrtova věc.“

„Myslíš, že by byl rád, kdybys konkuroval jeho moci? Wirrta je Vládcem nejsilnějšího národa Arminu a tím pádem i budoucí možný kandidát na nejvyššího Vládce...“

„A také je to můj přítel.“

„Zatím - dokud tě potřebuje na boj proti leopardům. Až ukončí válku, už tě nebude potřebovat. Nebojíš se, že tu pro tebe už nebude místo?“

„Jsi zbytečně podezíravý.“

„Ty také. Slyšel jsem, že dokonce ani mně nedůvěřuješ. Proč? Učinil jsem snad něco špatného?“

„Neříkám, že ti nevěřím. Ale sám víš, že jsi mi neřekl pravdu ohledně střelného prachu!“

Chvíli mlčel, pak se usmál. „Máš pravdu - lhal jsem. Netušil jsem, že dovedeš vyrábět střelný prach. Když ses mne ptal, myslel jsem, že to nesvedeš. Nechtěl jsem, abys to dokázal, protože prach zabíjí, leopardy i tygry. Celé generace se jaguáři chrání dát střelný prach válčícím stranám, i když jej mají. Nuže, teď se stalo; dobrá. Nemohl jsem tomu zabránit.“

„Věřím ve tvou ušlechtilost. Vím, že jsi dobrý a moudrý kníže svého národa. Nemám proti tobě nic; naopak tě považuji za svého přítele. A mám k tobě prosbu, Griissirno.“

„Ach! Budu-li moci, buď ujištěn, že...“

„Až skončíme válku a uzavřeme mír, zavez mne k lidem! Odejdu z Arminu. Musím k lidem, dovedeš-li to pochopit. Je tam jedna dívka, ke které se musím vrátit - ještě jednou ji musím vidět. Jmenuje se Diana jako moje tygřička. Nevím, jestli si to dokážeš představit, ale... mám tu dívku rád. Tak rád, jako ty jsi měl rád Ao Harrapovu matku.“

Jaguár chvíli mlčky hleděl na moji tvář. Oči měl přimhouřené a zdálo se, že vzpomíná na něco krásného. Potom řekl: „Jsem tvůj přítel, Charry. Řeknu ti radu, i když ty jí asi neuposlechneš. Nečekej na nic, odejdi hned!“

„Ne. Slíbil jsem Wirrtovi pomoc.“

„Wirrta skončí válku sám. Slibuji, že mu pomohu. Jdi, Charry, opravdu. Má nejlepší loď bude připravena a dám ti na cestu pytel zlata, abys nevzpomínal ve zlém na knížete jaguárů...“

„Proč mám odejít?“

„Půjdeš do války, Charry. Šípy leopardů létají rychle a tiše; a zabíjejí přesně. Zasáhne-li tě některý z nich do srdce, bude dívka Diana plakat. Zasáhne-li tě, nikdy ji už nespatříš. Jdi za ní. Učiň ji šťastnou!“

Sklonil jsem hlavu. I já jsem už na to myslel.

„Ne, to nemohu udělat. Nevím, rozumíš-li tomu, ale my lidé... nevážila by si mne, kdybych jí řekl, že jsem nedodržel slib a nepomohl svému příteli v boji. Vyhnala by mne od svého prahu, kdybych se vrátil pokryt hanbou...“

Jaguár se pomalu zvedl. „To byla jenom moje rada, Charry. Rozumím ti a vím, že tvá čest bojovníka ti brání poslechnout jí. Souhlasím s tebou; i jaguáři si umějí vážit cti a statečnosti. Nechť se stane, co se stát má. Náš osud neleží v našich rukou.“

„Ale no tak!“ přerušil jsem ty pohřební řeči, „Ještě mě nepochovávají! Co když se vrátím z boje jako vítěz?“

„Ano, i to se může stát,“ řekl tiše a smutně, pak zvedl hlavu a přece jen se usmál: „U nás se říká: Jeď, bojovníku - cesta je dlouhá a nikdo neví, kam vede. Tak ti to říkám také...“

Šli jsme spát; ráno se zase chystal k odjezdu.

„Abych nezapomněl,“ řekl, „Byl bych rád, kdybys mi postavil takový visutý most i k mému sídlu. Můžeš to pro mne udělat?“

„S radostí. Ale až po deštích...“

„Po deštích? Dobrá. Uvidíme, kdy budeš mít čas.“

Rozloučili jsme se jako přátelé.

„Co jste si povídali?“ ptal se Aflargeo, „Mluvili jste tou divnou cizí řečí, kterou mne učíš, ale...“

„Poslouchal jsi za dveřmi?“

„Slyšel jsem. Nevěř jaguárovi, Charry, je úskočný a lstivý. Chce tě zabít.“

„Snad - myslím, že mě potřebuje i on. Chtěl bych, aby byl mým přítelem; i přes to, jaký je. Přes všechno je statečný a chytrý bojovník. Statečných a smělých nepřátel si máme vážit, Aflargeo; natož potom toho jaguára, který chce být naším kamarádem...“

V té chvíli nás zavolal tygr, který střežil věžičku a sledoval jaguárův odjezd. Doběhli jsme k němu, když už kníže Griissirno, dobře viditelný podle svého černého pláště, projížděl mezi jednotlivými částmi huti a továrny a bystře všechno pozoroval. Nevzhlédl k nám a nijak se netvářil, ale my jsme už měli s tím pánem své zkušenosti a věděli jsme, že si jistě všechno pořádně vštípil do paměti.

„Uklidil jsi všechno pořádně, Aflargeo? Nenechal jsi tam nic?“

„Nevím,“ přiznal se rozpačitě, „Ale myslím, že součástky k dělům jsem dal do kůlny. Snad se tam nevloupá...“

O tom jsem nebyl přesvědčen; ale že jsem kůlnu zavíral na speciální závoru, kterou nemohl nezasvěcený jen tak otevřít, doufal jsem. Griissirno si kůlny nevšiml, byla tu už dřív a viděl ji několikrát otevřenou. Zato strčil hlavu do přístřešku, kde se nacházely obráběcí stroje na kov; vždycky se o ně zajímal a registroval každou změnu v primitivní konstrukci. Pak šlehl koně oháňkou, vyjel a následoval svoje strážce dál do džungle.

Opatrnost byla skutečně na místě, protože jsme právě vyráběli děla pro pevnost. Poučil jsem se trochu z konstrukce jaguářích kanónů, ale většinou vzal za základ vzhled a konstrukci děla na Atlantiku, které jsem jednou za tím účelem prohlédl a namazal, aby tolik nerezavělo. Konkurovat Kruppovým závodům zatím nemohu a nechci; ale věc, kterou jsem zkonstruoval, skutečně střílela a to dostatečně, aby mohla leopardy pořádně vyděsit. Děla jsme společnými silami nakonec vtáhli do hradu a instalovali tak, aby ovládala oba břehy i prostranství před padacím mostem. Ulil jsem také sdostatek kulí a připravil je vedle, takže to u nás vypadalo jako za třicetileté války.

Zbrojení se mi zalíbilo natolik, že jsem chtěl vyrobit i lehčí střelné zbraně, z nichž mohli střílet tygři. Nakonec jsem se rozhodl pro ty nejjednodušší: udělal jsem dvě dlouhé roury s jednoduchým zámkem; nabíjelo se to zezadu velkými patronami z kůže, v nichž byl prach, zavíralo a spouštělo uzávěry, jimiž mohla vládnout tygří tlapa. Wirrta osobně vyzkoušel spolehlivost verglu a dokázal vystřelit, až na to, že ho zpětný ráz málem srazil z hradby. Netrefil nic, ale rozhodl se dát svým poddaným příkazem výcvik ve střelbě.

Nejlepším střelcem se ukázal být Aflargeo. Od přírody byl chápavý a při tom nejčastěji u mne, když jsem střílel. Věděl už, jak zamířit, když ještě o střelbě tygrů nepadla zmínka. Viděl jsem, jak toužebně šilhá po mé ručnici, ale byla příliš jemná pro jeho hrubé tlapy. Nakonec jsem se nad tím zamyslel a poněkud pozměnil konstrukci uzávěru a spouště; odmontoval jsem chránič a přidal nástavec na spoušť. Z této pušky se tygr mohl naučit střílet a také se v tom pilně cvičil.

V dobách, kdy se na Guyrlayowe lily z nebe proudy vody, my seděli pod střechou u krbu a nudili se, jsem si často představoval svoje setkání s tím mužem od leopardů. A musel jsem si přiznat, že v tom případě bych nebyl zrovna nejlépe upraven. Šaty se na mně už dávno rozpadly a boty jsem nosil provizorní, sešité z hovězí kůže; i to jen proto, abych si docela nerozedřel chodidla. Vlasy a vousy mi dostoupily abnormální délky a ačkoliv jsem se snažil je jakž takž upravovat, přesto jsem dosáhl vzhledu jeskynního muže. Usoudil jsem, že k vandrákovi podobného zjevu nebude mít nikdo příliš důvěry a proto jsem se pevně rozhodl se nějak vylepšit.

Z nejbližšího jelena jsem stáhl kůži a parádně ji vydělal podle způsobu, který jsem si pamatoval od dob stavby všelijakých přístřešků a který se skvěle osvědčil na botách. Pak jsem ji rozřezal na dílce a ve volných chvílích posešíval, až se mi podařilo vytvořit z nich jakýs takýs oděv. Byl sice sešit jen srnčími šlachami, což není zcela v pořádku, místy vytvářel roztodivné zbytečné záhyby, nebo se ho zase kus nedostával, ale působil jsem v něm skutečně elegantně! Posuďte sami: kalhoty z jelenice ušité tak, že jsem je měřil na vlastním těle a tudíž to tělo dost těsně obepínající, až na to, že se v kolenou neustále rozjížděly, jak srnčí šlachy nevydržely; stejně tak v sedacích partiích, namáhaných často při jízdě na koni.

Košile vyrobená stejným způsobem a tím pádem stejně dobrá, se zase nechtěla poddat v loktech, ramenou a na zádech; když jsem si naložil na ramena cokoliv těžšího, třeba strom nebo uloveného jelena, byl šev na zádech neustále v nebezpečí prasknutí. Kromě toho neměla košile zapínání u krku, ale to byla skutečně maličkost. Kazajka se navlékala přes to a byla spíš pro ozdobu, než pro co jiného, ostatně kryla jen záda a prsa, rukávy neměla. Kdybych si na ruce natáhl dvě vrstvy kůže, vypadal bych jako vzrostlý medvěd. K tomu přináležely jelenicové kamaše až nad kolena s apartním šněrováním na obou stranách a boty, které se rozpadaly všude a pořád. Ze zbytku jsem vyrobil něco jako klobouk se širokou střechou a vylepšil několika různě sebranými barevnými péry. Když jsem si teď pověsil k pasu z pravé strany revolver a z levé těžký meč, vyhlížel jsem skutečně skvěle a sám sobě se líbil, že jsem nezapochyboval o úspěchu. Skutečně, vjet do nějakého evropského města v téhle parádě, mám do smrti vystaráno o živobytí na státní útraty v některém blázinci či kriminále.

Ale tady byl Armin a moji tygři se přímo rozplývali úžasem. Uzrálo ve mně pevné rozhodnutí vyjet si taky do Aurrgharru, ale čekal jsem, až přestane pršet, protože kůže po zmoknutí ztvrdla a než bych tam dojel, změnil bych se úplně ve strašáka do zelí.

Jakmile skončily deště a cesty oschly, vyrazili jsme hrdě do Aurrgharru. Ostatně již před koncem dešťů přinesli poslové zprávy od Wirrty, že se má shromáždit tygří hotovost; ranění se uzdravili, potlučení vylízali ze svých ran, poztrácení se vrátili a byli zas plni odhodlání pokračovat ve staré válce. Když jsme přijížděli k městu, blížili se k nám ze všech stran tygři pěší i jízdní a všichni nás radostně pozdravovali.

Nového tu nebylo téměř nic; přes deště se většinou nic nedělo. Jenom Ráa nás uvítala nářky a skuhráním a sdělila, že naše malá Diana se rozhodla vdát. Jejího vyvoleného jsem měl tu čest poznat hned téhož večera; byl to veliký tmavý tygr s ještě víc šilhavýma očima než je zvykem, křivýma nohama a příliš dlouhými tesáky, které vyčuhovaly přes okraj horních rtů ven a působily hrozivě; i tygři to považovali za výstřední a poněkud nevhodné. Mezi tygry se málokdy naleznou obzvláštní nadšenci do práce, ale nepoznal jsem zatím tvora tak líného a přímo se štítícího jakékoliv námahy, jako Dianin ženich; jmenoval se Tawarr a když to říkal, použil podivného skučivého přízvuku, jaký jsem ještě neslyšel. Nelíbil se mi ani trochu a jak se zdálo, Ráe a Wiirrtovi taky ne. Zřejmě tedy rozdílný vkus dětí a odpor vůči rodičům je rozšířen i v Arminu. Diana tvrdila, že je krásný, neobyčejně inteligentní a statečný, což však ještě neměl možnost dokázat, protože celou dobu seděl vedle ní s ocasem nezdvořile nataženým do cesty, takže jsem ho musel překračovat, a cpal se syrovým masem, jako by doma neměli co jíst. Wirrta dělal co mohl, aby se ho zbavil, ale Diana se ukázala jako dcera svého otce a vehementně žádala pro svou novou známost místo podnáčelníka. Načež Wirrta, který viděl, že pro nového prezenta neplanu zvláštním nadšením, mi ho přidělil jako adjutanta. Byl jsem pochopitelně radostí bez sebe. Tygr Tawarr se nenechal vyrušit, pohlédl na mne svýma šilhavýma očima, olízl si dlouhé tesáky a prohlásil:

„No jo. Já se budu snažit, abych tam nezavazel.“

Mimo jiných předností měl taky slovník, nad kterým by se potěšil znalec zločineckých žargonů.

Wirrtovi se velmi líbil můj nový oblek a vytýkal mu jenom, že nemá žádné pruhy, aby bylo jasné, že jsem příslušníkem tygřího národa. Řekl jsem mu, že to bych si musel ušít oblek z kožešin ve sklepeních chrámů a on na tento žert odpověděl zcela vážně, že by to bylo docela možné. Vysvětlil mi to jeden z jeho přátel, nějaký velmi starý tygr, když řekl:

„Důležité je, aby se kožešina zesnulého tygra udržela co nejdéle, lhostejno v jakém stavu a kde. Když kožešiny natáhneme na zdi v sálech nebo z nich učiníme pro tebe pokrývku či kabát, je to stejně dobré, jako když je uložíme ve svatyni.“

„To je velmi pozoruhodné! Ale neměl by majitel nějaké námitky proti znesvěcení svého kožichu?“

„Myslím, že ne; byl bych potěšen, kdyby sis vzal po smrti mou kožešinu a použil ji k něčemu. Dá se říct, že když si kožešinu necháš, budou tvoji hosté moci hledět na její kresbu a obdivovat ji - a vzpomenou při tom i tygra, který ji nosil.“

„A co, kdybych jednou odjel do světa a vzal ji s sebou?“

„To bys skutečně udělal?“ oči starého tygra zaplály zlatým ohněm, „Celý svůj život jsem si přál podívat do světa; kdybys tam vzal moji kožešinu, splnilo by se mi to přání alespoň po smrti, neboť můj zářící duch ji bude doprovázet...“

Tím jsem byl zcela přesvědčen a ochotně přijal kožešinu, z níž jsem si ušil krásný pruhovaný plášť, velký a široký jako plášť knížete Griissirna. Sice vážil trochu víc než převlečník z anglické vlny, ale byl za to daleko krásnější.

Tygří hotovost se rychle scházela a moje dny plynuly ve stálém výcviku. Zřídil jsem skupinu tygrů jako poslů na nejrychlejších koních, označených koženými střapci okolo krku. Ti přenášeli sem tam moje rozkazy, pokud možno co nejrychleji. Bylo zapotřebí, abychom se naučili aspoň základní manévry, než se setkáme s leopardy; tušil jsem, že ten člověk naučil skvrnité mnoha velmi chytrým trikům a nebylo by dobře, aby se moji tygři pohybovali po bojišti zmateně.

Konečně byla vyhlášena pohotovost a na druhý den se mělo vyrážet - zůstal jsem v paláci, ale právě když jsem se chtěl uložit ke spánku, slyšel jsem dole pokřik a jak jsem vyhlédl, uviděl jsem, jak do nádvoří vjíždějí jaguáři knížete Griissirna, celí špinaví a vyhublí jako po dlouhé cestě. Za chvíli mi přinesli zprávu, že Griissirno chce mluvit se mnou, a že je s ním i Ao Harrap. Souhlasil jsem, že je přijmu.

Griissirno měl vpadlé boky, ale jeho oči zářily neutuchajícím elánem, jako ostatně vždy. Ao Harrap nebyl tak špatně živen, vypadal mnohem lépe. Zato jeden z jeho jaguárů byl poraněn, tlapu měl převázanou kusem kůže a nosil ji ve vzduchu.

„Mohl bych s tebou mluvit o samotě?“ tázal se kníže, „Může tady zůstat Aflargeo, ale ostatní ať odejdou!“

Aflargeo potěšeně usedl vedle mne a předl. Reggio a otrapa Tawarr zmizeli ve dveřích a Tawarr se ještě podivně zašklebil.

„Ao Harrape, řekni mu to!“

Ao Harrap převzal od jednoho jaguára kus kůže a položil přede mne. Bylo na něm cosi nakresleno; po chvíli přemýšlení jsem poznal mapu, kterou jsem viděl na reliéfu v podzemí, mapu Arminu. „Můj syn Ao Harrap,“ vysvětloval Griissirno, „Plul s lodí podél severního břehu. Objevil cizí přístav a pokusil se do něho vplout. Bylo po něm stříleno z ručnic. Stříleno lidmi!“

„Ne! Lidmi - tady v Arminu?“

„Ano,“ potvrdil Ao Harrap, „Sinnrath má poraněnou tlapku, dva další vůbec nemohou jezdit. Mně zasvištěla kulka těsně kolem hlavy, jen kousek a byl jsem mrtev.“

„Hm... A co já s tím mám dělat? Mám se mu podívat na zranění?“

Kníže Griissirno vztekle zaprskal: „Ne! Žádám tě o zákrok! Žádám, abys ty lidi potrestal!“

„Já? Proč právě já?“

„Když někdo z jaguárů spáchá zločin, přijď za mnou a předlož mi svou stížnost - a já ho ztrestám, jakmile ho dopadnu. Tak soudí i Vládcové tygrů a leopardů. Ty jsi povinen potrestat člověka, který poruší zákon.“

„Hm. A proč bych musel?“

„Jsi člověk!“

„Ale nejsem pán toho, kdo postřelil tvého jaguára.“

Kníže Griissirno propadal čím dál víc vzteku. „Zdá se, Charry, že vůbec nerozumíš, o čem je řeč! Ti lidé jsou tady v Arminu, to znamená, že jsou tvými podřízenými. Ty jsi jeden z nás, jsi Armin - jsi kníže všech lidí, kteří vstoupí nohou na tento ostrov! Já tě žádám, abys svým poddaným domluvil jak umíš!“

„To je pěkné. A když ne?“

„Potom je potrestám sám!“ řekl a v očích mu zablýskalo, „Nežádám tě o zákrok ze zbabělosti, chci jenom, aby se tvým přičiněním obešla ta věc bez velkého krveprolití. Nechceš-li, prosím - mohu si zjednat právo sám!“

Trochu se mi z toho točila hlava. „Takže počkej. Co vlastně dělala Ao Harrapova loď v tom přístavu?“

„Chtěli jsme pokojně zakotvit - vedle těch dvou druhých lodí. Chtěl jsem si prohlédnout přístav a případně promluvit s lidmi. Nemohl jsem tušit, že začnou střílet...“

„Stříleli i jaguáři?“

„Ne. Dal jsem otočit loď a odpluli jsme. Předpokládám, že ty se s nimi domluvíš a umoudříš je.“

„Co je to za lidi?“

„Nevím. Je jich tam okolo padesáti. Mají tam něco jako město, je jen ze dřeva a dost ubohé. Odplouvají a připlouvají. Mají dvě lodi, jedna z nich je velice krásná...“

„Jak jsou tam dlouho?“

„Nevím. My jsme je nikdy dřív neviděli. Ale nedaleko odtamtud žijí servalové, ti je občas pozorují. Bojí se jich...“

Poškrábal jsem se za uchem. „Snad bych s nimi mohl promluvit. Ale nemohu se právě teď sebrat a odjet. Tygři zítra vyjíždějí na výpravu proti leopardům a já jsem povinen jet s nimi.“

Kníže Griissirno vzteky přímo nadskočil. „Já snad špatně slyším! Jsi kníže, Charry - nejsi povinen pomáhat Wirrtovi! Ale to, oč tě žádám, je tvoje záležitost!“

„Hned, jak to vyřídíme s leopardy, pojedu tam a promluvím s nimi. Třeba tě vezmu s sebou. Ale neočekávej, že mne uznají za velitele; nejspíš mě vyprovodí z města bičem nebo i kulkou...“

Griissirno stál, zíral a panenky se mu protáčely. „O to se ty nestarej! Moji bojovníci jsou ti k disposici, pomohou ti zjednat úctu, jaká ti náleží...“

„Dobře. Takže po tažení na leopardy se tam vypravíme. Hned jak budeme s tím problémem hotovi...“

Griissirno se násilím uklidnil. „Dobře; vidím, že se ti nechce, ale počítej s tím, že se přihlásím! Já a Ao Harrap pojedeme s tebou, Sinnrath odjede do Longarru, připraví moji a Ao Harrapovu loď a odjede s nimi k leopardímu přístavu. Tam budeš čekat na můj příkaz. Všichni ostatní půjdou s tebou, ponechám si jenom šest jezdců. Charry, přijmeš nás do své družiny?“

„Ty chceš jít se mnou na leopardy? Nebudou se hněvat?“

„Nebudu bojovat. Budou-li se hněvat, ví jen Bůh.“

Ta odpověď byla tak upřímná, že jsem se rozhodl být na něj aspoň trochu hodnější. „Vřelé díky. Přespíš tady v paláci? Vyrážíme za úsvitu...“

„Jistě. Je tady někde kus koberce, kde bych si lehl?“

Aflargeo slíbil, že mu najde vhodné ubytování. Griissirno se tedy odebral pryč, ale zastavil se a řekl anglicky: „Nemysli si, že nevím, oč ti jde. Pamatuj si: I kdybys chtěl být vládcem světa, dokážu tě tam dovést!“

Pak odešel a já zavolal posla. Zrovna když se Aflargeo vrátil, předával jsem mu příkaz: „Zajedeš na Guyrlayowe a najdeš vlčího náčelníka Kriwa; požádáš ho, aby vybral několik dobrých vyzvědačů a poslal mi je. Ale bude to dlouhá a nebezpečná cesta.“

„Kam mají jít?“

„To řeknu Kriwovi přímo.“

Posel odešel a Aflargeo řekl: „Jak se zdá, budeme mít na obzoru další válku...“

„Nevím, nevím. Neplaš se jako Griissirno!“

„Vztekal se pěkně. Ale mám dojem, že během času pochopil, že si z něho děláš legraci.“

„Vlastně ani ne. Dovedeš si představit, jak ti ubozí osadníci zkoprněli, když se jim do přístavu vedrala podivná loď se samými jaguáry na palubě? Nedivím se, že jim povolily nervy a stříleli po nich vším, čím se dalo...“

„Proč se nás vlastně lidé tolik bojí?“

„Jste šelmy. Máte zuby, drápy... lidé mají všelijaké mouchy. Ostatně uvidíš sám, až tě vezmu k lidem...“

„Kdy?“

„Jak se zdá, dřív než jsem myslel. Jestli jsou jenom trochu civilizovaní, pomohou nám dostat se do světa.“

„Já se na to moc těším, Charry! Kdy už to bude?“

„Podívej, teď jedeme do války proti skvrnitým kočkám. Porazíme je, uzavřeme konečně pořádný mír a pojedeme k těm Griissirnovým lidem. Jistě se s nimi dohodnu; pak si sedneme na loď a poplujeme přes moře. Tys moře ještě neviděl, ale je to moc a moc vody a za tou vodou zase země. Tam je hodně lidí, ale málo tygrů a žádný z těch tygrů není jako ty, všichni jsou Zelenoocí. A potom dál, do širého světa; za dívkou, která se jmenuje Diana a kterou musím ještě jednou v životě spatřit...“

Tygr mi ležel hlavou v klíně a nechal se hladit po hebké srsti. Občas zapředl jako veliká kočka; oči měl přivřené a zvolna usínal, zatímco jsem mu líčil krásy světa lidí. Byla noc; ta poslední noc před velkým činem, kterým mělo být naše tažení.

Padnu, nebo si otevřu bránu k životu - a k Dianě?

Dlouho před ranním úsvitem připomínal už Aurrgharr mraveniště, v němž někdo zarýpal klacíkem. Ze všech domů se hrnuli tygři, sedlali koně, pěší se handrkovali s jízdními, připravovali luky a šípy, brousili zbraně. Mezi tím vším se potloukali velitelé a podvelitelé a pobočníci a poslové, vykřikovali rozkazy a rady a přispívali tím účinně ke zvýšení zmatku. Náš miláček Tawarr se ukázal být rozeným velitelem, neboť chodil sem tam a radil velmi pilně a moudře; až na to, že jeho rady buď nebyly k ničemu, nebo se značně opozdily za činem; říkat někomu, co udělal špatně a že to měl udělat líp, už většinou postrádá účel.

Najedl jsem se v chvatu, sbalil si věci a šel na dvůr; koně se mi pokusili osedlat a dost jsem se nadřel, než jsem opravil zauzlované postroje. Jinak se naštěstí ničeho nedotkli, takže jsem byl za chvíli připraven vyjet.

Objevil se Wirrta s Reggiem a všichni jsme se obřadně vítali. Wirrta se už dlouho nezúčastnil žádného tažení, ale nebyl proto nijak vzrušen; o to rozrušenější byl Reggio, který zatím ještě žádnou bitvu neviděl a moc se těšil. Aflargeo ho poučoval klidným, lhostejným tónem starého mazáka, protože už v jedné bitvě byl, dokonce dostal šíp do kožichu.

Potom se objevil Griissirno se svými jaguáry; vypadalo to, že už se uklidnil. Vysvětlil jsem krátce Wirrtovi, proč pojedou jaguáři s námi a on souhlasil, ač ne moc nadšeně.

„Takže co?“ řekl jsem, „Pojedeme? Dej rozkaz, Wirrto!“

Vládce neodpověděl; švihl koně oháňkou a vyjel vpřed. Popohnal jsem také koně a ostatní rovněž. Vyjeli jsme ze zámku na náměstí, kde se nám zdvihl v ústrety hromový oslavný pokřik, projeli mezi sem tam zmateně pobíhajícími tygry, tygřicemi i tygřaty a zabočili řadou směrem ke Zlaté bráně. Ohlédl jsem se a spatřil, že tygři jedou za námi a řadí se do dlouhého průvodu, který se jako had vinul těsnými Aurrgharskými uličkami. Doposud jsem se tady nevyznal a napadlo mi, že kdybych měl jet v čele, byl bych v trapných rozpacích.

Venku před branou jsme zastavili a pozorovali proud tygrů, jak vyjížděl. To už jsem našel a vyslal dopředu přední hlídky, pár šikovných a odhodlaných tygrů pod vedením Shirrta. Každý měl dva koně, které v jízdě pravidelně střídal, aby je neunavil.

S ostatními jsem zamířil ke Guyrlayowu; až tam nás doprovázelo množství diváků, kteří do bitvy nešli: starců, tygřic, dětí. U hradu nás očekávala místní posádka v síle čtyř tygrů a hlouček mlčenlivých leopardů - v jejich čele byl Santhiawantharr.

Objevení se odbojného náčelníka Wirrtu zarazilo, ale pospíšil mu vstříc a oslovil ho: „Wirrta je šťasten, že se setkává s přítelem Santhiawantharrem. Kam jdeš, bratře?“

„Přišel jsem, abych se postavil po bok svému příteli. Přísahal jsem ti poslušnost, Wirrto; a Charrymu jsem povinen přátelstvím. Proto jdu s vámi.“

„Proti svému národu?“

„Ne. Jdu s vámi jako symbol toho, že leopardi a tygři jsou bratři a mohou žít v míru. Jako důkaz, že já neubližuji vám a vy mně. Až se sejdeme s leopardy, promluvím s nimi a přesvědčím je.“

„Jsme ti vděčni, Santhiawantharre,“ řekl jsem, „Pojeď...“

Hlouček leopardů se zařadil do útvaru za Griissirnovy jaguáry; Santhiawantharr se přidal po můj bok k Aflargeovi, Tawarrovi a Shirrtovi. Kníže Griissirno si je prohlédl zlýma očima, ale usmál se a neřekl k tomu nic.

Za mostem nás očekávala vlčí smečka v čele s Kriwem. Seskočil jsem a vzal si náčelníka stranou. „Mají tví vlci náladu pro mne něco udělat? Jestli odmítneš, zlobit se nebudu...“

„Už se těšíme! Tvoje zábavy bývají dobrodružné...“

„Radši ne. Podívej: znáš deltu téhle řeky? Někde v tom kraji je na břehu moře město, kde žijí lidé jako já. Dokázal bys je tam najít a zjistit, kolik jich tam je, co dělají a tak?“

„Samozřejmě! Neznám ten kraj, ale rád se tam podívám.“

„Dávej pozor! Po jaguárech stříleli, když tam připluli s lodí! Musíte být hodně opatrní!“

„Jaguáři jsou kopyta. Neumějí se schovávat v křoví a jsou hrozně nápadní. Spolehni se na nás, Charry, my je vyslídíme!“

„Tak dobře. Až to zvládnete, přijďte mi říct, co jste zjistili. Tam, kde právě budu. Chápeš?“

Chápal. Nadšeně zakňučel a zmizel i se svými vlky v roští.

Ještě nikdy jsem se nedostal do míst, kam jsme mířili; jeli jsme k severozápadu, k leopardím sídlištím. Byl jsem tím směrem jednou na lovu, přes varování vlků, ale nepotkal tam žádného nepřítele. Nechtěl jsem pokoušet osud a vrátil se, aniž jsem území prozkoumal. Teď jsme jeli dál a dál, stále stejnou džunglí. Jenom v poledne a po příchodu naprosté tmy tygři zastavovali, popřávali koním odpočinek a sami se stočili do klubíčka, aby přespali krátkou chvíli klidu. Většinou nikdo nejedl, až těsně před spánkem shltli několik soust; divil jsem se tomu, protože já jsem jíst musel; oni se zas divili mně.

Čtvrtého dne jsme se setkali s jedním z našich zvědů; pronikl hluboko dopředu a zjistil, že nám jde vstříc hlavní voj leopardů v čele s Vládcem Assiwatharranem. Blíž k leopardům nemohl proniknout, všude kolem jsou silné a dobře vyzbrojené hlídky a netoužil riskovat život.

K večeru jsme potkali dalšího zvěda. Oznámil nám, že se na nás řítí jakýsi úderný oddíl, vedený čarodějem Wantharrgwangem, nástupcem nešťastného Velkého čaroděje. Tento oddíl, zvlášť vyzbrojený a silně zfanatizovaný, opustil Vládcovo ležení a postupuje proti nám. Má velkou rychlost a očekává se, že nás napadne v noci nebo časně ráno. Oddíl se skládá asi ze dvou set leopardů, ozbrojených luky a šípy, kromě toho dalšími podivnými zbraněmi, palicemi, bijáky a tak dál. Někteří mají meče a sekery, které nějakým podezřelým způsobem vyhandlovali neznámo od koho. Podezíral jsem Griissirna, ale kníže se tvářil nevinně a popíral veškerou povědomost o tomto případu.

„Co teď?“ ptal se Wirrta.

„Kolik že jich je? Asi dvě stovky? Dobrá - vezmu si tři setniny a pojedu jim naproti!“ rozhodl jsem se.

„Není to nebezpečné? Neměli bychom počkat, až budou tady?“

„Ne. Chci se s tím Wantharrgwangem setkat sám, tváří v tvář. To jistě chce i on, proto mi jde vstříc.“

„Kdo má velet tvým setninám?“

„Jedné já, pak Aflargeo a Tawarr. To stačí.“

Moje rozkazy byly potvrzeny a tři sta tygrů se připravovalo k rychlé jízdě kupředu.

„Smím tě doprovodit, Charry?“ ptal se sametovým hlasem kníže Griissirno, „Rád bych viděl, jak lidé umějí bojovat...“

„Tady budeš! Stačím na to sám. Tvá přítomnost by to mohla jedině zkomplikovat. Zůstaň tady.“

Griissirno se zamračil, zajel mezi svoje jaguáry a zůstal tam. Zdálo se, že se urazil.

Mávl jsem rukou a vyrazil kupředu, za mnou Aflargeo a Tawarr a za nimi tři setniny tygrů. Vedl nás posel, který zprávu o útoku přinesl. Jeli jsme tak rychle, jak se dalo v neprostupné džungli. Nikdo nemluvil a tygři za mnou se tvářili čím dál posupněji.

Pozdě odpoledne vyrazil najednou proti nám tygr na koni. Když nás spatřil, zarazil se, ale pak přijel ke mně: „Sheenové! Jedou proti nám, budou tu co nevidět...“

„Kolik?“ ptal se Aflargeo.

„Přes dvě sta.“

„V pořádku. Zastavíme, hned jak budeme na vhodném místě. Je tu nějaká větší paseka?“

„Jo, o kus dál...“

Za chvíli jsme dorazili k široké pláni mezi dvěma pásy lesa, pokryté vývraty a pokácenými stromy. Nebylo to ideální místo pro bitvu, ale nedalo se nic dělat.

„Zastavte!“ křičel jsem, „Tady zůstaneme stát. Čekejte na moje rozkazy! Tawarre, vem si setninu a až se objeví leopardi, objedeš je kolem dokola až za jejich záda. Rozumíš?“

„Ano!“ řekl nadšeně.

„Nesmějí tě vidět, musíš se za ně dostat nepozorovaně! Odřízneš jim cestu od lesa, jestli na nás zaútočí, ale nenapadneš je dřív, než ti dám znamení. Výstřelem z pušky. Při první ráně zaútočíš!“

„Ano!“ obnažil svoje dlouhatánské tesáky v úsměvu.

„Jeď!“ řekl jsem a pozoroval, jak jeho setnina zmizela v lese. Moje a Aflargeova zůstala stát.

„Co chceš dělat?“ ptal se Aflargeo.

„Nevím. Uvidíme, až tady budou.“

Nečekali jsme dlouho, když jsem si povšiml, že tygři vztyčili uši a naslouchají. Nemuseli mne upozorňovat; zvykl jsem si se podívat občas na Aflargea a zjistit, zda naslouchá nebo větří.

Leopardí armáda vyrazila z džungle naproti nám prudkým cvalem jako řítící se lavina skvrnitých kožešin; když nás spatřili, kvapně zaráželi koně a tím se mezi ně dostal zmatek; ale velmi rychle se opět vzpamatovali.

Pobídl jsem koně a jel jim pomalu vstříc. Zastavil jsem se dvacet kroků před tygří řadou a vykřikl: „Zdravím vás, stateční bojovníci leopardů!“

Nastalo překvapené ticho na obou stranách. Potom vyjel z jejich chumlu jeden a rozkřikl se: „Jakým právem si dovoluješ nás zdravit, když přicházíš bojovat a zabíjet?“

„Nepřijel jsem, abych zabíjel. Přišel jsem, abych se s vámi dohodl jako přítel.“

„S lidmi neexistují žádné dohody!“ řekl zostra, „Nechci mluvit s tebou - chci jednat s tygry!“

Otočil jsem se k Aflargeovi a pokynul mu. Tygr mi přijel po bok a zastavil se vedle mne.

„Poslouchej mne dobře, tygře! Jsem Wantharrgwang, velký čaroděj leopardů. Každý z tygrů mne velmi dobře zná a zná taky moji moc! Dávám ti slovo, tygře: nechci ublížit tobě ani tvým bojovníkům, chci jenom člověka, který je vedle tebe!“

„Proč?“ zeptal se Aflargeo se zájmem.

„Ten člověk musí zemřít! Dej mi ho a já propustím tebe a tvoje tygry v pokoji. Jinak všichni zemřete s ním! Taková je vůle bohů, kteří se mnou mluví!“

Aflargeo se krátce zasmál. „Dám ti ho. Ale ty mi vydej člověka, který stojí za vámi a který tě poslal proti nám!“

Mezi leopardy nastal šum a ruch - ale Wantharrgwang vykřikl: „Mezi leopardy není žádný člověk!“

„Lžeš, Velký čaroději!“ zařval Aflargeo, až se všecko otřáslo a leopardi se počali halasně rozčilovat.

„Kdo se opovažuje říct mi do očí, že lžu?“ rozkřikl se leopard, „Kdo jsi, že tak mluvíš?“

„Jmenuji se Aflargeo - a už jeden Velký čaroděj ležel pod mojí tlapou! Táhni do své díry; nebojím se tebe ani tvých strašáků!“

Velký čaroděj zařval, jako by ho někdo píchl. „Zabte je! Pobijte je všechny, zaslouží si smrt! A hlavně zabte člověka!“

Zasvištěly šípy; několik jich zapadlo do trávy okolo nás, ale bylo to stále ještě daleko. To však už také leopardi vyrazili proti nám a doprovodili to strašlivým řevem.

Pozvedl jsem varhánky a vystřelil všechny hlavně, ač naslepo. Vyděsilo je to, někteří už možná slyšeli střelbu, jiní alespoň o jejích strašlivých účincích.

„Jste obklíčeni!“ vykřikl jsem, ukazuje dozadu, kde vyrazili Tawarrovi tygři, „Vzdejte se!“

„Na něj, zabte ho!“ řval Velký čaroděj a letěl ke mně, mávaje těžkou sekerou, „Střílejte šípy!“

Opět svištěly šipky - několik se jich zabodlo do mého štítu, kterým jsem se kryl. Namířil jsem ručnici a několikrát vystřelil, většinou po koních; potom už byli leopardi u nás.

Vrhlo se jich na mne hned několik; prvnímu, který se ke mně hnal a mával výhružně palicí, jsem prostřelil lebku, pak jsem zasunul pušku do pouzdra a vytasil meč. Vyjel jsem jim naproti, prvnímu probodl tlapku, že pustil svůj biják, dalšího sekl šikmo přes hlavu, takže sletěl s koně dolů. Při tom jsem stále ještě stíhal odrážet jejich rány štítem. Nebyli to zrovna umělci v tom způsobu boje. Viděl jsem, jak Aflargeo skočil na jednoho leoparda, strhl ho s koně a válí se s ním v jednom klubku po zemi, viděl jsem taky, jak i ostatní tygři se vrhli na leopardy a rvou se s nimi.

Několik šípů mi sklouzlo po kazajce, ještě štěstí, že byla ze silné kůže a něco vydržela. Potrestal jsem jednoho ze střelců ranou mečem mezi oči, ostatní mi včas uhnuli; potom jsem rozrazil skupinu tří leopardů, sražených těsně dohromady, a byl jsem před samotným Velkým čarodějem.

Trochu špatně jsem jej odhadl - byl to největší leopard, jakého jsem kdy viděl, téměř tak velký jako tygr. A navíc mával těžkou sekerou z mé dílny; dokonce jsem na ní viděl i značku, kterou jsem si tam vyrazil. Hrom aby do Griissirna!

„Pojď, pojď!“ smál se, „Rozbiju ti lebku!“

„To se pozná!“ otočil jsem se a bodl leoparda, který na mne zaútočil odzadu, „Můžem to zkusit!“

První jeho ránu jsem odrazil štítem, ale celý jsem se zachvěl pod tím strašným úderem. Bodl jsem po něm, ale odrazil to také, štítem trochu jiného tvaru, než jsem měl já. Vzápětí mi jeho příští rána rozťala štít, taktak že jsem nebyl zraněn na ruce. Trochu jsem se polekal, jeho síla byla opravdu strašlivá. Hlasitě řval, když na mne znovu zaútočil; pokusil jsem se nastavit štít jinou stranou, ale i tak pod jeho příští ranou praskl jako ořech. Hodil jsem trosky stranou a uchopil meč oběma rukama - pod ranou sekery se sice nezlomil, ale rukama mi projela křeč jako po úderu elektřinou. Velký čaroděj po mně bil svou hroznou sekerou a já jen stěží stačil odrážet mečem; konečně jsem přinutil koně odskočit přes padlý kmen a zastavit se až opodál, abych unikl.

„Utíkáš?“ zavrčel, „Nestíháš, dohoním tě!“

Dvěma skoky byl u mne a znovu útočil. Jeho sekera mi zasvištěla okolo hlavy, ale já jí nenastavil meč, jenom se sehnul a vzápětí znovu vztyčil a sekl mečem; přeťal jsem leopardovi topůrko sekery těsně pod železem, takže mu zůstal v ruce jen zbytečný klacek. Zlostí zařval a sebral od sedla podivný biják z těžkého dřeva s naježenými dlouhými ostny. Ale ten jsem snadno odrazil a tentokrát zaútočil sám. Pokusil se vzít si na pomoc svůj štít, ale ve chvíli, kdy to udělal, jsem ho bodl do pravé tlapky a on bolestí biják upustil.

„Vzdej se! Podívej - polovina tvých leopardů je pobita!“

„I kdyby všichni zahynuli, stačí mi, když zemřeš ty!“

Odhodil štít a skočil po mně s tasenými drápy. Než jsem mu stačil nastavit meč, udeřil mne přes ruku drápy a srazil na zem. Zbraň mi vylétla z ruky a zapíchla se do hlíny. Myslel jsem, že mám ruku roztříštěnou, ale vydržela; podařilo se mi sevřít jej pod krkem, zatímco jeho hrozné spáry mi rázem rozedraly záda mého nádherného kabátce. Kopl jsem ho špičkou boty do břicha a vzápětí levičkou praštil do čenichu; neomráčilo ho to, jen na chvíli oslabilo, tak jsem se vytrhl, odskočil a vytáhl z opasku dýku.

„Tohle je ostrý zub, pamatuj si! Kousne tě!“

„Grrrá!“ odpověděl zařváním, vyskočil a vrhl se na mne. Bodl jsem ho dýkou, ale vzápětí upadl pod jeho váhou a on mne znovu sevřel. Váleli jsme se po zemi, zatímco na mne tekla jeho krev. Cítil jsem bolest na zádech a ramenou; i mně se už dostal na kůži. Sevřel jsem mu oběma rukama hrdlo a škrtil ho; často jsem si takto hrál se svými tygry a podařilo se mi tedy se mu vyvléknout a převalit ho na hřbet.

„Nejsi tak silný ani tak šikovný jako Aflargeo,“ řekl jsem mu, „A jeho taky dostanu na záda...“

„Smrt lidem!“ zachrčel, „Zabij mne, člověče, nebo zabiju já tebe! Smrt, smrt tobě i všem...“

V té chvíli jsem na chvíli zvedl hlavu - a spatřil Tawarrra. Tygr, který vypadal tak nemožně, teď řádil mezi leopardy jako černá ruka, jeho křivé tlapy je srážely s koní, nepřiměřeně dlouhé tesáky svítily krví; právě teď se sehnul a prokousl jednomu hrdlo. Asi jsem si přece jen vybral dobrého pobočníka!

Ale leopard využil mé chvilkové nepozornosti a shodil mne ze sebe, aby se vzápětí převalil na mne. Chytil jsem ho jednou rukou pod krkem, přesto mi zuřivě vrčel do tváře: „Zakousnu tě! Zabiju tebe, a potom zabiju taky...“

Náhle prudce zachrčel a zkřivil tvář; jeho tlapy se zaškubaly a ohromný leopard klesl na moje tělo. Skoro současně jsem si všiml, že mezi jeho žebry vězí dlouhý šíp s opeřeným koncem; šíp, který jej zabil a mně zachránil život.

Ohlédl jsem se, kdo to střelil - a spatřil knížete Griissirna. Jaguár seděl na koni a ještě držel v tlapách luk. Neměl černý plášť, jen proužek kůže na hrdle, aby se odlišil od leopardů.

Shodil jsem leoparda ze sebe a namáhavě povstal; přiběhl ke mně Aflargeo a pár dalších tygrů, ale já si jich nevšímal. Šel jsem přímo k jaguárovi:

„Děkuji ti, Griissirno! Ale proč jsi porušil můj příkaz a nezůstal u Wirrty?“

Griissirno trochu zkřivil tvář do úšklebku: „Přišel jsem, abych ti zachránil život.“

„O chvíli později jsem ho mohl přemoci! Nehledě k ostatním tygrům, kteří mi mohli pomoci. Neměl už sílu mě zabít.“

„Mrzí mne, že jsem ho zabil zbytečně. Ale slíbil jsem Ao Harrapovi, že tě ochráním!“

Tentokrát jsem promluvil anglicky já: „Griissirno, ty jsi věděl, že ještě chvíli a řekne mi něco důležitého! Možná by řekl něco o tom člověku z druhé strany, neznal se vzteky a v takové chvíli lidé mluví neuváženě! Griissirno, ty si nepřeješ, abych se s tím člověkem setkal!“

Neodpověděl; obrátil se a švihl koně oháňkou. Tygři mu skočili do cesty, ale zarazil jsem je pokynem ruky:

„Nechte ho jít. Zachránil mi život.“

Jaguár se ohlédl a přejel po mně zlýma zelenýma očima. Pak šlehl koně znovu a rozjel se cvalem pryč.

Bitva byla skončena; z leopardů padly dvě třetiny, zbývající se schlíple choulili mezi tygry, kteří je střežili. Tygřích bojovníků padla asi třetina, nehledě k mnoha raněným. Tawarr byl bez zranění, Aflargeo dostal nějakým šípem, ale už si jej vytrhl a nezdálo se, že by to mělo zlé následky.

Přešel jsem k leopardům. „Který z vás je náčelník? S kým mohu jednat?“

Ohlíželi se jeden po druhém, ale nikdo se nehlásil.

„Dobře.“ přistoupil jsem k nim a uchopil za ucho jednoho, který vyhlížel trochu inteligentněji, „Pojď sem ty!“

Koukal na mne úkosem - asi se bál.

„Poslyš,“ řekl jsem, „Jsem první člověk, kterého vidíš?“

„Ne...“ přiznal váhavě, „Nejsi. Už jsem viděl člověka.“

„Kde?“

„U nás. V Rryiatlu.“

„Co je to Rryiatl?“

„Město leopardů. Na břehu moře.“

„Kdo je ten člověk?“

„Je... svatý. Přišel k nám a radí čarodějům. Uctíváme ho jako svatou osobu. Je... moc moudrý.“

„Jak vypadá?“

„Je... vypadá jako ty.“

„Mladý - starý?“

„Nevím.“

„Jaké má vlasy? Černé - jako já?“

„Ne, to ne. Jiné barvy. Světlé.“

„Oči?“

„Ano. Dvě.“

„Myslím jakou barvu.“

Ukázal nosem k obloze.

„Je námořník? Umí plout po moři? Staví lodě?“

„Ne... nevím. Neodplul nikam. Čarodějové se báli, aby neodplul, proto ho dali střežit.“

„Je vysoký, nebo malý, nebo jaký?“

„Nevím. Viděl jsem ho jednou, z dálky. Nikdo z náčelníků k němu nikoho nepustí. Znal ho Wantharrgwang.“

„Aha. A znáš Assiwatharrana, vašeho Vládce?“

„Ovšem. Každý zná Assiwatharrana.“

„Jaký je poměr Assiwatharrana k čarodějům?“

„Assiwatharran je přítelem čarodějů. Čarodějové jsou velmi moudří a dobře mu radí. Assiwatharran přijímá jejich rady... a kdo mluví jinak, ten lže!“

„Aha. Takže přece jen někdo o tom mluví jinak. Ale kdo je víc, Velký čaroděj nebo Assiwatharran? Koho bys poslechl, kdyby ses musel rozhodnout mezi nimi?“

„No... Velký čaroděj je mrtev, tak jistě pro Vládce.“

„A kdyby čaroděj mrtev nebyl?“

Leopard se ohlédl po mém soupeři, jako by zvažoval, jestli ještě může vstát a vyřídit si to s ním. Vypadal dost bezelstně, mezi svými rozhodně nepatřil k intelektuálním špičkám.

„Když je čaroděj mrtev - kdo teď bude dávat Vládci rady?“

„Teď je Vládce jediným pánem. Ale... on se jistě někdo najde!“

„A učiní Assiwatharran, co mu řeknu?“

„Těžko. To jistě ne. Tedy, nevím.“

„Dobře - vzkaž mu toto: Žádám Assiwatharrana, aby on a člověk, který velí leopardům, přišli na toto místo zítra, brzy po východu Slunce. Budu tu já a budou tu tygři. Taky Wirrta, jejich Vládce. Bojovníci zůstanou na krajích mýtiny, náčelníci se sejdou uprostřed. Rozumíš?“

„Ne. Ale povím to Assiwatharranovi.“

„Řekni mu, že nejsem nepřítelem leopardů a že jsem nechtěl zabít žádného z nich. Proto propouštím všechny, kteří přežili. Jste svobodní - jděte zpátky ke svým říct jim, co žádám!“

Leopardi z toho měli velkou radost; báli se, že bude hůř. Rozběhli se pryč co nejrychleji, jenom ten můj se otočil:

„Assiwatharran přijde; a člověk s ním. Věř mi.“

Potom se otočil a pospíšil za svými.

Nikdy nezapomenu na tu noc tam v polním táboře uprostřed džungle. Okolo půlnoci nás dohonila celá armáda v čele s Vládcem. Wirrta odsouhlasil vše, co jsem udělal a dal pokyn, aby se odpočívalo. Ale málokdo spal - většina tygrů se přikláněla k názoru, že leopardi nevyčkají a zaútočí v noci, dychtivi zničit vraha Velkého čaroděje. Že by skutečně přišli na ranní schůzku, tomu věřil málokdo; a tak mimo obvyklých hlídek mnozí posedávali v hloučcích, připraveni na první pokyn bojovat. Taky já dlouho nemohl usnout. Pálily mne rány, které mi zasadil, i když je tygři olízali, nebo právě proto. Neobyčejně mě rozrušovalo pomyšlení na nadcházející setkání s mužem v pozadí leopardích výbojů; až se zítra setkáme, staneme se přáteli nebo ho budu muset zabít?

Ráno začalo prudkým jasným svítáním, které ostře kreslilo každou podrobnost na kožešinách mých tygrů. Sotva se rozednilo, nasedli jsme na koně a vyjeli směrem k pasece. Tygři se tvářili vyčkávavě, kníže Griissirno vztekle, Santhiawantharr nejistě.

„Nuže, pánové, pojedeme,“ řekl jsem. „Předpokládám, že mimo mne pojede Wirrta, Reggio, Aflargeo, Tawarr, Shirrt a pár dalších náčelníků. Tentokrát ale prosím, aby s námi jel kníže Griissirno. A samozřejmě Santhiawantharr.“

Leopard přikývl, kníže Griisirno se zašklebil. „Jestli si to skutečně přeješ...“

Na protější straně se objevovaly jednotlivé hloučky leopardů, přejížděly sem a tam a opět zajížděly do lesa. Leopardi už také odklidili svoje mrtvé z planiny, tu a tam byla tráva postříkaná zaschlou krví.

„Podívej,“ ukázal Aflargeo, „Zvíře s dlouhým nosem! Slon!“

Viděl jsem, jak se z lesa vykolébal velký slon, obklopený četou leopardích jezdců; na hřbetě slona se kývala podivná budka z bambusových prutů, zakrytá leopardími kožešinami.

„To je jiná paráda než u nás, co?“

„No,“ řekl Aflargeo pohrdavě, „Uvidíme, co ta bouda vlastně obsahuje. Nezáleží na zevnějšku, jako na charakteru!“

Tu moudrost neměl ze sebe ani ode mne; divil jsem se, kde k ní přišel, ale později jsem se dozvěděl, že to byla perla ze zkušeností Ao Harrapa.

Přes pláň se k nám hnali tři leopardi - dva zůstali uprostřed, třetí dojel k nám a zarazil přede mnou koně:

„Assiwatharran tě pozdravuje! Vzkazuje ti, že chceš-li se s ním setkat, přijde doprostřed pláně. Přijde jenom se svými náčelníky a kouzelníky a žádá, abyste i vy ponechali svoje bojovníky zde.“

„Ano, souhlasíme! Pojedeme, pánové?“

Leopard otočil koně a letěl jako šipka přes planinu. Kůň elegantně přeskakoval jámy a vývraty a jezdec ho skvěle ovládal. Vzápětí od leopardů vyrazila asi dvacetičlenná skupina jezdců a středním klusem se blížila k nám. Stáhl jsem si klobouk do čela, aby mi stínil před slunečními paprsky; ale ani tak jsem mezi nimi nerozeznal člověka.

„Jsou tam samí leopardi. Je to zrada!“

„Co budem dělat?“ ptal se Wirrta tak tiše, jak jen to šlo.

„Kupředu! Setkáme se, jak bylo domluveno...“

Jeli jsme. Aflargeo směšně mžoural do slunečních paprsků a podivně se šklebil; pak vykřikl: „Je s nimi člověk! Jede v čele v kožešině leoparda. Ale otěže drží v rukou, jako máš ty!“

Natáhl jsem krk dopředu, abych lépe viděl, ale nezdálo se, že by měl pravdu. Zato jsem si všiml, že vedoucí leopard má na hlavě nasazenu jakousi čelenku z lesklého kovu, do níž je zasazeno množství barevných papouščích per, takže vypadá jako koruna. Takové čelenky tygři taky neměli.

Ohlédl jsem se na Griissirna; jaguár nespouštěl ze skupiny jezdců zlé zelené oči a tvářil se divně. Skoro jsem se obával, aby nějakou nepředložeností ještě nezavinil nezdar celé akce. Zato jeho syn Ao Harrap se tvářil velmi přátelsky a jak se zdálo, vítězoslavně. Nechápal jsem, proč.

Jezdci se přiblížili natolik, že jsem jim mohl vidět do tváří. Teď už jsem i já viděl zcela zřetelně, že jeden z nich je člověk, oblečený do celistvé leopardí kožešiny včetně hlavy, kryjící mu obličej. Charakterizovaly jej jenom volné ruce, v nichž svíral otěž koně, a na leoparda nezvykle vzpřímené držení těla. Všichni Armini jezdí nahrbeně.

Ale postřehl jsem další věc: u sedla měl přivázanou pochvu, z níž trčela rukojeť katany. Viděl jsem ji naposledy u knížete Griissirna, jen letmo zahlédl, ale poznal jsem tu zbraň okamžitě. Když mu vozí takové dárky, ať mi povídá, že toho muže nikdy neviděl, ten pravdomluvný dobrák!

Dojeli jsme k sobě, zastavili asi dvacet kroků od sebe a zůstali stát. Nikdo z Arminů nepozdravil a všichni se měřili nevraživými pohledy. Assiwatharran se tvářil, jako by mne chtěl v tu ránu zakousnout.

Když jsem pochopil, že ke zdvořilosti se nikdo nemá, povyjel jsem ještě o kus dopředu, smekl klobouk a řekl:

„Dovoluji si co nejzdvořileji pozdravit Assiwatharrana, Vládce a pána leopardů, a složit mu svoji poklonu!“

„Assiwatharran zdraví člověka, jenž je přítelem tygrů,“ řekl tiše leopard, „A zdraví i Wirrtu, Pána Všech Pruhů Džungle a Vládce tygřího národa.“

„Wirrta zdraví Assiwatharrana, Vládce leopardů,“ řekl tygr, ač ho to možná stálo dost sebezapření.

Já se zatím otočil k člověku, který na mne mlčky zíral.

„Přeji vám ze srdce dobrý den, pane,“ řekl jsem mu, „Ani nevíte, jak jsem si přál se s vámi setkat!“

Zdálo se mi, že se tiše zasmál.

„Já s tebou taky, Charlie, ani nevíš jak,“ řekl jasný dívčí hlas, „Máš ve zvyku tvářit se pokaždé tak hloupě jako teď?“

A potom ten člověk zvedl ruce a stáhl si z hlavy leopardí kožešinu - a já spatřil rozesmátou Dianinu tvář.

Princezna leopardů

Zdálo se mi, že čas se zastavil a rázem vrhl skutečnost o tři roky zpět. Že svět se zhroutil a z jeho trosek vzniklo něco jiného, nového, pohádkového. Že vyšlo nové slunce a v jeho záři pohasla zář starého, že já sám jsem se přenesl jediným skokem do pozemského ráje. Protože přede mnou opravdu stála Diana, přesně taková, o jaké se mi zdálo tolik nocí.

Byla krásná. Pokud jsem se dobře pamatoval, táhlo jí už na sedmnáctý rok a z dítěte, které jsem znal, zbyly jen veliké modré oči. Pleť se opálila, tvrdé klukovské rysy vyhladily a narostly jí vlasy barvy zářivého zlata, které si asi provizorně ořezávala nožem, podle vzhledu. Seděla na koni velmi elegantně a usmívala se na mne, zatímco já naprázdno polykal a hledal honem nějaká slova na přivítanou. Asi pochopila, že na nic nepřijdu, tak ke mně natáhla ruce, já podvědomě pobídl koně, přijel k ní, uchopil ji do náruče a políbil. Vůbec se nebránila, ani ji to nenapadlo.

Ovšem leopardům to muselo připadat, že ji hodlám zakousnout. Když jsme se pustili, zjistil jsem, že Wirrta a Assiwatharran se tváří jako Montek a Kapulet, jen se do sebe pustit.

„Totiž, abyste rozuměli,“ řekl jsem, ale Diana přeskočila zase zpátky na svého koně a aniž by se s kýmkoliv zdržovala, přijela rychle ke knížeti jaguárů, který se snažil trochu schovat.

„Můj milý Griissirno,“ řekla velmi výhružným tónem, „Můžeš mi vysvětlit, jakým způsobem se do tvého zpravodajství vloudily ty politováníhodné omyly, týkající se osoby tohoto pána?“

Griissirno to očividně vysvětlit nemohl nebo nechtěl; a neměl k tomu ani čas, Diana popadla od sedla stočenou žílu karabáče a než jsem se stačil podivit, přetáhla knížete přes hřbet, až vyjekl. V životě bych si to nedovolil a Griissirno by mi to taky neodpustil. Teď jen položil uši a tvářil se velice provinile.

„Chceš tím říct, že jsi mi lhal?“ vykřikla zostra.

„Pochop to, Diano, chtěl jsem...“ začal, ale než mohl dokončit větu, práskla ho znovu.

„Tím jsme spolu skončili! Už mi víckrát nechoď na oči, lháři prolhanej!“ Otočila se a ponechala ho jeho studu.

„Hrome,“ ozval jsem se, „To se nebojíš zacházet s ním takhle?“

„S Griissirnem?“ ohrnula nosík, „Ten snese ještě horší zacházení! Neměl mi lhát! Víš, jak dlouho už se snažím s tebou setkat? A tenhle lotr mi pořád jenom slibuje, a lže a lže!“

„Vždyť mi řekl, že tě v životě neviděl! Tak tedy jsi lhal na obě strany - můžeš mi to vysvětlit?“

Kníže byl ve značných rozpacích, potřásal hlavou a škubal ocasem, uši stále přitisknuté k hlavě; velký Mistr diplomat v úzkých.

„Tak dost!“ zahřměl v tu chvíli Assiwatharran, „Vy dva se znáte, jak vidím!“

„Ano! To je Charry, říkala jsem ti o něm, jen si vzpomeň!“

„Pokud vím řeklas, že ho tygři zabili! Ale on žije a co víc, zabíjí moje bojovníky! Lhala jsi!“

„Nevěděla jsem to. Griissirno...“

„Nevymlouvej se! Jsi přítelkyní toho... muže?“

„Ano, je to můj přítel. Zachránil mi život a...“

Leopardí Kapulet vyhlížel jako samotný bůh pomsty. „Bratři! Poslouchejte mne! To všechno, co se děje, je dílo zrady! Zrady a zákeřnosti těchto dvou lidí!“

„To je velké slovo,“ řekl Wirrta, „Co jim kladeš za vinu?“

Assiwatharran zvedl obě tlapy, aby si zjednal ticho.

„Po dlouhá tisíciletí žily národy Arminu klidně a nerušeně. Válka, která se vedla mezi tygry a leopardy, byla čestným bojem, v němž se ukazovala síla a obratnost, získávaly zkušenosti a tříbily schopnosti tygrů i leopardů; a zahynul-li někdo v této válce, bylo to jen díky jeho nešikovnosti, neschopnosti, hlouposti a patřilo mu to. S tím všichni souhlasili, tento stav světa existoval po generace a neměnil se. Ale teď, za poslední dva roky, se to prudce změnilo; za tu dobu vyteklo víc krve než za celá staletí a zahynuli nejlepší bojovníci obou stran. A kdo může za tohle všechno? Já říkám, že za to mohou tito dva lidé! Oni zavinili, že smrt vstoupila do Arminu a oni to musí také splatit. Žádám jejich smrt!“

„Nesouhlasím,“ řekl Wirrta prudce, „Nezáleží mi na ní, ale Charry patří k nám a já nedovolím, aby mu někdo ublížil!“

„Wah! Jsi hlupák a vidíš jenom sebe, bratře - já vidím dál. Podívej se na ně pozorně: vidíš snad, že jsou samec a samice, dva lidé, kteří mohou zplodit další lidi; kteří mohou ovládnout celý Armin, nezabráníme-li jim v tom! Já říkám, že jejich vzájemné chování je usvědčilo ze zrady; říkám, že k nám přišli, aby nás zradili a že se jim dílo zrady podařilo. Cožpak muž Charry nepodněcoval tygry proti leopardům, cožpak jim nedal své smrtící zbraně? Což nezavinil smrt dvou Velkých čarodějů leopardího národa? Žádám smrt pro oba - jen tak bude v Arminu zase klid!“

„Nevěřím příliš tvým obviněním,“ řekl Wirrta, „Charry nežádal válku, naopak chtěl od začátku mír, jak může dosvědčit leopard Santhiawantharr, jehož zachránil před smrtí s nasazením života. Nesouhlasím s tebou, bratře...“

Mezi tygry i leopardy nastal rozruch; až celou vřavu přehlušil Assiwatharranův hlas: „Svolávám ghívar! Ghívar!“

Slýchal jsem už to slovo; býval to za dávných časů sněm, složený ze zástupců různých národů a rozsuzoval jakékoliv spory, vzniklé mezi příslušníky rozdílných ras. Obvykle dvanáctičlenný tribunál, v případě, že se jednalo o věc důležitou, i větší. Ghívary zanikly v dobách, kdy se počala spravedlnost měřit ne slovem, ale silou tlap, případně zákeřností jednotlivých sporných stran. Ale jak se zdálo, účinkovalo to slovo ještě teď, protože všichni rázem ztichli.

„Smím-li tady něco říct,“ ozval jsem se, „ujišťuju vás, že žádný z nás nezradil a ani neměl v úmyslu někoho zradit. Chtěli jsme oba jen mír a přátelství, ať na jedné či na druhé straně; to vím a na to přísahám!“

„Mlč!“ křikl zostra Assiwatharran, „Nemáš už co mluvit! O vaší vině nebo nevině rozhodne ghívar, který tímto svolávám a žádám Vládce Wirrtu, aby se ho zúčastnil.“

„Souhlasím. Ale ujišťuji tě, že budu Charryho bránit.“

„Podvolit se rozsudku ghívaru musíš! To je Zákon! A já žádám jejich smrt!“

„Dovol, abych ti vysvětlil...“ začal kníže Griissirno, ale leopard zavrčel:

„Vysvětlíš to ghívaru! Ne mně. Stráže - ty dva odveďte a dobře je hlídejte! Žádný z nich nesmí uniknout!“

„Okamžik,“ řekl Griissirno, „je možné, že by se některému mohlo podařit umluvit strážné; Diana je oblíbena u leopardů a Charry u tygrů. Svěřte jejich ochranu mně! Moji jaguáři - a je jich šest kromě mého syna - poslechnou jenom mne a nedovolí, aby někdo z těch dvou odešel bez dovolení!“

Assiwatharran asi moc nesouhlasil, ale neřekl na to nic a jenom přikývl. Griissirno zařváním přivolal svoje jaguáry a požádal mne s neskrývaným potěšením, abych mu vydal svoje zbraně; podal jsem mu ručnici a meč, ale přehlédl, že mám revolver důmyslně ukrytý v sedlové tašce; s tím jsem se mu nikdy nepochlubil.

Udivilo mě, že Diana nechává své leopardy tak řádit; ale pochopil jsem to, když řekla: „Assiwatharrane, vím, že jsi mne nikdy neměl rád, ale nechápu, proč nás chceš zničit. Pokud vím, zas tak moc jsem ti nikdy neublížila...“

„Jsi spojencem čarodějů! Mlč! Rozhodne o tobě ghívar! A já ti říkám: zemřeš!“

Diana pokrčila rameny. „Nejsi nejvyšším pánem leopardů! Jsi Vládce, ale víc než ty jsou bojovníci - a ti mě nezradí!“

Neodpověděl. Jaguáři nás obstoupili a odvedli k osamělému stromu uprostřed pole. Viděli jsme, jak se tygři a leopardi mezi sebou dohadují, ale slyšet nebylo nic. Jaguáři se tvářili naprosto bezvýrazně a zřejmě neměli o náš život žádný zájem.

Ghívar byl sestaven ze zástupců všech tří národů. Za tygry tam byli Wirrta, Aflargeo, Reggio, Shirrt a Tawarr, za leopardy Assiwatharran a čtyři další, ale nebyl tam Santhiawantharr, což bylo zlé. Za jaguáry tam byl kníže Griissirno a Ao Harrap.

„Nejvíc se bojím Griissirna,“ řekl jsem, „Proč jsi ho proboha tloukla - jen jsi ho rozdráždila!“

„Jej, ten už jich ode mne dostal - je zvyklej! Jak jsi se s nima vůbec dokázal dohodnout bez použití násilí?“

„Nikdy jsem žádného neuhodil. Jedině snad ve hře, a to jsem většinou dostal nakládačku já.“

Diana usedla pod strom. „Charry, já jsem hrozně ráda, že žiješ! Už když jsem slyšela, že tygry vede člověk, kterým bys mohl být ty, jsem byla jak opilá! Ale ten zatracenej jaguár tak sprostě lhal, popisoval tě úplně jinak a tvrdil, že o mně nic nevíš, že chceš zničit leopardy do posledního kousku skvrnitý kůže! Tvrdil, že se k tobě nemůže dostat, aby se s tebou dohodl, protože tě tygři hlídají jako korunní poklad...“

„O tobě mi říkal totéž v bledě modrým. Sám bych mu nějakou rád přišil, ale ode mě by si to nenechal líbit.“

Zvedla ruku a přejela mi po čele, až nahmatala jizvu po Hessonově ráně mačetou.

„Ale, to nic. Pan Hesson byl moc zvědav, co se ukrývá v mojí vzácné hlavě a tak se pokusil ji otevřít mačetou. Jenže Ritherové mají moc tvrdý lebky na to, aby se to podařilo. Trochu jsem si poležel a už večer jsem se moc krásně plazil. Jenže loď už byla dávno pryč...“

„Ten darebák! Tvrdil, že tě roztrhal tygr - a že prej ten tygr napadl i jeho, a další mu přišel na pomoc. Proto nechal všecko tam v džungli a zdrhal. Vyprávěl to tak, že mu všichni uvěřili, i já. Měla jsem moc velkou zlost na ty tygry...“

„Na tygry? Snad nechceš říct, že jsi věděla, že tady žijí rozumní tygři?“

„No ovšem,“ řekla klidně, jako by se nechumelilo, „Námořníci povídali o tý pevnůstce, co v ní žili leopardi. Pochopila jsem hned, co a jak.“

„Ale pak bys musela vědět o tom, že existují rozumné šelmy!“

„A co má bejt? To vím odjakživa.“

„Nekecej! A žes mi nic neřekla!“

„Vážně neřekla? No, asi ne. Víš, že můj táta odjel do Afriky? Tak on tam jel právě objevit ty rozumný šelmy.“

„A on... ne, dost! Začni radši povídat všecko od začátku, nebo se z toho zblázním!“

„No... to půjde ztěžka. Ty seš poněkud tupej.“

Diana se pohodlněji usadila, opřela se mi hlavou o rameno a vyprávěla tak klidně, jako bychom byli u čaje:

„Můj otec, jak už jsem ti řekla, se jmenuje François Garrichet a je profesorem. Jinak taky cestuje a dělá takový všelijaký věci. Občas odjede na rok nebo na víc. Maminka brzo zemřela, tak mě vychovával jenom on a vyprávěl mi všecko, co věděl nebo co viděl ve světě. Nenudím tě?“

„Ne! Ale prosím tě, jak přišel na Arminy?“

„Jo, správně. Povídal mi, že mu kdysi zachránil život lev. Víš, takovej s hřívou. Ale nevím, jak to přesně bylo. Táta měl morovou nákazu a ten lev mu snad dal něco vypít, nebo co. A táta zkrátka zjistil, že existují na světě rozumný šelmy. Kromě toho se to píše v egyptských hieroglyfech. Umíš číst hieroglyfy?“

„Neumím. Ty snad ano?“

„No jasně. On tedy táta... hm, chtěl najít ty šelmy. Ty lvy, víš? Lidi doma mně tedy povídali, že to je pohádka, jenomže mně bylo nad slunce jasný, že kecají jak mladý vrány. A tak když jsem slyšela, co se stalo tobě, pochopila jsem, jak to asi bylo. Nic jsem nevynechala, doufám...“

„Nic podstatného, buď klidná. Co se dělo pak?“

„No, táta zmizel v Africe a já žába hloupá se vypravila za ním. To mě nenapadlo, že čtrnáctiletá holka je v Africe dospělá. Já tam byla zatím jenom dvakrát, jednou v pěti letech a potom asi v deseti. A to jsem byla ještě moc malý škvrně.“

„Já myslím co bylo s lodí, s ostatními! Proč jsi vlastně opustila Atlantik?“

Ohlédla se a zatvářila se udiveně. „Jo tak, to taky nevíš. Harry a Johanes o mě moc pečovali, to víš, ale já udělala takovou věc... totiž když ses nevrátil a Hesson chodil po palubě a chlubil se, jak za tebe bojoval, dokonce byl i poraněn...“

„Tak přece! To víš, bránil jsem se.“

„No, tak já si pustila pusu na špacír a řekla mu, že tomu nevěřím a kdoví, jestli tě nezabil sám. On strašně zrudl, skočil ke mně, chytil za krk a řval, že mě uškrtí. A Harry chytil zas jeho a povídá: „Jestli na ni jenom šáhneš, tak tě už nic bolet nebude, roztrhnu tě jako hada!“ A tím pádem se pochopitelně někdo dovtípil, že budu asi holka, ačkoliv nevypadám - a vedly se různý řeči. Dokonce i o tobě se pochybovalo, a soudili o nás dvou velmi ošklivě! Charry, to by se nemělo!“

„Kdopak co povídal? Že bych si to s ním srovnal, až...“

„Upřímně řečeno, všichni. A přes všecky ty věci se okolo mě začali točit a obtěžovat mě, a Harry nemohl všechno stačit. Taky mi začaly vadit ty pohledy všech, tak jsem zkrátka, když jsme připluli blíž ke břehu, skočila do vody a doplavala na břeh.“

„Proboha... nebála ses?“

„Námořníků? No, trochu.“

„Ale ne! Myslím na břehu, v džungli...“

Pokrčila rameny. „Měla jsem nůž! A vůbec...“ chvíli váhala, pak se na mne podívala svýma velkýma modrýma očima: „Možná, že jsem malá hloupá holka. Ale chtěla jsem být tam, kde jsi ty.“

„Ale vždyť... říkala jsi, že sis myslela, že jsem mrtev!“

„No... právě.“

A tak mi to pomalu došlo.

„Hele, nemysli na to. To jsou jen takový holčičí řeči!“

„Já... jak ses vůbec dostala k leopardům?“

„Zajali mě. Najednou se kolem vyhrnulo asi pět leopardů a já se rozeřvala jak malá. Stáli okolo a všichni po mně tak divně koukali a já se jich hrozně bála. Vyhlíželi všichni tak nemožně zlí a nepřátelští... už jsem myslela, že mě zakousnou. Potom jeden přistoupil a olízl mi ruku - a měl takový krásný oči, že jsem si říkala, přeci mi nemůže ublížit. Tak jsem ho pohladila. Od té doby jsem se jich už nebála.“

„Bože můj! Já prvního leoparda zabil, když jsem ho uviděl. Zabil jsem ho ze strachu, vůbec mi nenapadlo, že mi neublíží. Mrzí mne to snad nejvíc ze všeho, co jsem kdy udělal...“

„Já vím. Hovořilo se o tom. Když jsem je slyšela mluvit, divila jsem se, ale pak jsem si vzpomněla na to, co říkal táta. Šla jsem s nimi a oni mi sháněli jídlo. Napřed jsem neměla oheň, nenapadlo mě vzít nic s sebou. Ale měla jsem hodinky, vzala jsem z nich sklo, je trochu zvětšovací, a zapálila kousek mechu. Moc se tomu divili. A když jsem opékala maso, vůbec nechtěli věřit, že je to k jídlu. Potom mě odvedli do města...“

„Oni mají město?“

„No. Jmenuje se Rryiatl a je moc krásné.“

„To chci vidět! Já znám Aurrgharr, město tygrů - ale to je něco neuvěřitelnýho...“

„Zavedu tě do Rryiatlu. Zařídila jsem si tam docela pěkný bydlení, tam se ti bude líbit...“

„Miláčku... a co když nás popraví?“

„To by si mohli zkusit! Znám Assiwatharrana, to se neodváží. Ukázala bych mu, zač je toho loket!“

„Diano - to biješ víc šelem tím svým bičem?“

„No a co? Upletla jsem si ho schválně na to. Oni to za chvilku ani necítí. Velký čaroděj říkal, že je to výborná věc a chtěl, abych mu udělala taky takový. Jenomže, s Velkým čarodějem je těžký pořízení. Teda... bylo, samozřejmě.“

„Měla jsi ho ráda?“

„No víš... Oni jsou všichni takoví... všichni náčelníci. Assiwatharran, Velký čaroděj i ten, co byl před ním. Jsou hrozně zaujatí proti tygrům. Ale obyčejní leopardi jsou milí - dobře to řekl kníže Griissirno, leopardi by mě nechali utéct a ještě by mi pomohli. Kníže je strašně chytrej - víš, jak jsem se divila, když na mě promluvil francouzsky?“

„On umí i francouzsky? Slyšel jsem od něho prozatím jenom angličtinu!“

„On umí ledacos. Ale je to lstivej darebák. Občas se za mnou přijel podívat a zpočátku mi nosil zprávy. Až když mi došlo, že u tygrů je nějaký člověk, otočil a začal zapírat.“

„Povídej dál - jak jsi začínala.“

„Když jsme přišli do města, odvedli mne k Assiwatharranovi. Jenom se na mne podíval a prohlásil, že jsem wirra, maso. Jenomže Velký čaroděj se mu postavil na odpor a vyžádal si mě. Odvedl mne k sobě a snažil se se mnou dorozumět. Podařilo se nám jakž takž se domluvit, když jsem mu začala kreslit. Tak se dozvěděl, že lidí je na světě hodně a snad pochopil i to, že nejsou všichni úplně blbí. Tak si mě nechal a naučil mě arminsky.“

„A tys ho za to naučila dělat šípy.“

„Ano. Když jsem slyšela, jak tygři ubližují leopardům. Tygr je přece větší a silnější než leopard - tak jsem je naučila bojovat lukem, aby se měli čím bránit. Měla jsem na tygry velikou zlost - kvůli tobě, Charry.“

„A brali tě vážně?“

„Velký čaroděj mě prohlásil za apsaru. To jsou takový... no, slétají z nebe na zem a dělají dobře živým bytostem. Polobohyně.“

„Jak na to přišel?“

Diana se podívala uraženě. „Každý inteligentní člověk ví, že se bytost božského původu pozná podle svých prospěšných činů!“

„Aha. No, tak pokračuj.“

„Leopardi mě měli moc rádi. Opravdu, i já je mám ráda. Pak se ale říkalo, že tygři taky mají zbraně a někteří leopardi začali reptat. A pak se stalo to s těmi šípy - víš, napřed jsem do nich dávala kaktusový ostny, ale Griissirno prohlásil, že prý ostny jsou jedovatý a poranění se nechtějí hojit. Řekl mi, abych to nedělala, že je to nečestné. Tak jsem to zakázala, i když se Assiwatharran zlobil a Velký čaroděj taky nechápal.“

„Díky ti za to. Podívej, na ten kaktusový osten mám tady v rameně ještě památku. Moc ti za tvou činnost děkuju.“

„Není zač. Tři padesát.“

„Díky tobě nás leopardi porazili.“

„Však tys taky nezahálel! Teď máš dokonce už střelný zbraně, to je pěkně zákeřný! Víš, kolik jsi mi zabil leopardů?“

„Já sám ještě do včerejška nezabil nikoho. Snažil jsem se je vždycky šetřit. Včera mě napadli, tak to nešlo jinak. A Wantharrgwanga zabil Griissirno, ne já!“

„Ale předešlý čaroděj padl pod tvým hradem, to nemůžeš zapřít!“

„A víš, že můžu? Byl odtamtud propuštěn, živej a zdravej. Ještě jsem po něm poslal dopis, tak proč bych ho zabíjel?“

Diana si povzdechla. „Byl krutý a zlý - ale mě snad měl rád. Vždycky se choval, jako kdybych patřila výhradně jemu. Měl mě rád jako svoje vlastnictví... ale stejně byl hodnej.“

„Nezdálo se. Zapřel mi do očí, že by u leopardů byl nějaký člověk. A Griissirno to zapřel taky. Ale pak se kníže jaguárů zachoval moc hezky, když jsem byl zavřen v Aurrgharru...“

„Tys byl dokonce zavřenej? Za co?“

„Za neuposlechnutí rozkazu Vládce tygrů Wahirra. To ještě nebyl Vládcem můj přítel Wirrta. Taky jsem tu cestu k trůnu neměl snadnou, několikrát mě chtěli zabít a nebýt toho, že vaši zabili Wahirra, tak jsem tady nebyl...“

„Ani já to nemám lehký. Každý se snaží využívat mě pro sebe, čarodějové i Assiwatharran. Teď mě chce Vládce dokonce zabít, a já pořád nevím proč.“

„Já to vím. Pochopil, že jsme muž a žena a že můžeme patřit k sobě, Diano. Možná pochopil i to, že...“ zarazil jsem se, když jsem viděl, jak jí něco zaškubalo ve tváři.

„Že co?“ zeptala se tiše.

„Že bychom... jednou mohli žít spolu. Že bychom mohli mít děti, Diano - žít spolu v téhle zemi.“

Přitiskla se ke mně blíž. „Charry - ty bys chtěl žít se mnou?“

„Ano, Diano. Zdává se mi o tom od chvíle, kdy jsem přišel. A kdyby ses mi nevysmála, musel bych ti říct, že si přeju už nikdy se od tebe nevzdálit ani na krok. Chtěl bych, abys byla vedle mne, když večer ulehnu a abys byla první, co ráno uvidím, když se probudím. Chci, abys byla se mnou a abys mě měla tak ráda, jak tě mám rád já...“

Rty se jí zachvěly a v očích se objevily slzy.

„Charry... Ty, ten nejskvělejší a nejlepší člověk, kterého znám? Máš rád mě... takový malý hloupý děcko, který...“

„Ale Diano! Copak ses nikdy nedívala do vody, když se koupeš? Jsi krásná, Diano, nejkrásnější na světě... a já bych zemřel za tvůj jediný úsměv!“

Objala mne a rozplakala se mi v náručí. Ubohá malá princezna leopardů, dívenka předurčena k těžké službě bohyně skvrnitých válečníků.

„Neplač, Diano! Skutečně, snil jsem o tobě, představoval jsem si, jak odtud odejdu, půjdu do světa, hledat tě někde mezi lidmi... a netušil jsem, že tě mám tak blízko!“

„Charry, víš, já...“ řekla a rozplakala se znovu, utírala si oči dlaněmi, ale nebylo to nic platné proti tomu přívalu slz.

„Odejdeme odtud, Diano! Kníže Griissirno nám prokáže poslední službu, odveze nás na své lodi někam daleko odtud, domů, kde budeme moci žít. Budu orat pole, sít a sklízet obilí, a ty budeš péct chleba a vychovávat děti. Bude to krásné, budeš moje žena a já budu tvůj muž a budu tě mít rád, přísahám, Diano... věčně tě budu mít rád, dokud budu živ...“

„Slibuji, Charry. Dokud budou hvězdy svítit na nebi a dokud řeky potečou k moři, jsem tvoje...“

Zvedl jsem hlavu - a spatřil o dva kroky dál stát jednoho z jaguárů. Nerozuměl nám, nemluvili jsme arminsky, ale v jeho chladných zelených očích, krutých a zlověstných, se objevilo něco jako soucit.

„Přicházejí. Kníže Griissirno si přeje toto: jestliže ghívar rozhodl pro smrt, jsou támhle za křovím připraveni dva koně. Způsobíme zmatek, na chvíli je zadržíme, než vyjedete. Pak bude záležet jen na vás. Budeme vás pronásledovat první, snad se nám podaří vás nějak ochránit. Musíte se dostat k moři, tam bude čekat Griissirnova loď. Přivoláme ji, vím jak. Kníže vás dopraví do zemí lidí.“

Diana otevřela ústa údivem. „Jak to víš? On něco řekl?“

„Kníže Griissirno to ustanovil už dávno. Ještě než jste se setkali. Věděl, že se to Assiwatharranovi nebude líbit, proto si objednal loď. Chce, abyste žili a byli šťastní.“

Diana přiskočila k jaguárovi, objala jeho štíhlou hlavu a dala mu pusu na čumák. Krátce omluvně zapředl a vykroutil se.

„Ne, to se nehodí... teď není čas...“

Viděli jsme, jak přicházejí. V čele Assiwatharran, Griissirno a Wirrta, za nimi ostatní členové ghívaru. Okolo šli leopardí a tygří válečníci a jejich tváře byly zcela neproniknutelné. Nedalo se soudit, jak ghívar dopadl.

„Tak rozumíte: když smrt, utečete!“ řekl jaguár a přemístil se na své místo. Šestice šelem stála jako klín, obrácený špičkou proti náčelníkům. Klidní, chladní, vyrovnaní. A připravení zemřít na rozkaz knížete za naše životy.

Trojice Vládců se zastavila opodál nás. Vstal jsem a podal Dianě ruku.

„Kdybychom teď měli zemřít,“ zašeptala, „Pamatuj si jedno, miláčku: měla jsem tě ráda.“

„Mám tě rád, Diano. A tahle chvíle mi stačí, že jsem žil.“

Kníže Griissirno udělal dva kroky dopředu.

„Ghívar, složený ze zástupců národů jaguárů, tygrů a leopardů rozhodl po bedlivém uvážení takto:

Zjistilo se, že muž zvaný Charry, který byl velitelem tygrů a žena zvaná Diana, která byla rádkyní a ochránkyní leopardů, jsou dva jedinci různého pohlaví, téhož národa; že tito mohou bez jakýchkoliv překážek uzavřít manželství a zplodit spolu děti, jež se rozmnoží a opanují celou zemi. Zjistilo se také, že Charry a Diana se znají - a jak jsem se nezávisle od obou dozvěděl, spojuje je milostný cit a touží být spolu.

Dále se všeobecně ví - a tentokrát to opět musím potvrdit já, protože znám lidi - že lidské plemeno je ze všech šelem světa nejkrutější, nejúskočnější, nejvychytralejší a nejnebezpečnější. Ví se, že přijdou-li lidé do Arminu, nebudou věřit, že národy tygrů, leopardů i jaguárů jsou národy rozumných a svéprávných šelem; budou nás považovat za zvěř, jako my považujeme Zelenooké a budou nás zabíjet a hubit, aniž by jim jen napadlo, že jsme lepší než oni a jenom tvar těla nás odlišuje. Ví se, že lidé bílé pleti, k nimž náležejí tito dva, jsou nejhorší ze všech; oni si zotročili nebo vyhubili množství národů lidí černých, žlutých, hnědých, rudých. Všude, kam vstoupila noha bílého muže, přinesla s sebou zkázu a zmar, nebezpečí, neštěstí, strašné nemoci, smrt. Ví se to, vím to já i moji jaguáři a musí mi to potvrdit i oni, jsou-li pravdomluvní.“

„Ano,“ řekl jsem, „To všechno je pravda. Ale jsou také lidé čestní a spravedliví, kteří si přejí změnit tento stav světa. Vím také, že ani tygři a leopardi nebyli vždycky těmi nejlepšími na světě, že i oni nesou na svých bedrech hříchy dávných dob! Ať mi někdo z vás odpoví, zda nemá vinu na tom, co se stalo, on i jeho národ! Ať mi řekne, kam zmizeli Reorti, s nimiž jste vedli válku - pak budu ochoten nést vinu lidí!“

Kníže Griissirno se potměšile zašklebil.

„Kdyby přišli lidé do naší země, byli by zlí a nepřátelští. Zabili by nás a slavná kultura Arminů by se rozpadla v prach. Tomu je nutno zabránit, ať se to líbí či nelíbí Wirrtovi nebo Assiwatharranovi, či komu jinému. A ghívar, který sdružil ty nejlepší a nejmoudřejší náčelníky národů Arminu, nalezl cestu, jak zachránit náš šťastný ostrov.“

»Teď to řekne,« říkal jsem si, »teď řekne smrt, a já vytáhnu revolver a zastřelím Assiwatharrana a když to půjde, ještě nějakého leoparda. A potom budeme oba utíkat. Snad bude Griissirno ochoten splnit svoje slovo...«

„Rozhodli jsme takto právem: Charry a Diana jsou muž a žena. Proto spolu uzavřou manželství a společně budou vládnout Arminu. Nechť je na Charryho hlavu vsazena koruna Vládců Nebe a Země, Pánů všeho živého v Arminu, Vládců Arminu i Světa. Ať je Armin jejich - potom bude muž Charry a žena Diana a jejich děti a jejich poddaní bránit tuto zemi proti každému nepříteli, proti všem zlým lidem celého světa...“

„Cože?“ vykřikl jsem, „Co jsi to řekl?“

Kníže Griissirno přimhouřil svoje kruté zelené oči.

„Buďte šťastni! Vládněte Arminu dlouhá léta, Vládcové Země a Nebe. Kníže Griissirno vám přeje mnoho štěstí - jak si to odjakživa přál...“

Dokud budeme živí

Podruhé toho dne jsem cítil, jak mne bolestivě bodlo u srdce. Měl jsem pocit, že nerozumím arminsky, v duchu mi napadlo, že si snad jaguár dělá legraci, ale vypadalo to opravdově a Griissirno není z těch, kdo by nemístně žertovali. Zůstal jsem jako vbitý do země a nechápal nic; zato Diana se vrhla k jaguárovi, klekla u něj, objala ho a dala mu pusu na čenich.

„Ach bože, a já tě podezírala, že jsi proti nám!“ řekla francouzsky, „Odpusť mi, miláčku, nechtěla jsem být tak zlá... Viď, že se nezlobíš?“

„Ale ne. Ty víš, že jsem chtěl vždycky dobro vás obou...“

„Děkuji,“ řekl jsem, „Ale skutečně nechápu...“

„Ty nikdy nic nechápeš,“ řekl zostra anglicky, „Ty radši mlč a buď rád, že to takhle dopadlo!“

Potom se důstojně otočil a pravil: „Vládcové, oznamte výsledek jednání ghívaru svým válečníkům!“

Nastal zmatek, protože jednotliví náčelníci se rozbíhali ke svým oddílům a oznamovali jim výsledek rokování; chvíli bylo překvapené ticho, a pak se oba národy současně rozbouřily voláním slávy nám i svým moudrým velitelům.

Diana na mne zašilhala a zatahala mě za rukáv. „Doufám, chérie, že tě to nemrzí!“

„Ani v nejmenším! Diano, vždycky jsem si přál jenom tohle. Ty ani nevíš...“

„Ale vím. A on to taky věděl! Ví že tě mám ráda, proto to takhle udělal. To on, Griissirno, vím to. Měj ho rád, Charry, on pro nás udělal hodně.“

„Já vím, Diano. Nikdy bych byl nevěřil tomu, že budeš jednou moje! Já tě mám tak rád, že bych...“

Její veliké modré oči zářily jako dvě hvězdy. Natáhla se na špičky a políbila mě na ústa.

„Ty jsi ještě ke všemu vyrostl! Tos mi opravdu neměl dělat. Já nevím, jak se to mohlo stát...“

„Vůbec nejsem větší než předtím!“ zvedl jsem ji v náručí jako pírko. Moc nevážila, asi ji leopardi krmili všelijak.

Nahrnuli se okolo nás všichni leopardi a tygři a jaguáři, kteří vůbec byli našimi známými. Každý cítil povinnost pronést k nám nějakou lichotku či aspoň posměšek, týkající se našeho manželství. Někdy to byly průpovídky trochu nevhodné pro uši civilizovaného člověka, ale Diana to přecházela milým úsměvem a jak se zdálo, jejich rady ji neurážely.

Hovor a ruch se změnil v rámus, až uši zaléhaly. Posléze jali se tygři a leopardi diskutovat mezi sebou a nás nechali být. Diana si zase sedla pod náš strom, podepřela si bradu ukazovákem a řekla přemýšlivě: „Nojo - ale co uděláme s tou bitvou?“

„S jakou bitvou? Ach jo, tohle! Musíme nějak uzavřít mír, nebo aspoň příměří. Kdepak jsou naši velitelé?“

Assiwatharrana jsme našli opodál v rozhovoru s několika tygry, mezi nimiž byl i Tawarr. Rozhovor byl trochu hlučnější a na naše volání leopard nereagoval. Chtěl jsem k němu dojít, ale Diana sebrala kámen střední velikosti a švihla ho po něm. Leopard nadskočil, ale neprojevil žádnou zlost, poslušně přiběhl k ní.

„Poslyš, okamžitě uzavřeš příměří! Nebo dokonce mír. Jasný?“

„Válka byla zastavena,“ hlásil, „Napřed se musí oslavit vaše svatba. A korunovace. Aspoň tak to tvrdí Griissirno.“

„To je v pořádku. Ví o tom Wirrta?“

„Dohodl jsem to s ním.“

„Dobře. Tak můžeš jít.“

Otočil se a zase odběhl.

„Diano,“ řekl jsem, „Copak opravdu neumíš nic lepšího, než po nich švihat bičem a házet kamením? Je to moc nepěkné...“

„Ale jdi! A že jim to nepřijde. Oni po sobě sekají drápy, ty já nemám, tak po nich občas něčím hodím. Oni se ani moc neurážejí. Griissirno jednou chtěl protestovat, ale nechala jsem ho vymáchat v nádrži na vodu a to ho zklidnilo.“

Rozesmál jsem se tomu zvláštnímu jednání s jaguárem.

„S tebou museli mít ale život!“

„I ne, já je mám ráda! Oni jsou všichni tak milí!“

Ti miláčkové se právě teď dohadovali tak zostra, že se málem pustili zas do rvačky. Pokud jsem vyrozuměl, mluvilo se o místě, kde by měla být uspořádána naše svatba a přilehlá oslava. Každý navrhoval svoje město a zdálo se, že se o to svede nová bitva. Pokusil jsem se do toho nějak vmísit, ale bylo mi rázně řečeno, že především účastníci svatby nemají vůbec co do ničeho mluvit, já a Diana obzvlášť, a že to vůbec není má starost. Takže jsem se zcela poražen a zdeptán vrátil k Dianě a sedl si vedle ní.

„Víš co,“ navrhla, „Utečem!“

„Kam?“

„Pryč. Pojď!“

Přiběhla ke svému koni, vyskočila na něj a rozjela se mezi šelmami. Uskakovali z cesty, zřejmě s ní měli špatné zkušenosti. Nasedl jsem taky a pospíchal za ní; nikdo si nás nevšímal a zdálo se, že mají radost, že jsme pryč.

Diana mi zmizela v lese, ale slyšel jsem klapot kopyt jejího koně a věděl kam jet. Ostatně nikam jinam se nedalo, byla tu vyšlapaná stezka. Pobízel jsem koně k trysku, ale Diana uměla taky pořádně jezdit a bál jsem se, že mi uteče nadobro. Ne že bych se o ni bál, ale byla by ostuda ji nedohnat.

Potom jsem najednou vyjel z lesa na dlouhou a širokou planinu, kterou se klikatila řeka. Diana letěla přes pláň jako vlaštovka, přímo k řece. Pobídl jsem koně ještě víc, Diana se v sedle otočila, zamávala mi a něco křičela. Teda jen co je pravda, umí ta holka jezdit. I když její kůň nese o trochu míň než můj...

Trochu zabočila stranou, využil jsem toho a pokusil se jí nadjet. Ale zatočila znovu a opět mířila k řece. Zastavila na břehu, sklouzla s koně a plácla ho, aby běžel, kam chce. Pak rozepjala svůj podivný kostým z leopardí kožešiny, šlo to tak rychle, že jsem ani nepostřehl, jak to dělá. A než jsem dorazil, byla už v hluboké vodě.

„Pojď se vykoupat!“ křičela, „No pojď si, no...“

Zarazil jsem koně a seskočil. „Diano, dávej pozor! Co když jsou tam krokodýli nebo něco takového?“

„Ale nic tu není! Pojď...“

Připlavala blíž a mohutným plácnutím do vody mě postříkala.

„Nech toho! Za to tě potopím, až...“

Plesk! Zalila mě taková vlna, že jsem toho radši nechal a rozepínal si co nejrychleji košili. Nešlo mi to tak jako Dianě, a při tom po mně ještě neustále stříkala a povykovala: „No tak mě pojď utopit, jestli umíš plavat líp než já! Pojď si, pojď...“

Posadil jsem se na břeh a vyzouval si boty. Ta elegantní délka až nad kolena bohužel způsobila, že se nedaly jen tak stáhnout. Diana připlavala až ke břehu, chytila se za kořen a vytáhla se na dosah. A byla tak hezká, že jsem se na ni zkrátka musel podívat.

„Já nevím, ale asi si tě nevezmu,“ uvažoval jsem, „Kdepak já si vzít takový uličnický děcko, jako jseš ty...“

Rozesmála se na celé kolo. Vzápětí mne chytila za nohu a než jsem se nadál, stáhla z vysokého břehu do řeky. Byla tam mělčina, klekla si, chytla mě za krk a stiskla mi ho.

„Cože si nevezmeš? Jak si můžeš vůbec dovolit odporovat mi? Jestli ještě jednou zaváháš, tak tě napřed doškrábu, potom uškrtím a ještě nakonec utopím a nechám sníst svým leopardům!“

„Hele, miláčku! Teď mám plný boty vody a kalhoty se mi srazí, budu vypadat jako strašák do zelí!“

„A jak vypadáš do teďka? Tak tobě záleží na tvých botách víc než na mně! To je neodpustitelný přečin a zasluhuje si to přísný trest!“ Potopila mi hlavu pod vodu a pevně držela. Sice bych se jí mohl zbavit jedním mávnutím ruky, ale nechal jsem si líbit, když mi cloumala hlavou a tloukla s ní do bahna u břehu. Teprve když mi došel dech a já se opravdu napil, zvedl jsem se a řekl:

„Tak ty si vážně přeješ, aby byl tvůj manžel o svatbě všem tygrům a leopardům pro smích, viď?“

„Na svatbě? No promiň, ale na to ti něco kloudnýho ušiju. Tohle sis dělal jistě sám, je to na tom vidět! Ještě dobře, že se to zničí, aby tu ostudu nikdo neviděl!“

„Ale Diano...“ řekl jsem a ona mi zas potopila hlavu pod vodu.

„A ty si zvykni, že mi nesmíš odporovat! Kde jsi to viděl, aby muž odporoval svojí ženě? To si máma nechala líbit od tatínka?“

Rozesmál jsem se, posadil a stáhl ji do vody.

„A ty zas máš svého muže poslouchat! Tak přikazuju a nařizuju, aby sis přestala takhle ořezávat ty vlasy. To není možný, aby ti víc nenarostly za celou tu dobu! Až tě vezmu k sobě domů, chci, aby ses každému líbila...“

Zvážněla a popotáhla nosem: „Vážně mě chceš přivést domů?“

„No ovšem - přece se musím pochlubit!“

„A nebudou se mi smát? Nejsem přeci tak hezká, abych se k tobě hodila! Co když mě budou pomlouvat?“

„Jsi krásná, Diano!“ vykřikl jsem, „Jsi nejkrásnější na světě! A věř mi, kdybys nebyla, tak bych vůbec neměl pro co žít! Ale já vím, že už nikdy nikde nenajdu tak krásnou dívku, jako jsi ty. Kdybychom se nesešli, zůstal bych svobodný. No, šel bych třeba do kláštera. U Řecka je jeden ostrov a tam žijí jenom mniši. Hora Athos. Tam bych odešel a vzpomínal na tebe až do smrti...“

Rozesmála se a chytila mne kolem krku. „A narostly by ti fousy až na zem a šlapal by sis po nich! A mohl bys s nima na výstavu, protože ty jseš pořádně dlouhej...“

Převalila se do vody, smála se a plavala pryč. Využil jsem toho a konečně dokončil stahování svých holínek.

„Tak - teď si to s tebou vyřídím! A nadobro tě utopím!“

„Tak ty chceš být vdovec hned první den? To není od tebe hezký! Vsaď se, Charry, že tě přežiju! Budu jednou stará vdova v černým a budu vychovávat vnoučata a povídat jim, jakej skvělej člověk byl jejich dědoušek...“

„Vnoučata? Napřed snad děti, ne?“

Blížil jsem se k ní. Plácla přede mnou do vody a vmžiku byla o kus dál. „Až po svatbě! Napřed do kostelíčka a teprve pak...“

„Kostelíček nebude. Jsme v Arminu!“

„Tak postavíš. A jako král jmenuješ pana faráře, aby nás mohl oddat. Jinak se nevdávám. A seženeš mi bílou vlečku a závoj. A družičky. A tříposchoďovej dort. A... no, já ti sepíšu takovej seznam, abys náhodou na něco nezapomněl.“

„Obávám se, že nebudeš mít vlečku, ani závoj a dort. Družičky prosím, když ti nebudou vadit jejich flekatý kožešiny. Ale těžko budeme vysvětlovat našim tygrům, co je všecko potřeba, aby se dva lidé mohli cítit svoji. A jestli mě nepřestaneš provokovat, může se ti stát, že nebudeš mít už ani věneček!“

„Ty!“ zaječela a začala znovu cákat. Pak se otočila a plavala pryč. Plaval jsem za ní a podařilo se mi chytit ji za kotník, ale kopla mě druhou nohou a když jsem ji pustil, už zas byla daleko.

„Kdepak! To by ses musel nejdřív naučit líp plavat!“

Voda mi hučela v uších, jak jsem ji honil. Taky jsem ji dohnal, tentokrát se mi už nevysmekla. Rozesmála se, když jsem ji chytil za vlasy a řekl: „A teď si to s tebou vyřídím!“

„Neutop mě, prosím prosím...“ škemrala a vzápětí mi cákla vodu do očí a chtěla se vyškubnout, ale držel jsem ji pevně a než se to stalo, přivřel jsem oči.

„A do vody!“ potopil jsem jí hlavu. Zažbluňkalo to, protože se taky smála; když jsem ji pustil, vyletěla na hladinu jako korková zátka a vypadala úplně utopená. Vlastně jí jenom zplihly vlasy ještě víc a měla zavřené oči. Dýchala docela normálně a přemáhala se, aby neprskala, ale zůstala mi viset na krku a dělala mrtvou.

„No no,“ řekl jsem, „Nevěřím ti, obživni!“

„A ne a ne! Jsem úplně mrtvá. Utopils mě a já už ti nikdy neobživnu. Tak!“

Povolil jsem ruku, kterou jsem ji držel, ona zajela pod vodu a vzápětí zas vyplavala. „Takhle se zachází s mrtvou manželkou? Znáš pohádku o Šípkový Růžence? Ty bys ji asi budil tak, že bys ji hodil do studený vody!“

„Tak a už dost! Varuju tě naposledy!“

Vycenila všechny zuby, jak se naučila od leopardů. „Co ti mám provést? Co můžu nejhoršího?“

„Nevím. Mám tebe a nic zlýho se mi už nemůže stát!“

„Tak já vím. Vezmu si tě za muže. To bude nejhorší trest, jakej tě může potkat. Ještě to nevíš, ale poznáš to...“

„Tak,“ řekl jsem, „A teď se jdu utopit já!“

Byli jsme nad hloubkou - nadechl jsem se a ponořil se pod vodu. Doma jsem to dělal často, někdy z nutnosti, když jsem dejme tomu spravoval most a pustil dolů kladívko, jindy proto, že jsem chtěl polekat tygry. Vydržím pod vodou poměrně dlouho, teď jsem ještě kus uplaval a vysunul opatrně hlavu za jedním kamenem. Diana byla ještě na místě a smála se; pak usoudila, že stačilo, a řekla:

„Charry, můžeš vylézt. Já už se na tebe nezlobím!“

A když jsem nevylézal, potopila se taky a hledala mne. Viděl jsem pod vodou, jak pátrá, obličej zkřivený zadržovaným dechem. Nadýmala tváře jako malé děcko. Připlaval jsem k ní, chytil ji pod vodou do náruče a zvedl ven.

„Ty podvodníku! Někam ses schoval, viď? Abys mě vystrašil...“

„Je na tebe kouzelný pohled, když se potápíš! Stejně jseš pořád ještě malá holka!“

„Už to nebude ani pět let a budu plnoletá! To by mohlo stačit. Nejsem už žádný děcko!“

„Jseš. Ještě k tomu tvrdohlavý a nevychovaný. A vůbec!“

„Tak mě aspoň můžeš vychovávat. A nemysli si, že se nechám. A dej pryč ty ruce! Malou holčičku se takhle nedrží!“

Pustil jsem ji - pochopitelně žbluňkla do vody a plavala ode mne pryč. Tam se otočila na záda a křikla: „Tak malý děcko ale zas nejsem...“

„Už tě mám dost!“ plaval jsem ke břehu. Samozřejmě mě rychle dohnala, tentokrát jsem ji chytil za ruku a řekl: „A už tě mám a už tě nepustím!“

Bránila se, dokonce mě poškrábala, ale já se jenom smál. Tak chvíli dělala, že špatně stoupla a bolí ji noha, ale tyhle triky já znám taky. „Co mám s tebou udělat?“

„Ani by sis nic nedovolil!“ zakňourala.

Pustil jsem ji a posadil se na plochý kámen blízko břehu. Neutekla, naopak mi najednou padla kolem krku a rozplakala se. Utřel jsem jí dlaní tvář. „No copak? Udělal jsem ti něco?“

„Právě že nic! A co, kdyby to bylo, jak říkáš?“

„Co jako?“ nerozuměl jsem.

Utřela si pěstí nos. „Že bych.. se obešla i bez toho věnečku!“

Zhluboka jsem se nadechl.

„Diano!“ řekl jsem a podíval se v rozpacích na břeh. A tu jsem spatřil Griissirna a Ao Harrapa, kteří tam stáli se svými koňmi a pozorovali nás. Šťouchl jsem do Diany loktem:

„Chovej se slušně! Návštěva!“

„Musí to bejt zrovna teď?“

Vzal jsem ji za ruku a vylezli jsme z řeky. Griissirno a jeho syn propustili svoje koně, posadili se do slavnostní pózy s ohony okolo tlapek a vypadali důstojně.

„Moji bratři si přejí promluvit s námi?“

„Chtěli jste se jistě na něco zeptat,“ řekl Griissirno, „Máte na to právo.“

Usedl jsem do trávy, Diana vedle mne. Skvělý námět pro obraz: Arminští královští manželé jednají s podřízeným knížetem.

Griissirno mlčel a hleděl na mne klidně a vyrovnaně.

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Ty nevíš?“ odpověděl otázkou.

„Začni od začátku. A bez lží. Prosím tě.“

„Přísahám, že vše, co jsem kdy řekl a učinil, bylo ku prospěchu Arminu. Věříš mi?“

„Věřím. Nebylo to vždy ku prospěchu našemu, ale to se dá pochopit. Začni od začátku a nic nevynechávej. Poprvé jsme se sešli ve staré pevnůstce v noci, když jsem šel s Ráou do hor.“

„To je chvíle, kdy jsme se setkali. Ale začalo to daleko dřív.“

Griissirno se chvíli soustřeďoval, než začal:

„Když Taranna Anruppa, král-velekněz Tharrů, zpíval pohřební písně za padlé na bitevní pláni Quantt Addilu, zjevil se mu ze Své bezpříčinné milosti Pán Vesmíru v plameni obětní hranice. Taranna Anruppa Mu nabídl svůj život za slib, že se zlo světa nesmí už nikdy dotknout této země a národů, jež na ní žijí. Tehdy se Pán usmál jeho pošetilosti a pravil:

»Zestárl jsi, Taranna Anruppo, a tvoje mysl se pokouší zmást tě iluzí. Přesto sám dobře víš, jaká je skutečná podstata světa a jeho dění. Dovol, abych ti připomenul toto: Váhy Osudu jsou v relativní rovnováze, a v té je udržuje vášeň. Na jednu misku vah kladou živé bytosti činy ovlivňované Dobrem. Ty pozvedají svět k nebeským planetám, až k Mému sídlu. Na druhou misku ale kladou činy ovlivněné Nevědomostí, a ty udržují svět v tomto pekelném postavení. Tento stav nelze změnit, pokud takových činů ty bytosti nezanechají. A to se nedá předpokládat, neboť si takto počínají už od stvoření světa bez ohledu na dobré rady kohokoliv. Proto i tvoji zemi zákonitě čeká neštěstí a zmar.«

Avšak Taranna Anruppa i nadále naléhal a prosil, aby se Pán slitoval nad bídou jeho národa. Tehdy Pán pravil:

»Nevpustím Zlo do vaší země, pokud je tam vy sami nevpustíte. Až Váhy Osudu poklesnou vinou vašich hříšných činů natolik, že Moje bezpříčinná milost již nebude schopna udržet je, potom odvrátím Svou tvář a svolím, abyste byli trestáni skrze bezocasé démony, jak zasluhujete. Tehdy vstoupí Zlo mezi vás a pláč a naříkání se rozhostí po vší zemi...«

Takto promluvil Pán z plamene a potom odešel z toho zlého místa. Když to Taranna Anruppa vyslechl, odešel na poušť a tam strávil svoje zbývající dny v meditaci, nepřijímal pokrm ani vodu a snažil se pochopit Pánova slova. Když posléze došel k Osvícení a poznal, co mu Pán řekl, spokojeně opustil svoje tělo a jeho kožešina byla uložena ve svatyni.“

Poslouchal jsem ho se zájmem, a Diana ještě víc. Ani jsme jeho vyprávění nepřerušovali, i když vůbec nebylo k věci.

„Národ jaguárů si pamatuje ta slova, stejně jako si je pamatují ostatní, tygři, leopardi i další. Ale postupem času došla zkáza obecných mravů tak daleko, že náčelníci na proroctví zapomněli a svévolně zahájili válku. Nemohlo to dopadnout jinak, než vidíme. Válka vstoupila do Arminu a s ní zkáza a smrt.“

Griissirno se opět odmlčel a opět začal odjinud:

„Před mnoha dešti mne k sobě pozval Bawarr, Vládce tygrů. Žádal, abych mu pomohl v jeho nesmírně obtížné situaci. Krriatta, jeho starší syn a starší bratr Wahirra, který zahynul v boji s leopardy, jej navštívil v jeho snu jako zářící duch a žádal jej o pomoc. Bývá obvyklé, že duchové zesnulých přicházejí k živým a dožadují se různých věcí, ale tentokrát měl duch Krriatty zvláštní, zcela neobvyklé přání: Žádal, aby jeho otec skončil tu zlou válku, neboť se setkal v Nebytí se zářícím duchem Taranna Anruppy a ten mu svěřil své obavy, že se blíží chvíle, kdy Zlo překročí únosnou mez. Bawarr byl silně znepokojen tímto zjevením a žádal mne, abych mu pomohl.“

Diana se neklidně ošívala. Tyhle věci znala od leopardů, možná trochu jinak, ale byly pro ni vrcholně zajímavé.

„Vydal jsem se k vrcholku sopky Eggy, kde z útrob Země prýští rozžhavený kámen a kam za dávných časů odcházeli ti, kteří chtěli odejít ze světa, aniž by na něm zanechali svoji kožešinu. Zpíval jsem tam nepřetržitě po tolik dnů, až jsem ztratil pojem o čase. Tehdy se dostavilo osvícení, aniž bych použil sômu. Dozvěděl jsem se, že mi nebude dovoleno, abych zachránil tento svět, protože jsem se dopustil mnoha zlých činů. Ale je mi dovoleno, abych zplodil syna, který bude Velkým čarodějem jaguárů. Jeho pomocí může být učiněna náprava. Odešel jsem zpátky do doliny a zplodil Ao Harrapa, který se narodil jako jediný z vrhu.“

Princ Ao Harrap mlčel. Asi ten příběh znal.

„Krátce poté jsem se dozvěděl, že také Velký čaroděj leopardů měl sen. Vyložil si ho tak, že v Arminu dojde k velikým událostem a nebezpečím, které ohrožují všechny národy, jež tady žijí. Řekl jsem mu, co jsem viděl já a co jsem učinil, ale on mi nevěřil. Tehdy jsem navštívil Mistry, kteří žijí v horách a prosil je o radu. Řekli: Nech čas plynout. Sám všechno vyřeší. Ptal jsem se jich, co mám ale v té věci dělat já. A oni řekli: Jdi, a neptej se, kam vede cesta. Od té chvíle jsem čekal. Až do chvíle, kdy jsem potkal tebe. A věděl jsem, že toto je znamení.“

Griissirno si olízl tesáky. „Poprvé jsem spatřil člověka na půdě Arminu. Znám lidi a musím ti říct, že jsou to jediní tvorové na světě, z nichž mám strach. A nestydím se říct to ani svému synovi, jehož miluji nejvíc ze všeho, co mi dal Quantá Chilcox. Chtěl jsem tě zabít, Charry. Stačil jeden skok a byl bys mrtev - ale Ráa prosila, abych tě nechal. Vyhověl jsem jí. Řekl jsem ti pár slov a odešel. Dlouho jsem váhal, zda jsem učinil správně, neboť lidé by měli být zabiti na první setkání. Ale nejsem tak zlý, jak se o mně říká - a k tobě jsem pocítil určité sympatie.“

„Potom jsi se sešel s Dianou?“

„Potom jsem se nějaký čas toulal po džungli. Tam mi jeden leopard řekl, že zajali člověka. Podle popisu jsem poznal, že je to skutečně člověk a myslel jsem, že jsi to ty. Šel jsem tam, ale Velký čaroděj mi odmítl setkání. Zřejmě jsem prozradil víc, než bylo třeba o tom, že vím, kdo jsou lidé a že jsem člověka potkal na Ostrově. Odešel jsem a projezdil nějaké kraje na severu, u Velkých polí; potom jsem se vrátil dolů na jih. Bylo to po boji s opicemi, já přišel do tvého tábora a viděl, jakou jste ty a tvoji tygři udělali spoušť mezi Mussurri. To jsem tě chtěl zabít podruhé. Ale opět jsem to neudělal - tentokrát proto, že jsi prospěl Arminům. Za dobro nesmím odplácet zlem.“

„A tehdy jsi přijel k nám!“ řekla Diana.

„Tehdy jsem přišel k leopardům a tentokrát mne k tobě pustili; ale Velký čaroděj žádal, abych ti neříkal nic o tom druhém člověku. Vyhověl jsem mu, hovořil s tebou a tehdy také pochopil, že jsi jiného pohlaví než on, že jsi žena. Nevěděl jsem co dělat, napřed jsem se zaobíral myšlenkou oba vás zabít, ale nikdy jste neudělali nic proti nám a Diana navíc byla ke mně velice hodná. Jednou jsem přivedl k vám do Rryiatlu Ao Harrapa; a on pohlédl na Dianu a řekl: Ona a ten muž z Guyrlayowu budou vládnout Arminu. Tehdy jsem opět poznal strach, neboť vím, že můj syn je obdařen viděním budoucnosti a nikdy se nemýlí. Bál jsem se o svou zemi, kterou miluji, bál jsem se o osud národů, které tu žijí. Raději ať zemřou všichni lidé, než aby se národy Arminu propadly do propasti zapomnění! Věděl jsem, že já jediný ze všech náčelníků rozumím, jaké nebezpečí představujete pro náš stát, že nikdo jiný nepochopí a nepomůže mi. Věděl jsem, že musím zabíjet, i kdybych to měl splatit vlastním životem; že musím provést svou hru, i kdybych měl zahynout...“

Jaguár sklonil na chvíli hlavu. „Věříte mi? Jakou jinou jsem měl volbu?“

Diana pohlédla na mne a potom řekla: „Uvažoval jsi správně. Lidé jsou skutečně nebezpečím pro Armin. I já a Charry.“

„Přišel jsem na jediné řešení: abyste odešli. Navštěvoval jsem vás tu a tam a vždy se snažil každého z vás přesvědčit, že máte odejít. Byl jsem ochoten ke všemu, i začít válku proti tygrům i leopardům. Charry odejít mohl, byl vcelku svobodným pánem na svém území, ale Dianu bych musel unést násilím. Navrhoval jsem jí to, ale to už věděla, že u tygrů žije člověk; viděla tvoje šípy a vytušila, že jsi to ty. Moje snaha ji od tohoto názoru odvrátit vyzněla naprázdno. Hrál jsem hru na obě strany, vlastně na čtyři, byl jsem současně přítelem každého a snažil se jen, aby škoda, kterou páchám, nebyla veliká. Věříte, že jsem cítil uspokojení, když jsem zamezil výrobě hrotů z kaktusových ostnů? Dokonce jsem se snažil ukončit nějak válku bez vašich osob, protože jsem věděl, že Diana tě má ráda a i ty ji máš rád. Nejsi tak hovorný jako ona, Charry; ale já rozumím všemu, co se řekne a vím taky, proč se tvoje tygřička musela jmenovat Diana. Dělal jsem, co jsem mohl, abyste odešli; ale nezdařilo se mi to. A Ao Harrapovo proroctví se vyplní.“

„Věděl jsi, že je Wahirr mrtev, když jsi mne šel osvobozovat do tygřího vězení?“ zeptal jsem se.

„Ovšem. I Ao Harrapa zarazilo, že jsem lhal. Věděl, že se tě chci zbavit a zapřisáhl mne, abych ti neublížil. Slíbil jsem mu to; ale o pár hodin později bys byl málem zahynul při výbuchu děla, které jsem ti dal. Ao Harrap mne dodnes podezírá, že to bylo moje dílo, ale není to pravda. Dělo skutečně vybuchlo samo od sebe. Nejsem tím vinen, i když si to myslí tvůj Aflargeo.“

„Já ti věřím, Griissirno.“

„Potom byl ten boj s leopardy. A lež Velkého čaroděje, že Diana u leopardů není. Lhal jsem také.“

„Kdo zabil Velkého čaroděje?“

„Já. Musel jsem ho zabít. Konal se obřad sôma; všichni, kteří jsme se ho zúčastnili, jsme už znali budoucnost. Ale všichni jsme s ní nesouhlasili, zvlášť Velký čaroděj. Věděl, že mu ji vezmeš a nechtěl ji ztratit, byla jeho. Kdyby se byl dostal živý do Rryiatlu, byl by ji zabil.“

„To ne!“ vykřikla Diana, „Měl mne rád!“

„Potřeboval tě. Měl tě rád jako svoje dílo. Když pochopil, že o tebe stejně přijde, chtěl zabít tebe i Charryho. Jeho nemohl. Pochopil jsem to - proto jsem mu poslal do srdce šíp. Byla to tahle tlapa, která ho zabila. A nelituji toho.“

„Myslel jsem si to. Jenom důvod jsem neznal.“

„Všichni to věděli. Potom přišlo leopardí tažení; to už jsem pochopil, že nemůžeš odejít. Přijel můj syn a řekl mi o těch lidech na severu. A já pochopil, že Armin bude patřit lidem, ať chci nebo ne. Přál jsem si, aby patřil tobě a Dianě, protože vás mám rád a jste mými přáteli. Ne těm lidem ze severu, kteří po nás střílejí, kteří poranili naše bojovníky. Proto jsem rozhodl, že budeš Vládcem Nebe a Země, novým nejvyšším Vládcem Arminu. Dokonce jsem tě žádal, abys už zakročil jako Vládce - ale potom jsem pochopil, že to není možné a proto počkám, dokud nebude uskutečněna vaše svatba. Vím, že vy dva budete vládnout mé zemi dobře, protože jste lidé čestní a spravedliví. Divil ses možná, proč jsem zabil Wantharrgwanga - dokonce sis možná myslel, že ten šíp patřil tobě, nevím. Ne. Zabil jsem ho, protože jsem si přál, abys žil ty.“

Kníže jaguárů zmlkl, podíval se nám oběma do očí a řekl hrdě:

„Říkám pravdivě, jak jsem uvažoval a co jsem dělal, i když to pro vás někdy může být důkazem o mém nepřátelství. Ale chci, abyste věděli, jaká je pravda; abyste věděli, že jsem vždycky chránil zájmy svého národa a své země. Nechť mne někdo někdy obžaluje, že jsem jí ublížil! Čest jaguára je víc než jeho život a já svou čest neposkvrnil žádným zločinem. Je možné, že mne teď zaženete do ústraní, že ode mne odvrátíte tvář za to, co jsem s vámi zamýšlel; ale neželím toho, neboť cítím, že jsem se zachoval správně. Jediným soudcem Armina je jeho vlastní svědomí a mé svědomí je čisté. To je to jediné, co vám mohu říci.“

„Věděl jsem hodně z toho, co jsi mi řekl; nebo jsem to tušil.“ řekl jsem, „Říkáš, že chráníš svoji vlast, tomu rozumím i já. A říkám ti, že kdyby někdo ohrozil moji vlast, zabíjel bych bez rozmyšlení; možná bych nebyl ani tak velkomyslný jako ty. Poznal jsem Arminy a vím, že každý z nich má svou vlastní čest a svou vlastní hrdost, a ta jim velí jít za svou pravdou, i kdyby měli zahynout. Nepoznal jsem čestnější a ušlechtilejší národy, než vás. Byl bych šťasten, kdybych byl jako vy. Griissirno, ty jsi snad nejmoudřejší ze všech Arminů, znáš svět lidí, ale stojíš nad ním; a já si tě vážím právě proto, že jsi mi řekl pravdu. Je lehké lhát, abys chránil sebe a svoje činy, ale je statečné říct pravdu, která není lehká. Děkuji ti za to, že jsi takový, jak říkáš - a žádám tě, abys navždy stál po mém boku.“

Neřekl nic, jenom v očích mu zasvítilo zeleným ohněm.

„Jenom o jedno tě prosím. Ať se stane cokoliv, řekni mi už vždycky pravdu, ať je jakákoliv. Snad uvěříš, že nejsem náchylný k unáhlenosti a nespravedlivému řešení; a že hněv, kterému propadám, se ještě nikdy nestal příčinou zla v Arminu. Řekni mi pravdu a já udělám, co budu považovat za nejlepší, i kdyby to pro mne bylo nepříjemné.“

„Slibuji,“ řekl Griissirno, „Na svou čest...“

Podal mi tlapku a já ji stiskl; potom jsem ho objal kolem krku a přitiskl tvář na jeho hlavu. Diana si potají otírala oči, ale když objala jaguára jako já, nevydržela a rozbrečela se. Něžně jí olízl tvář a usmál se na ni.

Chvíli jsem čekal, až se Diana vypláče - byl bych jí nabídl kapesník, ale kdepak ten byl! Tak jsem řekl: „Jestlipak jste se vlastně dohodli, kde budeme mít tu svatbu? Nebo se tygři a leopardi zase porvali?“

„Není to sice tvoje starost, ale můžu ti to říct. Oslaví se to v Rryiatlu, kam odjedeme ještě dnes; za několik dní tam budeme. Obřadníci tygrů a čarodějové leopardů už zajistí důstojný průběh oslav. Očekává se, že se na to sejde dost hostí, musíme se na to důkladně připravit... A taky začít pořádně lovit!“

„Jsou nějaké známky nepřátelství mezi leopardy a tygry?“

„Ale což o to,“ řekl Ao Harrap, „Dost a dost. Někdo navrhuje uspořádat v rámci oslav třídenní turnaj, po starém způsobu, jen zuby a drápy. Tam by se mohla vyřešit většina novějších sporů. Ovšem o starších záležitostech bude těžké rozhodnout, nikdo si už pořádně nepamatuje, jak se co vlastně stalo.“

„Ach, propletence a zmatky! To my řešit nebudem!“

„Naopak,“ řekl mile Griissirno, „K tomu je právě Vládce Země a Nebe, aby tyto záležitosti řešil. Budeš to muset rozhodnout.“

„Necítím se dost chytrý na to, abych to rozhodoval!“ řekl jsem opatrně, „A nevím, nevím...“

„Zato ale Diana je chytrá dost! Jistě si bude umět dobře poradit i v těchto starých sporech!“

Diana popotáhla nosem. „Budu se snažit. Ale nevím, nevím...“

„No, hlavně že máte jednotný názor. Teď bychom se snad mohli vrátit k ostatním, než nás začnou shánět. Nerad bych, aby nás tady někdo našel, jak se umlouváme...“

Odjeli za několik okamžiků; my jsme se také sbalili a vraceli se mezi svoje poddané. Už v polovině cesty nás našla družina vedená Aflargeem, který už měl spoustu strachu.

„Byli jsme se vykoupat, miláčku. A tobě po tom nic není.“

Zatvářil se na to udiveně, ale neřekl nic.

Tygři a leopardi se zatím jakž takž dohodli, takže panoval poměrný klid. Někteří se už taky odebrali do svých domovů, aby tam sebrali svoje ženy a děti a vydali se s nimi do Rryiatlu za účelem přihlížení slavnostem. Tím se ovzduší také zklidnilo, takže když jsme přijeli, bylo sem tam slyšet vlastního slova.

Diana zamířila rovnou ke svému slonovi a řekla: „Dovol, abych tě pozvala do svého obydlí!“

Vedl tam provazový žebřík, jehož jedna strana byla z námořního lana, druhá ze spletené trávy a příčle z klacků, orvaných leopardími drápy, jak se asi drali nahoru. Slon musel být mimořádně trpělivé zvíře, když to vydržel.

„Kdepak jste toho slona vzali?“

„Leopardi ho chytili. Velký čaroděj mne nechtěl nechat jezdit na koni, bál se, abych se mu neztratila.“

Tlustokožec ke mně natáhl chobot a pečlivě mne očichal; obešel jsem mu v uctivé vzdálenosti kly a podržel Dianě žebřík, aby mohla vlézt do své budky. Jen byla nahoře, vyšplhal jsem tam také a ocitl se v boudě z bambusových prutů asi dva krát jeden metr, vystlané leopardími kožešinami; i stěny byly pokryty kožešinou, takže se nedalo vidět dovnitř; ven se vyhlíželo, když se kožešina odtáhla na šířku oka. Diana se rozkošnicky natáhla na svoje lůžko a řekla: „Tak co, jak se ti tady líbí?“

„Moc. Jak se tu žije, když slon utíká?“

„Ještě to nezkusil. Asi dost špatně. Chodí vždycky rozvážně a klidně. Když tak malinko houpá, hezky se mi tu spí. Jako na lodi... nebo v kolíbce u maminky.“

Poodhrnula závěs a vykřikla: „Hej - pojedem!“

Ozval se výkřik leoparda a slon se dal pomalu do pohybu; celý altánek se s námi zakolíbal a já se ulekaně chytil podlahy, která byla pod kožešinami tvořena slonovou kůží. Diana se rozesmála:

„A to si prosím říkáš námořník! Měl by ses stydět...“

„Nespadne to s náma dolů? Jak jsou svázaný ty bambusy?“

„Koženými řemeny. Ale neboj, dělala jsem to sama. To víš, leopardi by to tak zmotali...“

Potěšilo mne, že nemá o svých skvrnitých přátelích větší iluze než já o pruhovaných. „Bude nám tady dobře.“ natáhl jsem se vedle ní. Ještě jsem se tam tak tak vešel.

„No počkej! Snad nemyslíš, že tě tady nechám?“

„Snad mě nemíníš vyhnat ven na mráz?“

„Na mráz? To jo, klidně! Tohle je můj domeček a ty seš moc velikej, překážel bys mi!“

„No ne! Takhle se jedná s manželem?“

„Až po svatbě! Žádný hlouposti!“

„No... jak chceš.“

„Můžeš mi dát pusu. Ale jako sestřičce!“

Dal jsem jí pusu.

„No, jestli se takhle líbáš se sestrou, tak si teda užije!“

„Já žádnou nemám, nemohl jsem to natrénovat.“

„Ach, pane Bože!“ vzdychla.

„Teď mi dej pusu ty jako bratříčkovi!“

Neváhala ani vteřinu. Taky zcela jistě neměla bratra.

„A teď...“ řekl jsem.

„A teď vypadni! Ještě trochu líbání... a už bys tady zůstal!“

„Vážně?“

„Smrtelně.“ řekla a odhrnula závěs.

„Tak ještě pusu na dobrou noc!“

Dali jsme si pusu na dobrou noc, potom jsem sklouzl po provazovém žebříku zpátky na zem. Aflargeo na mne oddaně čekal a držel mého koně za otěže. Nasedl jsem a pozoroval budku na hřbetě slona, jestli se Diana aspoň podívá. Nepodívala se, nebo jsem si toho aspoň nevšiml.

„Chytil jsem králíka.“ řekl Aflargeo.

„Hm? Aha, tak to je v pořádku.“

„Tady z něj máš stehno. Nic jsi nejedl od rána!“

„Nevšiml jsem si, že je tak pozdě.“

Sebral jsem kus králičího stehna a počal je ohryzávat. Bylo to pečené. Jakž takž. Ohlodával jsem je mechanicky a při tom stále pozoroval Dianino obydlí. Potom jsem kost zahodil, a vzápětí mi dopadla na rameno těžká tygří tlapa.

„Co je?“ zeptal jsem se a podíval se na Aflargea.

„Pojeď za mnou!“ řekl zdvořile a obrátil koně.

Vzdálili jsme se trochu od karavany a já roztržitě přemýšlel, co po mně vlastně chce tak tajného. O kus dál seskočil a klidně řekl: „Sesedni... a pusť koně!“

Seskočil jsem dolů a plácl koně; nikdy neodběhl daleko.

Tygr zablýskal zelenýma očima, švihl ocasem a skočil. Nečekal jsem to, i když jsme se občas prali pro zábavu. Dopadl na mne a rázem mě porazil na zem. Těžká tlapa mne udeřila přes hlavu, až se mi zatočily před očima zelené a rudé pruhy; odvalil jsem se kousek, ale to už byl zase na mně a tloukl tlapami mnohem hůř než kdykoliv předtím.

Odskočil. Zvedl jsem se, poklekl a ptal se: „Za co, proboha?“

Zink! Dal mi odspoda ránu do brady, až jsem udělal kotrmelec dozadu. Zvedl jsem se a dostal ji z druhé strany. Teď jsem vyletěl už víc zprudka, ale on mi vrazil hlavu do žaludku a porazil mne na jakýsi strom. Odhodil jsem ho při útoku kopnutím do břicha, otřel si krev z nosu a zařval: „Teď už toho mám dost!“

Skočil znovu. Tentokrát jsem ho přivítal tvrdým kopnutím a vzápětí ranou pěstí do čumáku, až odletěl. Skočil ještě jednou, to jsem ho zachytil za krk a zadní tlapu, zvedl nad hlavu a praštil s ním o zem, až to zadunělo.

„Krucifix, co to má znamenat?“ zařval jsem.

Zůstal ležet na zemi, jen zamrkal: „Jsi v pořádku?“

„Jo! Ale...“

„Úplně v pořádku?“ ptal se, vstávaje, „Vidíš už i něco víc než jenom Dianu?“

Otřel jsem si ještě jednou krev z nosu. „Jo. Děkuju.“

„Nemáš zač. Tak můžem jet.“

Škrábal jsem se do sedla trochu míň obratně než jindy, jinak jsem byl celkem v pořádku. Dobrák Aflargeo mi svými těžkými tlapami pořádně napravil hlavu; uvědomil jsem si, že jsem vlastně vrchním velitelem celé téhle sešlosti a že bych se měl aspoň představit Assiwatharranovi, se kterým jsme toho zatím moc neprohovořili. Napil jsem se vody z polní láhve, omyl si obličej a vyrazil k němu.

Assiwatharran naprosto nebyl rád, že mě vidí; naopak podíval se na mne zlýma šikmýma očima podobnýma Griissirnovým tak, že jsem dostal chuť se s ním nebavit. Ale pak jsem se přemohl a řekl přátelsky: „Zdravím svého bratra Assiwatharrana.“

„Také tě zdravím,“ řekl, ale neznělo to přátelsky, „Co si ode mne můj pán přeje?“

Zařadil jsem se mu po bok a pokynem ruky odeslal Aflargea dozadu, aby jeho přítomnost vznešeného Vládce leopardů nerušila. Pochopil to a zajel za řadu leopardích náčelníků.

„Drahý příteli,“ řekl jsem, „Od chvíle, kdy jsem o tobě slyšel, jsem si tě vážil a ctil tvou statečnost i moudrost. Nebudeš tomu možná věřit, ale i v tygřích městech se hovoří o tom, jakým dobrým bojovníkem a rozvážným náčelníkem jsi; nikoho se zatím tygři neobávali tak, jako tebe.“

„Velký čaroděj byl moudřejší a Wantharrgwang byl lepším bojovníkem. Jednoho zabil tvůj šíp a druhý padl v boji s tebou. Já jsem se ti podrobil a uznal tě za Vládce Země a Nebe. Domnívám se, že to stačí - nebo co ještě chceš?“

„Chci, abychom byli přáteli!“

Pohrdavě odfrkl. „Ty a já? Nikdy! Ano, jsi můj pán, ale leopard nemůže být přítelem toho, kdo zabíjel jeho bojovníky!“

„Nezabil jsem nikoho, kromě chvíle, kdy mne napadli. Tehdy poznali ostří mých zbraní, ale mohli si za to sami. Nezabil jsem Velkého čaroděje a Wantharrgwang padl šípem někoho z bojovníků, i když to bylo v boji a měl jsem podle práva možnost ho zabít.“

„Lži a nesmysly! Zabil jsi ho a teď se vykrucuješ!“

„Zabil jsem jednoho leoparda, který si to nezasloužil. Bylo to na pobřeží, když jsem se s ním setkal v džungli. Zabil jsem ho proto, že jsem ještě neviděl Armina a zalekl jsem se jeho zubů a drápů. Od té chvíle jsem neublížil žádnému z vás; a ty to víš!“

„A Velký čaroděj?“

„Nezabil jsem ho a nevím, kdo to udělal.“

„Pha! Bylo to na tvůj příkaz, pro tvoje dobro!“

„Ať se někdo odváží mne z toho obžalovat! Já mu ukážu, jestli mám zapotřebí zabíjet ze zálohy!“

Assiwatharran si mne prohlížel a v očích měl otevřenou zášť.

„Neměl jsem mu to dovolit! Neměl jsem připustit, aby se Diana dostala k čarodějům, aby se stala vládkyní našeho národa. Čarodějové ji vydávali bojovníkům za posvátnou bytost, za živou bohyni; a oni ji poslouchají a mají ji rádi. Teď viděli, že ona má ráda tebe, tak jsou přesvědčeni, že ty máš nějakou náklonnost ke skvrnitým kožešinám. Nevěřím tomu, Charry; můžeš mne vyzvat k boji, jestli se ti to nelíbí. Myslím si, že nenávidíš leopardy a myslím, že bychom tě měli zabít. I s Dianou a se všemi lidmi, co jsou na světě!“

„Myslíš-li si tohle, tak si to klidně mysli dál. Nebudu se s tebou handrkovat. Nejde mi o mou osobu, jde mi o mír v Arminu. A ten zajistím, i kdybych měl s tebou bojovat. Jde o to, aby se už tygři nestřetávali s leopardy v bojích. Bylo prolito dost krve na obou stranách, jednou jste vyhráli vy, podruhé my. Je třeba už rozseknout ten bludný kruh a přestat s válkou.“

„Ano! Ale my jsme válku nezačali a my ji nemůžeme ani skončit. Tygři jsou vinni, za těmi jdi!“

„Vládce Wirrta dal čestné slovo, že tygři nenapadnou leopardy!“

„Nevěřím tomu. Nevěřím žádnému tygrovi!“

„A jsi ochoten se zaručit, že leopardi nenapadnou tygry?“

„Nemohu se zaručit; protože nevěřím, že tygři nebudou pokračovat ve válce. Nemůžeme zůstat bez obrany.“

„Tak koukám, že s tebou se nedomluvím. Čestné slovo Vládce tygrů je ti málo?“

„Čestné slovo jakéhokoliv tygra mi není ničím.“

„A moje čestné slovo?“

„Neznám tě natolik, abych ti mohl věřit.“

„Z čeho plyne tvá nedůvěra? Neznáš mne, ale nevěříš mi; já neznám tebe, ale věřím tvým slovům!“

„Jsem Vládce leopardů!“

„A já jsem poctivý bojovník! A stojím za svým slovem, ostatně slovem příštího Vládce...“

„Jako Vládce tě poslechnu. Ale říkám ti jasně, že nesouhlasím s ničím, co povídáš...“

„Tak tě vem čert! Klidně si nesouhlas dál, ať se děje, co chce! Aspoň potud, pokud budeš ještě Vládcem!“

Na chvíli oněměl leknutím; využil jsem toho, otočil koně a jel za knížetem jaguárů. Snad mi poradí on, ne?

Griissirno si mne pozorně prohlédl, ale neříkal nic a usmál se.

„Poslechni, bratříčku, potřebuji od tebe radu. Co mám dělat s Assiwatharranem?“

„Co ti udělal?“

Vylíčil jsem mu průběh rozhovoru s leopardem.

„Očekával jsem to.“ řekl a roztomile se usmál.

„Já očekával moudřejší přístup. Co mám dělat?“

„Nevím.“ řekl upřímně, „Dokud je Vládcem, nelze s ním dělat vůbec nic. Poslouchají ho a on jim velí. Má právo nesouhlasit.“

„A kdyby nebyl Vládcem?“

„To už by bylo lepší.“

„Lze nějak zařídit, aby byl sesazen?“

„Lze. Ale... hm, jsou s tím potíže. Muselo by se zjistit, jak na něj hledí leopardi. Pokud by větší část byla s jeho vládou nespokojena, bylo by možné ho požádat, aby šel pryč.“

„Udělá to?“

„Musí. Potíž je v tom, že je třeba se ptát leopardů.“

„To jest - koho konkrétně?“

„Nejlíp jít od jednoho ke druhému a mluvit s každým osobně. A začít od Santhiawantharra.“

„Zkusím to. Děkuju.“

Santhiawantharra jsem musel chvíli hledat; našel jsem ho v čilé diskusi s jinými leopardy, kterým vysvětloval svoje názory. Už ho málem tloukli. Vytáhl jsem ho ze skupiny a řekl: „Poslyš, s Assiwatharranem není žádná řeč. Nesouhlasí s mírem.“

„Ani jsem to nečekal. Nikdo si nemyslí, že by souhlasil.“

„Ale leopardi nejsou Assiwatharran. Prý by bylo možné ho odvolat. Co kdybys zkusil vyzvědět, kolik by jich bylo proti němu, kdyby se o tom mluvilo?“

Santhiawantharr chvíli přemýšlel. „Zeptám se. A ty jdi za svou Dianou a řekni jí, ať promluví s čaroději. Mají velké slovo.“

Slon s Dianou byl někde vpředu; dojel jsem k němu a vylezl nahoru po žebříčku, aniž bych se dovolil. Diana ležela zahrabaná do kožešin a sladce dřímala, ale probudila se, když jsem vstrčil hlavu dovnitř, usmála se, natáhla mi vstříc ruce a objala moji hlavu, přičemž sladce zašeptala: „Miláčku... přišel jsi...“

„Počkej. Teď ne kvůli tomu...“

Posadila se a honem se zabalila do kožešin. „Tak co se děje? Co... co se ti stalo, že jsi celý potlučený?“

„Spadl jsem s koně.“ zalhal jsem, „Poslouchej, je potřeba přesvědčit čaroděje, že Assiwatharran nestojí za nic a že je lepší ho odvolat. Můžeš to nějak zařídit?“

Protřela si oči dlaněmi. „A to musí být zrovna teď? Už je dost pozdě, brzo bude večer... nemůže to počkat do rána?“

„Zatím by mohl s čaroději mluvit on. Nemohla bys to nějak udělat? Moc po tobě nechci, jen pár slov s čaroději a pak můžeš jít zas spát...“

„Ty se člověka nazlobíš! Co se s tebou stalo, že o půlnoci v ložnici řešíš úřední záležitosti?“

„Není půlnoc, nejsme v ložnici a je to důležité! Nebo nás může dát Assiwatharran zlikvidovat dodatečně. Nech výmluv a slez!“

„Slez dolů a chytej mě!“ řekla a zívla.

Slezl jsem dolů na koně a za okamžik mi skočila do náruče. Posadil jsem ji před sebe na koně a ona mne políbila, sebrala mi otěže a přejela někam dopředu. Tam si vybrala jakéhosi starého leoparda a zakývala na něj rukou. Leopard přijel blíž a věnoval mi jeden žárlivý pohled.

„Tharrwangssarre,“ oslovila ho, „Očekávám, že budeš novým Velkým čarodějem. Tvá moudrost a stáří si to zasluhují...“

„Jsi ke mně velmi laskavá!“ řekl leopard slušně.

„Jenom nevím, jestli si to bude Assiwatharran přát. Ostatně, ten Assiwatharran mě už dlouho štve! Opravdu by nebylo možné dát tam někoho chytřejšího?“

„Ale paní,“ řekl leopard udiveně, „To přece nejde...“

„Proč by nemohlo?“ pohladila ho Diana po hlavě, „Přece nechceš říct, že jsi proti míru, pro válku - ty, takový moudrý a rozvážný leopard! To bys byl asi těžko Velkým čarodějem...“

„No... já se budu snažit! Ale nevím...“

„Takže to vysvětlíš ostatním čarodějům, že? Jsi moc hodný, Tharrwangssarre. Dobrou noc...“

Otočila koně a vracela se. U slona mne políbila a řekla: „A teď už mě snad necháš v klidu spát - nebo ne?“

„Jistě, miláčku. Dobrou noc.“

Něco rozmrzele zabručela a vylezla nahoru do své boudy.

Na noc jsme zastavili u široké řeky, vinoucí se líně krajem a vytvářející v ohybu malou lagunu. Leopardi nachytali spoustu ryb, které pojídali s nevšední ochotou. I tygrům chutnaly a mně po opečení rovněž; Diana se na to ochotně probudila a nacpala se s námi, i když to už bylo v pokročilé noční hodině.

Zato ráno, když jsem vstával a šel se vykoupat, ještě sladce spala ve své budce. Napadlo mi, zda je schopna prospat třeba celý den, ale nebudil jsem ji. Voda byla studená a taky ji nikdo mimo mne nezkoušel; kočkovité šelmy se sice koupaly rády, ale spíš odpoledne, kdy byla voda nejteplejší.

Právě když jsem vylézal, objevila se Diana. Šla se taky vykoupat a když mne viděla, radostně zamávala. Zastavil jsem se na břehu a čekal na ni. Rozběhla se, abych na ni dlouho nečekal, ale náhle se mi zdálo, že se její rozesmátá tvář prudce zkřivila leknutím. V příštím okamžiku prý vykřikla, ale to už jsem nestačil zaznamenat. V té chvíli na mne totiž plnou vahou dopadl leopard a srazil mne k zemi. Ještě štěstí, že jsem udělal při Dianině podivné grimase krok vpřed; jeho drápy nezasáhly mou hlavu, jen rameno. Překulil jsem se a vyškubl se mu, uměl jsem to z her s Aflargeem, přesto mi způsobil drápy těžké a silně krvácející rány. Ani jsem se nestačil dostat na nohy, když už zase skočil; ale tentokrát jsem mu uhnul a bokem ho odkopl bosou nohou. Nebyla to tak tvrdá rána, ale přece jen letěl stranou. Při dalším jeho skoku jsem ho zachytil pod krkem, nevšímal si jeho tlap a udeřil pěstí do čumáku. Trochu ho to omráčilo, já ho chytil jako včera Aflargea, zvedl nad hlavu a praštil jím vší silou o zem. Zvedl se neobyčejně rychle a s neutuchající silou útočil znovu; tentokrát jsem se chytil větve nad hlavou a při skoku ho oběma nohama kopl do hlavy. Leopard ztratil rovnováhu a skutálel se z vysokého břehu do vody.

To už se sem sbíhala polovina tábora; byl tu Wirrta, Aflargeo, Assiwatharran i Griissirno. Diana stála u slona a viditelně se třásla strachy. Leopard se pokusil vylézt z vody, kopancem jsem ho srazil zpět a vzápětí skočil za ním; teď jsem byl ve výhodě já, protože žádný z Arminů se neuměl příliš dokonale bít ve vodě. Vyhnul jsem se drápům, objal paží jeho krk, nadechl se a potopil i s leopardem. Cítil jsem, jak se svíjí v mém objetí a viděl, jak mu z čenichu unikají bublinky vzduchu; vyvinul strašlivou sílu, ale dost rychle mu došel dech, jeho pohyby ztratily smysl a pozvolna ochaboval. Taky já byl u konce s dechem; vynořil jsem se a vytáhl ho za sebou, aspoň hlavu. Pak jsem kývl na Aflargea.

„Pomoz mi ho dostat ven...“

Nebylo potřeba mu říkat, byl k tomu připraven. Vystěhovali jsme bezvládného leoparda na souš a tygr se zeptal: „Je po něm?“

„Kdepak. Jen se trochu přiutopil. Přivedeme ho hned k vědomí!“

Dopředu se protlačil Assiwatharran. „Nesouhlasím! Je to můj poddaný a provinil se útokem ze zálohy na Vládce říše! Zaslouží smrt a já ho hned zabiju, jak je mou povinností...“

„Jen ne tak zhurta!“ řekl jsem, „To je najednou starostí o můj život! A počkej, nejdřív chci vědět, proč to udělal!“

„Udělal to proto, že je bezcharakterní ničema a zaslouží smrt!“ trval na svém Assiwatharran, „Je třeba jej příkladně potrestat; jako dobrý Vládce nepřipustím, aby někdo našeho pána takto napadal. Nechť zemře, a to hned!“

„Tak dost! Napadl mne a já si to s ním vyřídím, ty se do toho nepleť, i když je to tvůj podařený poddaný. Však já si s ním už poradím!“

„Nedovolíš si mi bránit!“ chtěl přijít blíž a vykonat svou, ale můj Aflargeo mu zastoupil cestu. „Pomalu, pomalu! Charry něco přikázal, jestli jsem dobře slyšel - a ty poslechneš! Zmiz, leoparde!“

Assiwatharran zlostně zablýskal očima, ale stáhl se z dosahu.

Zatím jsem vyždímal z leopardova hrudníku trochu vody a masáží srdce ho přivedl k životu. Umělého dýchání z úst do čenichu nebylo zapotřebí. Napřed zakašlal, pak začal prskat a nakonec otevřel oči.

„No,“ řekl jsem vlídně, „Jak se daří, bratříčku?“

Podíval se na mne zlýma zelenýma očima a mlčel.

„Tak povídej! Pročpak jsi mne napadl?“

„Zasloužíš zemřít,“ zavrčel, „Všichni lidé zaslouží zemřít!“

„Kdo ti poručil, abys mne zabil?“

Blýskl očima po Assiwatharranovi, ale mlčel.

„No co? Neumíš mluvit?“

„Můžeš mne zabít - ale nic se ode mne nedovíš!“

Vstal jsem. „Táhni, jsi volný. Zmiz a nechoď mi na oči!“

„Ty ho propustíš?“ zeptal se udiveně kníže Griissirno.

„A co s ním mám dělat? Mám se snad špinit s leopardem, který je tak hloupý, že ani neví, proč mne napadl? Kdyby byl bojovníkem, řekl by mi jasně, co proti mně má, jaký zločin mi připisuje; to, že to říct nedovede, jasně ukazuje, že důvod nemá a napadl mne jen z hlouposti. S tak tupým hovadem se přece Vládce Nebe a Země nebude zahazovat...“

Leopard zablýskal zelenýma očima a zvedl se. „Pane, neurážej mne! To nesmíš, to nikdo nesmí...“

„Táhni,“ kopl jsem ho do žeber, „Hlupáku...“

Vykřikl tak vysokým tónem, jaký jsem ještě neslyšel: „Žádný leopard není tak hloupý, jak jsi řekl! Neurážej mne! Vím, proč jsem s tebou bojoval, ale nesmím to říct...“

„Pcha! Nechceš vypadat jako hlupák, ale tvá hlava je prázdná jako tykev na vodu...“

Leopard se zprudka obrátil k Assiwatharranovi: „Pane, on mne uráží! Dovol mi, abych mu to vysvětlil!“

„Už není třeba, to mi stačí. Assiwatharrane, tys mu dal rozkaz, aby mne zabil. Nasadil jsi život jiného, protože ses bál o svůj vlastní! Táhni mi z očí, jsi zbabělec a ničema!“

Assiwatharran mrskal hněvivě ocasem, ale bál se říct otevřeně něco, co by jeho postavení ještě zhoršilo; byl v očividných rozpacích. V té chvíli dodal kníže Griissirno:

„Nedovedu pochopit, proč jsi toho bojovníka chtěl zabít, dokud se nemohl bránit. V bezvědomí se nezabíjí a pochybuji, že by na to tak rozvážný a moudrý náčelník zapomněl!“

Leopard se zprudka otočil na Griissirna: „Kdo mne chtěl zabít?“

Jaguár potřásl hlavou. „Nemám v úmyslu jej obviňovat. Je pánem nad tvým životem i smrtí a nemám právo jej kritizovat.“

Leopard se otočil k Assiwatharranovi; jeho oči plály hněvem.

„Můj pane, jsem ti povinen úctou a oddaností, proto neřeknu, co jsi mi řekl ty a k čemu jsi mne naváděl. Stačí, abych ti řekl, že pohrdám takovými, jako jsi ty. Pohrdám tebou, Vládče!“

Mezi všemi to zašumělo překvapením; něco takového říct Assiwatharranovi by se nikdo neodvážil.

„Za taková slova zemřeš!“ zařval Vládce vztekle.

Leopard se otočil zády a klidně odcházel. Nikdo se neodvážil zastoupit mu cestu, dokonce ani Assiwatharran. Možná proto, že vedle něj z jedné strany stál Griissirno a z druhé Tawarr. Leopard klidně odešel ke svému koni, sebral svoje věci, nasedl, otočil se jiným směrem, než jsme šli my, a zmizel.

Obrátil jsem se taky a odešel, nevšímaje si pokořeného Vládce leopardů; ani ostatní si ho nevšímali a počali se naráz bez skončení diskuse rozcházet. Assiwatharran to pozoroval s bezmocným vztekem, ale byl by musel napadnout polovinu přítomných, kdyby chtěl ztrestat všechny, kdo ho uráželi.

„Proboha,“ řekla Diana, „Pojď se mnou - ten tě ale dodrápal! Naučila jsem se ošetřovat všelijaké rány, hned se postarám...“

Než sehnala všelijaké podivné hojivé listí, které mi chtěla přiložit na rány, ošetřil mne už Aflargeo svým obvyklým způsobem, rašplovitým jazykem. Ale byl docela vděčen Dianě za její zásah a ochotně jí pomáhal při ošetřování.

„Musím ti poděkovat,“ řekl jsem, „To, jak ses zašklebila, mne zachránilo; poznal jsem, že něco není v pořádku.“

„Viděla jsem ho skákat! Moc jsem se lekla, jinak bych ti pomohla, jenomže...“

„Ale jdi! Co je na mne jeden leopard? Ostatně mám dojem, že to je výsledek naší včerejší snahy odstavit Assiwatharrana. Možná jsme si zasloužili, aby se nám pomstil.“

„To je jeho konec! Po tom, co se dneska stalo, s ním už nebude mluvit ani zvonek od kola. Myslím, že se leopardi budou muset poohlídnout po novým Vládci.“

„To už je zařízeno. Griissirno se už postará, aby to byl někdo, komu se dá věřit. Předpokládám, že Santhiawantharr, ten odbojník, co se přidal k nám. Uvidíme...“

Diana mne ovázala a nechtěla ani slyšet, že bych jel na koni. Naopak si vyžádala, abych se přestěhoval k ní na slona a cestoval v největším pohodlí a její neutuchající péči. Napřed jsem odmítal, ale pak se k ní přidal i Aflargeo:

„Jenom zůstaň s Dianou! Ztratil jsi spoustu krve a skoro se potácíš, v sedle by ses neudržel. Neboj, dohlédnu na všechno!“

„Jsi moc hodný... Kdyby bylo potřeba, dej jenom vědět; a já to všechno srovnám!“

Vylézt nahoru jsem musel opatrněji, protože jednu ruku jsem nemohl používat; trochu mi podrápal rameno. Lehl jsem si do kožešin a Diana usedla vedle mne. Když jsme se rozjeli, dal jsem odtáhnout kožešiny z kusu kostry, abychom mohli vidět ven. Diana se začala vyptávat na moje osudy mezi tygry a já se s ní bavil co možná nejveseleji, aby si nevšimla, jaké mám bolesti. Jenže později, okolo poledního, jsem dostal horečku a Diana později říkala, že jsem začal mluvit mírně nesouvisle; polekala se, že jsem se něčím nakazil, jak jsem se ponořil s otevřenými ranami do kalné vody tůně, s množstvím nejrůznějšího hmyzu a jiných nebezpečných potvor. Zavolala jednoho z čarodějů, který se vyznal v lékařství; ten mne prohlédl a doporučil klid a další tišící a hojivé listí - což ovšem nijak nepomohlo.

Noc jsem strávil v horečných snech. Podle Diany jsem se každou chvíli budil, volal ji a spílal svým nepřátelům. Teprve k ránu jsem usnul a příští dopoledne celé prospal; večer toho dne jsme dorazili k Rryiatlu. To už jsem byl při vědomí a natolik v pořádku, že jsem vyhlížel ven, očekávaje nějaké ohromné, vznosné a krásné město.

Ale skutečnost vůbec neodpovídala očekávání. Byl to neforemný shluk většinou dřevěných bud stojících bez plánu na okraji džungle nedaleko mořského břehu. Jen několik domů bylo z kamene, ale nedosahovaly výstavnosti Aurrgharrských paláců ani v nejmenším. To se Diana podiví, až uvidí skutečné město!

Její bouda byla jedna z nejvýstavnějších, měla verandu a lepší střechu než ostatní. Moc jsem si ji neprohlížel, byl jsem rád, že jsem vklopýtal dovnitř a svalil se na její postel, ačkoliv mi byla trochu krátká a nebylo v ní moc místa.

Diana se ke mně přimáčkla a řekla:

„Tak první noc v mém domě! Přeju ti klidný spánek...“

„Dobrou noc.“ řekl jsem, „Ale tak jsem si to nepředstavoval.“

A potom jsem usnul.

A tak jsem si Dianu vzal

Ráno jsem se probudil dost pozdě. Diana chodila po pokoji a pokoušela se uvařit čaj na snídani pro oba. Chvíli jsem se divil, kde to jsem, ale hned pochopil, když jsem si místnost prohlédl.

Byla to jedna ze dvou obytných místností přízemního domku. Tu druhou jsem shlédl později a zjistil, že je něco jako pokoj pro pořádání slavností, kdežto tohle byla ložnice. Po všech stěnách, sbitých z hrubých dřevěných desek, byly rozvěšeny leopardí kožešiny. To vše bylo sbito dohromady nikoliv hřebíky, ale silnými ostny kaktusů. Jakou to muselo dát práci, nechci vůbec pomýšlet. Lůžko, na němž jsem ležel, bylo vyrobeno z vydlabaného kmene a mohlo se používat jako necky nebo člun pro plavbu na mírnější řece.

Diana se otočila, když mne viděla: „To je dost, že ses uráčil probudit. Poslyš, nevím, jak to s naší svatbou bude. Rozhodně budeme muset mít oddělené ložnice!“

„Proč, proboha?“

„Do téhle postele se oba nevejdeme. Kromě toho chrápeš, křičíš a pereš se celou noc. Je mi líto...“

Posadil jsem se a zakroutil hlavou. „Ona to taky není postel, ale koupací vana. Kdo to dělal, leopardi?“

„No ovšem! A jak jsou na tu práci pyšní!“

Vstal jsem, odhrnul leopardí kůže a prohlížel si výsledek té námahy. „Jen co budu v pořádku, udělám lepší. Kolik je hodin, nespal jsem dlouho?“

„Tak akorát. Všichni ostatní jsou už vzhůru a tvůj Aflargeo leží přede dveřma natažený, aby přes něj všichni spadli. Když jsem šla pro vodu, šlápla jsem mu na ocas.“

„Tak ho snad pozvi dál, ne? Nenech ho venku...“

„Nechce. Prý hlídá, aby ti někdo neublížil.“

Vyšel jsem ven na verandu. Aflargeo zvedl hlavu a radostně vyskočil. „Dobré jitro, Charry! Jak je ti - jsi v pořádku?“

„Točí se mi hlava, bolí mě celý tělo, píchá mě na prsou a v ruce mám otravu krve, jinak to jde. Dobré ráno!“

„Leopardi se moc zlobí na Assiwatharrana,“ hlásil, „Už od rána sem kdekdo chodí a vyptává se na tebe...“

„Uspořádáme audienci. Jen co se najíme. Máš chuť na čaj nebo něco jiného?“

„Na maso. Máš nějaké?“

„Nevím, musíš se zeptat paní domu. Ona tady vládne - moje vláda definitivně skončila.“

„No jo,“ povzdychl si, „To bejvá.“

Diana vyšla a letmo pohladila tygra: „Pojď, čaj je hotový!“

„Počkej s tím! Jde na nás celé poselstvo leopardů v krajně slavnostní náladě. Posaď se a chovej se pokud možno důstojně...“

Posadil jsem se na verandu se zkříženýma nohama a Diana si sedla vedle mne. Aflargeo se natáhl po mé levici a choval se, jako by hlídání našich vzácných osob spočívalo jen na něm.

Blížil se k nám celý průvod leopardů v čele s novým Velkým čarodějem Tharrwanssarrem. Byl v něm Santhiawantharr, přijatý na milost, byl tam i Vládce Assiwatharran; kromě nich pár dalších náčelníků a vzadu spousta bojovníků. Kráčeli pomalu a vážně a nezasvěcenému pozorovateli by asi nahnali dost strachu, když se tak šinuli plíživým krokem a bystře nás pozorovali.

Počkal jsem, až dorazili před nás a zastavili se.

„Dobré jitro! Co sem přivádí moje přátele?“

„Přicházíme ti přát dobré ráno,“ řekl Tharrwanssarr. „Doufáme, že jsi noc strávil klidně a že tvoje zranění jsou již zcela v pořádku.“

„Samozřejmě!“ řekl jsem a pomyslel si, že jestli mi budou chodit přát dobré ráno každý den, nebude to žádný med.

„Dovolujeme si navštívit tě s pokornou prosbou. Víme, že je to opovážlivé a drzé, ale to, oč tě chceme požádat, je věc velmi závažná a naléhavá!“

„No prosím - mluv!“

„Pane! Jistě sis povšiml malé výstavnosti Rryiatlu oproti Aurrgharru nebo jiným městům, na něž jsi zvyklý; nemohu popírat, že tyto budovy, které jsou kolem nás, se nevyrovnají palácům, jež stojí jinde v Arminu a nejsou ani jejich ubohou napodobeninou. Sám Rryiatl však není naším sídelním městem! Je pouhým matným odleskem slávy měst, jež kvetla za zlatého věku Arminského státu v dobách, kdy ještě nežil lidský rod. Již dlouhá staletí bloudí Skvrnití jako ubozí štvanci po Arminu sem a tam a nemají místa, kde by složili hlavy k odpočinku. Jako se prohání vítr stepní travou, tak projíždějí oni mezi sídly svých šťastnějších bratří a pláčem svlažují zemi, která jim ještě nebyla uchvácena...“

Nechápal jsem, co na to říct. Proto jsem se aspoň tvářil, jako by mne to mrzelo a jako bych chápal, o čem mluví.

„Pane, dovol nám, abychom se vrátili na místa, odkud jsme vyšli! Abychom směli vstoupit do města Tisíc věží, které patří našemu národu a žít tam, jak si po staletí přejeme...“

„Ale klidně. Prosím, jděte, já vám přeju hodně štěstí!“

A usoudil jsem, že kvůli takové maličkosti snad za mnou ani nemuseli chodit.

„Počkej,“ řekl Santhiawantharr, „Ono to není tak jednoduché. Tisíc věží leží totiž na území, které teď patří tygrům!“

Aha! Tady je ta závada!

„Válka mezi tygry a leopardy je snad už skončena!“

„Ale dovolí nám tygři, abychom se vrátili do svého města?“

Otočil jsem se na Aflargea. „Zaskoč pro Wirrtu! To se musí rozhodnout hned a neodkladně!“

„Charry, ten čaj vychladne!“ upozornila mne Diana.

„Nevadí, teď mám na starosti povinnosti! Teď vládnu, pít čaj budu potom.“

Než se Wirrta objevil, vzrostl počet leopardů a objevili se tu i nějací tygři; jeden z náčelníků zvaný Serri, jakmile mu došlo, o čem je řeč, nemeškal a přiběhl ke mně:

„Pane, to jim přece nemůžeš dovolit! Měl bys vědět, že leopardí město stojí na našem území proti všemu právu a zákonu; a že si je tam leopardi vystavěli jen proto, aby mohli ohrožovat Aurrgharr a klást tygrům úklady! Nemůžeš je tam teď klidně pustit, aby mohli kout svoje pikle dál!“

„Nemluvíš pravdu,“ křičel někdo z leopardů, „Když jsme stavěli své město, nebyl ještě v Aurrgharru položen ani jediný kámen! Byli jsme první, koho to napadlo a nepostavili jsme město na území tygrů - to je nehorázná lež!“

„Kdo mne obviňuje ze lži?“ rozkřikl se Serri, „To nemohu připustit a ty si to zodpovíš, leoparde! Ty sám lžeš, stejně jako všechny prolhané skvrnité kočky!“

„Žádný z nás nikdy nelže!“

„Sha - před dvěma dny jsme viděli, jací jste! Jenom díky síle Vládce Charryho nezahynul při boji se zákeřným sheenou!“

„Chyba jedince není chybou národa!“ přidal se Santhiawantharr, „Nesmíš nás obviňovat!“

„Můžu obvinit, koho chci! Pane, poslouchej, co říkají tihle Skvrnití: že prý je Tisíc věží na jejich území!“

„Okamžik,“ řekl jsem, „Buďte všichni zticha, k čertu!“

Nebyli; naopak hádali se jeden s druhým a všichni najednou se současně dožadovali mé spravedlnosti. Zvýšil jsem hlas, ale potřeboval bych parní sirénu, abych je přehlušil.

Diana vpadla do pokoje a vmžiku byla zpátky; její karabáč několikrát zasvištěl vzduchem a tam, kam dopadl, zjednal rázem klid a ticho. Musím říct k Dianině cti, že tloukla leopardy i tygry rovným dílem a neuznávala žádná privilegia.

„Moudré zařízení, ten tvůj bič! Tak a teď znovu: Leopardi vznesli požadavek, aby se směli vrátit do města Tisíc věží, proti čemuž já nevidím námitek. Ovšem tygří náčelník Serri prohlašuje, že Tisíc věží stojí na území tygrů. Proto se ptám, a to Tharrwangssarra: Kdy bylo město postaveno?“

„Nevím,“ řekl leopard rozpačitě, „To nikdo neví.“

„Dřív nebo později než Aurrgharr?“

„Dřív!“ řekl leopard.

„Později!“ vykřiklo současně několik tygrů.

„Kdy byl postaven Aurrgharr, Serri?“

„Nevím. Ale dřív než Tisíc věží!“

„Ticho!“ pohrozil jsem jim karabáčem, „Proč jste odešli ze svého města, leopardi?“

„Museli jsme. Tygři je dobyli.“

„Kdy se to stalo?“

„Asi před osmi sty dešti.“

„Tak. A od té doby jste se tam už nevrátili?“

„Ne!“ řekl Serri zostra.

„Ale ano,“ řekl někdo z leopardů, „Několikrát - ale vy jste nás vždycky vyhnali!“

„Kdy naposled?“

„Před stosedmnácti dešti náčelník Tharrkahwangharr se dvěma stovkami leopardů dobyl město a pokusil se v něm opevnit; tygři je vyhnali a jeho samotného zabili proti všemu právu a zákonu!“

„To není pravda! Byl zabit v souboji, zcela čestně a po právu! Tygr Goarra, který jej zabil, padl později v šarvátce u Jezera vodopádů v nečestném boji se třemi leopardy, kteří ho zločinně a zrádně přepadli!“

„Lžete!“ křičel Velký čaroděj, „To není pravda! Nebyli tři, ale jen dva a chtěli se pomstít za Tharrkahwangharra!“

„To je naprostý nesmysl! Vládče, nevěř mu, neví vůbec, co mluví a jaká je pravda! Jen tygři vědí, že Goarra byl zabit přesilou!“

Bylo mi naprosto jasné, že vzniká nová hádka, proto jsem zapráskal ve vzduchu bičem: „Nechte to být! Řekni, Serri, pamatuješ se na to? Byli jste někdo při tom, když se to stalo?“

„To ne! Ale slyšel jsem od svého otce, že...“

„To stačí. Neuznávám nic, na co si někdo nebude pamatovat. Všechno, o čem jste slyšeli, necháme stranou! Nic nám není po tom, kdo kdy a jak zemřel; teď máme důležitější starosti. Není pochyb, že Tisíc věží si vybudovali leopardi a že tygři jim v průběhu stavby nekladli překážek. Teprve před čtyřmi sty lety si někdo vzpomněl, aby leopardy vyhnal; to je už moc dlouho. To město patří leopardům a mají právo se tam vrátit!“

V té chvíli se objevil Wirrta. Serriho tlupa se k němu vrhla a počali jeden přes druhého vykřikovat: „Zastaň se nás, Vládče, křivdí nám! Charry chce dát Tisíc věží leopardům! Pověz, že město Tisíc věží leží na našem území a patří tedy nám!“

Wirrta nevěřícně zakroutil hlavou: „Cože, Tisíc věží? A co bys, chlapče, chtěl dělat s tou zříceninou?“

Tohle zhodnocení leopardího sídla vyvolalo mezi skvrnitými dost nepříjemné oživení. Wirrta si z toho nic nedělal.

„Copak je to zřícenina?“ zeptal jsem se.

„Když jsem naposled jel kolem, rozpadala se už i strážní brána. Pokud se tam leopardi dost rychle nenastěhují, spadne to celé i s tím tisícem věžiček!“

„Snad jim to nechceš dát?“ prskal Serri.

„Ale klidně. Je to přece jejich město!“

„Vždyť se o to město už tolik let hádáme s leopardy! A teď jim máme bez boje ustoupit?“

„Taky jsem se divil, proč že se s nimi o těch pár baráků pořád rveme. Nechte jim to, proboha - copak tam někdo chce žít?“

Nastal šum a hluk a bylo opět nutno zamávat karabáčem.

„Vládce tygrů Wirrta prohlásil, že předává město Tisíc věží leopardům, kterým po právu náleží.“ řekl jsem, „Bez ohledu na to, v jakém je stavu. Jste spokojeni, leopardi?“

„Ne,“ řekl Velký čaroděj, „Je zapotřebí, aby Vládce tygrů slavnostně slíbil, že město nenapadne a nebude je ohrožovat!“

„Přísahám, že nenapadnu město Tisíc věží a nebudu znepokojovat jeho pokojné obyvatele, dokud budu Vládcem tygrů!“ řekl Wirrta, „Slavnostně to slibuji a navrhuji leopardům pomoc při výstavbě toho, co se za těch čtyři sta let zřítilo...“

Mezi tygry nastala bouře odporu, ale leopardi byli spokojeni.

„Je však třeba ještě něčeho,“ řekl Tharrwangssarr, „Je nutno, aby Vládce Arminu Charry osobně vstoupil do našeho města a uvedl Vládce leopardů v úřad v jeho sídelním městě. Je zapotřebí, abys doprovodil leopardy do Tisíce věží, Charry!“

Otevřel jsem ústa k souhlasu; když se vedle mne objevil jako duch kníže Griissirno: „Ale až po potrestání lidí ze severu!“

Na to jsem už úplně zapomněl - a když to řekl, zatočila se mi hlava. Ještě tohle ke všemu!

„Ano, ovšem. Kdy vůbec chcete jít do toho zatraceného města?“

„Hned po oslavách; ale pane, do severních oblastí, kam tě chce odvést Griissirno, je několik týdnů jízdy koňmo. Nebude to tak jednoduché...“

„Vaše město je stejně ve zříceninách,“ řekl jaguár, „Než bude náš pán moci vstoupit do jeho zdí, musíte tam aspoň rok dělat pořádek! Navrhuji, abyste tam šli zatím sami a Charry přijede, až bude mít čas!“

„Prvořadé je přání leopardů!“ řekl Velký čaroděj, „Byli jsme poškozeni a nápravu musí provést Vládce - ne kníže jaguárů! Ta tvoje záležitost může klidně nějaký čas počkat!“

„Blázne!“ vykřikl Griissirno, „Nevíš, o čem mluvíš; jsou tam lidé, kteří nás mohou zničit!“

„Nebojíme se jich! Navrhuji, abychom napřed vyřídili otázku města Tisíc věží. Griissirno by mluvil jinak, kdyby se jednalo o jeho Orlí hnízdo!“

„Dost!“ řekl jsem, „V první řadě uspořádáme oslavy, které jsou plánovány. Potom rozhodnu, co dál. Souhlasíš, Wirrto?“

„Ano.“

„Griissirno?“

„Dobrá - do té doby budu ještě čekat!“

„Tharrwangssarr?“

„Samozřejmě - tak jsem si to přál!“

„Sláva. A když jsme se tedy dohodli, rozejdeme se zase klidně po své práci. Přeji vám dobrý den, pánové... a přijďte, až budete zase něco chtít.“ Otočil jsem se a řekl Dianě: „A teď, miláčku, mi ohřej ten čaj k snídani!“

Usedl jsem doma na lůžko a složil hlavu do dlaní.

„Nezoufej, to není ještě všechno,“ upozornila mne, „To teprve začíná. To bude takhle den co den, znám je moc dobře...“

Postavila přede mne tykev s horkým čajem, oslazeným třtinovým cukrem a vlastnoručně upletenou ošatku s plackami z kukuřičné mouky. Napil jsem se čaje, ukousl kus z placky a hodlal se začít vyptávat, kde k tomu všemu přišla. Ale neučinil jsem to a otočil se ke vchodu, neboť vstoupil Aflargeo. Mlsně začenichal směrem k plackám a řekl: „Charry - je tady návštěva...“

„Vyhodit! Hned! Kdo je to?“

„Sanmayraqové, černí leopardi. A je jich sedmadvacet...“

„Ha..“ zůstal jsem s otevřenými ústy a plackou těsně před nimi. Ústa jsem sklapl, placku položil a řekl: „Co chtějí?“

„Mají k řešení nějaký velice spletitý problém.“

„A o co jde?“

„Nevím. Nepochopil jsem to.“

Cítil jsem, jak mi škubou obličejové svaly. Aflargeo se na první pokus vyznal v propletencích tygřích a leopardích válek a aniž jsem to stačil pochytit, osvojil si značnou znalost problematiky těchto národů. Když on řekl, že nestačí na nějaký problém, to už něco znamenalo.

„Diano, necháme toho,“ řekl jsem rezignovaně, „Pojď vládnout!“

Ukousl jsem si kus placky, zapil čajem a vyšel s plnou pusou ven. Aflargeo rychle ukradl jednu placku, než si Diana všimla, a pelášil za námi.

Trochu mi to zarazilo dech; před verandou sedělo v půlkruhu sedmadvacet černých leopardů, za nimi mohutný dav čumilů všech národností. Leopardi vyhlíželi nachlup stejně a nebyl bych je mezi sebou rozeznal ani za půl světa. Doufal jsem, že se nebudou hýbat a přemisťovat.

Ten největší z nich přistoupil o krok blíž a obřadně se protáhl v hluboké pokloně: „Dovoluji si složit svůj hold novému Vládci Nebe a Země! Přeji ti vládu dlouhou a šťastnou, která bude požehnáním pro celou naši zemi a všechny její národy...“

„Vítám tě co nejupřímněji a děkuji ti za ta krásná slova! Co přivádí černé leopardy do Rryiatlu?“

„Dovolili jsme si tě navštívit,“ řekl některý jiný, „Přišli jsme, abychom skončili spor mezi Vládci Arminu a Sanmayraqy, který se už dlouhá léta táhne.“

„To bych velmi rád. Ale zatím nevím, v čem ten spor spočívá.“

Chvíli se tvářili povzneseně - potom řekl ten první:

„Před dvěmastyosmdesátiosmi dešti tehdejší Vládce Nebe a Země, což byl tygr jménem Gorran, vedl válku s leopardy z Rryiatlu. Náčelník leopardů, který se s ním bil, měl jméno Gwanthaarbwarr a byl synem Sanmayraqa a zlaté leopardice, proto měl srst sice tmavou, ale světlejší než my a daly se na ní vystopovat skvrny, které u nás splývají s kožešinou. Proto nebyl přijat mezi Sanmayraqy a vlastní pílí se vypracoval v národě leopardů. Tento Gwanthaarbwarr se utkal v boji s bratrem Vládce Gorrana a zabil ho; načež tygři chytili Gwanthaarbwarra, když ve společnosti svého otce projížděl lesem, a tygr Gorran oba odsoudil k smrti. Následkem tohoto rozsudku zemřeli oba statečně, jak se sluší a patří, a jejich kožešiny byly uloženy ve svatyni.

Avšak bratr Sanmayraqa předstoupil před Gorrana a žádal, aby bylo učiněno zadost právu a jeho bratr byl pomstěn; neboť ani Vládce tygrů neměl právo zabít bez příčiny černého leoparda. To, že syn toho leoparda měl nějaký hřích, byl snad důvod pro jeho smrt, ale ne pro smrt Sanmayraqa. Vládce Gorran se vysmál prosbě Sanmayraqově a odpověděl mu, že neuznává privilegia černých leopardů. Když jej Sanmayraq obžaloval z nespravedlnosti, dal jej zbít a vyhodit za Zlatou bránu. Nato Sanmayrraqové opověděli Gorranově rodu a všem příštím Vládcům Arminu nepřátelství.“

Trochu mne mátlo neustálé opakování jména; až jsem si vzpomněl, že tito leopardi se vzájemně nijak nejmenují a říkají si všichni stejným jménem Sanmayraq. Jejich vzájemná identifikace se tímto stala zcela nemožnou; nehledě k jejich černé kožešině a naprosto stejnému vzhledu.

„No dobře. A co s tím mám dělat já?“

„Ty, pane, musíš odsoudit čin svého předchůdce Gorrana a omluvit se za tuto křivdu.“

„Já se omluvit - ale proč? Já jsem toho Gorrana vůbec neznal a před stočtyřiceti lety jsem nežil! A navíc, jak je možné, že vy už tuhle válku nevedete?“

„Tato válka byla zastavena před dvěstěpadesátipěti dešti,“ řekl blahosklonně leopard, „Po bitvě na Garraaath Warrthu se Snatthra rozhodl usmířit a požádal Sanmayraqa o odpuštění, které mu bylo uděleno. A tím válka skončila.“

„Kdo byl Snatthra?“

„Vládce tygrů, přece.“

„A proč se mám omlouvat já?“

„Vládce tygrů Snatthra nebyl současně Vládcem Nebe a Země. Od té doby nebyl zvolen žádný Vládce Nebe a Země, kterého by uznali za svého pána Sanmayraqové. Žádali o smír při volbě všech jedenatřiceti Vládců tygrů, při kterých se zúčastnili, aby se Vládce tygrů prohlásil i za Vládce Nebe a Země a omluvil se, ale vždycky byli odmítnuti, protože proti Vládci tygrů byli leopardi a jaguáři, a on to nemohl učinit.“

Pokrčil jsem rameny. „Jenomže já zase na oplátku nejsem tygr. Mám za to, že to musí být současně Vládce tygrů i Vládce Arminu.“

Tato rána osudu černé leopardy zdrtila. Chvíli se rozpačitě dívali jeden na druhého, pak srazili hlavy do houfu a chvíli se radili. Oháňky se jim třásly rozčílením.

Potom se opět rozesadili do původního tvaru a ten hlavní řekl: „Pane, domnívám se, že ze strany tygrů bylo už zadostiučinění dosaženo a není nutné, aby se opakovalo. Snad bude nejmoudřejší, uzavřeme-li to omluvou současného Vládce, kterým budeš ty.“

„V pořádku,“ rezignoval jsem, „Omlouvám se za křivdu, kterou vám způsobil můj předchůdce a prosím za odpuštění. Stačí to?“

„Nestačí. Je třeba každého z nás obejmout a olíznout mu čenich se slovy: Odpusť mi, bratře!“

Nadechl jsem se, abych spustil salvu nadávek, ale Diana mi položila ruku na paži a to mne trochu uklidnilo. Zatvářil jsem se mile, přistoupil k prvnímu leopardovi, otřel mu nos o čenich, pohladil ho po hlavě a řekl „Odpusť mi, bratře!“ Na oplátku mi olízl celou tvář a hlasitě zamručel. To jsem opakoval ještě se všemi šestadvaceti; potom jsem si šel zase sednout na své místo.

„Můj pane,“ řekl Sanmayraq, „Tím bylo nepřátelství na věky ukončeno a zrušeno, jako by nikdy neexistovalo; národy Arminu i světa se radují nad tímto smířením! Nechť je tvoje vláda dlouhá a šťastná a nechť tvůj rod po věky vládne této zemi!“

Zhluboka jsem si oddechl a řekl: „Děkuji ti za tvá laskavá slova a přeji ti všechno nejlepší, co si přeješ sám. A stejně tak přeji tvému národu...“

Potom se černí leopardi po řadě uklonili a důstojně odkráčeli. Hleděl jsem za nimi a kroutil hlavou.

„Zvykej si,“ řekla Diana, „Přijdou horší chvíle. Tygři tě zatím asi moc hýčkali. Teď uvidíš, co dovedou moji leopardi.“

Složil jsem hlavu do dlaní a zaštkal.

„Pojď se nasnídat,“ řekla, „Potřebuješ sílu...“

Nalila mi nový horký čaj a já žvýkal další placku. Jenže právě v té chvíli vstoupil dovnitř Tawarr. Oči mu svítily nezdolným optimismem a pysky měl vysoko vyhrnuté, aby byly vidět ty dlouhé křivé tesáky: „Brejtro! Sem tu s votázkou...“

„Co zas?“

Tawarr přistoupil, přičichl k placce, kterou jsem držel v ruce a bez okolků z ní ukousl právě tolik, aby mi neukousl i prst. Potom, převaluje ji v ústech, promluvil:

„Mám ti dát seznam hostí, kerý se sem hrnou nebo eště přídou. Máš rozhodnout, kerej ti první má sklonit hlavu... chm, tak ne. Že ti mají složit poklonu a odložit hlavu před tvým trůnem. Nebo tak nějak to povídal.“

„Kdo?“

„Wonthrra. Nebo tak ňák, já to neumím říct. Je to ten leopard, co je teďkonc Velkým čarodějem.“

„Wantharrgwang? Toho jsme zabili! Musí to být někdo jiný...“

„Tharr... Thattor...“

„Tharrwangssarr? Proboha, mluv jasně! Já leopardí jména taky moc nemiluju, ale zapamatuj si aspoň ty, co potřebuješ!“

„No, pro mně za mně,“ řekl šilhaje po placce, kterou jsem držel v ruce, „Oni se každej nějak menujou. Měli bysme je zkrátit...“

„Leopardy nebo jejich jména?“

„Já už je nějak pomenuju. Budeš eště jíst tu placku?“

„Tady ji máš. A co chceš ještě?“

„No, jak to bude s těma hostma?“

„Budu je přijímat zítra od deseti hodin dopoledne. A to podle velikosti každé kočky. Stačí?“

„Chm,“ řekl, přežvykuje placku, „Jak poznáme deset hodin?“

Zasáhla Diana: „Až budeme přijímat, vyvěsíme na verandu leopardí kožešinu na oštěpu jako prapor. To bude znamení. Když tam nebude, tak ať sem nikdo neleze. Teď už je to jasný?“

Tawarr si to chvíli přemílal v hlavě a pokukoval po plackách. „No, já jim to řeknu.“ A odkráčel, šilhaje, co by kde ukradl.

„Tohle je teda prezent!“ pochválila ho Diana.

„Manžel tvé malé jmenovkyně. Jedné tygřičky, pojmenoval jsem ji po tobě. A ona se nám zakoukala do dlouhých zubů toho krasavce.“

Diana potřásla hlavou. „Ať ji nebe chrání. Chceš ještě čaj?“

„Ne. Můžeš se pomalu dát do oběda.“

Obhlédl jsem její kuchyňský kout. Měla tam uspořádané ohniště s komínem a plotnou, kterou tvořila deska z mé dílny. Na moji zvědavou otázku odpověděla, že ji obstaral kníže Griissirno. Nepamatoval jsem se, teprve po delší době jsem si vzpomněl, že jsem jednou takovouhle desku postrádal, ale protože v mých hutích se ztrácelo všechno a téměř pořád, dlouho jsem se nevztekal. Pomalu mi začalo docházet, kam to všechno zmizelo.

„Přivezl ti toho Griissirno víc?“

„Moc ne. Povídal, že to musí přivážet z velké dálky a že mu to neradi prodávají.“

„To není kníže, ale židovský kramář! Kradl to u mě jako straka! Kdoví, co všechno najdem, až mu obrátím naruby to Orlí hnízdo!“

„Že bys měl to srdce být na něj zlej! Pamatuj si, že Arminský král se musí chovat velkomyslně!“

„Budu se snažit.“ řekl jsem a otočil se.

Od prahu kuchyně na mne zíraly zlomyslné Griissirnovy oči.

„Dobré ráno,“ zakňoural, „Šel jsem náhodou kolem...“

„Že tě vítáme! My o vlku a vlk za humny!“

„Co vlci? Ne, ti přijdou až za dva dny. Mají to daleko, i když budou celou cestu běžet...“

„Toho si nevšímej, to je takový úsloví. Ty si vůbec radši ničeho nevšímej, bude to tak lepší.“

Tvářil se udiveně a díval se z jednoho na druhého. Čichem při tom ještě stačil zjišťovat, co budeme mít k obědu. Usoudil, že to bude pečené maso a rozhodl se, že pozvání na oběd nepřijme.

„Chtěl jsem jenom poznamenat,“ řekl svým sametovým hlasem, „Že je chyba, když překládáte termín Vládce Země i Nebe slovy le roi, the king, el rey nebo rex, jak říkáme my latiníci, zkrátka slovem král. Správný termín je král králů, caesar či šah-in-šah, nebo-li císař, jak jistě vysvitne po objasnění...“

„Prosím?“ podivil jsem se.

„Vládce tygrů i leopardů je totiž samostatným králem;“ předl dál svým mazlivým hlasem, „A já sám si ponechávám knížecí korunu jen z vrozené skromnosti, ač by mi přináležela koruna královská. Je tedy pán všech těchto Vládců císařem Arminu. To je vše, co jsem k tomu chtěl poznamenat...“

„No... stačilo!“

Zdvořile se uklonil a vykráčel.

„Ach jo!“ řekl jsem, „Aflargeo!“

Tygr vpadl dovnitř jako puma.

„Ať se sem bude chtít vetřít kdokoliv, zvlášť bez ohlášení, ať je to Tawarr, Griissirno nebo kdokoliv jiný, nepustíš ho! A když bude třeba, tak ho zakousneš!“

„Provedu!“ řekl tygr nadšeně. Pak se na mne podíval ze strany: „Vypadáš unaveně, Charry. Nechceš mi jít pomoct ulovit jelena?“

Obrátil jsem oči v sloup, ale pak jsem se jen rozchechtal. Tygr se taky zasmál a vyběhl.

Diana se zachovala krajně ohleduplně; do chvíle, kdy podávala oběd, mne nechala na pokoji a neoslovila ani jediným slovíčkem, takže jsem mohl klidně klímat opřen o stěnu. Teprve když položila na velké palmové listy pečené maso, placky a ovoce a nakladla ty listy přede mne na zem, posadila se opodál a čekala s rozzářenýma očima, co na to řeknu. Bylo to upečeno jemněji, než jsem míval ve zvyku já - taky jí asi nesměli její leopardi brát maso ještě před dopečením a ochutnávat, jako moji tygři.

„Výborně. Aspoň vařit že umíš...“

Usmála se. Chvíli se usmívala zářivěji a ještě zářivěji, až jsem dostával nejasný pocit, že teď už mne o něco požádá. A taky že jo, usmála se už úplně nejzářivěji a řekla: „Poslyš, Charry, když budeme mít tu svatbu... chtěla jsem tě jenom upozornit, že nemám co na sebe!“

Zarazil jsem se uprostřed kousnutí. Potom jsem zabručel něco neurčitého s plnými ústy, zabořil zrak na jídlo a doufal, že nebude pokračovat.

„Víš, chtěla bych, abys mne měl hezkou,“ pokračovala, „Tenhle starej hábit z leopardí kůže už není vůbec k nošení, podívej se, že mi vůbec nepadne a tadyhle mi to dělá strašně široký boky! Vypadám v tom hrozně, nemyslíš?“

„Ani ne. Je to moc hezký...“

„To říkáš jen, abys mě utěšil. Já vím, že vypadám přímo strašně. Vidím se v tom a vím, jak se na mne tváří leopardi. To vůbec není od tebe hezké...“

„Tak co vlastně chceš?“

„Měl bys mi sehnat něco, co bych si oblékla. Víš, představovala bych si tak něco... jako třeba bílou krajkovou toaletu s dlouhou vlečkou, tadyhle jako nabíraný a tady dál jako průramky, výstřih takhle do špičky a vzadu mírně zvednutý pas, ale ne tak, jak ty si myslíš, jenom tak docela jemně, že to bude vypadat... ale prosím tě, ty to stejně nepochopíš, seš mužskej! A kdepak ty a móda... Ale bylo by to krásný!“

„Taky si myslím.“ řekl jsem a hleděl si jídla.

„Takže souhlasíš?“

„Ano. Počkej, s čím?“

„No, že seženeš něco, z čeho by se to dalo ušít!“

Praštil jsem vztekle kostí o zem. „A nechceš mi taky poradit, kde to mám vzít?“

„Proboha! Vy chlapi jste tak přízemní tvorové! Přeci něco vymyslíš - když je to pro mě, ne? Nebo už mě nemáš rád?“

„Diano, prosím tě! Nejbližší místo, kde bych mohl sehnat jakékoliv šaty, třeba pro služku, je odtud pořádně daleko, přes celý oceán! Uvažuj logicky!“

„Já nechci pro služku, tu do toho nepleť! Já chci krásný svatební šaty pro sebe. Prosím prosím!“

„A co myslíš, že já jsem? Kouzelník? Nebo jak to mám u všech čertů zařídit? Možná bych mohl sehnat někde ovci, ostříhat jí vlnu, potom ji upříst a udělat látku, ale nemám ovci a nevím, jak se všechny tyhle věci dělají...“

„Prosím tě!“ ohrnula nosánek, „Ostříhat ovci! Nenapadne tě nikdy nic vznešeného, krásného... zkrátka hodného tak velké lásky, jakou ti chci dát? Ty jsi tak přízemní, tak nezdravě realistický, nedovedeš se povznést a upnout svou mysl k čisté kráse! Mimochodem, kdy hodláš postavit nějakou postel, na kterou bysme se oba vešli? Tadyhle v tom se sotva složím sama...“

Zalapal jsem po dechu, ale nedokázal nic říct.

„Ano, chápu, jsi ještě slabý po té nemoci. Já taky nechci nic hned - ale prosím tě, až budeš moct, tak bych ráda měla aspoň jednou všecko v pořádku...“

„Jistě, miláčku. Jistě, jistě, jistě! Jen co to půjde...“

„Ale jez přece, chutná ti to, ne? Jo, mluvili jsme o té naší svatbě. Opravdu bys nemohl něco udělat, aby ta věc měla aspoň trochu právoplatný průběh? Náš pan farář si na to potrpí...“

„Farář? Aha... nebude ti vadit, že já jsem protestant, viď?“

„Cože, ty nejsi katolického vyznání? To je ovšem hrozné! Kdyby se to dozvěděla teta Clotilde, tak jí nesmím do smrti na oči. Pokud ještě vůbec žije...“

„Mám to snad napsáno na nose? Tobě to doufám nevadí...“

„Vůbec ne. Mně je to úplně jedno, hlavně že nejseš Turek, k těm mám jistou averzi. Jakou víru hodláš jako císař šířit v Arminu?“

„To nechám na tobě. Udělej to, jak chceš.“

„Já se do toho nebudu plést.“ řekla ušlechtile.

„Fajn. Takže já nechám každého, ať si dělá, co chce.“

„Ale miláčku, to přece vůbec nejde! Panovník musí obracet národ na svoje přesvědčení! Jinak by nemohl vstoupit do dějin světa!“

„A ty chceš, abychom tam vstoupili?“

„Nechci. Já jsem se pevně rozhodla!“

Položil jsem zbytek masa i s kostí, natáhl se a Dianu objal, sevřel do náruče a políbil. Dlouze, aby nemohla dýchat.

„Ještě máš nějaké připomínky?“

„Já...“ řekla a já ji opět umlčel polibkem.

„Ale...“ otevřela znovu ústa - tentokrát, když jsem konečně nechal její plíce vydechnout, už mlčela.

„Ještě něco?“ ptal jsem se.

„Ještě jednou mě takhle polib...“ zašeptala.

Co jsem mohl dělat jiného, než jí vyhovět?

Po obědě Diana pravila: „Miláčku, teď si můžeš na hodinku lehnout. Každý muž si po obědě lehne. A ty potřebuješ spát, abys byl silný...“

„Diano, ale já...“

„Nic neříkej. Vím, měla bych ti skočit pro pivo a pro noviny, ale pivo ti nedovolím, poněvadž je v něm alkohol a noviny jsi ještě nezavedl. Takže jdi spát!“

„Diano, ale...“

„Já potřebuju uklidit! Klidně si spi!“

Bylo mi všelijak. Dopolední události mě trochu vyčerpaly, tak jsem dokonce poslechl a natáhl se do jejího velmi nevhodně tvarovaného lůžka. Diana zatím uklízela kuchyni, to jest vyhodila oknem vše, co zrovna nepotřebovala. Leopardi měli ve zvyku všechno, co bylo k jídlu, rychle spolykat.

Nebylo mi v tom divně dlabaném člunu dobře, ale byl jsem slabý a unavený, tak jsem skutečně usnul. Ale jen se tak stalo, už jsem slyšel hrozný křik a rámus, takže jsem vyletěl, praštil se do hlavy o příčný trám podpírající strop, zaklel, popadl do ruky pušku a vyletěl ven.

Aflargeo se se mnou srazil ve dveřích, tedy on stačil zastavit, vrazil jsem do něho já. „Co je?“ ptal jsem se vyjeveně.

„Pojď se podívat - dům pluje po moři!“

Viděl jsem, jak se leopardi houfně ženou k moři. Šel jsem tam taky a Diana, která se odněkud vynořila, se přidala. Aflargeo běžel před námi a klestil nám cestu mezi šelmami.

To už jsem viděl, jak se z moře blíží dvě lodi. Vlastně viděl jsem jenom ohromné oplachtění a pod ním nějaké podivuhodné trupy příliš malé na to, aby se vůbec pouštěly na moře a aby unesly tu neuvěřitelnou záplavu různých plachet. Nebylo mi jasné, co to je za lodi, dokud se k nám neprotlačil kníže Griissirno a řekl tak pyšně, jak jsem ještě neslyšel: „Podívej - viděl jsi už někdy v životě tak krásnou loď?“

„Ne,“ řekl jsem rychle, „To jsou tvoje?“

„Ano. Přece víš, že jsem dal příkaz, aby sem připluly!“

„To opravdu nejsou lodě, jaké stavějí lidé. Kde jsi je vzal?“

„Postavili jsme je. Podle plánů, které nám odkázali předkové.“

Sledoval jsem blížící se lodi. Už se trochu zvětšily, ale pořád mi nebyl jasný neuvěřitelný nepoměr mezi velkými plachtami a malým trupem.

„Poslyš, kde berete plachty?“

„Kupujeme je. Jsou z čínského hedvábí.“

„Vážně je kupujete?“

Trochu zrozpačitěl - aha, už zase mi lže!

„Tedy, kupujeme... dostáváme je od čínských pobřežních osad. Víš, oni... nevím, jak bych ti to vysvětlil.“

Nechápal jsem, co tím chce říct, ale Diana pochopila: „Je to dejme tomu uznávací poplatek za to, že je ochraňujete? Něco jako výkupné - abyste je nechali na pokoji!“

Jaguár se usmál. „Taky by se tomu tak dalo říkat!“

„Jak to tak asi praktikujete?“

„Připlujeme k pobřeží a křižujeme tam, až chytíme nějakého lung-žena. Řekneme mu, co potřebujeme a on nám to do jisté doby přinese. To je... no, dělá se to.“

„Lung-žena? To jsou přece dračí muži, piráti...“

„Ano. Jsou lidé, kteří přepadají jiné lidi. Jednou se dopustili té neopatrnosti, že přepadli naši vlajkovou loď. Byla to loď mého dědečka. Dědeček byl nesmírně hodný jaguár; nezabil je, dal jim možnost se vykoupit. Od té doby je navštěvujeme.“

„Ti mají jistě radost! Z čeho jste dělali plachty předtím?“

„Pletli jsme je z rákosových rohoží. Ale to bylo těžké a špatně se s takovou lodí manévrovalo.“

„A copak ještě, mimo hedvábí, od těch Číňanů berete?“ zajímala se Diana, „Co tvoří takový poplatek?“

Jaguár se zatvářil zkroušeně. „Proč to chce má paní vědět?“

„No... kdyby se mi něco z toho hodilo?“

„Diano, nejsme přece piráti!“ zakřikl jsem ji, „Ale divím se ti, bratříčku, že si od nich nevezmete trochu lepšího střelného prachu. Ten tvůj je pod vší kritiku, to přece uznáš!“

„Necháváme je žít v domnění, že máme nejrůznějších zbraní dost a dost. Kdyby zjistili, že jsme ve střelivu závislí na nich, mohlo by je napadnout se vzbouřit.“

„A proč sis zasedl zrovna na piráty?“ smála se Diana.

Jaguárovi bylo evidentně nepříjemné diskutovat zrovna na toto téma. „Lung-ženové jsou do jisté míry vyvrženci. Nepožívají zákonné ochrany místních úřadů. Kdybych napadl pokojné Číňany, budou si stěžovat na svých odpovědných úřadech a vláda proti nám pošle flotilu bitevních lodí. Pirátské džunky můžu rozstřílet z děl - ale bitevní křižník? To by bylo moc nápadné!“

„A tak piráti okrádají pokojné Číňany, aby měli na výkupné pro tebe. Stejně ožebračuješ lidi!“

„To je snad jejich věc! Já nenutím lung-ženy, aby se živili pirátstvím. Moje ochrana je jejich riziko...“

Zatím se lodi přiblížily natolik, že jsem si je mohl pořádně prohlédnout; a pochopil, v čem je ten trik. Trupy nebyly nízké, ba právě naopak, proti délce lodi dost vysoké, ale z obou boků vyčnívaly šikmo nakloněné stožáry, na nichž byly rozepjaty široké pomocné plachty, čnící do stran jako rozevřená křídla ptáka. Rovněž na stěžních bylo tolik plachet, že hnaly loď velkou rychlostí; samozřejmě na úkor stability a celkové ovladatelnosti. Musel být mistr v mořeplavbě, kdo se na tom vratkém rozkolísaném plavidle svěřil zrádným vlnám. A je třeba odvahy opravdu jaguáří, aby někdo věřil, že jej ta loď donese k cíli.

„Líbí se ti?“ ptal se pyšně kníže Griissirno.

„Líbí. Jak se řídí - jde to těžko, viď?“

„Naopak, velmi lehce!“

„Proboha - jak?“

„Pomocí plachet. Boční plachty se buď skasají nebo napnou na plný vítr - kormidlo má jen pomocnou funkci.“

„To ovšem znamená, že je zapotřebí přesně vědět, jak a kdy roztáhnout kterou plachtu! Stačí jediný chybný manévr a loď se překotí a potopí...“

Griissirno se usmál. „Moji plavci ještě nikdy neudělali chybu!“

Dvojice lodí připlula blíž ke břehu a tam náhle a bez zvláštních příprav spustila ráhna i s plachtami. Ty, které zůstaly, chytily protivítr a rázem loď zastavily. V okamžení spadly i ty a jaguáři začali spouštět kotvu.

„Podíval bych se na palubu; jak se tam dostanem?“

„U nás v Longarru je možno připlout ke břehu. Tady ne, je tu mělčina. Musíme přeplavat.“

„V pořádku. Přeplavem.“

Diana se vůbec neošklíbala. Bleskurychle se svlékla a plavala k lodi. Většina tygrů, leopardů, jaguárů i černých Sanmayraqů měla tentýž úmysl; než jsem doplaval já, byla už paluba plná hostí. Diana seděla na zábradlí a prodiskutovávala s velitelem lodi nějaké otázky ohledně pořádného stočení lodních lan. Sám jsem ji to učil, ještě když byla klukem.

Kníže Griissirno mi předváděl svou loď; byla to prakticky velmi neforemná stavba ze dřeva, jejíž jediná účelnost se jevila ve vnější stavbě trupu, uzpůsobeného k prořezávání vln. Jinak uvnitř byla stejně nedokonalá jako domy tygrů, s nevhodnými odskočišti a různými podivnými dírami, kde se spalo. Posádku jedné lodi tvořilo dvacet až pětadvacet jaguárů, v což se počítala i obsluha děl, připravených výhružně u zábradlí paluby.

„Nechtěl bych tuhle loď řídit! Musí být hrozně vratká a v bouři šíleně lítá, co?“

„Ano, dost. Ale... naši plavbu po moři vede Quantá Chilcox a žádný jaguár nemá právo mluvit do jeho úmyslů.“

„Nespoléháš se na něho trochu příliš?“

„Když Otec Jaguár stvořil myslící bytosti a dal jim Zákony, vložil do prvního z jaguárů nesmírnou moudrost. On naučil můj národ stavět lodi a plout po mořích, aby celé moře poslouchalo naše příkazy. On vede naše lodi a On nám dává všechno dobré, co může potkat národ xoyaratlů...“

Cítil jsem úctu k přesvědčení jaguárů; jenom se mi zdálo, že Griissirno svou důvěrou ve velkomyslnost Quantá Chilcoxe vlastně přiznává neschopnost ovládat vlastní mocí osudy svých lodí.

„Poslouchej, nezbyla ti trocha bílého hedvábí, když jsi z něj dělal ty plachty?“

„Málo, asi tři stůčky. Ale kdyby bylo zapotřebí, můžeme dojet pro nové. Chceš si postavit loď?“

„Ne. Diana mne žádala, abych sehnal něco, co by si oblékla ke svatbě. U lidí je zvykem obléknout bílé šaty a dát si na hlavu věneček z myrty, když se jde dívka vdát...“

Zafrkal nesouhlasně nosem. „Proč vlastně vy lidé děláte takové věci? Proč třeba nosíte na těle kožešiny jiných živých tvorů, ať už pravé nebo umělé? Diana je daleko krásnější, když si své tělo nepřikrývá ničím. Aspoň jak já si myslím.“

„Máš naprostou pravdu! Ale lidé se domnívají, že je neslušné nezahalovat se. Považují to za hrubé a sprosté a stíhají neoděné lidi posměchem a přísnými tresty.“

„Hloupý nápad! Kdyby Stvořitel chtěl, aby se lidé zahalovali, nechal by jim narůst srst na těle a ne jen na hlavě.“

„Máš pravdu. Tak proč ty nosíš černý plášť ze srnčí kůže, namočený v nějakém barvivu?“

Usmál se. „Nosím ho proto, že v boji musí mí bojovníci vidět můj plášť. Vědí, kde je velitel, kam se vede útok. Kdybych padl, poznají to, pochopí, že už nemají knížete a mohou uprchnout. Jen proto ho nosím. Je to odznak mé moci, jako čelenky leopardů.“

„Tedy takhle. Už chápu...“

„Já ne. Lidé se zahalují; to chápu, jsou strašně oškliví. Ale my jsme si už zvykli na to, že nemáte srst a vypadáte velmi směšně a hloupě. Není třeba to zdůrazňovat tím, že si na sebe navléknete kůži nebo látku. Tím horší to je.“

„O tom se nebudem dohadovat. Diana chce bílé šaty a musí je dostat. Řekni mi, co za to chceš!“

„Ach, to já dobře znám. Už jsem zažil, když Diana nedostala, co si přála... to jí to radši dám.“

Zavedl mne do úzkých uliček podpalubí, kde se nacházel náklad. Vlastně, otevřel mi jenom jednu komůrku a vytáhl z ní stůček bílého hedvábí.

„Moc ti děkuji; Diana bude šťastná. Ještě sehnat nějaké prstýnky a může být svatba.“

„Prstýnky - to je co?“

„Zlaté kroužky, které se navléknou na prst.“

„A načpak to? Nepřekáží to při chůzi?“

„Na prst ruky, Griissirno. Nechodíme po rukou. Je to odznak, že žena patří muži a muž ženě.“

„Žena dá najevo, že patří muži, tím, že mu porodí dítě. Nač ještě tuto divnou hru?“

„Nemůžu hned chtít po Dianě, aby mi rodila děti!“

„Proč ne? Jistě to sama chce. Už jsi to měl dávno udělat.“

„Nesmím, dokud se nevezmeme. Až po svatbě. Tak je to u lidí.“

Podivně se ušklíbl. „Diana má divné zvyky. Budu jí muset rázně domluvit. Myslel jsem, že se máte rádi!“

„Ano, to máme, ale...“

„Tak na co čekáte? Žijete spolu už tolik dní, že nevěřím, že jste se ještě neubezpečili o své lásce...“

„Říkám ti, že to nejde!“

„Sha! Jaguáří dáma by se mi vysmála, pohrdala by mnou, kdybych zaváhal, když mi naznačí, že mne má ráda!“

„Ale říkám ti, Diana je slušně vychovaná dívka a já...“

„Aha. Ano, jsou kočky, které se napoprvé trochu vzpírají. Diana ještě nikdy neměla milence, že?“

„To rozhodně ne!“

„Asi. Kočky se někdy bojí. Je to hloupé, ale je to tak. Dobře, řeknu jí, že dělá chybu.“

„Prosím tě, ty jí radši nic neříkej!“

„Ne! Jsem tvůj přítel, nemohu připustit, aby s tebou takhle zacházela. Musím zjednat nápravu.“

„Počkej, Griissirno. U nás lidí musí být při svatbě nevěsta panna. Je to slušné a obvyklé...“

„U nás má být na nevěstě při obřadu znát těhotenství. Jak by jinak vysvětlili všem, že se berou?“

„Vidím, že tě nepřesvědčím. Dobře, promluv s ní. Uvidíme, jestli bude Dianě příjemné o tom mluvit.“

„Wah? Pokud vím, pro naše kočky existuje jen jedna příjemnější zábava než o tom mluvit. A sice to přímo dělat...“

„Jo, to řekni Dianě. A připrav se, že na tebe vezme karabáč!“

„Nejsem hloupý, všechno vidím. Svlékla se a karabáč nechala na břehu.“ zasmál se potutelně a zamrkal na mne, „Můžu jí klidně říct pravdu. Uvidíš, jak ti pomohu!“

A opravdu, hned jak jsme se vymotali z podpalubí, zamířil k Dianě a dal se s ní do řeči. V rozpacích jsem došel k přednímu stožáru a zkoumal jeho oplachtění.

Kdyby se nepřihlíželo k té neuvěřitelné konstrukci s celou její pohyblivostí a vratkostí, byla to dobře stavěná loď. Jaguáři si museli vyhrát, než ze dřeva ostrouhali trámce, skloubili je dohromady a pobili prkny, než usadili všechny stožáry a opatřili je konopnými lany a hedvábnými plachtami. Dalo to hroznou práci; lidé by se asi radši vzdali mořeplavby, kdyby měli takovou věc vyrábět; navíc ani neznali žádné vyspělejší nástroje. Některé části vyhlížely jako vykousané mohutnými jaguářími zuby; nejspíš také byly.

„Kolik máte takových lodí?“ ptal jsem se jednoho z jaguárů, který vypadal nejdůstojněji. Ostatně, byl to kapitán lodi.

„Čtyři. Tahle je nejnovější. Je to loď samotného knížete!“

Téměř jsem mu nerozuměl - mluvil s protahovaným přízvukem, na jaký jsem ještě nenarazil; kdyby si nedával pozor na výslovnost, byl by mne přivedl do rozpaků.

„Jak dlouho jste ji stavěli?“

„Tři roky. Ale v poslední době, těsně před spuštěním, nám kníže donesl nástroje z tvé dílny. Jsou velmi dobré, osvědčily se víc než původní kamenné...“

„Vy jste používali kamenné nástroje? Sekery, pily, nože... všechno z kamene?“

„Ano. Tak se staví u nás jaguárů.“

„To musela být příšerná práce! A úžasná síla, která přinutila jaguáry tak těžce pracovat!“

„Quantá Chilcox stvořil jaguáry, aby vládli mořím. Plníme Jeho vůli dle příkazu našich knížat. Je to třeba, tak se to vykoná.“

Zaráželo mne, že mne ten chlapík nepovažuje za nic zvláštního ani neuvěřitelného, jako jiní. Prohlédl si mne zběžně, ale nedal najevo údiv, na který jsem byl zvyklý.

„Ty už jsi viděl lidi, že?“

„Bojoval jsem s nimi. Plavím se po mořích dlouho. Znal jsem ještě Griissirnova otce, když jsem byl mladý a jezdil pod ním. Nebyl tak moudrý jako náš kníže, ale byl to veliký válečník...“

V jeho hlase zazněl smutek - a já přemýšlel, co asi vytýká kapitán Griissirnovi, tomu výlupku všech arminských ctností. Že by spojenectví s lidmi?

Griissirno se opět vrátil k nám, ale neřekl ani slovo o Dianě a o tom, co jí povídal. Počal líčit přednosti své lodi, oči mu jen zářily. Pochválil jsem loď a zmínil se krátce o kapitánovi, který se mi zamlouval.

„Saathiírr? Ovšem, výborný mořeplavec; obezřetný a moudrý. Vážím si ho. Jeho přízvuk ať tě nemate. Je z Longarru, města na moři. Tam mluví jinak než já. Líbil se ti? Chápu, i ty se mu líbíš. Vím to.“

„Abych nezapomněl na to hedvábí pro Dianu. Dáš mi je?“

Okamžitě zavolal jednoho jaguára a přikázal mu přinést stůček, který mi ukazoval. Za chvíli jsem měl hedvábí v ruce a koukal, kudy odejít. „Nechtěl bych to zbytečně umáčet...“

„Okamžik, máme i člun! Uvidíš, jaký pěkný!“

Dal příkaz a jaguáři odtáhli plachtovinu z podivné neforemné věci ležící na palubě. Ukázal se vydlabaný kmen stromu, který tam ležel nijak neupevněn a při plavbě mohl volně poskakovat sem tam a případně někomu přerazit nohy. Na Griissirnův příkaz jej přitáhli k zábradlí a shodili do vody. Naštěstí dost šikovně, aby se nepotopil, nýbrž zůstal plavat nedaleko na hladině.

„Prosím. Můžeš seskočit.“

„Teda poslouchej, umím sice ledacos, ale skočit z paluby do tohohle člunku, trefit se a při tom ho nepotopit svojí váhou, to bych nedokázal!“

„Do takového člunu se vejde pět jaguárů - a všichni tam skáčou z paluby. Podívej!“

Vymrštil se na zábradlí a letěl dolů. Dopadl do člunu, ten se zběsile rozhoupal sem a tam, ale vzápětí se zas uklidnil a jaguár jej tlapkami vyrovnal.

„Teď ty! Nebo ne, raději Ao Harrap. Vyrovnáme člun, aby se nepřekotil, až do něj spadneš.“

Ao Harrrap seskočil stejně lehce. „Hoď mi to hedvábí!“

Chytil obratně stůček do tlapek a položil před sebe do člunu. Potom jsem skočil dolů já - zasáhl jsem sice nohama člun, ale jak se zhoupl dolů a nahoru, zapotácel jsem se a letěl do vody. Diana se nahoře hlasitě smála a křičela nadšením.

Vynořil jsem se a pokusil se vlézt do člunu, ale dost dobře se mi to nedařilo, protože tančil na vlnách jako korková zátka.

„Kašlu na to!“ křičel jsem, „Doplavu, jako jsem doplaval sem. Aby hrom vzal vaše čluny, copak se v tom vůbec dá plout?“

„Velmi krásně! Chyť se zádi, vezmem tě do vleku...“

„Mockrát děkuju! Spolehnu se na sebe...“

Diana skočila dolů do vody a okamžitě mě dohonila. „Charry, ochoč mi delfína! Leopardi říkají, že to je možný... Bude plavat se mnou a tahat mě...“

„Proboha!“ zaťal jsem zuby a plaval pryč, abych ji nemusel utopit. Ale Diana nezapomínala - jen jsme se dostali na břeh a já se tam vyčerpaně natáhl, už ležela vedle mne.

„Asi jsi mě neslyšel. Mohl bys mi ochočit jednoho delfína? Plavou jich tady kolem někdy spousty!“

„Já přeci neumím krotit delfíny!“

„Ale seš takovej šikovnej a chytrej! Jistě bys to zvládl. Řekové mají báje o tom, že si někdo delfína ochočil...“

„A jak ho mám chytit? Oni plavou daleko rychleji než já!“

„Jo, všimla jsem si, že neumíš moc plavat. Jak je vůbec možný, že tě vzali k námořnictvu?“

Odvrátil jsem se krajně znechucen. Ale Diana mne objala kolem krku a zašeptala mi do ucha: „Nic si z toho nedělej! Já už jako malá porážela všecky kluky. Já plavu moc dobře, víš?“

„Koukej, víš co? Seber si ten kus hedvábí, jdi domů a ušij si šaty na svatbu. A mě nech aspoň chvilku klidně spát!“

„Ano, miláčku. Ale napřed zajdi ke starému Lefébrovi a kup mi tam jehlu a nitě. A náprstek, abych si moc nerozpíchala prstíčky. Po cestě můžeš vzít mlíko a rohlíky v pekařství na rohu!“

„Chm! Pokud dobře rozumím, potřebuješ jehlu. To je maličkost, mám jich několik v sedlové tašce a ta leží pod postelí. Nit si šikovná dívka udělá tak, že si jednu vytáhne z toho hedvábí. Náprstek nemám, ale o ty jehly se moc nepopícháš, jsou trochu hrubší, než je zvykem.“

„Tvý šaty jsou šitý šídlem a dratví! Snad bys dokázal udělat mi aspoň jednu hezkou maličkou jehličku!“

„Sednu si na Griissirnovu loď a pojedu do Indie ti ji koupit. Spokojená?“

„Nikam nepojedeš! Ty se věčně někde couráš. Zůstaneš doma, to bych se tý svatby nedočkala. Já už si nějak poradím...“

To mne potěšilo. Složil jsem se do písku a v tu ránu spal jako dřevo. Asi čtvrthodinku.

„Probudil jsem tě?“ ptal se někdo kníkavým hláskem. Byla to kočkovitá šelma asi o velikosti rysa, skvrnitá a dost světlá. Vyhlížela jako přespříliš vzrostlá kočka a tvářila se krajně přátelsky. Poznal jsem ocelota, stejného jako ten, co mi nosil jídlo do tygřího vězení.

„Trošku. Spal jsem, ale to nevadí.“ A pohladil jsem ho.

„Promiň mi to. Nehněvej se pro moji opovážlivost. Nebudu tě už obtěžovat a půjdu...“

„Tak to ne, už jsi mne probudil. Copak bys rád?“

Otřel se mi o obličej a zapředl. „Jmenuji se Ganírra a jsem ocelot, poddaný knížete Griissirna. Ty jsi přítelem jaguárů?“

„Ano.“ (takže ocelot se řekne arminsky tawrrall).

„V tom případě asi nebudeš ochoten vyslechnout naši prosbu!“ řekl a tvářil se tak dojemně, že mne div nerozplakal.

„Rozhodně budu. Nezapomínám, že jeden z vás mi pomáhal, když mne tygři věznili... Ty máš něco proti jaguárům?“

„To rozhodně ne!“ zakroutil hlavou, aby dodal své řeči větší důraz, „Ale snad víš, Charry, jak je to s námi oceloty...“

„Nevím nic. Jsi první ocelot, kterého vidím zblízka.“

„Pocházíme ze stejné země jako xoyaratlové, ale nejsme tak početní jako oni a jak vidíš, ani tak velcí a silní. Jaguáři si nás podmanili a určují nám svou mocí, co máme myslet a činit. Netvrdím, že je nám pod vládou jaguárů zle, ale chtěli bychom být svobodní. Chceme, aby naším pánem byl někdo z rodu tawrrallů, někdo z nás...“

„Co řekl kníže Griissirno, když jste mu to řekli?“

„Smál se nám. Řekl, kdyby nás nechránil, smetli by nás ostatní z povrchu země. Ale my nejsme tak špatní, jak se zdáme; jsme taky dobří bojovníci, umíme výtečně stopovat a lovit a vidíme potmě ještě líp než ostatní...“

Kýval horlivě hlavou a já nepřišel na nic lepšího než ho zase pohladit po hebkém kožíšku. „Promluvím o tom s Griissirnem. Chceš být u toho, nebo se chceš dozvědět až o výsledku?“

„Mohu u toho být?“

„Záleží, nebojíš-li se, že se ti kníže bude mstít za to, že ses obrátil přímo na mne.“

„Nerozumím. Proč by se měl hněvat?“

Nechal jsem to otevřeno a zavolal na jakéhosi tygra, který se poflakoval po břehu a koukal ulovit nějakou rybu. „Prosím tě, doběhni pro knížete Griissirna, ať sem hned přijde! Máme tady nějaký důležitý problém!“

Griissirno se dostavil tak rychle, že snad byl někde připraven ke startu a vyrazil na první pokyn. Podíval se udiveně na Ganírru a potom usedl naproti mně: „Co si přeje můj pán?“

Povšiml jsem si, že z blízkého křoví se vynořil Assiwatharran, Vládce leopardů; došel k nám a posadil se, aniž se někdo divil. Ostatně, scházelo se sem víc všelijakých šlechticů.

„Znáš tohoto bojovníka? Tvrdí, že se jmenuje Ganírra a je z rodu tawrrallů, ocelotů.“

„To je pravda. Je jedním z nejlepších náčelníků toho národa.“

„Sdělil mi jistou prosbu. A to, aby jeho národ byl prohlášen za svobodný a aby podléhal od nynějška velení svého vlastního náčelníka a nikoliv tvému, Griissirno.“

Jaguár pohlédl na ocelota poněkud nevraživě a potom se rozesmál dunivým smíchem: „Ale Charry! Cože, tawrrallové si chtějí sami vládnout? Chtějí mít knížete, nebo snad dokonce Vládce? To je snad omyl nebo hloupý vtip!“

„To je požadavek národa ocelotů!“ řekl Ganírra.

„Národa ocelotů? Víš vůbec, Charry, co jsou to oceloti? Asi dvě stě koček podobných téhle, kteří žijí v jeskyních u Orlího hnízda a občas přicházejí k nám do města, aby se dostali do styku s kulturním národem! A tihle se chtějí osamostatnit? Vždyť nemají ani padesát bojovníků dohromady, a co se týče jejich schopností v boji, posuď sám, co zmůžou takovými slabými pracičkami, malým tělem a tenkými zoubky!“

„Nejsme tak velcí a silní jako ty. Ale nikoho se nebojíme a od nikoho se nedáme urážet! A když něco chceme, je to snad důvod i pro Vládce Nebe a Země, aby se nad tím zamyslel!“

„To jistě ano,“ řekl jsem, „Ale kníže Griissirno...“

„Kníže Griissirno,“ skočil mi do řeči Assiwatharran, který se rychle přidal k našemu kolegiu, „Je velmi rychlý, když je třeba poškodit práva někoho jiného; jsem zvědav, zda přizná právo svému vlastnímu poddanému, který se s ním ocitl ve při!“

„Assiwatharrane,“ řekl Griissirno, „Řekl jsem ti už několikrát, že se nemáš plést do národnostních sporů; a připomínám ti znovu, že dokud se nesrovnáš s národem svých poddaných, sněžných leopardů irbísů, nebudu tvoje názory brát vážně!“

„To připomínáš proto, že irbísové žijí blízko tvého panství a ty se domníváš, že když se zasadíš o jejich zrovnoprávnění, přidají se k tobě! Dobře, ať to udělají; budeš mít aspoň náhradu za tyhle oceloty!“

„Počkat!“ zasáhl jsem, „Přestaňte se hádat! Ganírro, chceš se obrátit proti jaguárům a zahájit proti nim nepřátelství, kdyby byla tawrrallům přiznána nezávislost?“

„Ne,“ řekl překvapeně, „Jsme přátelé jaguárů! Bude-li třeba, budeme poslouchat knížete Griissirna jako dřív. Ale chceme, aby naším mluvčím byl ocelot a aby mu na dvoře knížete jaguárů byla přiznána stejná práva, jako jaguárům na dvoře Vládce tygrů nebo před tvým trůnem!“

„To je docela oprávněný požadavek. Co myslíš, Griissirno?“

„Ano, to je moudré slovo, Ganírro. Jak si to představuješ?“

„Žádám, aby byl náš vládce obdařen odpovídajícím titulem a aby se mu přiznávala úcta toho hodná!“

„V pořádku, to můžeme udělat. Kdo je vaším zákonným vůdcem?“

„Nemáme zatím žádného. Budou provedeny volby a bude určeno, kdo jím bude, pokud to rada bojovníků odsouhlasí. Chci však svým bratřím přinést zprávu o tom, jaký titul a jaká vážnost bude našemu zástupci přiznávána...“

Jaguár chvíli přemýšlel. „To nelze říct jen tak! Musíme se poradit s Dianou. Nebo víš taky něco o šlechtických titulech?“

Podíval jsem se na něj a najednou se mi rozsvítilo. Rozesmál jsem se tak hlučně, že se všichni zarazili, neboť jsem pochopil, odkud vlastně vzal Griissirno svůj šlechtický titul. Mohlo mne to napadnout, když si říkal i v arminštině le prince a všechny svoje tituly říkal ve francouzštině! Diana mu zřejmě vyprávěla o šlechtě a jejích titulech a bystrý jaguár si to hned přizpůsobil pro svoji potřebu!

„Nebudeš mít nic proti tomu, přisoudíme-li ocelotům titul barona? Značí se to korunkou s bobulkami, pokud mne paměť neklame. Ale zeptej se radši ještě Diany.“

Griissirno hbitě zapátral v paměti. Nevím nač přišel, ale řekl: „Budu potěšen tímto rozhodnutím!“

„No fajn. Ganírro, vyřiď ocelotům, že jejich náčelník bude obdařen titulem barona a právem náležet jako jeden z nejvyšších šlechticů ke dvoru knížete Griissirna. S tímto dvorem může také navštěvovat dvůr arminského císaře, a bude tam vždycky vítán jako představitel samostatného a svéprávného národa!“

Ganírra se nafoukl jako holub; to přece je něco! Chtěl odejít, ale kníže ho zadržel: „Počkej! Chci něco říct Assiwatharranovi. Když jsme se tak krásně dohodli s oceloty, nechtěl bys říct pár vlídných slov na adresu irbísů?“

„Nehodlám říkat sněžným leopardům vůbec nic! Jsou to moji poddaní a nemají právo obtěžovat Vládce Nebe a Země svými hloupými požadavky. Kromě toho, nikdo z nich tady není a nebude vznášet jakékoliv připomínky...“

„Dobře,“ řekl Griissirno, „Charry zajisté zapomene, že tady padlo slovo o sněžných leopardech...“

„To ne! Rád bych, aby se každému dostalo spravedlnosti! I sněžným leopardům, když je tomu tak...“

„Zapomeň na to!“ řekl jaguár důstojně, „Není to naše věc!“

Assiwatharran tentokrát odešel jako vítěz. Ale jakmile se on a ostatní leopardi vzdálili a i tygři poodešli, řekl Griissirno: „Ganírro, okamžitě se vydáš do hor ke svým ocelotům, abys jim vyřídil, co se tady řeklo. Chci, abyste tu byli při slavnosti, jste moc pěkné dekorativní šelmičky. Po cestě se stavíš u irbísů a můžeš jim vyprávět, co tady bylo. Řekneš jim, že čím dřív budou v Rryiatlu, tím spíš se Vládce postará o jejich práva. Rozumíš?“

„Ano. Poběžím co nejrychleji...“

„Hodně štěstí. Utíkej.“

Ocelot se mi naposled otřel o ruku a zmizel v lese.

„Jsi rozený politik, Griissirno,“ řekl jsem, „Tvá chytrost je obdivuhodná...“

„Sloužím svému pánu. Chtěl jsi to, ne?“

„Určitě ano. Pojď, zvu tě na večeři. Diana před chvílí vyhazovala oknem ven kosti, takže večeře bude brzo...“

Byla. Planým dohadováním jsme ztratili celý den, aniž se udělalo sebeméně práce. Diana tvrdila, že to tak bude pořád. Ostatně, kdo kdy viděl, aby státní funkcionář udělal něco užitečného pro sebe nebo pro celek?

Jedli jsme ve čtyřech, ještě s Aflargeem, kterého už Diana započítala do inventáře. Tygr si ji oblíbil a obdivoval ji svým oddaným způsobem: stále se někde blízko pletl, hleděl na ni velkýma něžnýma očima a když se po něm otočila, v tu ránu se jí třel o nohy. Tím se mu podařilo vyžebrat všechny kosti a odřezky masa a pochutnat si na všem možném, co jí spadlo ze stolu. Večeře to pouze vhodně doplnila, pak tygr blaženě ulehl na verandu a usoudil, že je mu u nás dobře.

Po večeři si Diana sedla s námi na zápraží. Přinesla si velký podivný rám ze dřeva, na němž byly napjaty šlachy srnčí a jelení, což používala jako hudební nástroj. Zazpívala několik písní ze své vlasti. Zpívala krásně, měla příjemný hlas a staré písně, které znám od francouzských lodníků, dostávaly v jejím podání divné kouzlo a nevysvětlitelnou krásu. Tygr i jaguár naslouchali a někde okolo ve tmě se rozžíhaly ohýnky očí dalších Arminů. Přišli tiše jako stíny ze tmy, aby naslouchali zpívající dívce. A když skončila, ozvalo se něco jako vzdech.

Odložila harfu, objala mne kolem krku a přitiskla se ke mně. Ucítil jsem, že má na tvářích slzy.

„Je mi smutno, Charlie... Tolik smutno! Chtěla bych zase vidět francouzské louky, borový les a... písečné duny u našeho města! Odejdeme odtud, prosím tě, prosím...“

„Ano, odejdeme, Diano. Jistě odejdeme. Ale vrátíme se sem, protože i toto je krásná země. První země, kde mne někdo má opravdu rád. Tak, jako nás mají rádi oni.“

„Museli jsme dojít až sem, abychom se milovali... Mám tě ráda, Charry - víš to?“

Políbil jsem ji. Vstala a odcházela dovnitř. Griissirno zmizel jako stín, zatímco jsme si šeptali. A Aflargeo spal, nebo to aspoň předstíral.

Vstal jsem a obrátil se do chaty. Diana se svlékala při světle olejové lampy, pomalu a klidně. Potom se rozkošnicky protáhla a celá otočila, abych si ji mohl lépe prohlédnout. Natáhla se na lůžko a usmála se na mne.

„Pojď... pojď ke mně, prosím!“

„Ještě ne,“ ovládl jsem se, „Až potom. Až po svatbě, Diano.“

„Prosím... buď na mne hodný! Buď moc hodný, Charry. Já...“

Políbil jsem ji. Ale dokázal jsem ještě vstát. „Císař Arminů přivede svou ženu k oltáři čistou.“ řekl jsem, „Dobrou noc, Diano. Nehněvej se...“

Vyšel jsem ven na terasu, pod svítící hvězdy. Ulehl jsem na zem vedle tygra a položil si hlavu na jeho měkký kožíšek. Stejně jsem ale nemohl usnout...

Probudil mne za prvního ranního úsvitu vlhký a studený čenich. Právě se mi zdálo, že se líbám s Dianou a překvapivá proměna dívčina obličeje na tvář jaguára mne ani dost málo nenadchla, takže jsem se jistě netvářil moc radostně. Byl to Ao Harrap; ani Aflargeo už nespal, neboť okamžitě vstal, jak jsem zvedl hlavu.

„Co je? Takhle brzo ráno?“

„Pojď se mnou! Aflargeo také!“

„Kam? Proč?“

„Musím tě poučit o tvé svatbě. Pojď se mnou...“

Vstal jsem, otřepal se a byl jsem připraven jít.

„Máš s sebou nářadí. Pilu, sekeru a tak. Vezmi to s sebou!“

„Aflargeo, zaběhni do konírny pro můj vak s nářadím. Ale stejně nechápu...“

„Pochopíš.“ řekl, otočil se a vyšel. Mám delší nohy než on, ale dalo mi dost práce držet s ním krok při jeho rychlosti.

„Nevezmem si koně?“

„Ne. Půjdem pěšky.“

Usoudil jsem, že tedy nejdeme daleko. Aflargeo nás dohonil s vakem v zubech, celý zvědavý. Ao Harrap nás vedl k mořskému břehu a pak podél pobřeží směrem na jih. Zakrátko jsme se dostali do husté džungle. Jaguár i tygr lehce přeskakovali kmeny stromů a protahovali se úzkými otvory ve spletité vegetaci; já to měl těžší, protože jsem každou chvíli někde zůstal viset a musel je dobíhat; Ao Harrapa ani nenapadlo kvůli mně zmírnit svůj běh.

Když na chvíli zastavil u potůčku, aby se napil, doběhl jsem ho a řekl: „Promiň, bratříčku, ale jdeme už půl hodiny a ušli jsme nejmíň pět kilometrů. Jak daleko ještě půjdeme?“

„Tohle je poloviční cesta. Ještě jednou tolik.“

„Snad bys aspoň nemusel tak utíkat! Mám už jazyk na vestě, vždyť ty letíš přímo klusem!“

Podíval se na mne přemýšlivě a řekl moudře: „Jsi-li tak unaven po takové krátké cestě, jak můžeš očekávat, že budeš umět těšit svoji paní? To je větší námaha než jít džunglí, i když musím přiznat, že lidé chodí velice pomalu proti nám.“

„Nechodím pomalu! Ale musíš uznat, že pět kilometrů za půl hodiny v tomhle terénu je úspěch i na zdatného chodce!“

„Jdeme už víc než půl hodiny. A neušli jsme tak daleko. To si jenom namlouváš, Charry. Pojď a chovej se tiše a důstojně; přijdeme na místo posvěcené krví našich dávných předků, na místo slavné a posvátné, kam nesmí vstoupit noha nespravedlivého či bezectného - a kam ještě nevstoupila noha člověka.“

Trochu přeháněl při odhadu, že jsme v polovině cesty; šli jsme ještě nejméně hodinu, než jsem postřehl známku, že se blížíme do svatých míst. Jaguár totiž zmírnil klus a počkal, až k němu dojdu. Teprve těsně přede mnou se opět ponořil do džungle a vyzval mne, abych šel těsně za ním. Aflargeo šel za mnou a v zubech svíral náš vak; viditelně nebyl vůbec unaven.

Asi po deseti minutách jsme najednou vyšli z husté, téměř neprostupné džungle na rozsáhlou kamenitou planinu, na níž se jen tu a tam udrželo stéblo trávy. Planina byla dosti vysoko nad úrovní mořského břehu a od jejího okraje k němu prudce spadal skalnatý sráz, končící rozeklanými útesy na čáře příboje. Tato planina se táhla několik stovek metrů daleko a končila opět hustým porostem džungle. Široká byla asi dvě stě metrů, do vnitrozemí pokračovala další džunglí.

První, co jsem spatřil, když jsem se dostal z džungle, byly tři ohromné stupňovité pyramidy, připomínající ani ne tak pyramidy egyptské, jako spíš obdobné stavby americké, které znám z kreseb odvážných cestovatelů. Viděl jsem, že jsou tvořeny obrovskými bloky kamene, přesně sesazenými dohromady; na straně obrácené do vnitrozemí se nacházely téměř schůdné stupně, ostatní strany byly tvořeny těmi těžkými bloky tak, že by se po nich dalo lézt jen s alpinistickou výzbrojí. Na vrcholu každé pyramidy se nacházela plošina. Ve stěně té prostřední byl zasazen pod plošinou reliéf z nějakého jiného kamene, avšak působením větru a deště byl tak rozbrázděn, že se nedalo poznat, co má vlastně představovat.

Jak jsem tam stál s otevřenou pusou a zíral nevěřícně na ten trojí div stavebního umění, přešel Ao Harrap pomalu blíž k první pyramidě a zastavil se tam s velmi hrdým výrazem tváře.

„Kdo to postavil?“

„Naši předkové. Takové pyramidy jsme stavěli v naší vlasti.“

Vzpomněl jsem si na sochu na jednom obrázku, který jsem si pamatoval: podivně stylizovaný jaguár s nejrůznějšími zvláštními ozdobami na krku a tlapách, s tlapami zvednutými podél těla, jako by žehnal divákovi. Socha dvacet metrů vysoká stála na jednom z náměstí podivného zaniklého města, jehož jméno jsem zapomněl; jaguáří bůh, kterého uctívali obyvatelé města i po letech a jenž tam zůstal jako němý svědek dávné slávy...

„Jak dlouho to tady stojí?“

„Odedávna. Nikdo neví, kdo to postavil. Víme jen, že to byli předkové našeho národa. Dnes už pyramidy stavět neumíme.“

Přešel jsem k pyramidě a dotkl se hrubého kamenného kvádru.

„Krása! Děkuji, že jsi mne sem zavedl.“

„Tady se bude odehrávat vaše svatba. Slýchal jsem, že v dávných dobách se konaly svatby Vládců Arminu na těchto místech.“

Rozhlédl jsem se po pyramidách. „Tady? Proč zrovna to?“

Ao Harrap na mne teď hleděl s udivující přísností ve výrazu tváře; a když promluvil, zněl jeho kňouravý, mazlivý hlásek ostře a rozkazovačně: „Můj otec mi uložil, abych ti řekl vše, co musíš vědět. Přeje si a žádá, aby Vládce Nebe a Země učinil, co je zvykem dle starých, zapomenutých tradic této země, a co učinil také on před mým zrozením v Orlím hnízdě, kde je naše sídlo.“

Obrátil se a kráčel podél pyramid na jih. Obešli jsme všechny tři kolosy a Ao Harrap se zastavil na okraji srázu, kde se tyčila ostře vybíhající skála, pod níž temně a zlověstně hučelo moře.

„Až ti vysvětlím, co je třeba, dáš se do práce. Porazíš stromy a postavíš na tomto místě domek, jaké jsou zvykem ve tvé vlasti; tak velký, aby pojal tebe a tvoji ženu. Ten domek postavíš sám vlastníma rukama a vybavíš vším, co budeš potřebovat pro tři dny života v něm; avšak není třeba ničím více. Vyzdobíš jej a zkrášlíš, aby se tvé paní v něm zalíbilo a aby se cítila šťastná.“

„Ano.“ řekl jsem.

„Po dobu stavby neopustíš toto místo. Jídlo ti přinese Aflargeo nebo někdo jiný; avšak nesmíš se setkat s nikým víc než s tímto poslem a ani s ním nesmíš promluvit slova. Dbej, aby tvoje srdce bylo čisté po celý ten čas a aby ses nedopustil nečestného a mrzkého činu; smíš myslet jen na věci krásné a vznešené a vzývat ku pomoci zářící duše našich předků, které jsou zaklety na těchto místech. Po dobu stavby nesmíš prolít krev ať už Armina nebo Zelenookého zvířete - proto nesmíš ani lovit. Nezapomeň, že i pták nebo nejmenší myška je živý tvor a že ani jim nesmíš ublížit. Krev prolitá na tomto místě je posvátná a posvěcená; není dovoleno prolévat ji zbytečně.“

„Rozumím.“

„Až vykonáš vše, co jsem ti řekl, přijď do Rryiatlu. Jdi pěšky a nevyhýbej se útrapám, neboť utrpení tvoří život a ty chceš život vytvořit. Potom smíš požádat svoji ženu, aby s tebou odešla na toto místo, a oslavit s ní svoji svatbu.“

„Ano. Vykonám to.“

Ao Harrap chvíli mlčel, ale neodcházel. Až řekl:

„Když se mému otci zalíbila Sinnhaar, dívka z vládcovské krve jaguárů, učinil to, co slyšel o starobylých zvycích, už dávno zapomenutých. Rozhodl se, že to vykoná, aby mu bylo požehnáno; i když už Armini po tisíciletí nekonají tyto obřady. Odešel do džungle, aby se očistil od svých vin a hříchů, poté se navrátil do města, vlastními tlapami vyrval ze země stromy a postavil z nich chýši, do níž uvedl moji matku. Tam jsem byl zplozen na kůži tharra a můj otec věří, že je to důvod, proč jsem byl obdařen milostí Vidění. Zapřísahám tě, uposlechni mých rad; jen to je cesta...“

„Co je to kůže tharra?“

Ao Harrap se usmál: „Až posel zjistí, že tvá práce je skončena, přinese ti kožešiny, jimiž dům vyzdobíš. Kožešina šelmy tharra je posvátná a není lehké ji získat; můj otec požádal obřadníka našeho národa, aby ti ji přinesl a věřím, že se tak stane včas. Je nutno čekat na tu chvíli; dřív nemůže být svatba zahájena.“

Poodstoupil a trochu se uklonil: „Víš vše, co vědět musíš. Půjdeme. Přeji ti štěstí ve tvém díle, Charry.“

„Děkuji. A na shledanou.“

Neřekli už ani slovo, obrátili se a odcházeli. Aflargeo se za mnou na okraji džungle ohlédl, Ao Harrap nikoliv. Zůstal jsem sám s hučícím mořem a křičícími racky nad hlavou; u nohou mi ležel vak s mými nástroji.

Nedal jsem se do práce. Ze všeho nejdřív jsem vylezl na vrchol nejvyšší pyramidy, té prostřední, a rozhlédl se kolem. Hleděl jsem tam na široširou vodní pláň a v duchu přemýšlel o tom, co mi řekl Ao Harrap. Jaký ještě národ to žil v Arminu, čím zvykem byly obřady, které mi sdělil? Z vyprávění tygrů jsem věděl, že svatby tygřích milenců se odbývaly až záviděníhodně prostě, v osamění a bez vědomí jiných; teprve když bylo vše skončeno, odhodlali se šťastní novomanželé říct o tom aspoň rodičům. Ao Harrap hovořil o kožešině šelmy, kterou nazýval tharr, šelmy vzácné a obestřené tajemstvím. Kdo to je - snad oni, kteří vymysleli toto mystérium? Snad jsem někdy zaslechl to slovo v pověstech a bájích, ale co znamená? Proč jim Armini přikládají tak velkou vážnost a důležitost?

Když jsem slézal z pyramidy, napadlo mi podívat se na reliéf po straně. Přešel jsem po úzké římse až k ohromné desce z mramoru a hleděl na ni. Daly se tam rozpoznat postavy šelem, buď při boji nebo při tanci či milostném splynutí, ale reliéf byl tak rozrušen, že se nedalo ani poznat, o kterou šelmu jde. Hrubé obrysy těla dávaly tušit, že se jedná o velkou kočku. Což ale existují ještě jiné kočkovité šelmy mimo ty, které znám?

Sestoupil jsem z pyramidy, vzal sekeru a odebral se do džungle vybrat stromy na stavbu chaty. Přemýšlel jsem, co řekne Diana až zjistí, že jsem tak nakvap zmizel. Řeknou jí aspoň, kde jsem, kam jsem šel? Nebo bude myslet, že jsem utekl a neřekl jí ani slovo? Snad Aflargeo něco prozradí, neumí držet jazyk za zuby...

Než nastala doba poledního žáru, měl jsem už vykolíkováno místo stavby a rozměřeno, jaké klády budu potřebovat. Hodlal jsem postavit jen obyčejnou chatku o rozměrech tak šest krát čtyři metry, dva metry vysokou; napřed jsem chtěl udělat rovnou střechu, pak jsem si to rozmyslel a rozhodl se sroubit šikmou, se štítem. Ao Harrap chce, abych postavil domek ve tvaru obvyklém v mé vlasti; a u nás doma se vždycky stavěly šikmé střechy.

Potom jsem odešel do džungle. Stromů tam bylo dost a i když se většina nehodila k ničemu, byly tam i takové, které jsem mohl upotřebit. Nicméně než jsem přinesl první kládu na staveniště, přímo jsem padal únavou. Teprve když jsem s ní bouchl na zem, pochopil jsem, že je to hladem. Od včerejška jsem nic nejedl, Ao Harrap mne nenechal ani nasnídat. To tedy bude veselé! Nesmím nic zabít, nesmím se přibližovat k jiným. Budu tedy asi hladem, než to postavím. Chápu, tygrům to nevadí, jsou zvyklí nejíst několik dní, ale já tuhle dobrou vlastnost nemám, bohužel!

Utrhl jsem si aspoň z nějakého stromu pár pomerančů a s chutí je snědl. Pak jsem sestoupil po srázu k vodě, našel si malou písečnou pláž, vykoupal se v moři, lehl si na písek a usnul. Snad nebudou jaguáři považovat tuto nečinnost za nepřiměřenou mému nadlidskému úkolu; oni sami spí kdekoliv třeba celý den.

Když jsem se probudil a vylezl nahoru, ležel vedle mých věcí balíček z palmových listů; obsahoval pečené maso a placky. Posel si zřejmě ulehčil práci, nic mi nepředal a nechal to ležet u nástrojů; docela rozumný nápad. Byl-li to Aflargeo, snad se obával, že nedokáže udržet svůj všetečný jazýček za zuby.

Najedl jsem se a pustil do práce s novou chutí. Než se setmělo natolik, že bych na práci neviděl, měl jsem už poraženou a přinesenou většinu stromů, potřebných na stavbu. Nechal jsem toho, posadil se na tvrdou kamenitou zem vedle klád, opřel se o ně zády, hleděl do nebe plného hvězd a myslel na Dianu.

Jak často jsem o ní takhle snil! Jak často jsem si představoval nejrůznější možné varianty našeho příštího setkání; teď je moje, je má a já její, patříme k sobě a budeme k sobě patřit ještě víc, až dostavím tu chatu. Už nikdy se nesmíme rozejít; nikdy ani na jediný den! Diana půjde všude se mnou, abych cítil její horkou dlaň ve své ruce, abych věděl, že aspoň pro jednoho člověka na světě něco znamenám. Budeme věčně spolu, kamkoliv půjdeme na této zemi, cokoliv ať se stane - patříme k sobě!

Probudil jsem se za ranního úsvitu - a vedle mne opět ležel balíček s jídlem. Ten, kdo tu byl, přišel na svých tichých tlapkách uprostřed noci a dával dobrý pozor, aby mne nevzbudil. Najedl jsem se a dal se do práce; během tohoto dne vyrostly zdi domku a zasadil jsem příčné trámce, na nichž měla stát střecha. Domek mi vyšel trochu šišatě, pokud to nějak nevyřeším, Diana si toho povšimne a bude se mi smát. Tygři si nevšimnou, tím míň jaguáři; ale má žena ví ledacos chytrého. Snad abych nasadil střechu, vybíhající nad jednou stranou do věžičky? A na věžičku pořádný kříž, ať Diana pozná, že je to obydlí křesťanské. Stejně svatba bude mít tak pohanský ráz, že mám obavy o její regulérnost.

Tentokrát jsem dával pozor, kdo přinese jídlo; ale v poledne se nikdo neobjevil, ať jsem čekal jak chtěl, jídla jsem se nedočkal. Sotva jsem však odběhl do lesa pro kmínek, kterým jsem chtěl prozatímně podepřít střední kříž příčných trámů, aby fetny nespadly dolů, čekal tam obvyklý balíček. Zřejmě si vyčíhal, kdy odejdu, a čekal na to v úkrytu. Nevadilo mi to už; stavba si plně získala moji pozornost a byl jsem rád, že jsem sám a nikdo mne neruší. Hřebíky jsem šetřil jak mohl, většinou jsem vše vázal a nasazoval do otvorů v druhých trámech. Dřevo bylo sice syrové, ale doufal jsem, že těch pár dnů vydrží.

Během dalšího dne jsem postavil střechu a věžičku a tím stavbu téměř dokončil; na ráno mi zbylo jenom vylepšit nějak podlahu a dokončit úpravy trámů, aby vypadaly co nejlíp. To mi vydrželo do poledne čtvrtého dne. A v poledne jsem se vydal do lesa, abych skácel strom, z něhož jsem chtěl postavit svatební lože pro sebe a pro Dianu. To bylo jediné zařízení, které jsem chtěl v chatě bezpodmínečně mít.

Když jsem přišel se stromem na hřbetě k chatě, spatřil jsem před vchodem balík kožešin, stočených, aby se nepoškodily. Neodolal jsem a rozvinul je; byly tygří, leopardí i jaguáří, jak jsem zjistil. Dokonce kožešina černého leoparda, stepního rysa karakala a obláčkového leoparda s velkými, krásně vykreslenými skvrnami. Zřejmě každý z národů Arminu hodlal jak náleží přispět k výzdobě našeho domova. Nechal jsem výrobu lůžka na zítřek a zbytek dne věnoval rozvěšení kožešin po stěnách - ty nejkrásnější jsem nechal na lůžko.

Nazítří jsem vyrobil lože tak široké, abychom se na ně oba vešli a dost dlouhé, abych se tam směstnal i já. Pokryl jsem je volně krásnými kožešinami šelem, kůži obláčkového leoparda dal za podušku. Překvapilo mne, že ve chvíli, kdy jsem odskočil se vykoupat, přibylo ještě pár dalších: pokud jsem postřehl, byla tu kožešina ocelota, evropského rysa, divoké kočky, bažinné kočky, huňatá kožešina horského leoparda irbíse a zlatohnědá kožešina pumy. Z kočkovitých šelem chyběli jen lev a gepard, zato tu byly kožešiny medvěda černého i hnědého, vlka, psa a šakala, lišky i jezevce. Všechny národy Arminu zřejmě schvalují mou kandidaturu na Vládce této šťastné země...

Když jsem končil práci, slunce se sklánělo k západnímu obzoru, do zlatě pableskujících vln nekonečného moře. Byl jsem šťasten a chtělo se mi zpívat - zítra si půjdu pro Dianu!

Když jsem se ohlédl ve směru, odkud jsem náhle zaslechl podivný zvuk, spatřil jsem cizího jezdce. Byl to jaguár a já na něj hleděl s němým úžasem. Vypadal, jako by ani nepatřil do tohoto světa - jako by přišel rovnou z neznáma, tajemného příšeří bájí a pověstí dávných tisíciletí. Byl starý, velice starý, ve hřívě se mu občas objevovaly šedivé trsy chlupů. Jeho oči hleděly moudře a laskavě, jako by chtěl říct, že miluje všechny živé tvory bez rozdílu; a že se jeho všeobsahující láska nezastaví ani před člověkem. Na hlavě měl podivnou čelenku z těžkého tepaného zlata a slunce na ní hrálo oslnivými rudými záblesky. Ta čelenka byla vypracována ve stylu lidového umění jihoamerických Indiánů a pokračovala dvěma těžkými svislými přívěsky, zdobenými ornamenty, které splývaly jaguárovi podél tváře. Nahoře nad čelem byl do čelenky zasazen vějíř velkých barevných per, která se ve větru zachvívala.

Stál tam, hleděl na mne a na mou stavbu a mlčel. Potom, aniž by řekl jediné slovo, vzal od sedla stočený balík a podal mi ho do natažené ruky. Pozdravil mne mlčky tlapou, otočil koně a drobným klusem se rozjel přes pláň k severu, k Rryiatlu.

Rozbalil jsem kožešinu. V životě jsem neviděl nic takového. V zapadajícím slunci vypadala jako ulitá ze zlata a stříbra, šedožluté lesklé chlupy, delší než u kterékoliv arminské šelmy, na krku přecházely do ještě delší hřívy tak hebké, že se vyrovnala Dianiným vlasům. Šelma, z níž kožešina pocházela, musela být mnohem větší než tygr, ale zřejmě mu příbuzná, protože u hřbetu a na břiše, světlém až do běla, se daly vypozorovat tmavé pruhy. Měl jsem zřejmě před sebou kůži tharra, ale co je to, jsem ani teď nemohl pochopit. Kdyby se objevil přede mnou, asi bych se polekal jeho velikosti, ačkoliv jsem už na všelijaké kočky zvyklý. Šelma takového vzrůstu musela být pravým vladařem všeho živého na této zemi.

Chápal jsem, že Armini musí považovat toho tvora za posvátného; vždyť i já cítil úctu před pouhou kožešinou! A co teprve, kdybych měl tu šelmu před sebou!

Noc jsem strávil už v chatě, ale neodvážil jsem se ulehnout na tu stříbrozlatou kožešinu. Zůstal jsem spát v koutě na obyčejné kůži tygra - a stejně jsem dobře nespal, protože jsem musel myslet na podivnou záhadu tharrů a jejich dávných zvyků.

Ráno jsem se sebral, hodil si tlumok s nástroji na záda a šel pěšky do džungle, na sever. Pět dní jsem neviděl Dianu - a bylo mi po ní strašlivě smutno.

První, koho jsem potkal v táboře, byl Aflargeo. Čekal už na okraji džungle, i když se snažil zamaskovat to hledáním vhodného stromu na nabroušení už tak ostrých drápů. Radostně mne vítal, z čehož jsem usoudil, že slib samoty je zrušen a že už můžu mluvit i já.

Diana čekala ve dveřích našeho domu, padla mi do náruče a vášnivě mě líbala. Neptala se na nic a zdálo se, že je o mé práci informována. Honem mi snášela jídlo a já se opravdu s chutí najedl; přitom mluvila sice téměř pořád, ale ani slova o účelu mé nepřítomnosti, takže jsem taky nic nevysvětloval.

„Ale ani já nezahálela! Otoč se, převleču se do šatů, které jsem ušila...“

Jenom jsem se usmál - ani mi nenapadlo se otáčet. Byla zajisté velmi šikovnou švadlenkou, když s pomocí zcela nedokonalých nástrojů ušila velmi krásné a výtečně padnoucí šaty sice trochu starobylé, zato velmi krásné módy minulého století. Vypadala v tom jako rokoková panenka a zdálo se, že se líbí nejen mně, ale i Aflargeovi, který si ji okouzleně prohlížel.

„Jsi krásná!“ řekl jsem, „Ještě krásnější, než jsem doufal!“

„To ještě není všechno! Tvůj Griissirno má toho hedvábí hrozně moc. Budu mít ještě vlečku a zbyde i na povlaky na postel.“

Nechtěl jsem jí říkat o kožešině tharra, však ji sama uvidí. Ostatně sám jsem soudil, že by bylo dobré navléct na všechnu tu krásu ještě nějaké prostěradlo, aby se zbytečně nepoškodila.

„Mimochodem, usoudila jsem, že nemůžeš jít k obřadu jako poslední trhan. Proto jsem ti ušila novou uniformu. Podívej!“

Vytáhla z úkrytu pod lůžkem kabát a kalhoty bílé barvy. Na rukávech kabátu byly zlatými proužky vyznačeny odznaky kapitána, na ramenou nárameníky s epoletami a zlatými hvězdami, na kalhotách široké zlaté pruhy na švech. Vcelku skvělý oděv kontraadmirála válečné fregaty, až na tu bílou barvu, která se mezi kapitány v těch dobách tak často nevyskytovala.

„No teda jo!“ řekl jsem, „Jak jsi to dokázala tak rychle spíchnout? A kde jsi vzala to zlato?“

„Griissirno mi přinesl zlaté proužky a říkal, že si je můžu nechat. Tak jsem ti je tam našila. Nelíbí se ti to?“

„Ale jo, líbí. Jenom se tomu hrozně divím. Ty dokážeš opravdu fantastické věci, Diano!“

„A co bych teprv dokázala, kdyby si můj starej dal konečně říct a vykoval pořádnou jehlu a nějaký nůžky, abych nemusela všechno řezat nožem! A když už budeš při tom, tak udělej taky náprstek. A ozkus si to, myslím, že jsem tvou míru odhadla dobře...“

Skutečně to odhadla na centimetr; jen kabát mi byl trochu úzký v ramenou, zřejmě proto, že tam nemám obvyklou krejčovskou míru.

„Ještě ti ušiju košili. Mám to zhruba nastřihnutý, jenom jsem čekala, až se ukážeš, abych tě mohla poměřit.“

„Bože, Diano, vždyť ty mi toho ušiješ víc než sobě!“

„Já šiju ráda. Kdybych ještě měla kloudnou jehlu...“

„Udělám pro tebe všechno na světě. Ale teď...“

Právě v té chvíli vstoupil dovnitř Tharrwangssarr. Podíval se na mne velice udiveně a než jsem stačil něco říct, spustil: „Kdo ti dovolil sem přijít? Jak to, že nejsi na svém místě?“

„Já? Proč? Kde?“

„Všechno je úplně špatně! Vůbec jsi se s ní neměl setkat. Neměli jste se vidět až do svatby! To je chyba, copak ti to nikdo nevysvětlil?“

„Nikdo to asi neví. Přišel jsem a šel domů. Kam bych měl k čertu jít?“

„Třeba k tomu jak říkáš, ale tady nebudeš. Musíš jít se mnou. Poučím tě o tvých povinnostech a právech v manželství...“

„Takový tele snad nejsem, abys mi zrovna ty musel radit! A vůbec si myslím, že...“

„Okamžitě odejdi z tohoto domu!“ rozkřikl se, „Přivoláváš na svou i její hlavu neštěstí a zkázu!“

Pokrčil jsem rameny a vypadl odtamtud jako zpráskaný pes. Tharrwangssarr šel za mnou, hlídal mne a něco tiše mručel. Nerozuměl jsem tomu, snad to byly modlitby.

Cestou jsme potkávali nejrůznější šelmy. Tu se proti mně valil medvěd, tu se přehnala smečka čabrakových hyen, tu zas několik šakalů se hlučně rvalo o kost. Vlků, psů a lišek tu bylo nespočet - včetně několika slídivě vyhlížejících dingů, kteří sem už vůbec nepatřili, ale zdálo se, že jim to nevadí. Na kočkovité šelmy jsem zvyklý, ale když se proti mně důstojně nesla americká puma, trochu jsem se přece jen zarazil. Chyběli opravdu jen lvi a gepardi, ale nevylučoval jsem, že se ještě nějací objeví.

Tábor se utěšeně rozrostl a všude jsem zakopával o pelechy různých svatebních hostí. Většina na mne zírala s němým údivem, ale byli tu i tací, kteří mne znali a nadšeně zdravili. Šli jsme do největšího z domů, protáhli se úzkou dírou symbolizující vchod a ocitli se v naprosté tmě. Jediné světlo sem vnikalo tím otvorem, ovšem až po prolezení zbytku přítomných. V tom světle jsem se rozkoukával, kdo tu všechno je. Aflargea jsem poznal po dechu, Griissirna podle netrpělivého pobroukávání. Jinak jsem mohl určit jen národnost zúčastněných, většinou po čichu. Zvykl jsem si v noci rozeznávat vůni jednotlivých šelem ze své blízkosti, tak mi to teď nedělalo takové potíže jako normálním lidem.

Slova se ujal Tharrwangssarr. Ale jeho projev, ačkoliv byl neobyčejně dlouhý, byl tak rozvláčný a bezobsažný, že jej tady neuvedu. Začínal vylíčením mého příchodu do Arminu, mých činů mírně přizdobených na leopardí potřebu, skvělých vlastností a všech ostatních předností mé osoby, a končil žádostí, abych směl dostat Dianu, která podle názoru leopardů patřila jim. Nic jsem na to neříkal. Ani jsem nesměl.

Pak promluvil někdo jiný, dle hlasu tygr. Jeho řeč byla stejně dlouhá a stejně vyšperkovaná, naopak líčil zase přednosti Diany a její činy a skutky. Nezmínil se o karabáči a podobných věcech, zato o její ušlechtilosti a něžnosti. Načež skončil tím, že ten něžný kvítek dostanu do péče já.

Nato promluvili po řadě zástupci všech možných národů, v čele s knížetem Griissirnem. Poslouchal jsem trpělivě, jak rozvláčně a s vědomím vlastní důstojnosti obřadně souhlasí s mým plánem si vzít Dianu za ženu a snažil se zachovávat klid. Ale když došlo na kňouravé hlásky koček normálních, siamských, divokých, bažinných, perských, slaništních i jiných a potom na zoufale znějící pištění kun a lasiček, kterým jsem téměř nerozuměl a kteří nemluvili ani trochu k věci, už jsem pomalu ztrácel trpělivost. Kromě toho mi dřevěněly nohy složené po arabském způsobu a krk, protože jsem musel mít hlavu skloněnou z důvodu nízkého stropu.

Potom zmlkli a já jim chtěl poděkovat, ale Griissirno do mne šťouchl a sykl, abych mlčel, že do toho nemám co mluvit. Takže jsem tedy mlčel. Byl jsem rád, protože bych jistě nedokázal svou řeč promísit takovými básnickými obraty, jako moji přátelé. A taky jsem se trochu styděl.

Poté začal nějaký leopard, zřejmě další čarodějník, líčit se všemi podrobnostmi a detaily, co mám s Dianou dělat. Trochu mě to zarazilo a byl jsem rád, že je tu taková tma, protože mi tváře jistě zrudly a nepůsobilo to vznešeně. Jestli moje malá nezkažená panenka dostala taky takové ponaučení, musela se jistě hanbou málem propadnout do země. Když jsem si představil, jak vykulenýma modrýma očima přihlíží vysvětlování šelem, bralo mi to klid.

Potom Tharrwangssarr oznámil, že bylo jednomyslně rozhodnuto mi Dianu dát a rozpustil shromáždění. Ani jsem při něm nepromluvil - ale vůbec mi to nevadilo.

Když se rozcházeli, poslední se mnou zůstal Griissirno.

„Teď zůstaneš tady. Jídlo ti večer přineseme. Až pro tebe přijdu, půjdeš se mnou k pyramidám. Nemusíš vcelku nic vědět; při obřadu nebudeš vůbec nic dělat, jen poslouchat obřadníky. Když ti položí otázku, odpovíš po pravdě, jak je to. Žádné nepravdy či vylepšování skutečnosti. To nepřináší štěstí.“

„Rozumím. Poslyš, Diana dostala taky takovéhle poučení?“

„Ovšem, všechno jsme zajistili. Nemusíš se vůbec o nic starat. My myslíme na všechno.“

„Aha. Co na to poučení říkala?“

„To ti můžu přesně reprodukovat.“ řekl francouzsky: „Uložím si klenoty vašich rad do nejhlubší schránky svého srdce a budu jich provždy poslušna. Co se směješ, Charry?“

Natáhl jsem se na zem a zůstal bez hnutí ležet.

Když mě přišli probudit, už se stmívalo. Přišel Griissirno, Ao Harrap, Wirrta, Aflargeo, Tharrwangssarr a Santhiawantharr. Ale já viděl namísto nich neuvěřitelné postavy z dávno zapomenutých bájí, náhle překvapivě oživlé.

Griissirno měl na své mohutné hlavě nasazenou ohromnou zlatou čelenku, posázenou velkými drahokamy a vyzdobenou různobarevným peřím. Po stranách mu splývaly dva těžké zlaté přívěsky stejně jako jeho obřadníkovi, kterého jsem viděl včera. Podobnou přílbu měl Ao Harrap, posázenou neobyčejně velkými perlami.

Leopardi měli jakési zlaté přílby, kryjící jim celou hlavu až pod hrdlo; tvář se kryla pomocí hledí, usazeného v čepech, které se dalo zvednout. Nahoře byly nasazeny chocholy z barevného peří, které při každém pohybu povlávalo.

Poměrně nejstřízlivěji byli vyzdobeni tygři; každý z nich měl velký ostnitý obojek, jehož hroty byly posázeny drahokamy. Wirrtův velkými diamanty, Aflargeův různobarevnými kameny.

„Pojď s námi, pane!“ řekl mi Griissirno.

Vyšli jsme ven. Domníval jsem se, že půjdeme opět pěšky, ale tentokrát byli připraveni koně s čabrakami z kožešin té šelmy, která na koni jela. Mimo náčelníků tu byli i černí leopardi, pumy a irbísové, dohromady na padesát šelem, včetně vyrovnané tělesné stráže. Tábor byl tichý a opuštěný, všichni už byli asi na cestě.

Naskočil jsem na koně a vzápětí jezdci vyrazili; urovnali jsme se do řady, já jel těsně za Aflargeem a za mnou Santhiawantharr. V tomto pořádku a v naprosté mlčenlivosti jsme urazili cestu k pyramidám.

Ještě než jsme vyjeli z džungle, zdálo se mi, že slyším podivný neurčitý šum a praskot; a když jsme se blížili, spatřil jsem mezi stromy záři ohně. Ale když jsem vyjel z džungle a spatřil, jak se jako kouzlem změnila pustá pláň, zůstal jsem u vytržení. Všude na plošině planuly ohně; na každém stupni každého rohu pyramidy byla hranice, z níž šlehaly plameny, živené neustálým přidáváním dříví. Největší hranice byly na vrcholech obou krajních pyramid; střední byla na horní plošině pustá a černá.

Když jsme vjeli do středu mnohatisícového zástupu, ozval se okamžitě hluboký, důstojný zpěv ze všech hrdel našich hostí; nerozuměl jsem slovům, ale zvláštní, vášnivá a ušlechtilá melodie mne rázem uchvátila, abych se připojil třeba jen nápěvem. Moji průvodci zpívali; nechápal jsem, jak se třeba Aflargeo, který se ode mne na krok nehnul, naučil nápěvu a slovům. Ale cítil jsem, že tohle není součást této chvíle, že patří k dávnému mystériu, které se děje dnes jako před věky. Že tato chvíle znamená pro obyvatele Arminu vyvrcholení několika staletí dějin. Poprvé jsem cítil, že jsem Vládcem této země; že mne můj národ přijímá a uznává za svého pána.

Zarazili jsme na úpatí pyramidy. Po chvíli čekání na pokyn od Griissirna jsem sesedl. Teprve pak seskočili i ostatní a nějací sloužící tygři odvedli naše koně stranou. Rozhlížel jsem se. Kus dál stál Dianin slon slavnostně vyzdobený, kterého hlídala čestná stráž vystrojených leopardů. Na stupních stála tichá skupina jaguárů knížete Griissirna, naproti nim skupina černých leopardů Sanmayraqů. Tygři a leopardi drželi čestnou stráž po obou stranách strmého schodiště nahoru, na pyramidu.

„Zůstaň zde!“ řekl Griissirno, otočil se a odběhl někam dozadu. Zpěv šelem nabýval na ještě větší síle a slavnostnosti; a já stál mezi nimi a hleděl na tu záplavu zlatě planoucích očí ve světle rozzářených hranic, planoucích na pyramidách.

Náhle zpěv prudce ustal. Na vrcholku pyramidy se objevila skupina šelem. Viděl jsem mezi nimi skvrny i pruhy, dokonce černý kožich; ale každý z nich byl zahalen do širokého bílého přehozu s jediným otvorem pro hlavu, a tato bílá roucha svítila do noci.

Z výšky levé pyramidy zazpíval vysoký, táhlý hlas naříkavou, tesknou melodií: „Sluneční paprsek se ponořil do hlubin oceánu. Stvoření světa se blíží; očekávejte chvíli, v níž vznikne svět!“

Odpověděl mu hromový sbor přítomných, kteří opakovali ta slova.

„Svět se ponořil do tmy. Slunce umírá a nastává konec času, který nám byl vyměřen. Plačte, ó plačte, bratři a sestry; je konec života Arminů, konec země, kterou jsme milovali, konec světa, který je naším domovem...“

A opět shromáždění opakovalo jeho slova.

„Svět byl stvořen, aby patřil Arminům. Oni vládnou světu dobře a spravedlivě a přizpůsobují jej svému životu, jak kázal Pán. Ale Slunce odchází a nechává své děti útrapám tmy a smrti...“

Spatřil jsem, jak plameny hranic na pyramidách i ohňů rozsetých po planině pomalu pohasínají. Z nejbližších vytahovali strážci hořící polena a hasili je. Tuto část žalmu opakovali několikrát a během té doby hasly hranice víc a víc, až dohasínaly - jen dva ohně na pyramidách plály neztenčeně.

„Plačte, plačte, bratři! Plačte a volejte Slunce, které je naším otcem; proste, aby se jeho jas navrátil na tuto zemi a dal nám nový život...“

Shromáždění odpovědělo dunivým, táhlým žalmem v cizí řeči; opět jsem nerozuměl, jen občas cítil spojitost s arminskými slovy. Tento jazyk nebyl arminština; bylo to něco staršího, dávného a tajemného, co vzalo původ v časech stvoření světa, něco co okouzlovalo duše Arminů - i duši mou.

Ohně pohasly. Jen dvě pyramidy zářily do noci. Nad nimi pak zářily oslnivým třpytem hvězdy, které mi tak často svítily do bezesných nocí; ale dnes jsem v nich viděl lepší osud než dřív.

V té chvíli zazněl hlas z pravé pyramidy, který se doposud neozval. Byl to hlas tygra a zněl trochu zastřeně, jako by mu něco překáželo v přesné artikulaci. Tak podobně mluvil Tawarr; často mi jeho divný přízvuk vadil.

„Slunce odešlo a opustilo nás; ponechalo nás na pospas tmě, smrti a zmaru. Ale Slunce je Život a Život je Slunce. Ten, kdo má srdce čisté a odvážné, může zahnat tmu a novým životem zažehnout spásu pro národy Arminu. Jen ten, kdo si přeje zplodit život, má právo vystoupit a říci: Já jsem to.“

„Jdi...“ zašeptal mi někdo do ucha, „Řekni to!“

Udělal jsem dva kroky vpřed a vyskočil na první stupeň kamenné pyramidy. Rozhlédl jsem se po šelmách, jejichž oči mne napjatě sledovaly, pak rozpřáhl ruce a vykřikl:

„Já - já jsem to!“

Hromový zpěv mne málem ohlušil; hrdla Arminů zpívala oslavnou píseň, hymnus díkuvzdání. Stál jsem tam a čekal, až dozpívají. Pak řekl hlas z pravé pyramidy:

„Vystup na vrchol hory z kamene, která symbolizuje utrpení živoucího tvora na této zemi. Vystup a poklekni před oltářem na jejím vrcholu; a vydej počet ze svých činů!“

Za zpěvu Arminů jsem pomalu stoupal po kamenných stupních. Bylo to vysoko a já musel kráčet stejně pravidelně, jako to činili oni. Za mnou kráčel Aflargeo a Ao Harrap, doprovázeli mne jako pomocníci, snad svědkové, a tvářili se neobyčejně slavnostně.

Na vrcholu pyramidy se nacházel kamenný oltář, zcela prázdný omšelý kus kamene. Okolo něho stáli v půlkruhu čarodějové a obřadníci. U protějšího okraje plošiny seděli v řadě dle významu Vládcové a náčelníci všech zúčastněných národů šelem; od tygrů, leopardů a jaguárů přes medvědy, psy, vlky, lišky a jiné psovité šelmy až k lasičkám a kunám. Seděli tam ve slavnostních pózách a hleděli na mne; a já si stačil všimnout, že leopardy nezastupuje Assiwatharran, ale Santhiawantharr.

Krásný, pyšně hledící tygr s běloskvoucí srstí, žíhanou černými pruhy, mne přejel planoucím zrakem a řekl: „Čeho si žádáš?“

„Žádám družku, která by lovila se mnou a žila v mém domě. Žádám družku, pro niž bych žil a která by žila pro mne; vzájemně bychom se milovali a působili si potěšení, abychom šťastně žili po všechen počet svých dnů.“

Byla to vázaná forma žádosti, kterou mne kdysi učil Wirrta; nyní mi ji Tharrwangssarr předříkával tiše do ucha.

„Každá žena Arminu si považuje za čest patřit ti,“ řekl tygří obřadník, „Po které z nich touží tvé srdce?“

Nesměl jsem říct Dianino jméno; byla by to urážka nevěsty, to by znamenalo, že ženich počítal s víc než jednou možností.

„Ta, které patří mé tělo i má duše, je zde,“ řekl jsem, „Ať se zavolá - ona přijde!“

„Stvořitel Země i Nebe dal muži ženu, aby jej milovala a naplnila jeho dny života štěstím,“ zazpíval zastřený hlas z pravé pyramidy, „Pro tuto ženu budeš lovit zvěř a stavět přístřeší, ji budeš chránit a pomáhat jí; ona ti bude rodit děti, aby dostal pokračování tvůj rod, abys byl šťasten po všechny dny svého života a aby ses mohl těšit z Osudu, který ti byl určen.“

Shromáždění opět zpívalo jeho slova, tentokrát na melodii oslavné písně, kterou jsem již slyšel.

„Jedno je Slunce na Nebi ve dne; jeden je Měsíc na Nebi v noci; a jedna je také žena v životě muže. Ta, která pocítila ve svém srdci lásku k tomuto muži, nechť vystoupí...“

A v odpověď zazněl zdola, od úpatí pyramidy, Dianin hlas:

„Já - já jsem to!“

Opět zazněl oslavný hymnus. Cítil jsem, jak mi tluče srdce. Otočil jsem trochu hlavu, když obřadník dal pokyn, aby vystoupila nahoru, na pyramidu. Viděl jsem ji přicházet, v bílém, krásnou a vznešenou, na hlavě s čelenkou s perlami a diamanty, která byla sice vytvořena pro hlavu leoparda, ale hodila se i do Dianiných vlasů. Kráčela vznešeně jako královna. Vedle ní šel černý a zlatý leopard a za ní se táhla po schodišti několik metrů dlouhá bílá vlečka, kterou na samém konci přidržovali v zubech dva obláčkoví jaguáři, nejkrásnější šelmy Arminu, míšenci jaguára a obláčkového leoparda. Sám Ao Harrap na základě svého vnuknutí to pro ni vymyslel už před jeden a půl rokem; a za tu dobu stačil s jednou obláčkovou kočkou osobně zajistit tyto potomky. Jeho synům byl sotva rok a nebyli příliš velcí, ale kráčeli důstojně a drobnými zoubky se snažili udržet vlečku v důstojné poloze.

Ve chvíli, kdy Diana vstoupila na plošinu a zastavila se vedle mne, počaly se ozývat z obou krajních pyramid monotónní údery bubnů; nikdy jsem doposud neslyšel žádný hudební nástroj Arminů mimo vřeštivou signální trubku tygrů. Nyní se ozývalo temné, výhružné dunění, do něj se mísily skřeky trubek. Nezněly sice tak melodicky jako nástroje lidí, ale připomínaly o to víc extatické výkřiky šelem. Dav dole ta zvláštní hudba fascinovala, mnozí vydávali podivné neartikulované skřeky, jiní začínali do rytmu zpívat písně beze smyslu a melodie. Křik pozvolna naplnil celé prostranství; a za tohoto podivného doprovodu vystupoval zvolna na pyramidu starý tygr. Viděl jsem jej dosti dobře; velký, křivonohý, s hrbem na hřbetě. Když vystoupal, prošel mezi mnou a Dianou, obešel oltář, vztyčil se a opřel se o něj tlapami. Podivil jsem se, když jsem si povšiml neobyčejně dlouhých tesáků, vyčnívajících z pyšných úst. Vypadal jako Tawarr, ba ještě víc a důrazněji se na něm projevovaly znaky, které tygři považovali za tak nepřípadné a nevhodné.

„Usedněte!“ řekl. Byl to ten, který předtím zpíval z pyramidy, jak jsem poznal podle řeči. Posadil jsem se na zkřížené nohy, Diana usedla vedle mne a položila mi horkou dlaň na ruku.

„V onen čas, kdy nad vodami Argerranu nastala chvíle zániku, shlédl Stvořitel v kotouči zapadajícího Slunce na Zemi a spatřil ji smutnou a opuštěnou; jako je pole, jehož se nedotkla ruka jeho hospodáře. I zasmušil se Stvořitel nad tím, že není na Zemi tvora, který by byl správcem všeho stvoření; a kapky rudé krve padaly Mu z očí a zbarvily oblohu Západu do ruda. Dlouho a hořce plakal Pán Všeho Živého; a celá země plakala s Ním.

V té chvíli na Východním obzoru vystoupil stříbrný Měsíc; a spatřiv svého bratra plakat, tázal se, co že se bratrovi přihodilo. I řeklo Slunce:

»Sestro, zželelo se mi pevniny, na níž roste tolik rostlin a po níž se prohání tolik živých tvorů; zželelo se mi života, který plyne zbůhdarma, od ničeho k ničemu, a není toho, který by tomu životu vládl a kdo by činil potěšení Tobě i Mně...«

A Jeho sestra odpověděla:

»Můj bratře a Pane, vyšli paprsek, který by ve Mně zažehl Oheň Života. A Já Ti zrodím k potěšení tvora, kterému bude patřit celá Země a vše, co na ní roste a běhá.«

I sestoupil Stvořitel Slunce na písečnou pláž. A Jeho sestra Měsíc sestoupila k Němu a zažili spolu rozkošnou noc lásky; a na jejím konci byl v písečném loži zplozen prvotní tharr; a za prvního úsvitu příštího dne se zrodil.

A to byla poslední noc Argerranu; tehdy vznikl nový život, který měl vládnout Arminu i Světu...

Vzpomněl jsem si na kožešinu, která nás očekává na mém širokém svatebním lůžku v chatě. Tharr, zplozený z měsíčního a slunečního světla, stříbrný a zlatý... pradávná vladařská šelma...

I vládl první tharr nad celým Světem a jeho tvory a plody; koupal se v azurových mořích, válel se ve zlatém písku a běhal po zelených lučinách. Ale cítil, že je sám a nemá nikoho, pro koho by žil. I došel jednoho dne až na sám břeh moře, tam poklekl před tvář svého Otce a prosil jej:

»Můj Pane - jeleni mají laně, srnci mají srny, orlové mají orlice a zajíci zaječky - ale Pán Světa nemá svoji družku, která by jej měla ráda. Raději Jsi mne neměl stvořit, když Jsi mi nedal to, po čem bych toužil a co bych měl rád...«

A opět zahořel Západ rudě a Stvořitel ronil krvavé slzy.

Zželelo se Pánovi Svého syna - a když na obloze vystoupila Jeho sestra Měsíc, svěřil se Jí se Svým i synovým trápením. V té chvíli ležel tharr na písečném loži a plakal; když tu zaslechl, jak se zavířila voda, zachvěla se země a z hlubin moře vystoupila žena jeho národa. A přistoupila k němu a pravila:

»Jsem tvá - a chci tě mít ráda, dokud budou hvězdy zářit na nebi a vítr si bude hrát v korunách stromů.«

A potom spolu odešli, aby založili rod Vládců Arminu, Pánů Nebe a Země...“

Dokončil svou řeč a znovu zazněla oslavná píseň. Dianina ruka v mé dlani byla horká a zpocená a já cítil, jak se tiše chvěje.

„Tak vznikl Svět a tak vznikli jeho Vládcové,“ řekl starý tygr, „Takový je život na této zemi - ten život pokračuje a musí dále pokračovat, aby nevymřelo vše živé na celém světě. Ten život ať pokračuje i ve vás, kteří si přejete uzavřít sňatek a vládnout společně Zemi i Nebi...“

Přistoupil k nám a řekl: „Charry, muži, který jsi jsem přišel z dálky a kterého si všichni ctíme a vážíme, odpověz: přeješ si vzít si tuto ženu z čistého srdce, z lásky a úcty k ní?“

„Ano, chci.“ řekl jsem.

„Diano, ženo, která jsi krásná jako paprsek Slunce a Měsíce a kterou milujeme pro něhu a šlechetnost, přeješ si být manželkou tohoto muže a mít ho ráda po všechny věky?“

„Ano,“ zašeptala, „Chci...“

„Jděte a zploďte nový život! Jste manželi před tváří Věčnosti až do konce svých dnů. A já vám přeji život šťastný a spokojený, který by byl k radosti vám i celému Arminu...“

Poodstoupil. Znovu zněl hymnus lásky a radosti. Celý svět zpíval radostí nad naší svatbou.

Protáhl se sem kníže Griissirno. Ve světle hvězd jsem spatřil, jak se mu v tlapě zaleskly dva zlaté prsteny.

„Diana mi řekla, že je zvykem lidí dávat si zlaté kroužky na ruce. Udělal jsem je, ale nasadit si je musíte sami. Na to nemám dost šikovné tlapky...“

Uchopil jsem ten kroužek do ruky; Diana sama nastavila prst a já jí na něj navlékl prstýnek. Potom jsem jí podal svůj. Byl příliš těsný a zdálo se, že nemá dost síly, aby mi jej navlékla. Nasunul jsem si ho sám; byl těsný, stěží přešel přes kloub. Věděl jsem, že jej už nikdy nedokážu sundat. A byl jsem tomu rád.

Zpěv dozněl - starý obřadník řekl slavnostně:

„Jděte a zploďte nový život!“

Kráčeli jsme dolů po schodišti pyramidy ruku v ruce. Radostný zpěv nám zněl v ústrety.

„Můžu plakat?“ zašeptala Diana.

„Můžeš všechno. Skutečně jsi tak smutná? Je ti líto, že...?“

Stiskla mi ruku a zaťala do ní nehty, až to zabolelo. „Jsem strašně šťastná! Tak šťastná, že až pláču...“

„Diano, já...“ řekl jsem, ale už nic víc. A věděl jsem, že mi rozuměla.

Šelmy nám dělaly cestu, jak jsme procházeli tím špalírem blyštících se zlatých očí. Přešli jsme okolo boční pyramidy a před námi se objevila chata. Ucítil jsem, jak se Dianina ruka zachvěla a její stejnoměrný krok trochu znejistěl.

„Neboj se!“ zašeptal jsem.

„Já se nebojím. Nemám strach. Jenom velikou radost.“

Pohladil jsem ji zlehka po tváři. Byla vlhká od slz.

Zastavili jsme se u chaty. Obláčkoví jaguárci, kteří nesli Dianinu bílou vlečku, se tvářili zvědavě, ale ona je pokynem ruky odeslala pryč.

Odtáhl jsem tygří kožešinu z otvoru vchodu.

„Vstup. Jsi tu paní!“

„Přenes mne přes práh!“ požádala.

Uchopil jsem ji do náruče jako pírko a vstoupil s ní dovnitř. Kožešina za našimi zády zašustila a přikryla otvor, který nás dělil od světa.

Světlo sem vnikalo jenom dvěma dírami ve stropě. Věděl jsem, že nám budou svítit hvězdy a nechtěl jsem jiná okna. Přitiskla se ke mně, jako by se něčeho bála.

Na širokém, pohodlně vystlaném lůžku svítila stříbrozlatá kožešina šelmy tharra. Diana vztáhla ruku a pohladila jemně tu neuvěřitelně dlouhou a jemnou srst.

„To je tharr, že? Ten, o kterém mluvili. Pán všeho živého...“

„Teď jsme pány všeho živého my. Ty a já, Diano...“

Ještě jednou pohladila kožešinu. Potom si odepjala z ramenou konec své bílé vlečky a přehodila látku přes kožešinu. Bílé hedvábí svítilo ještě jasněji než ta stříbrozlatá srst.

„Pomoz mi...“ dotkla se zapínání na zádech. Nebylo uděláno na knoflíky, ale na šňůrky, protože žádné knoflíky v Arminu nesehnala. Přistoupil jsem a pomáhal jí je rozšněrovat.

„Chvějí se ti prsty.“ řekla.

„I tobě.“

„Polib mě. Prosím...“

Políbil jsem ji na ústa. Tiskla se, jako by mě nikdy nechtěla pustit.

„Máš mě rád? Máš rád svoji ženu?“

„Víc než sebe! Vždycky jsem měl a vždycky budu mít rád jenom tebe. Jenom tebe, Diano!“

„A potom... Potom mě taky budeš mít rád?“

„Ještě víc! Tak... že to ani neumím říct! Ale ty to poznáš, protože jsme jedna duše... ty a já!“

Bílé hedvábí jí pomalu klouzalo z ramen. Ta ramena byla útlá a opálená a chvěla se, když jsem se jich dotkl konečky prstů.

„Charry,“ zašeptala, „Zakryj ty díry ve střeše...“

„Proč?“

„Aby to hvězdy neviděly...“

„Hvězdy vidí všechno. Ne, Diano. Pamatuješ se, co nám říkali? Otec Slunce a Matka Měsíc...“

Zavřela mi ústa polibkem. Držel jsem ji v náručí. A jak jsem ji pomalu pouštěl ze sevření, klouzala níž a níž, až se svezla na široké lůžko přikryté bílým hedvábím.

„Pojď,“ řekla šeptem, „Mám tě ráda, Charry...“

Naklonil jsem se nad ni. Měla zavřené oči. Políbil jsem ji na jedno, pak druhé oční víčko. A ona oči otevřela a usmála se.

„Ještě mě líbej! Ještě, moc! A potom...“

„Diano, já...“ řekl jsem.

„Mlč,“ zašeptala, „Jsi můj muž. Vem si mě...“

A tak jsem si Dianu vzal.

Tajné státní záležitosti Arminu

Probudil mne dotek Dianiných prstů na tváři. Zvedl jsem hlavu a spatřil, že vedle lůžka stojí Ao Harrap. Obloha nad námi počínala již blednout.

„Pojďte. Je třeba vyčkat východu Slunce.“

„Proč?“ ptala se Diana.

„Vyjde-li Slunce, požehná tím vašemu sňatku a ukáže, že je s ním srozuměno. Pojďte...“

Nechtělo se mi, ale tušil jsem, že by mohli považovat odmítnutí za urážku. Sklouzl jsem a sáhl po šatech, ale jaguár řekl: „Není třeba. Pojď...“

Diana mi vsunula svou ruku do dlaně. Vyšli jsme z chaty a opět procházeli uličkou mezi tisícihlavým zástupem šelem. Ao Harrap nás vedl směrem k pyramidě. Za zpěvu shromáždění jsme na ni znovu vystoupili.

„Poklekněte zde u oltáře,“ řekl starý tygr s dlouhými tesáky, „Je třeba, abyste vyčkali souhlasu Pána...“

Diana klekla na leopardí kůži, kterou nám předestřeli pod nohy, já poklekl vedle ní. Tygři i leopardi stáli teď mlčky a hleděli k východnímu obzoru, kde se z džungle měl vynořit oslňující kotouč. Trvalo to dlouho a všichni stáli nehybně. Byla mi zima a Dianě asi taky, protože se ke mně tiskla ramenem.

„Polib mě...“ řekla tiše.

„Teď ne! Všichni jsou tak vážní...“

„Prosím...“ zašeptala.

Otočil jsem hlavu, naklonil se a zlehka ji políbil na tvář.

„Ne tak! Pořádně!“

„Tak otoč hlavu...“

Objal jsem ji nenápadně jednou rukou kolem ramenou, přitiskl k sobě a políbil na ústa. Nějak se nechtěla pustit - ale v té chvíli se ozval tak strašný řev, že jsme se oba lekli a odskočili od sebe, jako by nás někdo píchl.

Do očí nás bodl oslnivý sluneční paprsek - první paprsek dne.

„Budete mít štěstí.“ řekl vážně starý tygr.

„Budeme mít štěstí,“ opakovala Diana, „Protože první, co dnes slunce vidělo, byl náš polibek...“

Pohladil jsem ji po vlasech.

„Budeme věřit slunci. Budeme šťastní...“

Starý tygr k nám přistoupil. „Jděte. Bylo vám požehnáno. Buďte mužem a ženou a mějte se rádi...“

Pohladil jsem ho po hlavě, Diana ho objala a přitiskla svou tvář na hebkou kožešinu. Rozpačitě zapředl a když jej pustila, seběhl rychle dolů po schodišti a zmizel v davu.

Vrátili jsme se do chaty. Nikdo si nás už nevšímal.

Podle vžitého zvyku novomanželů jsme se probudili v poledne, vyšli a sháněli se po něčem k snědku. Jak se zdálo, starali se o nás skutečně skvěle, hned nám přinesli maso, dokonce přijatelně opečené, takže bylo i k jídlu. Současně přišel Tawarr, usedl vedle nás a pokoušel se ukrást Aflargeovi kosti, které jsme mu dávali. Aflargeo měl vyhrazené právo rozdrtit a spolykat vše, co jsme nedokázali rozkousat my. Tawarr ovšem nepřišel za účelem kradení, nýbrž zastupoval tady pořadatele a chtěl vědět, jak si představujeme další průběh oslav. To jsem nevěděl ani já, ani Diana, a rozhodli jsme se nechat to na něm.

„Je zvykem,“ řekl, pomrkávaje směšně svýma šilhavýma očima, „Že noci jsou vyhrazeny lásce, dopoledne spánku a odpoledne zábavám a hrám. Pokud si přejete to zachovat...“

„Jasně,“ řekla Diana, „To nám moc vyhovuje.“

„Dobře. Jak dlouho by podle vašeho názoru měly oslavy trvat? Kníže Griissirno navrhoval tři dny.“

„Vyloučeno!“ zamávala Diana kostí, což Tawarr považoval za pokyn, vyškubl jí ji opatrně z ruky a schlamstl. „Ani nápad, můj milý! Musí trvat nejmíň týden! Vdávám se jenom jednou!“

„Správně,“ řekl jsem, „Týden a ani o den míň!“

„Výtečně,“ řekl a směšně zašilhal, „A souhlasíte s tím, aby dnes odpoledne byl uspořádán turnaj?“

„Nadšeně. Doufám, že tě taky uvidíme v boji. Jako vítěze!“

Tawarrovi se zaleskly oči, zdvořile se uklonil a řekl: „Na to se tedy můžeš spolehnout!“ Načež odešel sdělit naše osvícené rozhodnutí radě.

Než jsme se dost vysmáli, už tu byl Griissirno. „Co to slyším? Prý jste prodloužili oslavy na týden!“

„Ano. To jsi slyšel dobře.“

„Ale... co výprava na sever?“

„Neuteče. Lidé se tak rychle neodstěhují.“

„Jenže - co když zatím ještě někomu ublíží?“

„Tak ať jim nikdo neleze pod ruku! Zakaž svým lodím vplouvat do jejich přístavu. Stačí ti to?“

Zašvihal oháňkou a zeleně zablýskal očima. „Můj pane, vidím, že nemáš vůbec žádnou zodpovědnost! Jako Vládce máš ve svých rukou osud říše a ty, jak vidím, se o ni vůbec nestaráš!“

„Říše si pomůže sama. Staral jsem se o ni ještě dřív, než jsem se dozvěděl, že budu Vládcem. Poslal jsem zvědy. Doposud se nevrátili, tak klid!“

„Zajisté, pane. Ale připustíme-li zanedbání...“

Diana pohladila Aflargea po hlavě. „Aflargeo, miláčku! Uděláš pro mne něco?“

„Cokoliv,“ řekl oddaně, „Poroučej, slyším tě!“

Diana ukázala královským gestem na knížete Griissirna: „Skoč na něj a mlať ho, až z něj budou chlupy lítat!“

Aflargeo se vymrštil na tlapy - ale i kníže Griissirno už stál ve střehu, švihal ocasem a oči mu zeleně blýskaly.

„Jen si pojď, koťátko! Už dávno jsem si tě chtěl vyzkoušet!“

Aflargeo skočil. V té chvíli Griissirno uskočil zpět, a jakmile tygr dopadl před něj na zem, vrhl se po něm a stiskl mu zuby krk. Převalili se na zemi, přičemž jaguár neustále bil všemi čtyřmi tlapami do tygrova těla. Ale Aflargeo nebyl tak nešikovný a jaguár jej držel tesáky v místě silné hřívy, chránící krk. Tygr se vykroutil, odskočil a vrhl se na něj podruhé a líp. Jednu jeho tlapu podržel v zubech a ostatních si nevšímal. Teď lítaly chlupy zase z jaguára, než se mu podařilo vyškubnout a ustoupit.

„No?“ řekl Aflargeo výhružně.

„Bojuješ dobře,“ ocenil Griissirno, „Ale šetři si síly! Budeš je potřebovat v turnaji.“

„Chceš se tam se mnou sejít?“

„Bude mi potěšením! A dávej si dobrý pozor, kam skáčeš! Jaguáři jsou šikovnější než tygři a síla někdy není nic platná!“

„Děkuji ti za dobré rady. Buď ujištěn, že si dám pozor, abys mne už podruhé nedostal do zubů...“

Griissirno se otočil k Dianě. „Moje paní se na mne zřejmě hněvá. A můj pán s ní ještě souhlasí! To mne velice mrzí. Přál jsem si být co nejdéle ve vaší přízni. Dobrá, ponechám rozhodnutí o válce na vás!“

Velmi dvorně se uklonil, dal se od Diany pohladit a šel. Aflargeo se pyšně natáhl vedle nás a tvářil se, jakoby naše bezpečí záviselo jenom na něm.

„Aflargeo, byl jsi úžasný,“ pohladila ho Diana, „Vypadáš jako svatý Jiří po boji s drakem!“

„Kdo je to drak?“ ptal se Aflargeo se zájmem.

„To je takové veliké zvíře. Žere to princezny.“

„Aha... a proč?“

„Tak, chutnají mu!“

„To já radši kosti. Jak to zvíře drak vyhlíží?“

„Je to veliká ještěrka a má tři až dvanáct hlav,“ řekla Diana a já doplnil: „V Rusku až čtyřiadvacet!“ Diana pokračovala: „Na zádech má křídla a na prackách veliké drápy. A na konci šupinatý ocas a v něm je žihadlo.“

„A je to veliké jako slon.“ doplnil jsem.

Aflargeo chvíli přemýšlel. „Jakou to má kožešinu?“

„Žádnou. Je to ještěr, má šupiny.“

Aflargeo opovržlivě ohrnul nos. „Takové zvíře! Hned bych to zakousl, kdybych ho někde náhodou uviděl. Kdepak žije?“

Chtěl jsem mu říct co a jak, ale Dianě zářily oči a nechtěla se vzdát potěšení z vyprávění. „Nevím. Někdy přiletí a sužuje celou zemi. Co najde, to sežere, ostatní zničí.“

„Hm... To sežere i tygra?“

„Když na nějakého přijde... Ale nejradši má princezny, víš? To přiletí k nějakému městu a řekne: 'Pane králi, já sežeru všechny vaše dcery!' A město se zatáhne černou látkou a stateční rytíři jdou toho draka zabít. Ale on je většinou všechny sežere taky. A potom...“

Aflargeo potřásal nedůvěřivě hlavou. „Takoví jste, vy lidé! Takovou ošklivou potvoru krmíte. A chudáka tygra byste klidně nechali umřít hlady!“

Tawarr dělal co mohl, aby zvýšil lesk oslav. Jenom co povolilo největší horko, sešlo se množství šelem na kusu planiny, kde byly pečlivě vysbírány všechny kameny, kterými se dalo pohnout; tam se měl odehrávat turnaj. Nechal jsem si zatím od někoho vysvětlit, jak má asi vypadat a věděl jsem, že se jedná o střetnutí dvojic bojovníků podle jistých dost jednoduchých pravidel a na omezeném prostoru. Bylo to příkré omezení, šelmy jsou zvyklé se při svých bojích prohánět po širokých, hustě zarostlých a členitých prostorech, využívat přirozených úkrytů a nevadí jim, když boj trvá několik dní. Za největší mistrovství se pokládá připlížit za protivníkova záda, aby to nezpozoroval, a napadnout ho nečekaně odzadu. Tady to nebylo možné, místo boje bylo malé a přehledné a bylo nutno se soustředit na boj zblízka. Ačkoliv v legendách Arminů se často vypráví o dlouhých bojích v džungli, zdál se jim tento sport vznešenější.

Diana se rozhodla, že půjde do sebe a taky si zatrénuje. Tak přinesla svoji katanu, dar knížete Griissirna, a cvičila s ní na břehu moře. Meč nebyl těžký, rozhodně daleko ovladatelnější než moje vlastnoručně vykovaná zbraň, a dívka jím dokonale vládla. Griissirno ji naučil jakousi sestavu, kterou se učila být rychlá jako blesk a neodvratná jako smrt.

„No vidíš,“ řekl jsem jí vyčítavě, „Je na tebe tak hodný; a ty ho mlátíš karabáčem a všelijak provokuješ. Divím se, že si to s tebou ještě nevyřídil...“

Diana se rozesmála: „Miláčku, jak seš s nima dlouho? A ještě jsi nepochopil to základní: jim vůbec nevadí, jak moc hrubě s nima zacházíš! Vůbec jim nevadí, když je tlučeš, až z nich chlupy lítají, dokonce se jim to líbí!“

„Jen počkej. Jednou jim dojde trpělivost...“

„Ale ne, blbost. Oni jsou fantasticky hraví. Podívej se, jak je Griissirno starej - a vyprovokuje ho ke hře takový kotě jako Aflargeo. Oni nikdy nebudou dospělí, chápeš?“

„Hlavně ty nikdy nebudeš dospělá. Jseš ještě dítě.“

„A že ti nevadí to ubohý nevinný dítě zneužívat. V noci...“

„No, když to vidíš takhle, tak k tobě dnes v noci nepřijdu!“

„Opovaž se takhle mluvit! Nevidíš, že mám v ruce zbraň?“

„Neprovokuj, nebo si dojdu pro svůj meč a...“

„A já ti ho rozsekám na kousky. Tvůj meč, drahý, je nepořádně uplácaná železná tyčka. Tím můžeš tak plašit motejly... Kdežto můj meč je katana, vykovaná japonskými mistry zbrojíři. Jednou ti budu vykládat, jak se taková zbraň dělá. Trvá to léta...“

Asi měla pravdu. Když jsem zkusil s jejím mečem cvičit, jímala mě bledá závist. Diana se zase hrozně smála, když mě viděla při tom cvičení.

„Miláčku, katana je zbraň, nikoli plácačka na mouchy. Ty nesmíš chtít ovládat ji, ale podvolovat se, splynout s duší zbraně. Taková stará zbraň, to je velice ušlechtilej nástroj, kterej do sebe vstřebává duši všech bojovníků, co ho kdy nosili... Ty asi nevíš vůbec nic o Zenovým poznání, co?“

„To se spolehni, že nevím. Co to je?“

„No... to je potom s tebou těžký.“

Radši jsme šli na turnaj, i když jsme se nemuseli obávat, že by nám nenechali místo. Byli jsme nejčestnějšími hosty.

Tharrwangssarr byl vzhledem ke své důstojnosti a funkci Velkého čaroděje jmenován soudcem (já tu poctu odmítl, protože jsem zatím nerozuměl pravidlům). Usídlil se se svou kanceláří blízko našeho domku a zaznamenával drápy na kus kůže jména protivníků, kteří se po vzájemné výzvě přihlašovali k boji. Ta kůže byla veliká a jeho písmo poměrně malé na leopardí schopnosti psát, ale podařilo se mu pokrýt ji jednotlivými jmény celou za půl hodiny. Pak musel použít další kůži, kterou chystal na zítřejší turnaj.

Griissirno se opět objevil, zářil spokojeností a na Aflargea vrhal posměšné pohledy. Vysvětlil mi, že mají-li spolu Armini nějaký spor, lze jej vyřešit buď soudně, nebo soubojem. Soudy se už pár set let nekonaly; souboj ovšem taky ne, zvlášť byla-li křivda tak velká, že se do toho vmísili příbuzní a přátelé. Takže většina sporů se nevyřešila tak ani onak a byly odloženy k řešení pozdějšímu. Podle jaguára ta chvíle nadešla právě teď a my jsme povinni to rozseknout. Pokusily se o mě mdloby, ale Diana se statečně usmála a řekla, že to zvládneme.

„Když bude nejhůř, mám schovanej šesták. Hodíme si!“

Vyhradili nám čestné místo, abychom pořádně viděli. Vylezli jsme si na velký kámen hned u kolbiště a za námi vylezl Aflargeo a Tharrwangssarr, aby nám vysvětloval, co se děje. Okamžitě se všichni nahrnuli okolo a nechali volný jen prostor pro souboje. A už se objevila první dvojice. Byl to samozřejmě jeden leopard a jeden tygr; tygra jsem neznal, ale Diana znala leoparda a tvrdila, že je to rváč všemi mastmi mazaný.

„Opovídám boj tygru Surrgovi! Protože jeho předkové učinili mým předkům příkoří, když tygr Tassrra zabil leoparda Sheegrahgharra, zákeřně a proti všemu právu ze zálohy, aniž mu byl řádně vypověděl boj. Tygrovi Tassrrovi pomáhali i jiní tygři, členové téhož rodu, kteří tím dokázali svou bezectnost a špatnost. Proto žádám tygra Surrga, aby se mi postavil a aby se mnou bojoval až do rozhodnutí, na čí straně je právo; a výsledek toho boje ať je rozhodující také pro naše přátele, příbuzné a potomky!“

Tygr s tímto rozhodnutím souhlasil a souboj započal. Leopard zaútočil, skočil na tygra a chtěl ho povalit na zem, aby se mu dostal na hrdlo; ale tygr ho odrazil předními tlapami a rozsekl mu kůži na krku drápy. Leopard zakňučel a odskočil. Teď zase útočil tygr, ale leopard se na něj vrhl tak divoce, že byl nucen uhnout; i na jeho kožichu se objevila krev. Oba divoce vrčeli, diváci je povzbuzovali křikem. Konečně se povedlo leopardovi skočit tygrovi na hřbet a zakousnout se mu do krku, jak to udělal Griissirno Aflargeovi. Ale tygrovi se podařilo dostat ze sevření, chytil leoparda zuby za hrdlo a vyplácel ho tlapami. Leopard děsně řval; chvíli se zdálo, že ho tygr nadobro přemůže, pak se najednou vyškubl a tygr jej už dokázal chytit jen za oháňku. To však leopardovi nevadilo, bez ohledu na to se na něj vrhl a sekal jej drápy přes obličej. Tygr couval s ušima položenýma a očima zavřenýma, aby ho leopard nezasáhl; nakonec se po něm znovu vrhl, leopard ho převalil na hřbet, přitiskl předními tlapami k zemi a sklonil se nad ním, tesáky pár palců od tygrova krku.

„Stačí,“ řekl Tharrwangssarr, „Čekej...“

Chvíli se nedělo nic, jen tygr se snažil vší mocí vyprostit, leč marně; leopard, i když menší, ho svíral pevně.

Pak řekl Tharrwangssarr: „To stačí. Leopard vyhrál.“

Leopard seskočil a přijímal radostný hold svých přívrženců. Tygr se znechuceně odplížil a Aflargeo zlostně vrčel.

„Jak to vlastně je,“ ptal jsem se, „Kdy je kdo poražen?“

„Poražen je ten, koho nepřítel může zabít, aniž by tomu tento bojovník mohl zabránit.“ řekl Velký čaroděj, „Leopard mohl tygrovi prokousnout hrdlo; ale neudělal to, protože nesmí zabíjet. Ale mohl to udělat. To stačí, aby zvítězil.“

„Drželi se za krk několikrát, jeden druhého...“

„Musí jej udržet po dobu, která stačí, aby ho zabil. Kdyby se tygrovi podařilo se vzchopit, mohl se ještě déle bránit. Počítal jsem a vyhlásil vítěze, až když byl zcela jasný.“

Podle těchto pravidel pokračovaly souboje dál. Většinou se bili tygři a leopardi, ale docházelo i k různým zpestřením. Viděli jsme v boji jaguára, černého leoparda i dva bojovníky kuguárů, se kterými jsem doposud neměl tu čest se blíže seznámit. Taky Tawarr se utkal, a to s jiným tygrem, který ho urazil kvůli neelegantním dlouhým tesákům a křivým tlapám. Ale byl to nejrychlejší souboj, jaký jsem viděl. Tawarr uchopil těmi křivými prackami soupeře, strhl ho k zemi a už se zaleskly jeho dlouhé tesáky; čaroděj odpočítal a byl konec. Tawarr se přezíravě zašklebil a opustil kolbiště, než se ostatní stačili vůbec vzpamatovat.

Většinou vítězili tygři, což není nic divného; byli silnější a větší než leopardi. Někdy se však karta obrátila a v souboji s jaguárem byl tygr přes rozdíl velikosti a váhy obvykle přemožen velmi rychle. Bojovníci knížete Griissirna nejsou žádní ubožáci; já sám ještě nikdy se žádným jaguárem nebojoval, ale soudím, že by to nemuselo být tak snadné.

Když se slunce sklánělo k západu, došlo k vyvrcholení dnešního dne: očekávanému boji Aflargea a Griissirna. Všichni věděli o výzvě, kterou si ti dva dali a těšili se, že uvidí tak slavné náčelníky. Griissirno byl znám jako divoký a krutý válečník i spravedlivý soudce, byl u všech přítomných ve vážnosti a mnozí se ho upřímně báli. Aflargeo nebyl tak znám, ale byl syn Wirrtův a nejbližší přítel císařské rodiny; kromě toho se vědělo, že napadl Griissirna na Dianin příkaz. Hovořilo se o tom tedy velice a všichni byli zvědavi na výsledek vzájemného střetnutí.

Když nastoupili proti sobě, obecenstvem projela vlna obdivu; zápasníci se na sebe nedívali, uhýbali očima a snažili se dávat najevo, že nemají z nadcházejícího boje obavy. Aflargeo se díval na Dianu dost nešťastně, ale když jsem mu ukázal zaťatou pěst a trhl s ní nahoru, jak si tygři přejí štěstí, zašilhal na mne a krátce vycenil zuby.

„Snad to dobře dopadne,“ řekla Diana, „Neměla bych to ještě zastavit? Co kdyby si ublížili?“

„Teď už by to nešlo. Když si ublíží, nedá se nic dělat. Ale já věřím Aflargeovi. Bojovali jsme spolu každý den, když jsme neměli co dělat. Umí všechny možné triky, které používají lidé a hned tak něco ho nezlomí...“

„Jenže i Griissirno ledacos zná. Je to dobrý bojovník, mnozí říkají, že nejnebezpečnější šelma Arminu!“

„Možná. To uvidíme.“

Velký čaroděj Tharrwangssarr dal pokyn k boji.

Tygr vyletěl proti jaguárovi jako dělová koule; opět tak hloupě a nesmyslně jako poprvé. Samozřejmě Griissirno udělal opět stejný manévr, totiž odskočil, aby tygr dopadl před něj na zem a odkryl se mu. Ale Aflargeo předvedl hned na začátku jedno ze svých parádních čísel: dvojskok. Namísto dopadu na přední tlapy v místě cíle dopadl asi v polovině trasy na zadní, odrazil se znovu a vzápětí plnou vahou dopadl překvapenému Griissirnovi na hřbet. Diváci zařvali obdivem a nadšením; tygr převalil jaguára na záda a jen obratnost Griissirna zabránila, aby jej dostal pod tlapy jako předtím Tawarr svého odpůrce. Jaguár se vykroutil a uskočil zpátky, udiveně potřásal hlavou a nemohl pochopit, jaký chytrý manévr to Aflargeo udělal.

Ale to už tygr opět letěl vzduchem. Griissirno tentokrát nikam neuskočil a čekal, že na něj dopadne, aby jej srazil na zem; ale Aflargeo jej přeskočil a než se jaguár stačil dost podivit, napadl ho zezadu. Podařilo se mu ho pevně chytit, a už se váleli po bojišti. Všechny tygrovy tlapy tloukly do jaguárova pružného těla. Griissirnovi se podařilo udeřit jej tlapou do bělostné náprsenky, vytryskla krev, ale Aflargeo si toho nevšímal a svíral jaguárovo hrdlo dál. Když jej konečně pustil, byl Griissirno tak potlučen, že ustoupil. Těžce dýchal a zlostně švihal oháňkou, ale neřekl nic, ačkoliv jsem čekal záplavu jeho obvyklého vychloubání a drzostí. Jenom čekal.

Aflargeo taky vyčkával. Dýchal těžce a namáhavě, ale jeho mohutný hrudník se pohyboval přece jen volněji než jaguárovy vpadlé boky. Griissirno byl dobrý bojovník, ale snadněji se rozhněval a když mu vztek zaslepil zraky, dělal občas tragické chyby.

Tentokrát zaútočil jaguár, skokem; Aflargeo uskočil stejně jako on v poledne a když před něj jaguár dopadl, převalil ho na hřbet a přeskočil přes něj, přičemž jej ještě udeřil všemi čtyřmi tlapami. Griissirno se podivil, že někdo kromě něho může umět ten manévr; nemohl tušit, že Aflargeo je od malička cvičen, aby každou předvedenou maličkost uměl okamžitě vytušit a provést sám. A byly to horší věci, co jsme my vyváděli!

Při příštím střetnutí vyletěli proti sobě oba; tentokrát se do sebe zaklesli tlapami, vrčeli si do tváře a přetlačovali se. To bylo nejnebezpečnější - ten, který bude poražen a padne na záda na tvrdý kámen, si může hodně ublížit, samozřejmě se mohl odkrýt a být rázem uchopen protivníkovými tesáky za hrdlo. To znamenalo porážku, proto se většinou zápasníci chrání takových přímých střetnutí. Ale Aflargeo a Griissirno už zřejmě zapomněli, že jejich střetnutí je jenom sportovní hra; zdálo se, že Griissirno bojuje doopravdy, a o život.

V souboji síly zvítězil Aflargeo. Bylo vidět, že kníže jaguárů se pomalu, ale jistě sklání k zemi. V poslední chvíli odskočil jaguár stranou a vychýlil tím tygra z rovnováhy; Aflargeo padl bokem na zem a vzápětí měl soupeře na krku. Griissirnovy tesáky mu zacvakaly nad krční tepnou a pevné tlapy mu zadržely hlavu a hrudník s předními packami. Naštěstí jsem tygra naučil se bránit, kdyby proti němu někdo chtěl použít nůž nebo mačetu, takže věděl, co dělat. Zachytil zadní tlapou jaguára za bradu a švihem celého těla vymrštil a odhodil od sebe. Než se Griissirno stačil vzpamatovat, byl už tygr zase na nohou a stál nad jaguárem, drže se v bezpečné vzdálenosti od drápů všech čtyř tlap.

„Nechceš se rozejít po dobrém?“ ptal se Griissirno, „Neprohrál bych já ani ty!“

„Ne. Nebojím se tě. Chci zvítězit!“

Aflargeo podebral jaguára jednou tlapou pod tělem, druhou vzadu za zadními tlapami, zvedl se trochu a postavil i s ním na zadní tlapy; pak praštil Griissirnem o zem, až jaguár vyjekl. Tak to dělám já kdekomu, s kým se biju, ale na rozdíl od Aflargea jsem jimi většinou třískal o měkkou lesní půdu a ne o tvrdý kámen. Naštěstí si Griissirno nic nezlomil; přesto kňučel a jen těžko se sbíral ze země. To nedokázal nikdo kromě Aflargea a byl to první případ, který se mu povedl. V soubojích s Reggiem a jinými tygry většinou došel na poloviční cestu, dokázal soupeře nadzvednout, ale ne tak vysoko, a nedokázal jimi pořádně mrštit o zem.

Griissirno se vzchopil k poslednímu útoku. Aspoň se mi zdálo, že na víc už nemá sil. Porazil tygra na zem a opět mu zacvakal zuby nad krkem, ale tentokrát se tygr zvedl a přitiskl k zemi jaguára. Ať dělal Griissirno co chtěl, nedokázal už vzdálit sněhobílé tesáky od svého hrdla - a Tharrwangssarr odpočítal za hromového rámusu tygrů. Aflargeo byl prohlášen vítězem; ale když odcházel od poraženého soupeře, klepaly se mu tlapky a málem se složil ještě na bitevním poli.

Na náš kámen už by nevyskočil. Diana sklouzla dolů, objímala ho a vysvětlovala mu, jak je skvělý a šikovný. Já zatím taky sjel na zem, prohlédl mu kožich a zjistil, zda si nějak neublížil. Škrábance a díry v kožešině byly naštěstí docela zanedbatelné a bylo jasné, že se do několika dnů ztratí. Griissirno přišel také; tvrdil, že mu nic není, ale já mu pro jistotu ohmatal všechna žebra a teprve když jsem nezjistil nic závadného, nechal jsem ho být. Souboj uklidnil jeho horkou krev a přešel ho dokonce i vztek, jen se moc zajímal, jak Aflargeo ten či onen trik udělal.

Tím souboje skončily. Diváci se rozcházeli plni nových dojmů a o překot líčili ostatním, jak se jim to líbilo. Hlavně se ovšem řeči točily kolem boje posledních dvou; však to byl taky boj! Tharrwangssarr tvrdil, že ten souboj vejde do dějin.

Po večeři jsme zůstali sedět u ohně; jen se šelmy trochu najedly, už přišla řeč na turnaj a na různé historky s tím spojené. Než jsem stačil pochopit, o co jde, už zuřila hádka mezi tygry a leopardy a kníže Griissirno se k tomu významně usmíval. Námětem hádky byla křivda, která se udála mezi dávnými předky těch válečníků, kteří se kdysi střetli a po nejasném vítězství rozhodli vyřešit spor vraždou. Aniž bych pochopil, oč tehdy šlo, navrhl tygr předložit spor k rozhodnutí Vládci, to jest mně. A než jsem se pokusil bránit, už mi to jeden přes druhého vysvětlovali. Neopatrně jsem se na něco zeptal a tím uvedl do pohybu lavinu různých příbuzenských svazků, které v tom hrály svoji roli a na nichž strašně záleželo, což mi bylo hned objasňováno. Ačkoliv jsem nic nepochopil, byl jsem nakonec požádán, abych to rozhodl. Diana se šklebila.

„Napadá tě něco, miláčku?“ řekl jsem.

„Jo.“ otočila se a odběhla do naší chýše. Než jsem se stačil rozčílit, jak chytře mě v tom nechala, byla už zpátky a usedla vedle mne. Zadívala se do plamenů, jako by tam něco viděla, potom pohlédla nahoru ke hvězdám, vyhodila něco a obratně to chytila do hrsti. Pohlédla na to a řekla autoritativně: „Pravdu mají tygři!“

Všichni zúčastnění zůstali udiveně zírat. Jenom leopard, který mluvil za svoje soukmenovce, se zeptal: „Jak to víš, paní?“

Diana se mu přísně podívala do očí. „Je nanejvýš drzé a hrubé ptát se císařovny, jak přišla na svůj soud! Zpytuj svoje svědomí, darebáku - nikdy jsi nikomu neublížil? A co tvoji předkové, stejně ničemní jako ty a zavrženíhodní?“

Leopard udiveně couval a tvářil se udiveně: „Já... já nevím, paní! Já jsem nikomu neublížil a moji předkové... za ty já přece snad nemohu!“

„Nebesa rozhodla, že nemáš pravdu! Podívej!“

Ukázala mu na dlani nějakou lesklou věc a leopard rychle odtáhl čenich. Odvážil se prohlédnout si to, ale potom usoudil, že Diana to asi ví líp, stáhl ocas a odsunul se stranou.

„Ale teď poslyš, paní, tohle,“ počal jiný leopard vyprávět stejně spletitou a složitou historku. Okamžitě se našlo několik tygrů, kteří jej počali překřikovat a hádat se s ním. Ale Diana seděla s nepohnutou tváří Sibylly a tvářila se, jako by spolkla všechnu moudrost světa. Jakmile skončili svůj příběh a požádali o rozsudek, vyhodila lesklou minci do vzduchu, chytila ji a řekla: „Pravdu mají leopardi!“

Jenom co trochu opadlo vzrušení nad jasnou odpovědí, protlačil se dopředu Griissirno, zvědavý jako vždycky.

„Má paní, smím vědět, jak dokážeš tak přesně a tak neskonale moudře rozřešit spory, které se vlekly celá staletí?“

Diana chvíli rozvažovala, má-li mu vynadat hned nebo s ním jednat aspoň trochu slušně. Nakonec usoudila, že s knížetem přece jen nemůže jako s posledním pobudou a pravila:

„Bohové a zářící duchové předků mi dávají svá znamení, na které straně je pravda. Mám kouzelnou věc, vešebt, která mi to poví. Víš, co je to vešebt?“

„Ne. Ale je to reortské slovo!“

Diana zaváhala, ale bez rozmyšlení pokračovala: „Je to kouzelný předmět, který tě chrání a dává ti moudrost. Podívej se sem: dobře si prohlédni tu věcičku! Ale ostatní zůstanou kousek dál, není možné, aby si každý prohlížel moje orákulum!“

Seděl jsem těsně vedle ní a viděl dobře na její věšteckou pomůcku. Byl to francouzský dvoufrank s dírkou uprostřed. Na jedné straně byla hlava Svobody s frygickou čapkou, na druhé francouzský znak a roztodivné ornamenty. Dvoufrank byl už hodně oblýskán a čistě vyleštěn; Diana tvrdila, že ho vždy nosila na krku, až se jí přetrhla šňůrka, tak jej od doby, co přišla na loď, tahala v kapse.

Griissirno zřejmě takovou minci ještě neviděl; zvědavě si ji očichal, nechal si ukázat obě strany a tvářil se vážně.

„Tohle je panna a tohle orel. Panna jsou leopardi, orel tygři. Když chci vědět, jaká je pravda, vyhodím vešebt do vzduchu. Na kterou stranu spadne, ta je v neprávu a viditelná strana má pravdu. Tak si přejí duchové předků!“

Armini věřili duchům předků; sice ještě neslyšeli, že by se mohli takhle projevovat, ale souhlasili i s touto možností.

„Co se stane, když hodíš tou věcí jen tak?“ ptal se Griissirno.

„Od toho mne Bůh ochraňuj!“ lekla se Diana, „To by byla příšerná svatokrádež a byla bych přísně potrestaná! To je kouzelná věc a kdyby ji někdo ukradl nebo se jí dotkl bez dovolení, hrozně by onemocněl, vypadaly by mu všechny chlupy a vypadal by jako nepodařený krokodýl!“

Shromáždění temně zahučelo. Griissirno se trochu stáhl dozadu a tvářil se nejistě. Moc tomu asi nevěřil, přesto byl tou hrůznou představou otřesen. „Kde jsi jej vzala? Od Reortů?“

„Co víš o Reortech?“

„Vím, že žijí v zemi černých lidí. Jsou to krásné veliké šelmy s hustou dlouhou srstí na krku, jako jsou tvoje vlasy. Byl jsem u nich několikrát, ale už dávno, to jsem byl ještě mladý. A půjdu tam znovu, až bude nutné koupit něco, co potřebuju.“

Zarazil se v poslední chvíli, aby neřekl, co; tušil jsem, že se jedná o ta jeho skvělá děla.

„A dovedeš nás k nim?“

„Dovedu, chceš-li to, má paní.“

„Určitě to jednou budu chtít.“ řekla Diana vážně.

„Jak vlastně žijí Reorti?“ ptal jsem se, „Tak jako tygři? Vedou taky s někým válku?“

„Snad. Zřejmě ano, když používají děla. Ale... ke břehům Černé země my málokdy jezdíme. Já sám jezdím většinou na opačnou stranu, do Žluté země a Země ostrovů. Dokonce zajíždím až k Velkému jižnímu ostrovu...“

„K Austrálii?“ ptala se Diana okouzleně, „Jsi tedy veliký mořeplavec, Griissirno! Tvoje lodi nás mohou odnést až domů!“

„Jak si budeš přát. Ale viděl jsem i lodi, jaké stavějí lidé. A vy víte, kde jsou...“

Věděl jsem; na severu, v přístavu, odkud stříleli na jaguáří loď. Ale nechtěl jsem tam jít. Napřed jsem si chtěl ještě trochu užít života.

„No,“ řekl jsem, „Je pozdě. Půjdeme spát...“

Vstali a bez odporu se rozešli. Přání novomanželů zde byla zákonem. Šli jsme také do své chaty.

„Proč ses ptala na Reorty?“

Diana se ke mně obrátila - rty se jí chvěly.

„Když jsem byla malá, vyprávěl mi otec o plemenu lvů, kteří myslí jako lidé. Myslím, že jsou to Reorti, jak je nazývá Griissirno. Vím, že existují a vím taky, že otec je chtěl najít. A věřím, že žije a je u nich, jako jsme my u našich šelem...“

„Jak dlouho je tomu, co zmizel?“

„Čtyři... ne, pět a půl roku. Ale možná, že je už dávno doma a že po mně pátrá. Vždyť už jsme v Arminu třetí rok!“

„Ani tě nepozná, až tě uvidí!“

„Já myslím, že mě pozná! To jenom tobě se zdám zvláštní, protože jsi mě poprvé viděl tak divně upravenou.“

„Ale jdi! Bylo ti čtrnáct, teď je ti sedmnáct. Za ta léta se s tebou hodně stalo...“

„Například jsem se vdala. To se bude táta divit! Kdyby byl při naší svatbě, určitě by úplně zapomněl na to, že se vdává jediná ratolest našeho rodu. Vytáhl by notes a zaznamenával jako blázen všechny řeči, které při tom byly. Je nadšený vědec!“

„Souhlasím s ním. Jednou se taky dám na vědeckou práci. Až budu mít trochu času...“

Natáhla se na lůžko a zamrkala. „Ale teď ne, prosím tě!“

„Neboj...“ řekl jsem a lehl si k ní.

Žili jsme si jako v ráji. Jídlo nám zajišťovala svědomitá obsluha hlídaná pečlivým Aflargeem, do poledne jsme spali, pak se chodili koupat do moře, povalovali jsme se v měkkém písku, odpoledne přihlíželi turnajům a nejrůznějším sportovním hrám, večer se bavili v kruhu přátel a v noci uléhali na svoje lůžko z kůže šelmy tharra. Nepočítali jsme své dny. Ale počítal je Griissirno, který chodil jako v kleci kolem našeho domečku, mračil se a otravoval se svou válečnou výpravou.

Pátého dne (podle Aflargeova počítání) za mnou přišla návštěva, se kterou jsem doposud nejednal: šest velkých zlatavých kuguárů, amerických pum. Viděl jsem je už při slavnosti i turnaji a působili na mne dojmem solidnosti a neotřesitelného klidu. Dokonce se ani moc nedivili vzezření mne a Diany - chovali se, jako by společnost lidí pro ně byla celkem běžná.

Nyní za mnou přišli a když jsme vyšli z domku k nim, posadili se do kruhu jako černí leopardi.

„Harragga, Vládce rratl-waghíů si dovoluje složit svou poklonu a poctu Vládci Nebe a Země.“ řekl ten největší z nich, s krásnými šedivými praménky na hlavě a krku. Sklonil se před námi a když jsme jej pohladili a Diana ho objala, zdvořile zapředl.

„Můj pane, přišli jsme za tebou, abys nám dal odpověď na několik otázek. Přeji si vědět, zda lidé, kteří žijí na světě, jsou početní a mocní.“

„Jsou mocní. Ale silní jen svým počtem. Normální člověk je slabší než šelma, i když ji dokáže přemoci zbraněmi i jinak.“

„Tak jsem to nemyslel. Chci vědět, zda jsou lidé nebezpeční šelmám, vedle nichž žijí.“

„Jak kteří. Jsou lidé, kteří jsou nebezpeční i svému vlastnímu rodu. A jsou takoví, kteří milují šelmy jako svoje bratry, jako jsem já a Diana.“

„A co kdyby v Arminu žili ještě jiní lidé?“

„Griissirno se s tebou radil? V takovém případě by bylo třeba prozkoumat jejich smýšlení, než by se něco rozhodlo. Moudrost velí vždycky napřed přemýšlet a pak jednat.“

Nezdálo se, že by byl s mými odpověďmi příliš spokojen.

„Cos myslel tím, že jsou nebezpeční svému rodu?“ ptal se jeden z jeho společníků.

„Jsou lidé, kteří bojují i proti lidem.“

„Proč?“

„Pro cokoliv. Stejně, jako se spolu sváří tygři a leopardi.“

„Existuje mezi lidmi také kmenová nenávist?“

„Ano. Velmi často vznikají války kvůli tomu.“

„A ty - jsi ve válečném stavu s nějakými lidmi?“

„Ne. Já ani Diana.“

„To znamená, že budeš ke všem lidem dobrý a laskavý?“

„Ke všem dobrým lidem. Zlé potrestám, jak si zaslouží.“

Chvíli nad tím přemýšlel. „Děkuji ti. Vnesl jsi světlo do temnot mé duše.“ řekl, otočil se a odešel i se svými průvodci.

„Co to mělo znamenat?“ ptala se Diana.

„Nevím, ale tuším. Náš přítel Griissirno se nemůže dočkat, až zaútočíme na ty jeho nepřátele. Proto se snaží poštvat proti nim ostatní náčelníky. Harragga a jeho kuguáři jsou původem z Ameriky stejně jako on, oceloti a jiní. Zřejmě se kníže snaží dostat všechny tyhle kočky pod svůj prapor.“

„Bylo by potřeba trochu okleštit moc těch tří. Griissirna, Wirrty a Santhiawantharra. Tihle velcí páni bývají pěkně ostří ve svých rozhodnutích. Podívej se na Sanmayraquy, tyhle kuguáry nebo jiné malé národy. Nikam se nederou, neobtěžují, chovají se zdvořile a jemně a dá se s nimi vyjít. Jenom ten nemožný jaguár pořád chodí sem tam a otravuje a otravuje!“

„Můžeme zřídit nějakou státní radu. Jak si představuješ vládu našeho státu?“

„Jmenujeme ministry. Aflargeo, pojď sem!“

Náš dvorní hofmistr spal ve stínu za chatou, hlídání ho asi zmáhalo. Přiletěl na první zavolání.

„Aflargeo,“ řekla Diana, „Jmenujeme tě ministrem vnitra.“

„Děkuji. Co to je?“

„Nic. Budeš hlídat jako doposud. Naše vzácné osoby, aby jim někdo neublížil. A když o nás někdo bude něco nepěkného někde roztrušovat, tak ho chytíš a někam zavřeš.“

„Ano. Ale... kam?“

„No - to nevím. Budeme asi muset postavit vězení.“

„To počká,“ řekl jsem, „Nejdřív mu zvalchuješ hřbet, aby si pamatoval, že o nás nemá drbat. Chápeš?“

„Chápu. S kým mám začít?“

„On už o nás někdo něco špatného povídal?“ ptala se Diana.

„Ovšem. Kdekdo o vás mluví.“

Rozesmál jsem se. „Víš co, nech je povídat. My si to s každým vyřídíme sami. Jen se tak potuluj sem tam a chovej se důstojně. To by ti šlo, ne?“

„Jistě. Budu dělat, co budu moci.“ řekl a šel spát.

„Tak, to bychom měli,“ řekl jsem, „Co potřebujem ještě?“

„Ministerstvo války. Samozřejmě Griissirno!“

„Ne. Ten bude ministrem zahraničí.“

„Tak komu svěříme válečné operace?“

„Tawarrovi. Rve se ze všech nejlíp a rozumu moc nepobral. Ideální generál pro každou armádu.“

„Ještě potřebujem ministra spravedlnosti. To by mohl být Tharrwangssarr. Co ty na to?“

„Pro mě za mě! Ale... nevzbouří se proti nám ta naše vláda?“

„Když se vzbouří, tak je Aflargeo zavře. Co se děsíš předem? Kromě toho, někde mám schovanej ten svůj karabáč. Kdyby se vláda vzbouřila, tak ji zbouchám, že nebude stačit zdrhat. Jen se mi prosím tě nepleť při exekuci, abys taky nějakou neslízl.“

„Cože - ty bys mě taky zmlátila?“

„Někdy děsně ráda. Ale ve skutečnosti tu dlouhou žílu neumím dobře ovládat. Kolikrát jsem si sama dala přes záda, když jsem to trénovala! Kdo je kolem, ten dostane...“

Rozesmál jsem se. „Radši toho nechme! Naše zasedání nebudou nikdy vyhlížet jako zasedání pořádné vlády. Musíme vynalézt něco jiného. Nějakou radu tak o deseti členech, aby se mohla šikovně a rozumně usnášet. A a by se tam moc nevytahovali ti tři.“

„Tak něco vymysli sám! Když seš tak chytrej!“ ohrnula nos a šla se koupat. Šel jsem za ní a pustil to z hlavy, ale moje žena ne. Když se jednou dala do řešení nějakého složitého problému, neustala, dokud ji něco nenapadlo.

Když jsme se sušili, dala si zavolat Tharrwangssarra.

„Poslouchej, Velký čaroději, nepřišel jsi na nějaký chytrý nápad, jak bylo dřív uspořádáno státní zřízení? Totiž, jak byli u Vládce Nebe a Země zastoupeni jednotliví náčelníci.“

„To vím, má paní. Každý národ měl svého zástupce, kterým byl náčelník. Ti všichni dohromady tvořili Velký kruh, protože při zasedání seděli v kruhu podle velikosti šelmy. S některými výhradami, třeba medvědi byli v pořadí až za velkými kočkovitými šelmami. Psi, vlci, lišky a jejich příbuzní rovněž seděli pohromadě, naproti Vládci. A malé kočkovité a psovité šelmy, kuny a jejich příbuzenstvo uvnitř kruhu, před nohama větších příbuzných.“

„Zajímavé. Jak to vypadalo v praxi?“

„Uvidíš to sám, pane. Už několik náčelníků se zajímalo, zda svoláš Velký kruh a když, tak kdy.“

„Klidně třeba zítra. Zítra k večeru?“

„Bude nám potěšením. Oznámím to všem...“

A odešel. Když jsme se vrátili k chatě, čekal nás Griissirno a moc děkoval. Prohlásil, že Kruhu předloží svoji žádost o zásah proti lidem, aby nás všichni podpořili a tvrdil, že to je chytrý nápad ode mne a od Diany. Diana se tvářila, jako by na to přišla sama a přijala jeho hold s královským vzezřením. Což Griissirna nesmírně potěšilo a odešel hrdě a vznešeně.

Po ránu jsme opět dostali návštěvu. Tentokrát to byli irbísové, dlouhosrstí horští leopardi. Jsou krásní, mají velice světlou, téměř bílou srst a přívětivý výraz v obličeji. Byl jsem zvědav, co si ode mne ještě přejí.

„Jsem Parriit-al-Ghúr, náčelník horských jaguárů. A toto můj starší bratr Arršak-al-Ghúr, Velký čaroděj našeho národa. Přišli jsme poděkovat, že jsi se zasadil o to, abychom získali u dvora Vládce leopardů postavení, které nám náleží. A současně tě prosíme, abys od nás přijal malý dar.“

Čaroděj Arršak dal pokyn a jeden z mladších leopardů přinesl dlouhý úzký předmět, zabalený v kůži. Když jej rozbalil, spatřil jsem meč, který mne okamžitě zaujal. Určitě nebyl vyroben nyní, musel mít nejmíň pět set let, ale na čepeli nebyla jediná stopa rzi. Uvažoval jsem, zda je to meč křižácký či arabský, možné bylo obojí nebo dokonce kombinace obou. Rozhodně to byl výrobek lidí, nikoliv šelem.

„Pověz mi, pane, hodí se ten meč do tvojí ruky?“ zeptal se naléhavě Arršak-al-Ghúr. Uchopil jsem meč, vybalil a prohlédl.

Ano, tento meč nosil křesťan, nejspíš křižák, ale nepochybně význačná osobnost. Nikdo jiný si nemohl dovolit ozdobu, která byla zasazena do kulaté hlavice na konci rukojeti: zlatý křížek s osmi ostrými špicemi, zdobený rubíny na všech čtyřech ramenou. Zato čepel byla vyrobena nejspíš v Damašku místními proslavenými zbrojíři, mnohokrát překovávána a kalena na ohni z velbloudího trusu. Odvedli zajisté dokonalé dílo - ačkoliv se mečem zcela jistě bojovalo, nebyly na čepeli žádné zuby. Byl delší než normální meče, přiměřeně těžký a skvěle vyvážený. Takovým se říká jedenapůlruční a je možno je použít jakýmkoliv způsobem. Byl nejkrásnější, jaký jsem kdy viděl.

„Nádherný! Kde jste jej vzali?“

„Tento meč čeká na ruku svého pána po několik staletí,“ uklonil se uctivě Arršak-al-Ghúr, „Národ horských leopardů neví nic o tom, který statečný bojovník jej nosil v dřívějších dobách. Známe pouze pověst, podle níž jej obětoval Chrámu Ohně v Om-šakhirru, když se ve vysokém věku rozhodl zanechat veškerého násilí na ostatních živých bytostech a strávit zbytek života meditacemi ve vysokých horách. Neznáme ani původní jméno tohoto meče, proto jsme mu dali jméno As-ssarik. Když kočovníci ze stepí přepadli naši vlast a ohrožovali Chrám Ohně, rozhodl tehdejší Velký čaroděj, abychom jej odnesli s sebou. Prorokoval, že jednoho dne přijde čas, kdy meč nalezne ruku člověka, která bude mít právo jej uchopit.“

„Velice vám děkuji...“ řekl jsem dojatě.

„Jsme šťastni, že jsme mohli splnit svoji povinnost a předat ti jej.“ řekl Velký čaroděj Arršak-al-Ghúr a všichni odešli.

Diana byla z meče v extázi. „Konečně máš zbraň, která je tě hodná! Teď bys ještě mohl začít pořádně cvičit, abys taky něco uměl. Anebo víš co, já tě budu učit sama. Už jsem to podle Griissirnových lekcí docela zvládla.“

„Tak to se děsím už předem! Myslíš, že dokážu podávat náročný výkony v noci a přes den cvičit?“

Diana se okamžitě nafoukla. „Chceš něco z toho vypustit?“

„Ne. Ale... mám z toho dost.“

Takže řekla jenom: „Chm!“ a uraženě odešla.

Pozdě odpoledne příštího dne, když už skončila zábava a turnaj, počali se přední představitelé jednotlivých národů scházet u naší chaty. Aflargeo se ujal funkce pořadatele a honil ty nešťastníky sem tam, určuje, kde kdo bude stát a sedět. Potom přišel Tharrwangssarr, zase celou tu jeho pracně vymyšlenou sestavu vmžiku rozboural a všechny přesadil. Takže když jsem se tam dostavil já a Diana, všichni už byli nadobro zmateni a dalo se očekávat, že zasedání bude mít zajímavý průběh.

Právě ve chvíli, kdy jsme došli, se Aflargeo a Tharrwangssarr hádali, kam patří šelmička ženetka, zda mezi šelmy kočkovité či kunovité. Sám objekt sporu, krásné zvířátko s dlouhým tělem a ostrým špičatým čeníškem, do toho občas zapištěl, ale na jeho názor nebyl brán zřetel. Když jsme dorazili, byly sporné strany vyčerpané křikem a hádkou, ač nedospěly k žádnému konci.

„Ticho!“ řekl jsem, „Co se zas hádáte?“

Vysvětlili mi to. Taktak jsem to pochopil, ale Diana opět dokázala svoji chytrost a řekla: „Co si o tom myslíš ty?“

Ženetka se postavila na zadní pracičky a hodlala se nechat pohladit. Diana ji vzala do náruče a hladila po hlavě.

„Náš národ,“ vysvětlovala šelmička důležitě, „Byl odjakživa svobodný a volný a nepřináležel k žádnému uskupení. Také nadále si přejeme zůstat volní a svobodní a podřizovat se pouze Vládci Nebe a Země, který je pánem nás všech - nikoli nějaké korporaci šelem kočkovitých či kunovitých!“

„Ale s někým sedět musíte!“ řekl Tharrwangssarr, „Jen tak sami být nemůžete. To nejde!“

„Nezajímáme se o to!“ řekl hrdě zástupce toho národa, „Když si to myslíte takhle, tak si to rozhodněte sami!“

Tharrwangssarr se nadechl, aby spustil další palbu důvodů a protidůvodů vůči Aflargeovi, ale Diana opět zasáhla.

„Okamžik. Podívám se, co říkají duchové!“ Vytáhla z kapsy dvoufrank, vyhodila do vzduchu, a když jí spadl na dlaň, podívala se na něj a řekla autoritativně: „Patříš zřejmě ke kočkám.“

Tharrwangssarrovi tím bylo dáno za pravdu, Aflargeo zavrtěl nedůvěřivě hlavou, ale nehádal se. Ženetka věřila úradku duchů natolik, že zapištěla díkuvzdání a přešla ke kočkovitým šelmám.

(V zájmu pravdy: Diana se mýlila, ženetky patří k šelmám cibetkovitým, což je skutečně zvláštní druh. Patří k němu ještě promyky, binturongové a samotné cibetky. Naštěstí kvůli tomu nedošlo ke státnímu převratu.)

Griissirno ležel už půl hodiny na svém místě a vyvolával dojem, že všichni ostatní jsou nepřesní, jen on je vzorem dokonalosti. Občas tlumeně zavrčel na opozdilce, co rušili pozdním příchodem klid shromáždění.

Sedl jsem si na kámen před chatu a Diana usedla vedle mne.

„Tak co? Budem začínat, nebo co?“

Aflargeo, herold, správce a vykonavatel našich rozsudků, na ta slova přiskočil přede mne a zařval, až se všechno ztišilo. Na to se všichni zarazili a otočili k němu, a tygr řekl:

„Prosím členy Velkého kruhu, aby zaujali svá místa!“

Vmžiku byli všichni rozmístěni, jak bylo třeba.

Tygr důstojně poodstoupil a ulehl k mým nohám.

Vstal jsem, rozhlédl se po shromáždění a řekl:

„Přátelé - bratři a sestry! Za dávných časů, kdy Armini byli pány celého světa, rozhodoval Vládce Nebe a Země spolu se zástupci všech národů, které žijí v této zemi; svolával je do Velkého kruhu, aby rozhodovali o všem, co se stalo a co se stát má. Velký kruh schvaloval volbu Vládce, jeho nařízení a rozkazy; i členové Velkého kruhu mohli navrhovat Vládci nové zákony a nařízení. Tak tomu bylo odedávna; pokud se od tohoto obyčeje ustoupilo, bylo to nesprávné a způsobené divokými a nepřátelskými časy, jež potom nastaly. Dnes vládne v Arminu mír. A je to mír věčný, neboť na jeho stráži stojí neochvějně nejmocnější národy Arminu a já, váš Vládce, prohlašuji a slibuji, že budu bránit mír každými prostředky, třeba i silou, i kdyby mě to mělo stát život! Proto se znovu schází Velký kruh a v něm zasedají nejlepší příslušníci každého národa: Vládcové, knížata, náčelníci, každý, v koho mají jeho poddaní důvěru. Vítám vás, bratři; a žádám, abyste dle starého zvyku v této chvíli odložili osobní vášně a city; abyste odložili lásku i nenávist ke komukoliv a rozhodovali nestranně, s přihlédnutím jen k obecnému prospěchu své země a státu, který je nám svěřen!“

Usedl jsem zpět na svůj kámen.

Povstal Wirrta. Nebudu opakovat jeho projev, protože byl dlouhý a byl opět jen opakováním všeho, co jsme už mnohokrát slyšeli. Stejně tak Santhiawantharrův, což se dalo očekávat. Griissirno promluvil rovněž bezobsažně, ale jeho projev byl potěšitelně krátký; zdálo se, že si důležitější věci schovává na později. Pak mluvili ostatní, čas utíkal a nepadlo doposud žádné rozumnější slovo. Diana se na mne občas výsměšně šklebila a já jí šeptem nadával, protože její směšné grimasy mne nutily ke smíchu a rozesmát se nahlas v tak důstojné chvíli jsem nechtěl.

Konečně domluvila i poslední šelmička, malá lasička, která si na to musela vyšplhat na špalek, aby ji vůbec všichni viděli. Oddechl jsem si, Diana se ke mně přitiskla a šeptala:

„Rozežeň to! Už toho bylo dost!“

Ale povinnosti bylo třeba učiniti zadost. Vstal jsem:

„Bratři, členové Velkého kruhu! Děkuji vám za důvěru, kterou jste prokázali mně a všem ostatním členům kruhu; a prosím vás, abyste mi přednesli návrhy či požadavky, které máte připraveny pro první období mé vlády. Slibuji, že se vašimi připomínkami budu zabývat a budu na ně brát podle možnosti ohled při vládě, kterou jste mi svěřili.“

Nebylo to přesně to, co jsem chtěl říct, ale nic lepšího mne v tu chvíli nenapadlo.

Chvíli bylo ticho a Diana hořela štěstím, že si nikdo na žádnou hloupost zrovna nevzpomene. Ale v té chvíli povstal kníže Griissirno a jeho oči vystřelovaly nazelenalé blesky.

„Můj pane!“ řekl a já poznal, že jeho řeč bude dlouhá, „Říkáš, že jsi ochoten všemi silami bránit mír a klid v zemi, který jsi tak geniálním způsobem obnovil. Avšak skončením války mezi tygry a leopardy neskončilo nebezpečí pro naši šťastnou zemi! Nikoliv, je tu horší nebezpečí, na něž jsem ti několikrát poukázal a vůči němuž jsi projevil až trestuhodnou lehkomyslnost. To nebezpečí nám hrozí ze severu, od tlupy lidí, kteří jsou tam protiprávně usazeni a ohrožují svou přítomností život a zdraví obyvatel země. Žádám tě, pane, abys zakročil, jak je tvou povinností!“

Mezi členy Velkého kruhu nastal šum. Zvláště představitel kuguárů se choval trochu podivně.

„Milý Griissirno,“ řekl jsem, „Řekl jsem ti a slíbil, že jakmile budeme mít trochu času, vyrazíme k těm lidem a učiníme v té věci pořádek. Ujišťuju tě, že jejich nepřátelský postoj nepramení z nenávisti, ale pouze z neinformovanosti a strachu před tvými bojovníky. Lidé jsou v podstatě dobří a laskaví a pokud se dostali náhodou s tebou do sporu, je to jejich chyba, za kterou je ale nemůžeme přísně trestat. Uvědom si, že tvá loď jim zřejmě nahnala strach, zvláště když posádka, která jí velela, nevypadala ani trochu lidsky. V tomto strachu vypálil některý z nich z pušky a poranil tvého bojovníka...“

„A já ti pravím, pane,“ řekl Griissirno vážně, „Že jsou to lidé zlí a nepřátelští! Neboť můj syn Ao Harrap, který se nikdy nemýlí, mne před nimi varoval - a řekl mi, že nevyřeší-li se tato záležitost, zahynu jejich rukou! Žádám, aby byli zničeni! Zničeni do posledního!“

Potřásl jsem hlavou. A v téže chvíli vykřikl zástupce kuguárů, stříbrných pum, zostra a naléhavě: „Nesouhlasím! Protestuji proti takovému činu, kníže Griissirno! Nemáš právo jim ublížit!“

Griissirno se otočil a tvářil se velmi udiveně. „Cože? Ty, Harraggo, se zastáváš těch vrahů?“

Harragga se hrdě postavil proti svému kolegovi. „Nejsou vrazi, Griissirno! Jsou to lidé nešťastní a nemají, čím by ti mohli ublížit. Zmýlil ses!“

„Stříleli po nás z ručnic!“

„Nemají žádné pušky! Poprvé jsem viděl střelnou zbraň tady, u Charryho. Oni nemají nic víc než luky a šípy!“

„Stříleli na moji loď, když chtěla vplout do jejich přístavu!“ řekl zlostně jaguár, „Můj bojovník stále ještě leží po zranění jejich kulkou. Nemluv tak hloupě, Harraggo!“

„Jejich přístav? Nemají přece přístav, ani nežijí u moře! Bydlí v džungli a kdybychom jim občas neulovili nějakou kořist, zemřeli by asi hlady, protože jsou velmi nešikovní při lovu a jeden můj bojovník by jich zabil všech osm bez nejmenšího nebezpečí!“

Nastala dlouhá chvíle ticha; oba se udiveně měřili pohledy a tvářili se krajně pochybovačně.

„Mám dojem,“ řekl jsem, „Že každý z vás mluvíte o jiné skupině lidí. Slyšel jsem už o těch, o nichž mluví Griissirno. Teď bych rád slyšel o tvých lidech, Harraggo!“

Puma se uklonila a zatvářila se pyšně.

„Nevím bohužel, jak se ocitli v naší džungli. Stopy, které jsme našli, přicházejí od pobřeží moře. Sledovali jsme je a zdá se, že ti lidé přišli přímo z vody. Zpočátku jsme se jich báli, jsou zvláštní a nemohu říct, že by se mi líbili. Pak jsme pozorovali, jak chodí po džungli, dohadují se mezi sebou a stavějí chatrné chýšky z větví. Když jsme poznali, že nám neublíží, občas jsme k nim přišli; ale dali se do hrozného křiku, mávali proti nám ohněm a stříleli šípy. Poznali jsme, že se nás bojí, tak jsme je nechali na pokoji. Ale když jsem zjistil, že je trápí hlad a že proto pojídají plody, co visí na stromech a živí se jimi opice, a vyhrabávají kořínky ze země, rozhodl jsem, aby bojovníci občas něco ulovili a v noci jim přenesli do tábora. Od té doby žijeme v míru a můj národ má rozkaz nepřibližovat se k nim.“

„Tak. Můžeš je blíž popsat?“

„Je jich osm; dvakrát čtyři tlapky. Dva mají čepice, jako ty máš klobouk, ale ne s tak velkým okrajem. A kabáty mají jako ty, jen tmavé a špinavé. Ostatní měli hadrové obleky ze šedivé kůže, ale roztrhaly se jim, teď nenosí nic. Jeden z těch, co mají kabáty, je velmi starý a má šedivé vousy; všichni ho poslouchají, i když je ze všech nejslabší. Možná je jejich náčelníkem. Druhý je větší a silnější než většina, ale leží na zemi a málokdy se hýbá. Teď už chodí po táboře, ale když přišli, měl v boku ránu a z té tekla krev. Veliký muž s kudrnatými vlasy ho nosil. Ten je z nich největší. A nejmenší má rudé vlasy a vousy, taky je asi nejmladší. Nejvíc pokřikuje, když se něco děje. Ti zbývající jsou takoví obyčejní. Není na nich nic zvláštního.“

Zarazil jsem se a pohlédl na Dianu. Oči měla vytřeštěné, němě pohybovala rty.

„Jestli myslíš na to, co já...?“

„Kapitán! A Toby, první důstojník. Ten veliký je Harry a zrzavý Johanes. A čtyři námořníci!“

„To by znamenalo, že Atlantik neodplul! Že zůstal někde tady, na ostrově!“

„Nemyslím. Zdá se, že odplul a je tady vysadili. Uvědom si, Toby je raněn - podle všeho kulkou! Nemají žádné zbraně a zřejmě ani nic víc, než co měli v kapsách!“

„Na lodi byly dvě pušky,“ uvažoval jsem, „Moje a kapitánova, tu měl s sebou Hesson. Potom zbraně toho Araba, ale ty snad nemohly nikomu k ničemu být. Ty dvě pušky mám teď tady, při sobě!“

„Kapitán měl přeci pistoli!“

„Možná právě z ní někdo střelil Tobyho. To ale mění situaci! Musíme okamžitě k nim, Diano!“

„Nezapomínej na ty druhé lidi, pane!“ řekl Griissirno, „Čekal jsem už dost dlouho!“

„Počkáš ještě chvíli. Možná se od našich přátel dozvíme něco o těch druhých lidech. Obávám se, že je to Hessonova banda, která se rozhodla tady usadit. Kdoví, co se stalo s lodí...“

Diana se obrátila k Velkému kruhu: „Poslouchejte mne dobře! Kdo z vás ví, co se stalo s velkým domem na vodě, který měl nahoře plachty? Vypadal jako lodi knížete Griissirna, které jste viděli v Rryiatlu!“

Chvíli bylo ticho. Pak vůdce čabrakových hyen, který se na to už delší dobu všelijak tvářil, promluvil:

„Už nějaký čas stojí taková věc na poušti u pobřeží. Vězí v písku a nehýbá se. Jednou jsem tam doplaval, ale protože se nedalo vylézt nahoru, nepodíval jsem se dovnitř.“

„Jak vypadá?“

„Divně. Shora do ní trčí pár dlouhatánských stromů, na kterých nerostou listy, ale podivné bílé hadry. Příď je obitá nějakou zelenožlutou kůží, která se leskne, když na ni svítí slunce!“

Napadlo mi, že Atlantik byl pobit měděnými deskami na přídi a zádi; že by to byla přece pravda?

„Viděl jsi někdy jinou takovou loď?“

„Ne. Nikdy jsem nic takového neviděl.“

Vůdce huňatých psů postoupil trochu dopředu. „Já jsem viděl!“

„Mluv, napjatě poslouchám!“

„Byl jsem jednou na návštěvě u příbuzných, na severu u pobřeží. Vyprávěli mi o divných tvorech, kteří žijí na pobřeží a střílejí z ohnivých holí. Někteří naši se tam připlížili, ale ti tvorové je zabili. Chtěl jsem ta stvoření vidět; připlížili jsme se až ke skalám, co tam jsou, a dívali se. Blíž se moji příbuzní báli jít. Potom jsme viděli velikou bílou věc, která plula po moři. Ale ty tvory jsem neviděl.“

„Vidíš!“ vykřikl Griissirno, „To jsou oni! A zabíjejí!“

„Přátelé, to o čem mluvíme, je moc důležité a zajímavé! Rozhodl jsem, že zítřek ještě věnujeme hrám a zábavě. Pozítří za úsvitu ale vyrazíme. Napřed k lidem, kteří žijí pod péčí Harraggy, to jsou moji přátelé a věřím, že nám budou užiteční. Teprve pak pojedeme k severu, k těm zlým lidem s puškami!“

„Souhlasím.“ řekl Griissirno.

„Dobrá. Je rozhodnuto!“

„Kolik nás má jet s tebou?“ ptal se někdo.

„Pojede sto tygrů pod vedením Tawarra. A sto leopardů, velitele si zvolte sami. Kníže Griissirno se určitě bude chtít taky zúčastnit; vem si tolik bojovníků, kolik budeš chtít. Jistě nás doprovodí Harragga; i jemu nechám na vůli, kolik kuguárů s námi půjde. Zvu také Sanmayraqy a příslušníky vlčího národa, jejichž obratnost ve slídění je všeobecně známa; a rovněž psy, kteří mají příbuzné v kraji, kam půjdeme.“

„Souhlasím!“ řekli po řadě zástupci jednotlivých vyzvaných národů. Všem plály oči nadšením.

„Můj pane,“ řekl zástupce slaništních koček, moc hezká čičinka s bílými skvrnkami na uších, jako mají tygři. „Nechápu, proč jsi zcela opomněl při výběru zástupce tělesně menších šelem; ačkoliv nejsme tak velcí a silní jako naši bratři, jsme dobří bojovníci a naše pomoc by ti prospěla!“

„Ano, ano!“ mňoukaly nejrůznější kočkovité šelmy a přidaly se i kuny a jiné národnosti.

„Nemohu vás potřebovat. Samozřejmě věřím, že vaše odvaha a schopnosti nejsou menší než jiných, ale cesta je daleká a zatím na to stačí ti nejsilnější. Až bude třeba, budete i vy bránit svoji vlast před nepřítelem.“

Tato odpověď je zcela uklidnila.

„A nyní půjdeme spát! Zítra je poslední den slavnosti; všichni ať jsou veselí a šťastní! Pozítří začne život; a nikdo neví, kam vede cesta...“

Rozcházeli se, ale Griissirno zůstal ještě s námi. Diana k němu poklekla a objala jej kolem krku: „Co ti říkal Ao Harrap - že máš zemřít? Proč tedy trváš na tom, abychom šli k těm lidem?“

„Kníže jaguárů se nesmí bát smrti. Ne, musím tam jít a musím splnit, co je třeba, i kdybych měl zemřít. Vždycky dělal můj národ to, co byl povinen udělat; ani já nebudu jednat jinak...“

„Ale já nechci, abys zemřel! Jsi tak dobrý a tolik jsi pro nás udělal... jsi ten nejlepší kocourek na světě!“

Usmál se a jemně se jí vykroutil.

„Přeji vám mnoho štěstí a dobrou noc, Charry a Diano. Musím jít. Je psáno: Jdi, bojovníku, a neptej se, kam vede cesta...“

Zpráva o výsledku jednání rady se zřejmě roznesla po ležení hned v noci, takže jsme druhý den nedokázali dospat, takový tam byl rámus. Ze všech válečníků se muselo vybrat dvě stě tygrů, dvě stě leopardů a z těch opět po stovce; to je přece důvod řádnému bláznění! Od rána se konaly souboje a soutěže, které měly ukázat, kdo jsou nejlepší a kdo nejlepší z nejlepších. Kromě toho se dávaly do pořádku zbraně, připravovali koně. Jednotliví válečníci handlovali mezi sebou tyhle důležité věci a hádali se spolu tak hlučně, jako by se chtěli porvat.

Prošel jsem celým táborem. Odevšad na mne křičeli, abych přišel rozhodnout nějaký důležitý problém, většinou účast jednoho ze dvou možných kandidátů. Připomínka, že kdo půjde se mnou, jde do boje, který může skončit i jeho smrtí, jen povzbuzovala zájem o takovou cestu.

Odpoledne se měl pořádat poslední turnaj. Zájemců bylo tolik, že je Tharrwangssarr musel ostře odmítat. Bylo na něj dokonce nadáváno a snad i zaútočeno na jeho spravedlivost, když nechtěl někoho připustit k boji; a tak jsem musel zakročit já a dát příkaz, že nikdo z těch, kdo byli určeni k výpravě, se už nesmí přihlásit, aby náhodou nebyl zraněn nebo oslaben. Vyvolalo to samozřejmě bouři odporu, ale většina, která se chtěla zúčastnit turnaje, byla pro, takže to bylo schváleno.

Před turnajem bylo naposledy oznámeno, a to jmenovitě, kdo zítra odjede s námi; když jsem ovšem viděl ten zmatek, který nastal po mé žádosti, aby se shromáždili odděleně, napadlo mi, že je musím nějak sešikovat. Nařídil jsem, aby si každých deset tygrů zvolilo k sobě jednoho desátníka; ti budou podřízeni veliteli, jímž je Tawarr, a budou zodpovídat každý za svých deset jezdců. Tím se počet tygrů i leopardů zvýšil na stojedenáct, ale stále se ještě mluvilo o setnině.

Nejjednodušeji se připravil na cestu Griissirno: svolal všechny svoje jaguáry a vyjmenoval bez dohadování, kdo jede s ním. Kromě Ao Harrapa to bylo ještě deset jezdců. Ostatní nastoupili na lodi a dostali příkaz plout podél pobřeží na sever, tím směrem, jakým jdeme my. Takže se měli dostat k sídlišti těch lidí po moři, ale neměli se ukazovat nablízku.

Turnaj začal sice opožděně, ale o to slavněji. Jenomže sotva se odbyl souboj první dvojice, nastal někde na okraji tábora poprask a křik. Spatřil jsem, jak se odtamtud blíží skupina jezdců. Byli to leopardi a jeli k nám jako blázni. Všichni se k nim otočili; a dřív, než jsem stačil poznat jejich velitele, vykřikl někdo udiveně: „Assiwatharran!“

Už jsem se zajímal, co se stalo se sesazeným Vládcem leopardů; zpočátku mého pobytu v Rryiatlu byl vždy přítomen, ale jen v pozadí, jako by už nebyl Vládcem. Nezúčastnil se naší svatby a nebylo ho nikde vidět. Jeho funkci zastával Santhiawantharr, ačkoliv jsem neslyšel, že by byl zvolen, ale všichni souhlasili. Trochu jsem se divil, že neuspořádali nové volby, neboť všichni milovali nejrůznější oslavy a obřady, ale asi toho zatím bylo dost i tak. Jenže teď se Assiwatharran vrátil a jak se dalo vidět na prudkosti jeho vjezdu, pěkně zostra.

Vletěl mezi nás jako jestřáb mezi koroptve, přímo na kolbiště. Před námi zarazil koně, až se zaryl kopyty do hlíny, a vykřikl: „Jsem tady, vy zbabělci - a připraven bojovat!“

Jeho drsně vyhlížející leopardi měli v tlapách luky; šípy měli zatím v toulcích, ale viděl jsem, jak rychle dokážou střílet, když je potřeba.

„Proti komu chcete bojovat?“ ptal jsem se, „Co žádáte?“

Vedle mne se vztyčil Griissirno: „Jak se opovažujete přicházet s nepřátelstvím? Víte, že vražda na posvátném místě se trestá smrtí? Víte, že boj na tomto místě je zakázán?“

Assiwatharran se krutě ušklíbl. „Mlč, jaguáre! A táhni do díry, jsi pes, co se lísá ke svému pánovi! Posloucháš člověka jako hlupák - my jsme bojovníci, co pohrdají lidmi a smějí se jim!“

„Prosím,“ řekl jsem, „Ale buďto řekneš co se ti nelíbí, nebo tě chytnu za ocas, stáhnu s toho koně a zmlátím, až ti budou praskat kosti - rozumíš?“

Zamračil se. Rozhlédl se kolem a spatřil kruh šelem; ani jedna z těch tváří nebyla přátelská.

„Možná se rozhněváte, ctění bratři. Ale přísahal jsem smrt třem nepřátelům: Charrymu, Santhiawantharrovi a Aflargeovi. Taky Dianě, která nás hanebně zradila! Svrhli jste mne a odepřeli mi poslušnost, ačkoliv jsem stále ještě Vládcem vašeho národa; ale já jsem stále ještě tady a mám právo zabít toho, proti komu vznáším žalobu!“

„Nemáš žádná práva,“ řekl Griissirno, „A nesmíš prolít krev na tomto místě. Nebo tvoji neopatrnou hlavu stihne prokletí!“

„Mlč, jaguáre, nebo půjdeš s nimi! Jak vidím, nikdo z vás nemá zbraně, proto mohu dělat, co chci. Ale jsem natolik dobrý, že budu bojovat jen s těmi, které jsem jmenoval; a zabiju je až poté, co nad nimi zvítězím!“

V té chvíli se ozval klidný hlas Ao Harrapa. Mladý jaguár ležel za jedním z kamenů a měl odtamtud vysunutou hlaveň Aflargeovy ručnice, s níž uměl zacházet: „Zahoďte zbraně a sesedněte s koní! Kdo první sáhne po šípu, toho zastřelím. Odložte luky!“

Leopardi nejsou zbabělci, ale věděli, že puška je účinnější než jejich luky. Na Assiwatharranův pokyn je odhodili.

„To je zrada! Na posvátném místě nesmí zabíjet ani jaguár!“

„Najednou znáš zákony dobře!“ řekl Griissirno, „Není třeba tě zabít. Stačí, když ti Ao Harrap prostřelí tlapy, to je sice těžký hřích, avšak ne smrtelný. Budeš zneškodněn a už nikdy nenasedneš na koně a nebudeš lovit srnky...“

Assiwatharran se zachvěl. „Jste hadi! Hnusíte se mi, všichni!“

„Říkáš, že ses přijel pomstít, Assiwatharrane!“ řekl Griissirno klidně, „Dobře, učiň tak. Vezmu si koně a pojedu za tebou; najdeme si někde místo, kde budeme moci rozhodnout, kdo je lepší, zda ty - nebo já. Ale potom zemřeš, sheeno!“

Assiwatharran hleděl na jaguára trochu zděšeně. Věděl, že ač Griissirno není tak velký jako tygr, je silný a obratný; mnohem silnější a obratnější než leopard. A věděl, že krutý kníže by ho zabil, aniž by pocítil výčitky svědomí. Věděl, že přijme-li tuto výzvu, je odsouzen k smrti.

„Nepřišel jsem bojovat s tebou, Griissirno! Přišel jsem, abych splnil, co jsem řekl: porazím toho, kdo porazil Velkého čaroděje a kdo jej zřejmě i zavraždil. Chci vyzvat k boji tygra Aflargea - v řádném souboji, jak se tady provozuje. A to na život a na smrt, neboť v souboji lze protivníka zabít a zákon mi nemůže zabránit, abych to neučinil!“

Chvíli bylo ticho. Pak řekl Griissirno: „Ano, to právo máš. Ale varuji tě, aby ses neodvažoval ho využít. Jinak ochutnáš cizí zuby na svém hrdle!“

„Sha! To, že ten tygr dokázal porazit jaguára, nic neznamená! Bojoval jsem s tygry mnohokrát, a pokaždé pruhovaný zahynul mezi mými tesáky! Vyzývám Aflargea, zrádce a ničemu, který pohanil Velkého čaroděje!“

Aflargeo se už chvíli třásl rozčílením. Teď se obrátil ke mně.

„Jdi,“ řekl jsem, „A vyhraj!“

Diana se otřásla rozčílením stejně jako tygr. Objala ho kolem krku a šeptala mu do ucha: „Musíš vyhrát, musíš, rozumíš? Budu ti držet palce!“

Tygr neodpověděl, vstoupil na kolbiště a všichni, kdo se předtím nahrnuli na místo boje, ustoupili k jeho okrajům. Assiwatharran seskočil s koně a jeho pobočník jej odvedl. Na tváři toho starého šibeničníka bylo znát, že nemá moc důvěry ve svůj úspěch, ale hodlá se prodat co nejdráže.

Stáli proti sobě. Assiwatharran byl menší než tygr, ale vypadal o hodně příšerněji. Aflargeo je zjevem mírný a přítulný, až na tu velikost vypadá jako koťátko. Zato jeho protivník vyhlížel tak zle a nebezpečně, že se Diana zachvěla, když je porovnávala.

Griissirno zaujal Aflargeovo místo a Diana, aniž si toho povšimla, jej hladila a nervózně popotahovala za uši, jak měla ve zvyku, přihlížela-li napínavému divadlu.

Tharrwangssarr dal pokyn a oba počali boj. Aflargeo stál zatím na místě; Assiwatharran počal pomalu kroužit kolem něho a čekal na chvíli, kdy ztratí na chviličku ostražitost. Trvalo to dlouho, až to Aflargea konečně omrzelo. Jako japonský šermíř se spolehl na sluch a otočil se k soupeři chladnokrevně zády. Na to Assiwatharran čekal; skočil po něm rychlostí, jakou umí vyvinout jen leopard. V téže chvíli však tygr bleskově uskočil, otočil se a vzápětí sám zaútočil. Chňapl tesáky po leopardově hrdle a pocuchal mu kožešinu - ale Assiwatharran ještě stačil utéci.

„Výtečně,“ řekl Griissirno, „Naučil se hodně!“

Teď zas útočil Aflargeo; dopadl na leoparda z výšky jako kámen, až zahekal a překulil se. Jenom o vlásek minuly tygří zuby bílé hrdlo; vzápětí tygr uskočil před strašnými leopardími spáry. Assiwatharran vyskočil a znovu se na něj vrhl, tentokrát zasáhl tlapou a na bílé Aflargeově náprsence se objevila krev. Nebylo to však nic než povrchové zranění a o těch se říká, že jen rozjitří zápasníkovu chuť do boje. U tygra to platilo stoprocentně, už zas útočil; tentokrát chytil leoparda za tlapu, sevřel do zubů a zpracovával skvrnitou šelmu těžkými tlapami, jak jsem ho to učil při boxerských zápasech. Assiwatharran box asi neznal, tak poprvé za zápas zakňučel, možná ani ne bolestí jako překvapením. Vyškubl se a utíkal, zastavil se až před řadou diváků. Odtamtud však zaútočil a to tak prudce, že se mu podařilo podruhé zkrvavit Aflargea. Tentokrát se mu zakousl do šíje a jenom hustá hříva na krku tygra zachránila. V té chvíli už se vážně rozhněval; zlostně zavrčel a mohutnou ranou ho udeřil přes čenich. Assiwatharran tu ránu nečekal, alespoň ne takto zasazenou. Poklesl a než se stačil vzpamatovat, ležel už tygr na něm a jeho tesáky byly připraveny leoparda zakousnout.

„Zvítězil tygr,“ řekl Griissirno vážně, „Prohrál jsi všechno, Assiwatharrane - a táhni, odkud jsi přišel! Tímto bojem jsi prohrál svou poslední šanci. Až národ leopardů vstoupí do svého svatého města, bude to Santhiawantharr a ne ty, kdo vstoupí na trůn vašich předků. Jdi! Národ leopardů na tebe nebude vzpomínat jako na vítěze!“

Leopard pomalu vstal. Pohlédl smutně na protivníka, zamrskal ocasem a naposledy po nás blýskl zelenýma očima.

„Smrt! Všechny ať vás stihne smrt! Proklínám vás!“

Rozběhl se ke svému koni, vyskočil na něj a a provázen posměchem všech přítomných prchal z našeho tábora. Jeho bojovníci se hnali za ním.

„Už se nevrátí,“ řekl Griissirno. „Snad se už nevrátí...“

Vyvrženci z Atlantiku

Ráno nás probudilo rámusem a zmatkem, který převyšoval vše, co jsme až doposud viděli. Vybraní bojovníci se chystali s námi k severu; jiní se těšili domů; leopardi se chystali do Tisíce věží; tygři se chystali do Aurrgharru. Od svítání se honili sem tam, sháněli věci, handrkovali se o všechno možné a přitom dělali tak hrozný rámus, že jsme opravdu nedokázali dospat.

Aflargeo byl taky od časného rána na nohou. Sháněl dohromady naše koně, jezdecké i nákladní. Jen jsme vstali, už balil kožešiny a zavěšoval na hřbety soumarů. Několik tygrů a leopardů mu pomohlo a tak zakrátko byla naše útulná chatička odstrojená až na pokřivenou dřevěnou kostru a vypadala tak smutně a opuštěně, až jsem se bál, že co nejdřív spadne. Diana se rozplakala, když spatřila, jak teď vypadá uboze; těšil jsem ji a Tharrwangssarr, který ji považoval tak trochu za svoji dceru, jí olízal slzy:

„Neplač, má milá! Jednou každý odchází. Kdybys tu žila déle, přišly by chvíle zlé a plné smutku. A tohle je místo, kde se žije jen ve šťastných chvílích. Až přijdou dny všední, dny se svým každodenním trápením a starostmi, nesmíš už být tady. Zde je každý povinen být šťastný...“

Vylezli jsme s Dianou nahoru, na vrcholek pyramidy.

„Tady jsi mi slíbil věrnost,“ šeptala, „Budeš na to vzpomínat? Budeš mne mít rád?“

„Navždycky, Diano! Kdykoliv si vzpomenu na tuhle chvíli, budu šťastný...“

Líbala mne a z očí jí tekly slzy. „Co nás čeká? Přijdeme mezi lidi a já nevím, jestli se na to těším. Neměli bychom raději zůstat mezi šelmami?“

„Ne, Diano,“ řekl jsem s povzdechem, „Nemůžeme zůstat jenom tady. Musíme dál. Jak to říká Griissirno.“

„Jdi a neptej se, kam vede cesta. Dobrá, Charry, půjdeme.“

Dole na nás čekal mladý leopard. Vyhlížel velmi optimisticky a tvářil se jako skvrnitý protějšek našeho přítele Tawarra. Až na to, že neměl ty dlouhatánské tesáky a byl ještě dost maličký.

„To jsem rád, že jsem vás zastihl. Už jsem si myslel, že vás budu muset kdovíkde hledat.“

„No dobře. A co od nás chceš?“

„Jsem Tannarrwaghirr, syn Sonmothwarrgharra, toho, kterého jsi porazil u laguny. Víš?“

„Ach ano, toho leoparda, co mě přepadl. Vzpomínám si. Tvůj otec je pěknej ničema, miláčku, podívej, jak mě podrápal!“

„Vím. Posílá mne za tebou, abys mne potrestal.“ Mladý leopard se při tom usmíval, jako by ho to kdovíjak těšilo.

„Cože, potrestal? Tebe? Proč - a jak?“

„Když se otec vrátil poražen domů, měl hrozný vztek. Na tebe i na Assiwatharrana. Právě v té době jsem dokončil údobí dětství a stal se bojovníkem. Potom ale přišly zprávy, že jsi Vládcem, že jsi sesadil Assiwatharrana a povolil nám vrátit se do Tisíce věží. Proto otec musel udělat to, co udělal: poslat mne k tobě.“

„No dobře - ale proč?“

„Abys mne zabil.“ řekl leopard klidně.

Obrátil jsem se v rozpacích na Dianu; taky se tvářila rozpačitě a obrátila se na dalšího v řadě. Tím byl Aflargeo a ani on se nezdál být chytřejší. Takže zbýval ten poslední, a tím byl kníže Griissirno. Ten vysvětlil:

„Když si je bojovník vědom nějaké viny, ví, že kdyby ji uznal, přišel k ukřivděnému, vložil se mu do rukou a dal se od něho zabít, bylo by povinností jeho potomků pomstít tu smrt, aby na nich neulpěla hanba. Tak to je odedávna a snad příběhy, které jsme ti vyprávěli, vysvětlily, jak to někdy je těžké. Proto ten, kdo uznává, že zaslouží smrt, pošle svého syna, aby jeho hříchy splatil. Ten mladý leopard nemá potomky, kteří by ho pomstili a je povinen sejmout hříchy svého otce. Přijmeš-li tu oběť, bude mír potvrzen a provinilý leopard se bude moci vrátit ke tvému trůnu očištěn.“

Rozčílil jsem se. „To je zvyk hnusný a barbarský! Jak můžete připustit, aby se dělo něco tak hrozného? Vždyť děti přece nemohou za hříchy svých rodičů?“

Griissirno se usmál. Obrátil se na Dianu a řekl francouzsky, trochu s potížemi, protože mluvil o neznámém tématu: „Vyprávěla jsi mi o muži jménem Abrahám, který obětoval svého syna, aby usmířil hněv bohů? Tak činí lidé - proč tedy ne leopardi?“

Optimisticky vyhlížející Tannarrwaghirr se usmíval a očekával, co udělám. Zdalipak by přijal smrtící ránu s takovým ledovým klidem? Kolik ho asi ten úsměv stál přemáhání?

„Smím tu oběť odmítnout?“

„Tannarrwaghirr patří tobě. Dělej si s ním, co chceš.“

„Dobře. Nezabiju tě, chlapče. Naopak zůstaneš u mne, u mého dvora jako můj osobní leopard. Budeš dělat pobočníka mému tygru Aflargeovi a budeš jej poslouchat.“

„Ano, pane. Udělám to rád!“

Aflargeo se nafoukl pýchou, že má svého vlastního pobočníka. Mladý leopard se radoval opravdu upřímně. Nebylo divu.

„A vy, bratři, vyřiďte Tannarrovu otci, že jsem mu odpustil. A že je u mne vždycky vítán...“

Tím zcela spontánním a nechtěným zkrácením jména jsem způsobil malému leopardovi menší nesnáz; Diana se toho hned chytla a rozhodla, že budeme Tannarrwaghirrovi nadále říkat jen Tannarr. Aflargeo s tím byl rovněž srozuměn, protože takhle to vypadalo jako tygří jméno - a Griissirno se jenom smál. Takže jediný, kdo mohl být nespokojen, byl Tannarr sám, ale zvykl si a svoje rozšířené jméno říkal většinou už jenom při představování.

Byl to chlapec hodný a přítulný. Zvláště Dianu zbožňoval asi ještě víc než Aflargeo, protože jí byl neustále v patách a když mu něco poručila, byl na vrcholu blaha.

Vyrazili jsme na cestu okolo poledního; mezitím se rozjížděli i ostatní, takže jsme opouštěli pyramidy ve značném průvodu, který se rozhodl doprovodit nás aspoň do Rryiatlu a potom ještě kousek dál, jak se komu hodilo.

Rryiatl jsme nalezli ve stavu pokročilého rozkladu. Leopardi rozebírali dřevěné boudy, balili co bylo jejich a vypravovali se na cestu do města Tisíc věží. Wirrta jim dle možnosti pomáhal, ale většinou radil; v radění jsou tygři nepřekonatelní. Také jsme se tam na chvíli zastavili, sbalit zbytek Dianiných věci; nebylo však mnoho nezbytností, které by chtěla vzít s sebou. Její hospodářství bylo rozhodně chudší než můj Guyrlayowe.

Při odjezdu z Rryiatlu jsme také přesně určili pořadí po cestě; napřed jeli tygři ve čtyřstupech, pak kráčel rozvážně Dianin slon a za ním setnina leopardů, rovněž po čtyřech. Kuguáři jeli v čele a ukazovali cestu, s nimi většinou náčelnický sbor. Černí leopardi a jaguáři šmejdili před, za a okolo karavany a starali se, aby o nás každý věděl.

K večeru jsme se utábořili někde u řeky; tentokrát jsem směl spát v Dianině budce na slonu, ačkoliv jsme se tam oba těžko vešli a museli ležet těsně vedle sebe. Dianě se to líbilo, přesto mě přesvědčovala, abych vyrobil nějakou lepší boudu. Slíbil jsem jí, že při první příležitosti tak učiním.

Druhý a třetí den cesty přešel bez zvláštních příhod. Pokud nepočítáme za zvláštní, že při každé příležitosti se k nám sbíhali místní náčelníci jednotlivých zde žijících národů, aby nás pozdravili a hlavně nás okoukli, neboť něco nám podobného ještě nikdy neviděli. Mnoho našich svatebních hostů před námi nešlo, aby udělali reklamu; ale i těch pár, co nás předběhli, stačilo nás tak proslavit, že jsme obdiv a úctu přítomných museli často násilím odmítat.

Čtvrtého dne mi sdělil Harragga, že se blížíme do kraje, kde žijí jeho svěřenci. Dal jsem příkaz, ať karavana zpomalí postup, přední hlídky bedlivě dávají pozor na vše živé a hlavně se neobjevují dřív, dokud tam nebudu já. Nemohl jsem ručit za to, co by se stalo, kdyby je lidé spatřili.

Harragga soudil, že lidé budou ve svém táboře; ale zakrátko se vrátil jeden kuguár, vyslaný jako přední hlídka napřed, dorazil ke mně a hlásil:

„Jeden z těch lidí je před námi v lese. Je tam u okraje a dělá nějakou past na zajíce. Umí s tím dobře chytat zajíce; je to taková smyčka ze spleteného konopí...“

Vím, jak vypadá oko na zajíce. Když jsem byl malý, dával mi strýček Hugo, lesník, krejcar za každé oko, které jsem v lese našel a přinesl mu ho. Když jsem nutně potřeboval krejcar, dokázal jsem nějaké to oko uplést i sám.

Pobídl jsem koně. Diana, která jela momentálně taky na koni, pospíšila za mnou. Doufal jsem, že vypadám dost dobře, abych toho člověka nepoplašil; měl jsem tu bílou uniformu zdobenou zlatem, co mi ušila Diana. Diana měla taky kalhoty a kazajku stejně ušitou, takže jenom tvar těla a dlouhé vlasy napovídaly, že je žena. Aflargeo a Tannarr jeli s námi, za nimi vyčníval dopředu zvědavý čenich knížete Griissirna. Kdepak by ten mohl chybět?

Když jsme dorazili k jakési pasece, ukázal nám kuguár něco, co se pohybovalo u protějšího okraje. Vyjel jsem z lesa, ale nezdálo se mi, že by ten člověk patřil k posádce lodi, tak jsem pro jistotu vytáhl z pouzdra ručnici a připravil ji. Teprve potom jsem křikl: „Hej, pane - copak tady děláte?“

Muž, který něco kutil v křoví a z něhož jsem viděl jen nahá záda, vyskočil, jako bych ho píchl a zprudka se otočil. Vzápětí sebral v trávě luk, vytáhl z toulce na boku šíp, přiložil jej na tětivu a zamířil.

Mohlo mu být tak osmnáct a byl dost vysoký a slušně stavěný. A zcela nahý, takže jsem si mohl všimnout silných svalů na rukou i nohou, ale taky toho, že je vyhublý na kost. Dlouhé rezavé vlasy, zcuchané a nečesané, mu padaly do očí; bradu měl porostlou řídkými rezavými vousy. Ústa pootevřená úžasem, oči vytřeštěné, jako by spatřil strašidlo.

„Copak, copak?“ zeptal jsem se a nadhodil pušku, „Pěkně ten luk odlož, kamaráde. A pojď blíž...“

Ruce se mu rozklepaly. Udělal dva kroky a nerozhodně se zastavil. Pustil luk i šípy a třesoucí se bradou zajektal:

„Ale já vám nic neudělal, kapitáne! Já za nic nemůžu!“

Ten hlas se sice z dětského vřeštění už vzpínal k mužnému barytonu, přesto jsem ho poznal. Zastrčil jsem ručnici a zahalekal: „Johanesi! Ty kluku uličnická, pojď sem! Jak tě sem čerti přinesli, kde se tady bereš?“

Pomalu přistupoval blíž a blíž. Já seskočil a běžel mu naproti. Johanes se ulekaně dotkl prstem mé blůzy a potom se roztřásl, jako by ho zamrazilo.

„No, co je?“ ptal jsem se, „Nelíbí se ti něco?“

„Vo to nejde, kapitáne. Ale když... jeden vidí prvně za život strašidlo, tak snad má právo bejt trošičku vyjukanej, ne?“

„Jaký strašidlo? Co to meleš?“

„Dyť vy jste, kapitáne, už tři roky mrtvej! A slečna Diana jakbysmet! A teďka najednou mě jdete strašit! Ale já vám nic neudělal, jednomu ani druhýmu! Tak proč?“

„Kdo tě straší, ty makovče?“ smála se Diana, „Pocem, ty trubko; copak my jsme nějaký strašidla?“

„Vodpusťte, slečno, ale vy jste se přeci utopila! Nepovídejte, že vo tom nevíte, to ví každej, né jenom já. A pan kapitán byl přeci zabitej hned, jak jsme sem připluli!“

„Nebyl. Pan Hesson se zmýlil, Johanesi. Jenom mi kapku otevřel hlavu mačetou, aby mi tam líp šel rozum. Ale přežil jsem to. Podívej, tadyhle mám ještě jizvu...“

„No ne, ta je! A... slečna?“

„Paní,“ řekla Diana šťastně, „My jsme se vzali, Johanesi!“

„Co? Ty a von?“

„No jo, já a on. Co se ti nezdá, chtěl sis mě snad vzít sám?“

„Páni, to je legrace! Tak to teda někde žijou lidi, že jo? A my tady už třetí rok tvrdnem uprostřed džungle, žerem kořínky a klepem se, že nás někdo přijde zabít!“

„Lidi tu nežijou. Ale jsou tu jiní, kteří se sice zjevem lidem nepodobají, ale jsou stejně dobří a ušlechtilí jako my. Někdy dokonce lepší.“

Johanes se zarazil. „To myslíš ty... co nám dávají jídlo? Ale to jsou nějaký šelmy, nebo co, ne?“ Ztišil hlas téměř do šepotu; tak se bál.

Diana se otočila a hvízdla na ohnutý ukazovák. Vzápětí se z křoví vynořil Aflargeo, Tawarr, Tannarr, Griissirno, Ao Harrap, Harragga a ostatní zvědavci. Johanes vykřikl, otočil se a chtěl utéci, ale Tannarr jej brzy předhonil a zastoupil cestu. Johanes se otočil zpět, křižoval se a klepal po celém těle.

„To je ale hrůza! Ne, nevěřím, jste mrtvý a spojili jste se s černejma dušema z pekel, který na sebe vzaly tuhle podobu!“

„Bez toho strachu!“ řekl kníže Griissirno pánovitě, „Neublížíme nikomu bez příčiny; tím méně tobě, který jsi naším přítelem!“

Když Johanes slyšel šelmu promluvit v krásné, i když trochu utahané angličtině, málem omdlel; byl zcela jistě přesvědčen, že se jedná o kouzla a čáry.

„Klid, Johanesi, klid,“ těšil jsem ho, „Kdo je tady ještě s tebou? Říkali mi, že je vás osm!“

„Osm... Ach jo, ano. Je tady Harry, kapitán a první důstojník, potom Bengtsson, Andersson, Palldorf a Hernándes...“

„Kdepak jsou? Musíme se jim taky ukázat. Zaveď nás k nim, ať se jim ohlásíme...“

„No dobře; ale jen když slíbíte, že jim nic neuděláte. Charlie, přísahej, že nejseš strašidlo a že nás ty ohromný kočky nesežerou k svačině!“

„Bez obav. Nejsem strašidlo a tygři, leopardi, jaguáři, kuguáři ani černí leopardi, kteří tu jsou s námi, jim nic neudělají!“

Zašilhal na mne: „To mě uklidňuje. Ať seš strašidlo nebo ne, nikdy jsi nekecal. Tobě se dycky dalo věřit. Tak jdem.“

„Hej, přiveďte mu koně! Přece nepoklušeš pěšky...“

„Ale to není daleko! Jenom kousek, tady za lesem...“

Vylezl obratně na koně a usmál se. „Jak jste se vůbec dostali k takovýmu bohatství? Koně, obleky, zbraně...“ najednou si všiml, že je nahý, koukl na Dianu a zčervenal i pod opálením, „Jejda, Diano, promiň, ale naše hadry se už dávno rozpadly...“

„O mě neměj péči, Johanesi. Klídek, sluší ti to...“

Zatímco Tannarr dojel říct ostatním, že pokračujeme v cestě, vyrazili jsme pod Johanesovým vedením kupředu. Za čtvrt hodiny jsme vyjeli na mýtinu, kde kolem kouřícího ohniště stály čtyři chýšky z větví a drnů. Okolo se procházeli tři muži.

Toho nejstaršího, který seděl před jednou chatrčí a něco kutil na velkém jasanovém luku, jsem poznal okamžitě; byl to kapitán Millard a udiveně zvedl hlavu, když jsme se objevili. I Tobyho, který o holi pajdal kolem ohně, jsem poznal - ale na první pohled jsem nemohl poznat vychtrlého dlouhána, který se k nám hnal hned jak poznal Johanese. Až podle tetování po celém těle jsem poznal, že je to Harry. Vždycky byl ne-li tlustý, tedy dobře urostlý; a najednou z něj zbyla kost a kůže! Zarazil se, chvíli na nás vyjeveně zíral, pak vykřikl a s neartikulovanými skřeky utíkal ke kapitánovi. Ten zůstal sedět nehybně, jako by jej údiv ochromil; jenom Toby se belhal do chýše a než jsme se dostali doprostřed tábora, stál tam už a držel v rukou pušku.

„Nemá náboje,“ křičel Johanes, „Nebojte se!“

Popojel dopředu a křičel: „Nebojte se, to je Charlie, vrací se a přivedl nám pomoc!“

Kapitán konečně vstal a klopýtal k nám; kolena se mu třásla.

„Chlapče, co se s tebou dělo? A tohle... to přece není Diana?“

„No bať, že je!“ řekl Johanes tak hrdě, jako by si nás sám vymyslel, „Oni se s Charliem vzali!“

„Chraň nás pámbíček od všeho zlýho,“ vykřikl Harry, „Vždyť oni jsou už dávno mrtvý!“

„Ale kdepak!“ vykládal hrdě Johanes, „Jak by mohli bejt mrtví? Copak našeho kapitána porazí jedna rána mačetou do lebky? Tomu by mohl spadnout na hlavu celej barák a ani to s ním nehne! A Diana, ta by musela plavat přes větší kus vody, aby se utopila! Kdepak, my nejsme z perníku, jen se neboj!“

Zatím jsem už seskočil s koně a objal se s kapitánem. Trochu se stařík změnil - seschl, vlasy mu zbělely, tvář zvráskovatěla docela a byl čím dál shrbenější. Harry se taky nějak zmenšil, i Toby, který k nám zatím dopajdal. Ještě že aspoň ten Johanes se trochu vytáhl a zmužněl.

„Panebože, Charlie, z tebe je chlap jako hora!“ řekl Toby, „Cos kde vyváděl, že ses tak vzmohl?“

„To víš. Jezdím teď s tygry; dělám jim Vládce a tak různě...“

„Jo, vidím ty kočky. Kdybych pil, tak řeknu, že mám delirium tremens. Takhle to bude asi z horečky.“

„Kdepak, ti jsou praví,“ smál se Johanes, chytil Aflargea za oháňku a zatahal, „Podívej, jsou skuteční!“

„Necháš ho!“ křičel Harry, „Vždyť tě sežere!“

„Nikomu neublíží! Všichni Charlieho poslouchají, úplně na slovo. Tenhle dokonce umí i anglicky!“

„Kecáš! Plácáš nesmysly!“

Ao Harrap se zasmál. „Nerozumím vám tak dobře jako Charrymu, ale mám dojem, že se domníváte, že nemluvíme. To není pravda; jsme stejně rozumní jako lidé...“

„Joj, toho tak mít doma!“ zasnil se Harry, „Jezdil bych s cirkusem a vydělával hříšný peníze! Ale Charlie, kde jsi se tady tak najednou vzal?“

„Tak počkejte,“ řekl jsem, „Nezdá se, že byste zrovna trpěli nadbytkem. Napřed si sedneme, najíme se, pak si popovídáme.“

Jak slyšeli o jídle, okamžitě se shrnuli okolo nás; Johanes běžel do lesa zavolat zbylé čtyři. Splnil svůj úkol bezvadně; než se námořníci vrátili, stačil jim už všechno vypovídat a ještě vyšperkovat různými průpovídkami.

„Ale jak jste se sem dostali vy?“ ptal jsem se, „Kapitáne, vy jste přece zůstal na lodi!“

Kapitán Millard jenom mávl rukou. „Všechno bylo úplně v pekle! Napřed jsme měli tu pitomou nehodu s tím ložiskem; potom ten blázinec s bouří a plachtami a k dovršení smůly jsme dorazili na tenhle zatracený ostrov. Cokrát já jsem si vyčítal, že jsem tě poslal na obhlídku! Když ses nevrátil, říkal jsem si, že už tvýmu tátovi nikdy nesmím přijít na oči. Hesson sice něco žbleptal, že tě napadli domorodci, že on tě bránil, ale já tomu moc nevěřil, kdepak Hesson a někomu pomoct! Spíš jsem čekal, že utekl hned, jak se něco šustlo za keříčkem!“

„Žádný domorodci se nekonali. Sekl mě do hlavy mačetou, protože jsem ho chtěl udat, že pašuje něco do Číny. Bodl jsem ho nožem, ale to mu nestačilo, jednou jsem špatně trefil. Hezky mi rozbil hlavu; ještě že Ritherové mají tvrdé lebky!“

„Ten syčák! K nám přišel a líčil, jak za tebe hrdinsky bojoval! Diana mu řekla do očí, že tě nejspíš sám zabil a teď se chlubí; on se tak hrozně rozčílil, že se málem pominul, aspoň teď vím, proč. A k dovršení všeho tenhle trumbera prozradil, že je Diana holka. Do Hessona a jeho chlapů jako když vjede běs; a hned po ní. Jenže ta holka má taky v těle čerta, jen po ní jeden chmát, už ho praštila, přeskočila zábradlí a davaj pryč. Hesson ji chtěl honit, já se s ním chvíli hádal a ona byla mezitím nadobro pryč. Říkal jsem si, pro tohle Bůh to dítě nestvořil, aby se s ním tahal takovej starej volezlej kozel...“

„Děkuju, kapitáne!“ udělala na něj Diana ty nejsvůdnější oči. Takhle se dívá jenom na mne, na Aflargea a na Griissirna.

„Ale no bať! Potom, jak jsme pluli dál a dál, začali ty chlapi bláznit; nejdřív se servali s Lenoirem, tím malým Francouzem. Než jsem stihl zakročit, měl kudlu v žebrech. Toby se naštval a řekl, že dá Hessona pověsit na ráhno, jestli tu svou bandu nezkrotí; Hesson ustoupil a utekl do podpalubí. Jenže v noci najednou rámus a nahoře se střílelo. No, divil jsem se, přeci jsme měli na lodi jenom tři pušky a dva revolvery. Dvě pušky zůstaly na ostrově, tvoje a Hessonova, tu třetí jsem měl nad hlavou. Vzal jsem ji, vyběhl ven a vidím, že Hessonova banda lítá po palubě a střílí po námořníkách. Toby po nich pálil z revolveru, ale Hesson ho trefil do boku; ještě teď má v těle kulku. Střílel jsem, Harry ho zvedl a odtáhl pryč; no, zachránil nás Johanes, spustil člun, my do něj naskákali a pryč. Ještě čtyři hoši s náma - ostatní, kdo se k nim nechtěli přidat, bandité pobili. Vůbec nevím, kde vzali flinty; museli je mít někde schovaný. Ale já vždycky tušil, Charlie, že to tak dopadne; víš, co jsem ti říkal?“

„Vším je vinen Saunders! Nebýt toho, že dával tak mizerný mzdy, mohli jsme mít místo banditů pořádný námořníky a plout klidně. Ale Saunders musel šetřit a to místo nacpat svýmu švagrovi, aby uklidnil ženskou! Proto dneska sedíte na ostrově a ne doma v klidu a pohodě. Co bylo dál s lodí?“

„Nevím, ale umím si to představit. Na celý tý skořápce nebyl jedinej kloudnej lodník, který by ji uměl aspoň řídit. Hesson se sice považoval za dobrýho mořeplavce, ale ničemu nerozuměl, počítám, že se někde potopili i s lodí.“

„Takže je možný, že jsou ještě tady! Slyšel jsem, že podobná loď někde poblíž uvázla na mělčině!“

Kapitán Millard zpozorněl. „Ale to by znamenalo, že ti chlapi jsou ještě pořád tady, někde blízko nás! Že ani oni se odtud nedostali domů!“

Kníže Griissirno, který ležel vedle a naslouchal, aby mu neuteklo ani slovo z hovoru, zvedl svou krásnou hlavu.

„To znamená, že zemřou!“

Kapitán zbledl. „Ne! Kdo je ta šelma, že touží po jejich krvi?“

„Je to nejušlechtilejší z náčelníků Arminu, kníže jaguárů Griissirno. Ten, který mi ze všech nejvíc pomohl.“

Kapitán hleděl na Griissirna s údivem.

„Ty jsi muž, který vede velké lodi?“ ptal se Griissirno, „Jsme tedy kolegové. Také můj národ se plaví po mořích a já vodím svoje lodi po celém okruhu zemské koule.“

Kapitán na mne hleděl překvapeně, se zájmem. „Oni jsou moudří jako lidé?“

„Ještě víc. Oni byli moudří, když lidé ještě neexistovali.“

Kapitán jenom sklonil hlavu.

Zatím se vracel Johanes se čtyřmi námořníky. Hrnuli se nadšeně k jídlu. Jen se zaprášilo po pečeném mase a Dianiných plackách a šelmy s radostí konstatovaly, že lidé mají dobrý apetit.

Jeden z leopardích čarodějů, který se vyznal v léčení ran, se zatím zabýval Tobyho zraněním. Bylo třeba delšího přesvědčování, než si statečný první důstojník dal líbit, aby se podíval na jeho ránu, ale když se tak stalo, souhlasil i s operací. Leopard ránu vyčistil jazykem, potom otevřel ostrým drápem. Toby sice křičel, ale nebránil se, tak po několika minutách práce byla kulka konečně vytažena. Rána silně krvácela, leopard ji olizoval jazykem a krev zastavoval, až se mu to konečně podařilo.

„Taková potvora!“ vydechl Toby, když mu položili na dlaň malou kuličku, „Tři roky kvůli ní nemůžu kloudně chodit, dvě otravy krve jsem dostal! A teď ji dostane ven nějaký leopard!“

Leopard se jen usmíval. „Řekni mu, že kdyby tam kulka zůstala, nemohla by už udělat žádnou škodu. Zarostla by do masa a zůstala tam. Mohl by chodit, ale vždycky by ho to bolelo. Takhle bude za čtrnáct dní zdráv...“

Toby nadšeně děkoval; ta příhoda vedla k tomu, že se mezi námořníky a šelmami vyvinul srdečnější vztah.

„A co budem dělat dál, Charlie?“ ptal se mne kapitán, když jsme seděli po jídle u ohně před chatou, „Myslím, že i ty, jako my, se chceš odtud dostat!“

„Je tu důležitá věc, pane Millarde.“ Vyprávěl jsem mu o příhodě Ao Harrapovy lodi; ostatním jsem zatím nic neříkal, ačkoliv byli rozumní a mohl jsem jim důvěřovat, přece jen jsem si nebyl jist, zda by jejich lidská přirozenost nepotlačila nechuť nad tím, že lidé budou třeba nějací vyvrhelové, a nebránila nám v potrestání. Kapitán chvíli přemýšlel, potom řekl:

„Není vyloučeno, že to nejsou poctiví lidé. Už proto, že tento ostrov není zanesen na námořních mapách a že o něm nikdo neví. Je docela pravděpodobné, že si jej zvolili za úkryt nějací ničemové, kteří škodí okolo plujícím lodím.“

„Jenže v tom případě...“

„V tom případě není vyloučeno, ba je téměř jisté, že je u nich i Hesson. A to znamená, že boj s nimi je nevyhnutelný.“

„Dej Bůh, aby se Hesson i se svými kamarády utopil! Svět by je jistě příliš neoplakával...“

V ležení našich námořníků jsme zůstali dva dny; za tu dobu se jejich vzhled vylepšil natolik, že mohli klidně vstoupit do měst lidí a až na stopy strádání by u nich tolerantní člověk nenašel žádnou závadu. Diana ušila všem ze zbytků Griissirnovy látky obleky, alespoň ty nejnutnější. Jenom Johanes hrdě odmítl tak nesmyslnou věc a rozhodl se chodit i nadále nahý. Námořníci i kapitán jej za to kárali, Diana se smála a Griissirno řekl:

„Ten mladý muž se mi líbí! Je chytrý a má rozumné nápady, rozumnější než jiní lidé. Proč se hloupě a nesmyslně navlékat do umělých kůží, horších než přirozené? Já s ním souhlasím!“

Johanes, podepřený ve svém názoru autoritou moudrého knížete, potřásal dlouhou rezavou kšticí, smál se a rozhodl vytrvat přes všechny řeči. Ostatně já a Diana jsme mu neměli co vyčítat; Diana se bez zaváhání koupala v řece nahá, aniž se zamýšlela, kdo se na ni všechno dívá.

Třetího dne jsme vyrazili. Námořníci jeli na koních, kapitán a Toby na slonu. Přepustili jsme jim svá místa; kapitán byl starý a na koni jezdit neuměl, Toby byl ještě nemocen a nemohl chodit. Ručnici, kterou si musel vyčistit a pořádně namazat, dostal Johanes; byl na ni pyšný a projížděl kolem karavany, jako by její bezpečnost závisela na něm. Brzy se spojil s nezodpovědnými elementy, jako byli Aflargeo, Tannarr, Ao Harrap a jiné rozkladné živly a podnikali všelijaké krátkodobé výpravy do džungle pryč od hlavního směru - až jsem uvažoval, že jim to zatrhnu.

Když už byl jednou lovec a bojovník, snažil se podle toho taky vypadat. Odmítal si ostříhat vlasy, zato si do nich vplétal květiny a různé ozdoby. Ze zubů a drápů ulovených zvířat vyráběl náhrdelníky, které byly jeho jediným oděvem. A k dovršení všeho si dělal pomalování všude, kam dosáhl, různě v tom experimentoval a dohadoval se s Dianou, jak by mělo vypadat. Podle mého názoru všechny jeho pokusy vypadaly hrozně.

Krajina se pozvolna měnila; přijížděli jsme do předhůří hor, které se rozkládaly po naší pravici. Po levici bylo potom moře. Tady ustávala džungle a objevovaly se borové a jiné jehličnaté hájky, v nichž už nebylo parnaté dusno, ale docela příjemné teplo jako v evropských lesích v létě. Následujícího dne jsme však dorazili k široké a prudké řece, se kterou jsme měli značné potíže při brodění; na druhé straně pak začínal pás stepi, který jak se zdálo neměl konce.

Harragga, který nás doprovázel právem vlastníka těchto končin, se začal podivovat, kam až vlastně chceme zajít.

„Můj pane, nenamítám nic proti tomu, kam kráčíš, neboť vím, že tvá neobyčejná moudrost vede tvé kroky; ale uvážil jsi dobře, kam jde tahle cesta?“

„K severu, kam míříme. Nechceš-li mne doprovázet, můžeš se vrátit domů...“

„Ale pane! Tam kam jdeš, není nic; je tam konec světa, který je v království Žluté smrti. Tam, kam míříš, je jenom zánik a smrt, nic, co by zajímalo bojovníka, jako jsi ty.“

„Něco tam snad přece je?“

„Je tam písek, který pálí jako rozpálená skála, když se do ní opírá slunce. Písek, do kterého se boří tlapky až do půli pacek a kudy se můžeš prodírat jen s námahou. Ten písek je tak sypký a jemný, že tvoje nohy by do něho zapadly a každý krok by tě stál tolik námahy jako deset tady. V té zemi je slunce, jež pálí hůř než oheň, až ti oči oslepnou a změní se na tmu. A v té zemi není ani kapička vody, která by tě osvěžila, není tam kousek stínu ani jediné stéblo trávy. Nežijí tam žádní tvorové, Armini ani Zelenoocí; jenom pustota a smrt vládnou tím krajem...“

„Je tam poušť. Ale někdo určitě v té poušti byl! Byli tam vlci, kteří mi přinesli zprávy, byli tam šakalové, hyeny!“

„Někdy zabloudí do těch končin,“ souhlasil Harragga, „Ale přijdeš-li tam, nalezneš uprostřed pouště i jejich kosti. Poušť nevydává mrtvé, kteří tam nalezli smrt...“

„A přece je někdo, kdo tam může žít,“ řekl Griissirno tiše, „Pohleďte: dám signál, protože vidím někoho, kdo nám pomůže!“

Zvedl se v sedle a dvakrát dunivě zařval; rozhlížel jsem se po obzoru, ale neviděl jsem nikoho. Až Diana mne radostným výkřikem upozornila na malé zvířátko, které se vynořilo z křovisek u nohou našich koní.

Byla to lištička sotva velká jako dlaň; zato ale její hlavička s ohromnýma ušima a dlouhý srstnatý ocásek byly neúměrně veliké. Korálková očka si nás prohlédla a lištička něco zdvořile zapištěla - nebylo rozumět, co.

Skokem byla Diana s koně dole.

„Fenek!“ křičela, uchopila zvířátko a přitiskla si je k tváři; „Pouštní lištička! Já je znám, v Egyptě jsem jich měla spousty! Žije to na poušti a loví ještěrky, hady, hmyz a takové tvory, co dokážou žít i v pustině!“

Fenek se ochotně nechal hladit. Diana ho několikrát pohladila, potom jsme se rozhodli vyjednávat.

„Ano,“ řekl fenek hrdě, „Žijeme na poušti a jsme jediní, kdo tady žije. Pyšné hyeny a lstiví šakalové se sem občas taky zatoulají, ale nikdy nezůstanou dlouho; přicházejí sem tuční a vypasení a odcházejí jako ploužící se stíny. Ale my žijeme na poušti a žijeme tady od nepaměti!“

„Takže poušť znáte. Znáte i pobřeží moře, které poušť lemuje?“

„Jistě. Chodíme tam lovit mořské ježky, hvězdice, žížaly a rybky, které moře vyhodí na břeh.“

„A znáte místo, kde stojí u břehu moře takováhle loď?“

Namaloval jsem do písku hrubý obraz lodi. Fenek zajásal, když to spatřil. „Ano, je taková věc. Není daleko odtud. Asi v polovině cesty k palmovému háji.“

„Aha. Jak že je to asi daleko?“

„Kousek. Na vašich rychlých zvířatech může trvat nanejvýš tři dny, než se tam dostanete...“

Zamyslil jsem se. „Co takhle udělat si týdenní výlet přes poušť? Diano, jela bys?“

Zářily jí oči, nadšeně souhlasila.

„Ovšem nemůžeme jet všichni. Pojedu já, Diana, Johanes a Harry, Aflargeo, Tawarr, Griissirno a Ao Harrap, Tannarr a ještě jeden leopard, Harragga a jeden Sanmayraq. Co říkáte, přátelé?“

„Rozhodně nesouhlasím!“ řekl pan Millard, „A co já? Je to moje loď a chci ji vidět - mám snad právo vidět svoji loď, nebo ne? Chci vidět, co s ní ti lotři udělali!“

„Ale jak pojedete? Neudržíte se na koni a cesta bude namáhavá!“

„Pcha! Když to vydrží žena, vydržím i já!“

Tím bylo rozhodnuto; zbývalo jen učinit přípravy. Především vzít dostatek píce a vody na cestu, naši koně museli jíst a tráva v poušti nerostla. Také my museli mít dost jídla, i když jsme mohli cestou nachytat nějaké ryby. Fenek, jmenoval se Tiirpa, slíbil, že nám ukáže jedlé škeble, které jeho národ pojídá, ale na to se nedalo spoléhat.

Takže jsme vyrazili druhý den za úsvitu obtěžkáni proviantem, s nečekanou společností: v noci nás vyslídila smečka hyen, které nám v noci krásně zazpívaly a ráno nabídly svoje cenné služby, které se nám nepodařilo odmítnout. Oproti olezlým, nevzhledným hyenám afrických pouští tohle byly šelmy elegantní a velmi pěkné; velikosti psa, převyšujíce jej dlouhými tlapkami, s kožešinou hnědé barvy černě žíhanou a skvrnitou, a s úctyhodnými tesáky tvořily příjemný doplněk naší pestré mnohonárodnostní sešlosti.

Vyrazili jsme dost zostra. Ono taky stačit hyenám při jejich poklusu je značně namáhavé. Tábor se nám brzy ztratil z očí a namísto něho se nám usadil do mysli stále stejný obraz: nalevo lesknoucí se moře, napravo lesknoucí se poušť, nahoře oslnivě modré nebe se žhavým sluncem. Pomalu se tempo zmírňovalo, jen hyeny byly při síle. Což nám nevyhovovalo, protože okamžitě sluply každou rybičku, kterou našly na pláži v trase postupu.

První se zhroutil kapitán, uprostřed poledne toho dne. Všiml jsem si, že se nějak podivně pohupuje na sedle a tak jsem jej zachytil do náruče, právě když padal. Měl sice klobouk, ušitý z palmových listů a stejný slunečník, ale to nestačilo ochránit jeho starou hlavu před sluncem. Vykoupali jsme ho v moři, přivedli k vědomí a nabídli, že ho Harry či Johanes doprovodí do tábora. Ale stařík trval na svém, svou loď chce vidět a půjde s námi. Dal jsem mu svůj klobouk se širokou střechou a sám zavinul hlavu turbanem, ostatně to udělal taky Johanes a použil k tomu Harryho košile. Co chvíli seskakoval s koně, aby se namočil ve vodě, ale nebylo mu to nic platné, až na to, že se mu tělo potáhlo tenkou šupinkou soli. I my ostatní jsme už svlékli košile, dokonce i Diana po krátkém váhání vystavila tělo slunci. To už ani Johanes po ní nepokukoval, tak byli všichni uštvaní. Tygři, leopardi i jaguáři ztratili humor a když jsme konečně podle Tiirpy dorazili na třetinu cesty, svalili se všichni s koní a zůstali ležet jako zabití. I koně leželi; ani si nevšímali předložené potravy. Zdá se, že nad výpravou zamávala křídly smrt.

Jenže po nějaké hodině odpočinku nás probudil Tiirpa. „Vstávejte! Noc je lepší než den, chcete-li cestovat po poušti. Pojďte, do rána budeme už daleko...“

Vstali jsme - pouhé mátožné stíny. Vylezli jsme na koně a klátili se nocí vstříc svému osudu. Svítil měsíc a ozařoval široko daleko přízračnou, opuštěnou krajinu. Z pouště vanul chlad; písek byl studený a vlhký na dotek, ale mimo vody v našich vacích jsme k osvěžení neměli nic.

„V noci se jezdí dobře,“ šveholil Tiirpa, „Máme veliké štěstí, že nepřišla písečná bouře. To je třeba se zahrabat do písku a čekat, až přejde...“

Skutečně skvělá rada, když je někdo menší než pěst; jak ale bychom se zahrabávali my?

Jakmile vyšlo slunce a začalo být horko, zastavili jsme, slezli a ulehli do vody ke spánku. Nikdo neměl hlad, jen s obtížemi jsme se přinutili vpravit do sebe pár soust. Nevím jak ostatní, ale prospal jsem nahý a zahrabaný do vlhkého písku téměř celý den. Probudil jsem se, až když hyeny budily tábor na večeři. Tentokrát jsme jedli s opravdovou chutí; Diana chovala fenka na kolenou a krmila výhradně dobrotami, které jinak dostával její oblíbenec Tannarr. Taky na cestu jsme se vydali s radostí a cestovali až do příštího dopoledne - načež jsme šli zase spát.

Další noc trval už Tiirpa na tom, abychom došli až k lodi; tvrdil, že to není daleko. Skutečně, k desáté hodině jsem objevil na obzoru jakousi černou tečku a když jsme se přiblížili, spatřili jsme důvěrně známý trup Atlantiku.

Ale v jakém stavu! Stožáry zpřelámané a ponechané na palubě tak jak je větry shodily, s potrhanými lany a plachtami, které jsme s takovou péčí nahrazovali; loď sama ležela na mělčině a zádí se klonila do vody, jako by se chtěla potopit; ale poněvadž visela na písku, nešlo to, tak tam smutně stála jako pomník zašlých časů, měděné obložení přídě se pokrývalo vrstvami zelené měděnky, železné kování rezavělo. Pan Millard se rozplakal a slzy mu tekly po vousech, když to viděl.

„Ale není tam nic živého,“ řekl jsem, „Nic tam nemůže žít!“

„Přesto tam pojedeme,“ řekl starý pán rázně, „Chci vidět, jak skončí moje loď, kterou jsem měl tak rád...“

Jak jsme se blížili k lodi, jeden z hyeních bojovníků objevil něco dál v poušti. Když jsme k němu přijeli, nalezli jsme napolo zavátou kostru člověka. Harry seskočil s koně a prohlížel ty pozůstatky. „Steve Holmquist. Koukněte, chybějí mu tři přední zuby! To byl jistě Steve...“

Uchopil jsem lebku a očistil ji; na čele jsem nalezl nepatrný otvor - prostrčil jsem jím malíček. „Podívejte! Kulka z pušky...“

„Ničemové!“ řekl pan Millard, „Kdo to mohl být?“

„Bůh ví,“ řekla Diana, „Někdo z nich...“

Obrátili jsme se k lodi. Čněla tam, temná a hrozivá, opuštěná a vysmívající se rozbitými kulatými okénky.

Jeli jsme tam. Nebyla daleko od břehu, tak jsme naskákali do vody a plavali k ní. Nevisel odtamtud žádný provaz ani žebřík, ale povedlo se mi vylézt po trochu zvetšelých prknech boku na palubu a tam upevnit provazový žebřík. Tak se tam dostali ostatní a teď jsme tu stáli a rozhlíželi se po bývalém domově.

Vládla tu spoušť a nepořádek. Na každém kroku jsme museli překračovat úlomky dřeva, zmotaná lana a chuchvalce plachet. Za kormidelním kolem ležela další kostra člověka; ještě na něm byly trosky červené košile a roztrhaných bot. Podle mosazné náušnice, ležící vedle lebky, jsem poznal Itala Alberta.

„Proboha!“ řekl kapitán, „Copak se vraždili navzájem?“

Ohmatal jsem okraj kormidelní budky a vydloubl z roztříštěného dřeva další kulku. „To se asi nikdy nedovíme. Kdyby se aspoň chtěli povraždit všichni - byl by od nich pokoj!“

„Holmquist a Alberto byli dva, co byli nejlepší,“ řekl Harry zamyšleně, „Od nich bych nečekal, že se dají na nějakou špatnost. Ke vzpouře je buď svedli, nebo donutili násilím.“

„Jo,“ řekl Johanes, „Byli to dobrý kluci - ale rádi drželi s posádkou proti šéfům. A báli se snad jenom Charlieho...“

„Holmquist, Alberto a Antoin,“ řekl Harry, „Těm třem bych zase věřil, kdyby se chtěli vrátit.“

Diana zatím otevřela dveře kapitánovy kajuty. Byl tu nepořádek; vypáčené zásuvky stolu i skříňky, rozbité kapitánovy sklenice z opravdového skla. Papíry lodi i nákladu rozházené a zpuchřelé k nečitelnosti. Když jsem vstoupil, ukázala Diana na pohovku, na níž ležela kostra dalšího muže. Tentokrát byla příčina smrti jasná: v jeho žebrech ještě trčel zrezivělý nůž.

„Antoin,“ řekl Johanes, „Tak jsme se sešli, kamarádi...“

„Vykopeme jim hrob,“ řekl kapitán, „Byli to ničemové, ale zaslouží si tu poslední poctu.“

Hyeny se sice byly ochotné obětovat a spořádat kosti bez piety i ohledů, ale opravdu jsme vykopali v měkkém písku na břehu moře tři hroby a kosti tam uložili. Kdoví, zda nám někdy někdo jednou takhle poslouží...

Kapitán s Harrym prolezli podpalubí a podívali se na náklad. Všechno zboží zmizelo; to byla další záhada, která nám nedala spát. Když námořníci odešli od lodi nebo odpluli v člunech, jak se dalo najisto předpokládat, jistě s sebou nebrali věci, které jim k ničemu nebyly. Ale dle jistých známek se zdálo, že náklad vybral a rozkradl někdo jiný. Griissirno se k tomu nehlásil, ani o ničem nevěděl - a já mu věřil, on nebyl z těch, kdo by tajili místo, odkud berou svoje bohatství.

„Zdá se,“ řekl jsem, „Že to mohli udělat jen jedni lidé. Ti ze severu, ti, proti nimž jdeme. Hesson a jeho druhové zřejmě k těm lidem došli - tak si vybrali loď a odpluli.“

Kapitán byl zdrcen; málem propukl opět v pláč.

„Ta loď už nikdy k ničemu nebude!“ řekl jsem mu, „Už nikdy nebude moci plout, kapitáne. Mrzí mne to, ale je to tak; a nikdo, já ani vy, to nezměníme...“

„Ne, Charlie! Je to moje loď, moje, já ji postavil, já se na ní plavil! Sebrali mi ji, ale nechali mne ji vést a já ji povedu, protože je to to jediné, co na světě mám! Nikdy už nebude druhá taková loď - a já ji musím oživit, i kdybych měl vlastníma rukama její příď vyhrabat z písku!“

Chápal jsem ho, ale nemohl jsem starému muži pomoci.

„Charry,“ řekla Diana, „A co kdybychom Atlantik opravili a pak ho zase nějak spustili na moře? Například bysme mohli vzít jinou loď, tuhle zapřáhnout a zatáhnout, a ze břehu strkat...“

„Klidně spi, Diano! To není možné a je zbytečné na to myslet. Neprobouzej v kapitánovi naděje, i on ví, že to není možné...“

„Ale ty dokážeš všecko, Charry! Určitě bys dokázal i tohle!“

Ale mýlila se. Ani já nedokážu všechno...

Večer jsme se vydali na zpáteční cestu. Strastiplnou a o to smutnější, že jsme viděli strašný konec našeho plujícího domova. Opět trvala tři dny; a když jsme se vrátili po těch třech dnech do našeho tábora, byli jsme jen troskami lidí, co se vydali na tu cestu. Potáceli jsme se, když nás snesli s koní; ani Diana neměla chuť žertovat.

„Vidíte,“ řekl Tiirpa, „Poušť vám vzala srdce. Ale propustila vás v milosti a už vždycky vás bude ochraňovat. Až budete na poušti, vzpomeňte si na náš národ! Není třeba být velký a silný, stačí umět vzdorovat v každé chvíli a budete žít...“

Přijal na tři dny naše pohostinství, pak se rozloučil a s veselým smíchem zmizel v křoviskách, věnčících okraj pouště.

Ty tři dny jsme věnovali obnově zubožených těl; dokonce ani kníže Griissirno nenaléhal, abychom pokračovali v cestě. I starý jaguár, který byl téměř z oceli, byl unaven a pletl packami, až se málem svalil, když první den po návratu šel k moři se koupat.

Ale Toby už chodil! Když jsme mu oznámili, v jakém stavu jsme našli naši loď, chvíli byl smutný, ale pak řekl: „No co - nějak bylo, nějak bude! Třeba bude Atlantik ještě brázdit všechny moře, co jich na světě je!“

A přestal na to myslet.

Po třech dnech jsme již skýtali veselejší pohled. Šelmám se vrátil lesk do oka, chovaly se pyšně a vznešeně a Griissirno už zas blýskal očima a ohlížel se na sever. Bylo nutno obejít poušť, ani jaguár nechtěl znova do toho pekla. A bylo nutno jít ještě daleko a daleko, dosud jsme nebyli ani v polovině ostrova. Možná proto nenaléhal a dopřál nám i koním sdostatek odpočinku.

Ale krásné dny skončily rychleji, než bys čekal. A už opět se ozývaly válečné povely, opět se sedlali koně a opět stála vzorně vyřízená karavana v pravidelném útvaru; a opět jsem nasedl na koně, zvedl ruku a vydal to kouzelné heslo:

„Kupředu, bratři - na sever!“

A karavana pozvolna vyrazila.

Kam vedla cesta knížete Griissirna

Po třech týdnech cesty skýtalo naše společenství pohled hodný kočovného cirkusu ve stádiu nejvyšší nouze. Původní ostrá vojenská disciplína, kterou vyžadoval zvláště kníže jaguárů, se pozvolna rozkládala. Jednotlivé oddíly jezdců se trousily porůznu po kraji, lovily na vlastní pěst, rozbíhaly se sem tam a opět vracely k hlavnímu voji po mnoha dnech, když už s jejich návratem nikdo nepočítal. Kočky nebyly zvyklé na takové nekonečné výpravy, neuvykly, aby den za dnem od rána do večera pouze jely a jely, aby za nimi zůstávaly míle a míle krajiny. Každý bojovník je do jisté míry svým pánem a podřizuje se, jak známo, veliteli dobrovolně a z přesvědčení. Ovšem toto přesvědčení málokdy trvá dlouhou dobu, aniž by bylo živeno nějakou dobrodružnou příhodou. Kdyby se nám do cesty postavil nepřítel nebo jen stín nebezpečí, jeli by tygři a leopardi třeba až do pekla s radostí - zatím jsme táhli pahorkatinami a džunglemi bez všeho nebezpečí a domácí obyvatelstvo nás ochotně vítalo a nabízelo pomoc a podporu.

Lidé měli jít šelmám příkladem; ale člověk je tvor nedokonalý, jako příklad se nehodí někdy ani sám sobě. Výstrahou budiž smutný osud plavčíka Johanese, který po třech týdnech úplně ztratil zájem o cokoliv a zabýval se jen sháněním barevného peří papoušků na čelenku, kterou chtěl udělat Dianě. Či osud Tobyho, kapitána, Harryho a námořníka Palldorfa, ti si udělali z tenkých destiček bambusu karty a mazali je na hřbetě slona v budce, kterou si svépomocí rozšířili a kde trávili celé dny. Příkladem budiž osud Aflargea, který nevěřil, že naše cesta má nějaký konec a tvrdil, že hodláme objet celou zeměkouli. Co se týče mne a Diany, naše demoralizace pokračovala rovněž parádním tempem. Z nutnosti odložit šaty, která byla v poušti nezbytná, se stala běžná věc a z běžné věci zavedený zvyk, který zvláště podporoval Johanes. Kromě toho jsem se přestal holit, taky po Johanesově vzoru. Diana si aspoň přestala přiřezávat vlasy, což jsem jí ostatně po svatbě nekompromisně zakázal a vyhrožoval jí tělesnými tresty. Teď už poslouchala a její zlaté kadeře potěšitelně narůstaly.

Tři sta šelem a deset lidí se pomalu sunulo k severu. Probili jsme se džunglí, pahorkatinami i lesíky, propletli se s pomocí Dianiných oblíbených bažinných koček močály řeky Charraggu, se kterou jsme se opět potkali, ježto protéká ostrovem z jihu až na sever, přejeli pásmo stepí a dostali se teď na území, které jsem nedokázal dost jasně utřídit. Napřed jsem považoval ty rozsáhlé louky, ohraničené lesíky, za stepi; ale když jsem v trávě, která tu rostla velmi pravidelně a kultivovaně, poznal zdivočelé obilniny, nedalo mi to a zamyslel jsem se nad tím.

Ano, bylo to obilí, ať si kdo chce říká co chce, a to obilí pěstované; na jednom poli rostla vždy jedna kultura, i když někdy se odrůda dala poznat už jen s jistou dávkou tolerance. Zdivočelá pšenice, žito, ječmen; kdo tady kdy pěstoval obilí, tak dávno, že se zatím už ztratila jakákoliv podobnost s polnostmi naší vlasti? Staří Armini - nebo dokonce lidé? Obilí dávno zplanělo, zdivočelo - ale trosky starých polí zůstaly a země čeká jenom na pluh, který by ji přiměl vydat opět úrodné zrno, chléb, obživu pro šelmu i pro člověka.

Na hranici polí nás očekával Gantrra, náčelník kraje; byl to ohromný huňatý pes druhu, který mohl být předkem novofounlanďáků. Ten hafan se nemusel ani moc natahovat, když se mu zachtělo Dianě olízat tvář - a když chtěl tuto poctu prokázat mně, stačilo mu postavit se na zadní tlapy. Naštěstí byl, jako většina jeho příbuzných, veliký dobrák; nebyl by ublížil ani kuřeti, pokud na ně neměl zrovna chuť.

„Vítám svoje bratry! Čekám vás netrpělivě už po dlouhou dobu. Vyslal jsem zvědy, jak mne o to požádal náčelník vlků Kriwo. A musím říct, že jsem ještě nepoznal horší nepřátele, než jsou ti lidé. Dva moji bojovníci zaplatili životem svoji zvědavost; jiného chytili a drží zatím na řetězu ve svém sídlišti. Byl jsem dlouho trpělivý a snášel jejich příkoří; ale teď už toho mám dost a žádám, aby se proti nim zakročilo a někdo je už jednou naučil slušnému chování!“

„Jistě, to udělám. Ale v mé vlasti lidé uvazují psy na řetězy a chovají u svých domů. Lidé nemohli tušit, že tví bojovníci jsou vedeni svobodnou vůlí a že není dovoleno jim ublížit!“

„A proč jsou lidé tak zlí?“

„Oni to nepovažují za nic zlého. Domnívají se že pes je spokojený, když mu dávají jíst, i když je jejich vězněm.“

Gantrra chvíli uvažoval. „Je to ničemný národ,“ rozhodl potom, „Bude nejlepší je vyhladit. Doporučuji ti, pane, podnikni útok raději hned. Právě se v jejich přístavu sešly obě lodi současně a snad by ti přišlo vhod se jich zmocnit...“

„Takže oni mají dvě lodi?“

„Ano. Jednu menší, která je černá a dělá húú-húú a při tom z ní jde hustý kouř. A potom velikou, která má spoustu plachet a málokdy kouří.“

„Výtečně,“ řekl Griissirno, „Víš taky o mých lodích?“

„I o nich došla zpráva. Kotví nedaleko odtud v rákosí u břehu. Kapitáni je zavedli tak, aby nebyly vidět ze širého moře.“

„Mohl bys jim poslat vzkaz, aby se připravili?“

„Když k nim vyšlu posla, bude u nich za tři hodiny; moji bojovníci mají rychlé tlapy!“

„Zvlášť když jde o to utéci z boje...“ zašpičkoval Tannarr, ale před Dianiným hrozivým pohledem se stáhl zpět.

„Přeješ si, pane, obhlédnout sídlo těch lidí?“ ptal se Gantrra, jako by si ani drzého leoparda nevšiml.

„Byl bych rád. Jde to zařídit?“

„Je to asi tři hodiny cesty. Bude lepší, když ujedete většinu cesty na koních. Kočky nechodí moc rychle...“

Armádu jsme nechali na místě. Jel jsem já, Diana, Johanes a Harry, Aflargeo, Tawarr, Griissirno, Ao Harrap a Tannarr. Vedl nás Gantrra a ještě několik hafanů - a musím říct, že jejich rada ohledně koní byla nejlepší, jakou nám mohli dát. Utíkali tak rychle, že jsem jim málem nestačil ani na koni, natož pěšky. Tři hodiny byla minimální dávka, o tom jsem se přesvědčil, když dávno uběhly a pořád jsme nebyli ani u moře.

Konečně Gantrra zastavil. „Tady za tím lesíkem je už vidět na jejich město. A do lesa chodí na dříví. Sledujeme je, uvidíš...“

Krátce zavyl; z lesa odpovědělo jenom tiché zaskučení a vzápětí se mezi okrajovými keříky vypletl nějaký hafan a letěl k nám.

„Sesedněte,“ řekl Gantrra, „Jsou tam, v lesíku!“

Pes, který se přiblížil, byl vlčák se špičatýma ušima, barvy, která se nazývá krásným slovem vlkošedá. Oči mu blýskaly a když se ode mne nechal hladit, působil dojmem, že mi prokazuje poctu.

„Jsou tam. Dva. Strašně oškliví. Jeden má dřevo, ze kterého jde kouř, vypouští jej ústy. Fuj.“

„Co dělají?“

„Řežou strom. Ale moc nepracují - teď právě leží v trávě a pijí páchnoucí vodu z opletené láhve.“

Kořalka! Dýmka! Inu, zdá se, že jsme blízko civilizace. A navíc muži, kteří místo práce leží a pijí. Vše mi tak živě připomínalo domov, že jsem pochopil: blížím se k opravdovým lidem. Ne trosečníkům jako kapitánova skupina, ale skutečným kolonistům, pánům přírody. Už dávno jsem neviděl pána přírody se flákat; tam, kde si to lidé mohou dovolit, už netrpí nouzí.

U okraje lesa nám přišel vstříc Kriwo. Vyhublý, jako oškubaný, ale s očima planoucíma odhodláním. Radostně nás vítal a olizoval nám tvář, představil jsem mu Dianu a všechny, které dosud neznal. On nás na oplátku zavedl k místu, kde byli ti lidé. Všichni jsme obeznámení s životem v divočině, tak nám nedělalo potíže plížit se za ním tak, aby si nás nevšimli.

Pak zůstali všichni zpět a jenom já s Aflargeem jsme se plížili za vlkem, který lezl po čtyřech a občas větřil. Konečně jsem i já ucítil pach dýmky; a zakrátko slyšel hovor těch dvou, rozvalených pod stinnou korunou velkého dubu. Byl to hovor tak silácký, že mi nad ním až srdce usedalo; už dávno jsem neslyšel tak dojemný důkaz lidské nadřazenosti nad vším tvorstvem.

„... víš, takovou pěknou, svinskou děvku! Tlustou, vypasenou, abych ji moh chytit za kozy a pořádně s ní fláknout...“

„Ale jdi, ty vole - copak prsa! Já dám na boky! Když se ženská prohne v bokách, tak ať je to šunčička nebo štíhlá jako břízka, musím za ní a skočit po ní, a ...“

„No jo, bokatý - to je vono! V Singapuru jsem jednou nabalil takovou děvku, byla to holka mladá, ale protřelá, nohy měla trochu křivý, to je fakt, ale jen docela málo, jako když...“

„To nic, to se přikreje peřinou! Dej sem flašku!“

Opatrně jsem vyhlédl. Leželi ti dva pilní chlapci pod stromem druh vedle druha, napájeli se z flašky a jeden při tom kouřil fajfku. Pilu a sekeru měli hozenou do mechu vedle sebe. Vypadali mírumilovně a byl bych jim uvěřil. Kdyby neměli za sebou o strom opřeny ručnice a kdyby ten jeden nebyl Flink Jessop, námořník z Atlantiku, jeden z největších lotrů. Osobnost tohoto pána ani vizáž toho druhého nevyvolávaly moc důvěry, vypadalo to spíš, že jsou povedený párek lotrů, kterým nelze věnovat lásku a obdiv bez nebezpečí pro šlechetného dárce.

„Aflargeo, chytnem ty dva! Vem si levého, já si beru na starost druhého. Neubliž mu, potřebujeme je živé...“

Aflargeo se přikrčil, chvíli váhal. Najednou vyletěl z houští a dopadl překvapenému muži na hrdlo. Jessop vyskočil rovnýma nohama a už držel v ruce flintu, ale to už jsem vyskočil taky já, chytil ho za krk a praštil pěstí do hlavy, až se mi bezvládně skácel k nohám. Kriwo a Gantrra se hbitě postarali o zbraně.

„A rychle - do tábora s nimi! Než nás někdo překvapí...“

Naložil jsem si bezvládného Jessopa na záda, Aflargeo a psi nesli druhého. Než se Jessop probral, už ležel ve stepní trávě svázán jako balík a jeho druh vedle něho. Tannarr přebral od Gantrry ručnice, které se nám velmi hodily.

Jessop otevřel oči; první, co viděl, byl můj obličej. Zfialověl leknutím a pak zakoktal: „Santa madre! Kapitán Rither!“

„A ve vlastní osobě. Co tady děláš, šibeničníku?“

Rozklepal se. „Přísahám, kapitáne, že nic zlýho! Pilně pracuju jako... no, jako dřevorubec! Chytli jste mě nějakým vomylem!“

„Ho ho ho! Ty a práce? To ses zmýlil, Flinku. Nejsem na hlavu padlej, abych ti na to skočil. Jestli tě něco donutilo k práci, tak je to určitě v zájmu nějaký lotroviny, ježto ty seš z lidí, co jsou schopný se třebas udřít, jen aby nemuseli pracovat.“

Jessop se tvářil velmi provinile. Chytil jsem ho a přenesl o kus dál, aby se nemohl domlouvat se svým druhem, až přijde taky k vědomí. Právě se probíral ze spánku pod drsným jazykem Ao Harrapa. Asi ho ten pohled nepotěšil; obrátil oči k nebi a zavřeštěl z plna hrdla: „Oh! Madonna mía!“

„Ale no tak! Napřed jsi vzýval nějakou děvku ze Singapuru a teď Panenku Marii. To ses dost rychle změnil!“

Spatřil člověka a zaradoval se. „Ach, proboha, signore! Bůh vám zaplať vaši dobrotu! Proboha, rozvažte mě, to zvíře mě sežere!“

„Beze spěchu! Tak rychle to nebude a napřed se tě na něco zeptám, přítelíčku!“

„Prosím. Ale napřed ať jde ta potvora pryč, porco Dío!“

Ao Harrap na můj pokyn poodstoupil.

„Ty jsi odtud, z přístavu?“

„Ano, ovšem!“ řekl s úsměvem, který na jeho šibeniční tváři působil dost nedobrým dojmem.

„A co tam děláte? Čímpak se živí ten počestný spolek, rozšířený o mého přítele Flinka Jessopa a jiné ukázky dobrých mravů?“

Zaváhal. Podíval se na mne, potom na Johanese, který stál vedle a řekl: „Jsme... pokojní námořníci. Hm. Rybáři... pane.“

„Zajímavé! Ale nemáte moc rádi, když se do vašeho přístavu hrne cizí loď, že ne?“

„Ale jo... pročpak ne?“

„Že po ní střílíte. A dost dobře, na obyčejný námořníky. A že máte i jiný zvláštní zvyklosti.“

„Ale pane!“ ulekl se, „Pán snad ráčí žertovat, že ano?“

„Ne že by se to stalo zrovna mně. Jenom jsem o tom slyšel. A ještě něco: není u vás náhodou můj přítel Hesson? Chlápek menší postavy, ne dost gentlemanskýho vzhledu, má černý vousy a domnívá se, že je vhodnej adept na kapitána lodi.“

„No ano, Hessona znám! To je váš přítel?“

„Ano. Tak skvělej, že mi tadyhle rozbil hlavu mačetou. Tak teď je mi jasný, že seš lump jako on!“

Při zmínce o rozbité hlavě se muž vyděsil.

„Madonna mía! Capetano Carlo - é non morte!“

„Non morte. Protože mě jedna taková rána nesloží! Přišel jsem ji Hessonovi odvést, víš; taky mu ji odvedu! Ale teď chci vědět, co tady děláte vy! Okrádáte lodi?“

„Ale pane... jak si můžete myslet něco takovýho?“

„Znám Hessona a Flinka Jessopa. Vím, že máte dvě lodi, malou nákladní bárku a velkou plachetnici. A vím, že střílíte po kolem jedoucích lodích.“

„Ale proboha... vždyť na tý lodi byli leopardi!“

„Jaguáři, ale to je vedlejší. Tuším, že byste klidně stříleli i na leopardy. Tak jak to je: jste piráti?“

Muž bázlivě zašilhal po jaguárovi, ale mlčel.

„No dobře. Aflargeo, ukousni mu jeden prst!“

„Ne!“ zaječel muž, než tygr stačil pochopit, co mu to vlastně (anglicky) povídám. „Proboha, ať mě nechá! Já všechno řeknu!“

„To bych prosil. Ale pronto! Mám tady těch koček dost na to, aby si každá ukousla z tvýho hříšnýho těla kousek. Můžeš si bejt jistej, že nic nezbude. Ani jmenovka na hrobeček.“

„Povím, všecko! Já byl poctivej námořník, věřte mi, signore capetane! Já byl dobrák, nikdy jsem nic zlýho neudělal, to jenom zlej osud mě sved na špatnou cestu...“

„Ale! Vidím ti na rameně, že tam máš vypálený nějaký znamení. To se přeci už ve většině států nedělá!“

„V Portugalsku ještě jo. Jednou jsem šel domů z hospody, zrovna když jsme kotvili v Lisabonu. Proti mně šel takovej lepší pán, s hůlčičkou a s buřinkou - já do něj vrazil, ale přísahám, při Madoně a Jezulátku, děsně nerad! A ten pán začal v tu ránu ječet jako blbej, že sem mu štíp portmonku. No, tak jsem mu jednu vrazil, aby tak neřval; jenže za rohem mě odchytli policajti. Měl jsem u sebe náhodou jakousi šrajtofli, ale nebyla to toho pána, jenom jí byla podobná. Byla mýho kamaráda, von mi ji půjčil. Voni z toho udělali loupežný přepadení s pokusem vo vraždu a poslali mě na galeje. Ale úplně nevinně, pane!“

„Pozoruju. A to je důvod stát se pirátem?“

„Potom mě svedli falešný kamarádi,“ řekl lotr bez začervenání, „Ale já toho stejně chtěl nechat, pane, věřte mi...“

„No dobře, nejsem tvůj soudce. Teď povídej, jak se k vám dostal Hesson.“

„No normálka! Jednou jsme se takhle vraceli s Arrowem z cesty. Arrow, to je plachetnice, víte? Jak tak jedeme, vidíme najednou u břehu dva čluny a někdo z nich na nás volá a mává. Náš starej, pan kapitán Weddengrass, je dobrák a moc zvědavej, tak dal příkaz přirazit a kouknout se, co je to za nešťastný lidi. Tak jsme je vzali na palubu a oni, že prej ztroskotali u našeho břehu, tam dole kus na jihu. Kapitán je rád viděl, jenom mu bylo divný, že mezi nima nejni žádnej důstojník a dva jsou postřelený, jako by se s někým rvali. Tak z nich chvíli ždímal, co jsou zač, ale voni se k ničemu nechtěli znát, tak starej rozhod, že je hodíme přes palubu. Pak naštěstí Kudla, jeho pobočník, poznal Hessona; svýho času spolu jezdili na lodi. Řek, že je to jeho starej kamarád, vodved Hessona do svýho kutlochu a tam z něj u flašky všecko vytáhl, jak se vzbouřili proti svýmu kapitánovi a najeli na břeh. I to, jak vás, capetane Carlo, vzal v lese mačetou. Všichni ti chlapi z vás mají vítr ještě po smrti, věřte mi. A co teprv, až přijdou na to, že jste živej!“

„A to se Hessonovi lidé jen tak přidali k pirátům?“

„No a co měli dělat - copak by jinak mohli přežít?“

To byla ostatně pravda, ale Hessonovi chlapi by se přidali ke komukoliv jen proto, aby získali peníze a vůbec by jim nebylo proti mysli stát se sami ideovými vůdci mořského loupežnictví.

„Kolik je tam lidí?“

„Je nás... no, asi tak dvě stovky.“

„To všechno jsou piráti?“

„No...“ zaváhal, ale nakonec přikývl.

Zašel jsem k Jessopovi. Tvářil se dost zděšeně, když zjistil, že jsem už mluvil s jeho kolegou.

„Tak Flinku, povídej: kolik pirátů je v tom vašem hnízdě?“

Jessop se usmál. „Maličko, kapitáne. Tak sotva na stovku...“

„Jo? Tak to ti děkuju. Tvůj kolega říkal dvě stovky. Kdo z vás bude dál od pravdy, toho pověsím na ráhno.“

„No víte, kapitáne... Ono jich možná budou i ty dvě stovky. Já tam nejsem dlouho a nic tak zlýho jsem neudělal, to mi věřte, kapitáne, já byl vždycky ten hodnej!“

„Však já ti taky věřím! A protože jsi byl vždycky ten hodnej, tak tě dám zavřít, kdežto ostatním zakroutím krkem. Spokojen?“

Zbledl jako křída. „Poníženě děkuju, pane kapitáne!“

„Rozvažte je a odveďte někam dozadu, dělá se mi z nich zle! Poslouchejte, oni vás teď odvedou a budou hlídat. Kdo se pokusí utéct, ten přijde o kejhák. Jasný?“

„Jistě, jistě,“ kývali oba ničemové hlavami. Šelmy je rozvázaly - muži ochotně a rádi šli, kam jim bylo naznačeno. Jenom ten hodný, sdílný pirát se jednu chvíli sklonil k botě, kterou jsme mu asi nějak poškodili. Když se vztyčil, držel v ruce vrhací nůž. Rozmáchl se a chtěl jím hodit, asi na mne - ale než to stačil udělat, mihl se Tawarr vzduchem jako blesk, jeho dlouhé tesáky chřuply a muž s výkřikem klesl k zemi - tygr mu zlámal vaz. Jessop zbledl jako křída a rozklepal se strachem; pro jistotu ho Johanes prohlédl, ale nenašel žádnou zbraň.

Získali jsme dvě další pušky; s mými dvěma, Harryho a revolverem šest střelných zbraní. Jednu jsem si nechal já, další Toby, Aflargeo a Johanes, Harry měl revolver. Poslední pušku jsme dali námořníku Bengtssonovi, který s ní uměl nejlíp zacházet.

Velitelem operace se sám jmenoval kníže Griissirno; nechali jsme si od Jessopa nakreslit plánek tábora a obhlédli to hnízdo z lesa. Nebyla to žádná pevnost, pár domků ze dřeva a různorodého materiálu, obehnané palisádou, ovšem dost chatrnou a lehce překonatelnou. Na třech rozích byly věžičky, v nichž se měly držet hlídky. Ale jak znám ze zkušeností, hlídky většinou v noci spí nebo vůbec nejsou na svých místech. Jessop tvrdil, že je za celou dobu nikdo neohrožoval, hlídky jsou stavěny jen pro všechny případy a sami strážní neberou své povinnosti vážně.

Griissirno stanovil útok na jednu hodinu po půlnoci. V té době budou asi všichni spát, hlídky budou taky ospalé, jak zákon káže. Naopak šelmy jsou velmi čilé a mohou bojovat naplno. My lidé budeme podporovat útok šelem; to tak, že kdyby se někdo probudil, začneme střílet. Nebylo zcela jisté, kolik lidí opravdu je v táboře, ale dalo se předpokládat, že to budou na slovo vzatí rváči, otužilí v četných bitvách.

Současně dal Griissirno příkaz, aby jeho lodi připluly v tutéž hodinu a na jakýkoliv příznak boje zablokovaly přístav a posádky obsadily nepřátelské lodi. Nebylo vyloučeno, že se lidé pokusí uprchnout po moři. Tyto příkazy poslal po psech a potom si spokojeně lehl, zatočil se do klubíčka a usnul.

Taky já šel spát; ale Diana se přitřela ke mně a mazlila se tak něžně, až jsem okamžitě pochopil, že něco chce. „Ach jejda!“ povzdychl jsem, „Copak ti zas budu muset odmítnout?“

„Ale miláčku, já přece vůbec nic nechci! Bude mi stačit, když mě vezmeš zítra s sebou do boje!“

„Předem vyloučeno! Nesmysl!“

„Ale já chci!“

„Jsi žena. Ženy nebojují.“

„A co ta - Mary Reedová a Ann Booney? Co to byly?“

„To byly pirátky a v sedmnáctým století. A pověsili je!“

„Kecáš; nepověsili, protože měly děti! Ve vězení, kvůli tomu dostaly milost. Já to náhodou vím, protože jsem o nich měla knížku. Otec mi dával za vzor statečný ženy.“

„Pěkný vzory. Taky Calamity Jane?“

„Jo. A Johanku z Arku a jiný bojovnice.“

„Dobrý to muž! Ale přesto se neopovážíš v boji vystrčit nosánek z lesa. Jinak po něm dostaneš! Ty můžeš třeba hlídat Jessopa, aby neutekl. To ti musí stačit!“

„Jessop je svázaný jako balík, ani se nehne. Na toho není potřeba žádnýho hlídače...“

„Nediskutuj. Do bitvy každopádně nepůjdeš.“

„A když jo?“

„Dostaneš pětadvacet na holou!“

„Vydržím. Začni hned!“

„Tak se s tebou dám rozvést.“

„V naší zemi rozvod neexistuje!“

„Tak ho zavedeme. Jsem král!“

„A já královna! Mám právo veta!“

„To já taky. Nikam nepůjdeš a budeš pěkně v zázemí!“

Diana se nafoukla, ohrnula nos a otočila se na druhou stranu.

Trvalo mi dost dlouho, než jsem usnul; ale potom jsem spal jako zabitý, dokud mne Aflargeo neprobudil. Byla temná noc a všude okolo pospávaly šelmy. Diana byla už vzhůru, chvílemi se mračila a chvílemi usmívala podle toho, zda chtěla trucovat nebo mne přesvědčovat, abych ji vzal s sebou.

Griissirno vybral dvacet tygrů, deset leopardů a svoje jaguáry; tygrům velel Tawarr. Ti všichni se měli po půlnoci připlížit tiše k hradbám, přelézt je a zlikvidovat případné hlídky. V případě, že by došlo ke konfliktu, měla na první střelnou ránu zaútočit celá bojová síla Arminů. Považoval jsem tento plán za dobrý. Podaří-li se, mohou obsadit celý tábor bez zbytečných ztrát.

„Jen ti kladu na srdce: i když ti lidé jsou ničemové, nejsou tak špatní, abys je musel povraždit! Stačí když je zajmeš; rána tlapou do hlavy spolehlivě uspí kdekoho a kdo ji dostane, už nebojuje. Nezabíjej, Griissirno - prosím tě o to!“

„Chápu a rozumím, Charry. Chceš chránit lidi, protože jsi z jejich rodu. Ale slyšel jsem, jací ničemové jsou ti, které jsi vyslýchal; a viděl jsem, jak jsou zrádní. Nebýt Tawarrovy rychlosti, byl jsi už mrtev. Na to zas nezapomínej ty!“

„Přesto nezabíjej zbytečně! Každý člověk má nějakou dobrou stránku; a i když na ni zapomněl, dá se převychovat k lepšímu.“

Griissirno tomu moc nevěřil, ale slíbil, že bude mírný.

V táboře už byl poměrný klid; hořelo tam několik ohňů a občas se od nich ozýval hovor, aspoň podle šelem, já neslyšel nic. K půlnoci ohně pomalu dohasínaly a lidé šli spát; postavili-li hlídky nevím, ale ještě před půlnocí párkrát u brány vystřelili, zřejmě aby dali někomu signál.

„K čertu, budou ostražití!“ řekl jsem, „Griissirno, oni vědí, že se něco děje! Nevrátili se jim dva muži a i když disciplína asi nebude v tomhle táboře veliká, přece jen je to důvod, aby se znepokojili. Budou připraveni k boji!“

Griissirno se jen pousmál. „Uvidíme. Na plánu se nic nemění.“

Čekali jsme. Diana přilezla po kolenou a šeptala: „Poslední rozhodnutí: vezmeš mě nebo ne?“

„Nevezmu!“

„A když půjdu sama?“

„Už jsi byla někdy bita?“

„Jo, i od tebe. Druhou ránu bych od tebe dostat nechtěla. A ty by ses odvážil mě uhodit?“

„No - to by se vidělo!“

„Myslíš, když mi budeš vyhrožovat, že se tě leknu! To bys teprv viděl, jak umím škrábat! Nepodceňuj mě, umím bojovat stejně dobře jako ty!“

„Mlč a zůstaň, kde jsi! Nerad bych byl vdovcem. Tam se bude opravdu bojovat, ne si jenom hrát!“

„Tak si jdi, ty protivo! Počkej, já ti to oplatím, až budeš něco chtít ode mne...“

Griissirno se otočil, oči mu blýskaly hněvem: „Budete mlčet nebo ne? Uslyší nás a budou vědět, že jsme tady!“

Diana jej mlčky objala kolem krku a hladila, až se zastyděl a olízl jí smířlivě tvář. Potom usedla vedle mne a čekala, až se něco začne dít.

Měsíc nesvítil, ale hvězdy zářily dost jasně, aby šelmy viděly jako ve dne. Já neviděl tak dobře, přesto jsem spatřil, jak se od ohrady plíží nějaká šedivá šelma. Byl to vlk Kriwo; zapadl vedle nás a řekl Griissirnovi: „Zdá se, že všichni spí! Běžel jsem kolem a nikdo si mne ani nevšiml!“

„Zakázal jsem ti chodit k nim! Proč jsi neposlechl?“

„Chtěl jsem je vidět. Nic se tam neděje. Je klid.“

„Dobře. Kupředu!“

Pomalu a naprosto tiše se plížil z křovin ven na pláň, pokrytou jen trávou. Jeho skvrnitý kožich splynul s různě odstupňovanými odstíny terénu tak, že když se zastavil, nedokázal bych ho na dálku ani najít, kdybych nevěděl, kde je. Stejně tak ostatní šelmy, tygři, leopardi i jaguáři, splynuli s trávou a plížili se potichu a nepozorovaně k ohradě.

„Dokážou to,“ šeptal Johanes, „Nebudou nás ani potřebovat!“

Čekali jsme. Šelmy se ztratily z dohledu a jen občasné zavlnění trávy naznačovalo, kudy se plíží. Pozoroval jsem víc věžičky na ohradě než pláň - pušku jsem držel na kolenou, připraven střílet. Diana měla taky pušku v ruce, Johanesovu. Sebrala mu ji, aby mi v případě potřeby dokázala, že umí bojovat. Johanes s tím nebyl moc srozuměn, ale nemohl proti Dianě nic dělat, navíc byl zvyklý ji obdivovat a na slovo poslouchat.

Viděl jsem, jak nějaký stín bleskurychle vylezl po dřevěných kůlech ohrady a skočil dovnitř. Vzápětí za ním přelétly ohradu další dva. Avšak ve chvíli, kdy ten druhý přeskakoval, bouchla z jedné věže rána a ozval se vzteklý výkřik leoparda. Zvedl jsem ručnici a vypálil, ale bylo to daleko a nevěřím, že bych zasáhl.

„Jízda - vpřed!“ vykřikl jsem.

Johanes sebral Dianě svou pušku, naskočil na připraveného koně a vyletěl jako blázen na pláň. Já čekal, až vyrazí tygři, abychom zaútočili společně a já byl v jejich čele. Od druhé věžičky padla rána a Johanesův kůň se překulil i s jezdcem. Ale viděl jsem, že chlapec vyskočil na nohy.

Mezi domky pirátů nastal hluk. Střelba naplnila vzduch rámusem a pachem střelného prachu, někdo zapálil stoh slámy, aby lidé na útočníky viděli, protože si byli vědomi jejich lepších možností. V tom světle jsem viděl, jak se piráti dávají se šelmami do boje. Byli to otužilí, schopní rváči, prošlí mnoha boji s odhodlaným nepřítelem. Aby porazili námořníky z lodí, které přepadávali, museli umět bojovat. Teď se bránili proti strašnějšímu nepříteli, než byli lidé - ale měli na své straně výhodu střelných zbraní a dovedli ji využívat.

Z nejvyšší, střední věžičky přímo nad bránou se ozval rachot, jako by odtamtud někdo neustále střílel z ručnice; tehdy jsem ještě nikdy neviděl v činnosti strojní pušku a netušil, že něco takového může existovat. Viděl jsem, jak několik mých přátel padlo jako podťato kosou; ale Toby namířil a vypálil, strojní puška zmlkla, muž přepadl přes zábradlí a letěl dolů na zem.

To už jsem byl u ohrady. Chytil jsem se rukama za palisádu, vytáhl se a přehoupl na druhou stranu, nestaraje se o koně. Okolo hlavy mi houkla rána. Spatřil jsem, že zasáhla přesně, námořníka Bengtssona, který vykřikl a sletěl z ohrady i se svou ručnicí. Mrzelo mne to tím víc, že jsme ztratili další hlaveň, to bylo důležité. Střelec stál ještě na svém místě u ohrady, vytrhl jsem svůj meč a jedinou ranou mu rozťal hlavu.

Proti mně se rozběhl muž v bílé košili, se zakrvácenou šavlí v ruce a pistolí v druhé. Právě vystřelil na jednoho tygra a asi ho zasáhl, neboť šelma se skácela. Zaútočil jsem na něho mečem; odrazil první mou ránu a zaútočil sám.

„Parchante,“ vykřikl, „Útočíš v noci jako zloděj? Kdo jsi?“

„Ten, kdo má právo tě soudit! Pán téhle země!“

„Aby tě zabil hrom! Kdo jsi opravdu?“

„Zeptej se Hessona! Už jednou jsme se potkali!“

Otevřel ústa údivem a na chvíli se zapomněl krýt. Probodl jsem ho mečem a muž klesl s výrazem úžasu ve tváři.

A najednou jsem zase zaslechl už známé rapotání strojní pušky; padl jsem na zem, abych se vyhnul kulkám, a ty rozvířily trochu prachu ze země těsně za mnou. Odkutálel jsem se rychle za jakousi boudu a vzápětí slyšel, jak z ní lítají třísky. Nemohl jsem se nijak bránit. Tak jsem viděl, jak další pás olova přejel knížete Griissirna, který se uprostřed nepřátel rval jako sám bůh války. Jaguár tlumeně zařval a válel se v písku bolestí. Kolem něho padlo pár dalších tygrů a leopardů.

„Johanesi, sestřel ho!“ křičel jsem.

Chlapec se kryl před střelcem rohem domku; než stihl vystřelit, práskla odněkud ze střechy rána, Johanes pustil ručnici a chytil se za paži. Další kulka téhož střelce vyštípla několik třísek těsně vedle mé hlavy.

Naše postavení bylo strašné: střelec měl na mušce mne i Tobyho, Johanes byl vyřízen a Aflargeo se svou puškou kdovíkde. Útok tygrů a leopardů ničila ta prokletá strojní puška na věži, kterou jsme ze svého místa nemohli nijak zničit.

V té chvíli jsem spatřil výjev, který jsem hned nepochopil; náhle se ohrada zčista jasna zatřásla a potom probořila přímo pod věží se strojní puškou. Vzniklým otvorem vpadl dovnitř Dianin slon, rozzuřený zraněním, které mu způsobila nějaká kulka. Diana mu seděla za krkem a ječela jako blázen.

Ve chvíli útoku vyskočila do výšky, chytla se věžičky a přeskočila přes zábradlí. Čepel samurajské katany zasvištěla vzduchem a chlapovi uletěla hlava jako hlávka kapusty. Než se věžička zřítila, stačila už Diana seskočit na zem a skulit se ke mně.

„Vidíš, já ti povídala... vem mě s sebou!“

Slon se hnal nejširší cestou k přístavišti, piráti se před ním dávali na útěk. Povšiml jsem si, že se tam něco děje; někteří se zřejmě pokusili nalodit na velkou plachetnici a odplout, ale to už tu byly jaguáří lodi, lodě zahákovaly a skvrnití námořníci se řítili na palubu. Viděl jsem, že muži zděšeně prchají zase směrem k nám a rozběhl jsem se jim naproti. Vpředu běžel menší statný chlap s černými vousy a důstojnickou čepicí na hlavě - v ruce svíral mačetu.

„Hessone!“ vykřikl jsem na něj, „Jsem tady a čekám na tebe!“

Podíval se na mne - a viděl jsem, jak se zděsil.

„Kapitán Charlie? Ty pse...“

„Jedna rána mačetou na mě nestačí! Jdu ti ji vrátit!“

Rozběhli jsme se proti sobě. On pozvedl mačetu a sekl po mně dřív, než jsem byl u něho, ale uhnul jsem a vzápětí ho ťal mečem. Ostří mu rázem rozseklo lebku a Hesson mi s výkřikem klesl k nohám. Moje rána byla lepší než jeho, nebylo pochyb, že je skutečně mrtev.

„Charry,“ vykřikla vzadu Diana, „Pojď sem... Griissirno!“

Rozběhl jsem se zpátky, zabodl meč do hlíny a poklekl k němu. Jaguár ležel na zemi tam, kde padl, pod tělem se mu rozlévala kaluž krve. Měl několik ran, vesměs velmi těžkých. Diana držela jeho ušlechtilou hlavu v klíně, vedle stál Aflargeo a Ao Harrap. Pohladil jsem jej po hlavě.

„Můj pane...“ vydechl, „Jak... zvítězili jsme?“

„Ano, zvítězili. Lodi jsou naše, Griissirno...“

„To... je dobře. Poslouchejte mne dobře, Charry a Diano. Nebudu už dlouho... mluvit.“

Dianě vytryskly slzy - a já cítil, že také mně stéká něco po tváři, ale nevěděl jsem, je-li to slza, pot nebo krev.

„Často jsme si navzájem nevěřili,“ zašeptal jaguár, „Hádali jsme se, nadávali si, nesnášeli se... ale měl jsem vás rád. Oba jsem vás měl rád. Víc než všechny bytosti kromě svého syna. Jste dobří, Charry a Diano. Přeji si, abyste žili a aby váš život byl šťastný a plný radosti. Víc než můj...“

Těžko se mu dýchalo; život mu prchal z těla všemi ranami, ale starý jaguár mu vzdoroval silou, pramenící z jeho povahy, urputné a nepoddajné, jak jsme znali.

„Ao Harrape! Jsi můj syn, krev mé krve, příští kníže jaguárů. První jsi poznal, k jakým cílům je předurčen Charry a Diana, víš, co se stane. I moji smrt jsi předpověděl. Víš, že jen oni dva mohou ochránit mou ubohou vlast. Přísahej, že se nikdy nepostavíš proti nim, že budeš vždy chránit Armin a jeho Vládce proti všem a proti všemu. I kdybys měl zemřít! Že splníš svou povinnost tak, jak jsem svou povinnost splnil já...“

„Přísahám, otče!“ řekl Ao Harrap.

„Jdi za ním,“ řekl tiše Griissirno, „Kráčej v jeho stopách, kamkoliv půjde. Pamatuj, že jsi kníže svého lidu a že jej musíš chránit před nebezpečím; jsi povinen nedbat svého prospěchu, ale jen prospěchu svého národa. Věř mi, můj synku - a pamatuj, že jsem tě miloval...“

„Ano... přísahám, otče!“

„Matce vzkaž... že jsem na konci cesty. Ať na mne nezapomíná. Že jsem ji měl moc rád...“

Teď už mi slzy tekly proudem a já se nestyděl. Držel jsem v rukou mocnou tlapu, která za mne bojovala, a cítil, jak se mi třesou ramena.

„Diano,“ řekl tiše Griissirno, „Tvoje ruce umějí tak krásně hladit... pohlaď mne ještě...“

Diana jej objala kolem krku a přitiskla mu tvář na hlavu. Prsty mu přejela po šíji a krku a jaguár naposled tiše zapředl. Ucítil její slzy a konejšivě jí olízl tvář - pak mu hlava klesla a tělo sebou zaškubalo v poslední křeči.

Vstal jsem. Otřel jsem si oči rukávem a rozhlédl se po těsném kruhu šelem, které nás obklopovaly.

„Ty lidi zabijte! Všechny!“ poručil jsem.

A Tawarr, velký, tmavý a výhružný jako samo peklo, vystoupil a obnažil své hrozné tesáky: „Už není koho zabít, pane.“

Diana klečela u jaguára a plakala. Poklekl jsem zase vedle ní.

Ale Ao Harrap neplakal. Zvedl hlavu a pravil: „Bratři, bojovníci slavného národa xoyaratlů! Můj otec a náš pán a kníže zemřel! Ať nikdy nezhyne jeho památka v našich srdcích! Pozdravme ho naposled!“

Třikrát se ozvalo hromové zařvání. Pak Ao Harrap sklonil hlavu a dotkl se čenichem otcovy tváře.

„Neposlechl mne. Radil jsem mu, aby nechodil do bitvy, ale on byl kníže svého lidu a musel jít tam, kam vedla jeho cesta...“

Diana pohladila Ao Harrapa po hlavě a potom jej objala.

„Neplač,“ zašeptal jí, „Proč pláčeš, když můj otec už není na této zemi? Když zemře jaguár, odchází do země, kde vládne Quantá Chilcox, bude navěky lovit na zelených loukách jeho říše! Můj otec bude lovit jeleny se zlatými parůžky a srnce, kteří mají hvězdy na kopýtkách. A když se bude chtít opět bavit na této zemi, může se vrátit a znovu se narodit... My jaguáři se nebojíme smrti; smrt je naším přítelem a není na nás zlá...“

Tentokrát však byla krutá. Víc než padesát Arminů padlo v tomto boji a sotva padesát jich zůstalo nezraněno. Všichni ostatní měli lehčí nebo těžší poranění, někteří dokonce tak těžká, že hlasitě kňučeli a sténali. Přes hrůzu, kterou nás naplnil ten hrozný boj, jsem se odhodlal je prohlédnout a poskytnout jim první pomoc. Diana se okamžitě chystala mi pomáhat.

„Děkuju ti za život,“ řekl jsem jí, „Přišla jsi v pravý čas.“

„Já vím. Já nechci být vdova, říkala jsem ti!“

„Měla jsi hlídat Jessopa...“

„To už taky není potřeba.“

„Jak to?“

„Johanes neumí prohledávat. Měl v rukávu břitvu. Vyprostil se z provazů a zkusil mě napadnout. Podívej...“ Natáhla ruku; rukáv košile měla rozříznut a prosáknut krví, ale rána byla naštěstí jen povrchní.

„Proboha... a jak ses mu ubránila? Vždyť...“

„Leží tam, co mě napadl. Vrazila jsem mu do srdce nůž. Pušku jsi mi nenechal, tak co jsem mohla dělat?“

„Nechápu tě. Jak dokážeš takhle bojovat? Jsi tak statečná, Diano, tak odvážná, že...“

„Tohle nic nebylo. Když jsem zabila prvního člověka, bylo to horší. Tam v Egyptě, víš?“

„Jsi moje statečná holčička...“

„Jsem královna Arminů. A Armini jsou statečný národ...“

Ovázal jsem jí prozatímně ránu rukávem košile jednoho z pirátů. Taky Johanesovu ránu jsem prohlédl a ošetřil. Nebyla naštěstí hluboká, jen škrábnutí na rameně; za tři týdny mohl být fit. Už ho přešla hrůza, byl opět veselý a statečný, až se zdálo, že vše vyhrál jenom on. Bengtssonovi už nebylo pomoci; přišli jsme tak o dalšího muže, a to jsme jich rozhodně neměli nazbyt.

Až do rána jsme ošetřovali zraněné. Teprve když nadešel první úsvit, mohli jsme si oddechnout a smýt ze sebe krev a špínu boje.

„Zabil jsem Hessona,“ pochlubil jsem se Dianě, „A muže v bílé košili, který byl asi kapitánem...“

„Dobře jim tak. A Charry, jak vypadá ta jejich loď?“

Byl jsem unaven, přesto mi to nedalo a šel jsem do přístavu se podívat. Předtím jsem viděl jenom špičky stožárů přes střechy dřevěných baráků osady a zdálo se mi sice, že je těch stožárů nějak moc, ale měl jsem jiné starosti.

To, co jsem spatřil stát u kamenného mola z hrubě opracovaných balvanů, mi vzalo dech. Sen námořníka, převedený do reality! Snad každý na světě má sny a kdo se plaví po mořích, dvojnásob. Já si odjakživa přál velet clipperu, čtyřstěžňovému plnoplachetníku, lodi, která má ve výstroji snad všechny plachty, jaké jen můžou existovat. A ta loď stála přede mnou, ještě spřažená dohromady háky s dvěma jaguářími okřídlenými plachetnicemi, nepoměrně menšími, ale stejně nepochybně vítěznými v nočním boji.

U mola stál kapitán Millard a taky si prohlížel tu krásu. Otočil se a když nás spatřil, zakroutil hlavou. „Nádhera! Viděl jsi někdy něco takovýho, Charlie?“

„Ve snu. To byla jejich?“

„Ráda bych věděla, kde ji ukradli,“ řekla Diana, „A kdo ji teď oplakává...“

Přišel jsem blíž a prohlížel si vznosnou konstrukci přídě. Pak klouzal pohledem přes dělovou palubu na horní palubu s vysoko vyzdviženým nástavcem pro kapitánský můstek; posléze jsem objevil mezi druhým a třetím stožárem kotelnu s vysokým komínem. Bylo tedy možno využívat v případě nepříznivého větru i parní pohon. Divil jsem se, že nikde nevidím kolesa od parního stroje, ale kapitán mi vyložil, že asi používá modernější a účelnější šroub na zádi. V každém případě byl i parní stroj dokonale proveden.

„Řekl bych, že ji postavili v Americe,“ soudil kapitán, „Tam umějí dělat takové věci. Mohla to být školní loď nebo něco podobného. Kdyby nebyla tak nová, hádal bych na válečnou, ale zdá se, že děla tam byla přidána dodatečně. Ta loď má za sebou kompletní přestavbu, ani parní stroj tam asi nebyl odedávna...“

Vylezl jsem po provazovém žebříku napřed na dělovou palubu, pak jsem našel schody a po nich se dostal na horní. Do cesty mi vstoupili dva jaguáři, ale poznali mne a ochotně doprovodili na můstek. Prohlédl jsem si celé zařízení a usoudil, že sám bych si asi tuhle loď řídit netroufl.

„Kapitáne, co říkáte - vyplujeme s tím?“

„Nikdy jsem neplul s ničím podobným! Je tam spousta plachet, které ani neznám. Ale tys chodil do školy, měl bys to znát...“

„Ach jejda! Plachty Atlantiku, to je něco jinýho, tam jsem se v nich aspoň vyznal! Tady stačí, abych na něco špatně sáhl a mám to na hlavě kompletně se vším...“

„Ale někdo z nás dvou to bude muset řídit!“ řekl kapitán vážně, „Jinak se domů nedostaneme!“

„A co třebas ty lodi jaguárů? Co jim říkáte?“

„Ech! Na těch bych se neodvážil vyplout na moře! To už radši zkusím, co dokážu s tím clipperem.“

„Podíváme se do kajuty pana kapitána. Třeba tam bude mít nějaké papíry od lodi, nebo aspoň schéma plachet...“

Najít kapitánovu kajutu bylo lehké, byla přímo pod můstkem a scházelo se do ní po strmém schodišti. Měla dvě místnosti, pracovnu a vlastní kajutu, v níž bylo jen pár skříněk a lůžko, sotva dost široké pro jednoho objemnějšího muže. Do pracovny se v případě potřeby vešlo deset i dvanáct osob, když stáli kolem stolu uprostřed. Všude po stěnách byla spousta zbraní, mezi nimi arabské, co jsem sebral majiteli Diany, což mne potěšilo. Kromě toho tam byl obrázek clipperu, zarámovaný, ale s rozbitým sklem, několik dalších fotografií lodí. Mezi tím pár olejomaleb či barvotisků obnažených žen, skvrny po krvi i po rozbitých láhvích alkoholu a jiné náznaky, že se majitel nechoval přiměřeně svému stavu. Byl tu patrný luxus toho, kdo zařídil stavbu a vybavení i pozdější zpustlost a nízkost majitele. Což je sice paradoxní, ale dávalo to dost přesný obraz o osudech lodi.

Hledal jsem lodní knihu. V zásuvkách stolu i skříně v koutě bylo sice dost všelijakých papírů, ale lodní kniha nikoliv. Našel jsem sice cosi jako účetní knihu, ale účetnictví bylo vedeno jen zpočátku, pak nahrazeno heslovitými poznámkami, nejasnými sloupci čísel, kaňkami, škrty, čmáranicemi. Majitel lodi si zřejmě zaznamenával naloupenou kořist, ale z nejasného důvodu od tohoto zvyku upustil a nechal všechno osudu. Možná měl někdo z posádky ve zvyku kontrolovat, zda kapitán správně rozděluje, co nakradl, a tímto způsobem mu to pán lodi chtěl znemožnit. Ostatní papíry byly cáry všeho možného a nebyly vesměs k ničemu. Nechával je tam jen tak, protože byl líný uklízet ten nepořádek.

V dolní zásuvce skříně jsem objevil zamčenou kovovou pokladnici - klíč jsem neměl, ale stačilo zapáčit jednou z dýk na stěně a skřínka se otevřela. Byly tam úhledně srovnány bankovky všech možných měn světa; pokud měl kapitán v něčem pořádek, byly to peníze. Kromě nich tu bylo množství zlatých mincí, zřejmě osobní pokladna pana kapitána. Podle ní ale nebyl pánem dlouho či aspoň dlouho neloupil - pokud to bylo celé jeho bohatství.

V zásuvce stolu jsem našel několik lodních map, ovšem nebyly všechny a většinou pro svou potrhanost a špínu nebyly k potřebě. Zdálo se, že kancelář lodi je jinde, protože s těmito prostředky nemohl nikdo takový clipper řídit.

Od kapitánovy rezidence vedla malá úzká chodbička někam dozadu. Domníval jsem se, že tam sídlil kapitánův sluha nebo steward, na takových lodích je možné všechno. Ale chodbička končila dvířky, na nichž bylo ozdobnými písmeny napsáno Lodní inženýr, to jsem ještě v životě neviděl ani neslyšel. Dveře byly zamčeny, a to na zámek a petlici s visacím zámkem. Petlici jsem utrhl, dveře vyrazil ramenem, protože se mi nechtělo hledat klíč. Inženýrova kajuta byla přesnou kopií kapitánovy, až na to, že byla o něco menší, tak pro sedm lidí. Samotné lůžko toho muže bylo ve stejném kumbálu jako kapitánovo a mezi nimi tak slabá přepážka, že muselo být slyšet hlasitější vykřiknutí. Ostatně, teď to bylo ulehčeno dírou po kulce, kterou jsem viděl až do kapitánovny.

Na inženýrově stole ležela velká mapa. Ten, kdo do ní zanášel polohu lodi, však jistě nebyl inženýr, jeho práce byla víc než diletantská. Skříň v rohu, zamčená, ale opatřená svazkem klíčů na háku na zdi, byla plná map, příruček a odborných knih. Taky jsem tu našel důkladný plán výstroje lodi, trojjazyčně psaný, totiž anglicky, francouzsky a španělsky. Potěšilo mne to, byla tam do detailu popsána každá plachta a mohl jsem po kratším prostudování zjistit, co kde chybí a co je poškozeno. Příručky a plánky nikdo nepoužíval, či aspoň se jich nedotýkal špinavýma rukama jako jiných věcí. V inženýrově kajutě bylo i umyvadlo s rezervoárem na čistou vodu, zařízení v oněch dobách zcela nemyslitelné.

Lodní knihu jsem přes veškerou snahu nenašel, asi ji hodili přes palubu. Ale našel jsem nějaké obchodní papíry, týkající se objednávek a fakturace stavby lodi. Byla vyrobena v loděnicích v San Franciscu pro jistého Silvestera Prudhoma a byla pořádně drahá. Její stáří bylo asi pět let. Protože se tu našla oceňovací smlouva na zlaté valounky a písek, byl pan Prudhome asi zbohatlíkem ze zlaté horečky a mohl si to dovolit. Dlouho mu však peníze nevydržely, protože posledním dokladem byla smlouva o prodeji lodi dost pod pořizovací cenou jistému G.C.Wallovi; tím vše skončilo. Byl-li pan Wall mužem, do kterého jsem vrazil svůj meč, jsem se nikdy nedozvěděl ani se o to nezajímal.

„Tady máme vše, co potřebujeme. Zbývá nám už jen vzít si příručku a nastudovat, jak se to neuvěřitelné monstrum řídí. A můžeme vyjet na moře...“

Kapitán se zahloubal do plánku oplachtění, zvedl hlavu a řekl: „Jenže mám strach, že tuhle loď už kolem znají a že nás potopí, jak se objevíme na dostřel. A nevím, co proti tomu dělat.“

„Pokud jsem mohl vidět děla lodi, tak se na nás někdo jen tak neodváží. A s válečnými loděmi budeme asi muset vyjednávat. Vysvětlíme jim, jak se věci mají, a uvidíme.“

„Jsem zvědav! Uvědom si, co uvidí oni, až nás někde potkají! Clipper, o němž je známo, že patří pirátům, řízený devíti otrhanými lodníky, z nichž jeden je ženská. Neříkám, že ty a já vypadáme jako piráti - ale nemůžu ani při značné dávce tolerance tvrdit, že vypadáme jako počestní lidé!“

„V nejbližším přístavu se vybavíme, jak se sluší a patří. Jsou tu peníze těch lotrů a mohu získat trochu zlata od svých arminských přátel. A co se týče dokladů, zahájíme okamžitě práci na jejich vylepšení.“

Našel jsem v zásuvce stolu čistý sešit v tvrdých deskách, pero a inkoust; posadil jsem se, namočil pero do inkoustu, otevřel sešit na titulní list a napsal co nejkrasopisněji:

„Lodní kniha plachetního křižníku...“

Zarazil jsem se. „Jak se vlastně jmenuje?“

„Těžko říct,“ řekla Diana, „Na tomhle vyobrazení je napsáno Svatý Crispin, na kupní smlouvě je Marianna a na boku jsem viděla napsáno Arrow.“

„Podrobnostmi si nebudeme kazit náladu. Najdeme pro loď nějaké definitivní hezké jméno. Má někdo nějaký nápad?“

„Griissirno,“ řekla Diana, „Zaslouží si to.“

„Aspoň nebude nikdo vědět, co to znamená.“ dodal kapitán.

Vepsal jsem jméno do deníku, podtrhl a podepsal se:

„Charry Rither, hrabě de Guyrlayowe, majitel lodi.“

Obrátil jsem stránku, vepsal nahoru datum (pokud jsem mohl tuto skutečnost odhadnout) a zaznamenal tento historický zápis:

„Dnešního dne obsadily ozbrojené síly Arminského státu pod vedením hraběte de Guyrlayowa opevněnou osadu blíže nezjištěných pirátů, v jejichž držení se nacházela loď, známá pod jmény St. Crispin, Marianna a Arrow, případně ještě dalšími, která se nepodařilo zjistit, původní majitel S. Prudhome. Velitel lodi a všichni ostatní, kdo by mohli o osudech lodi cokoliv sdělit, padli při bojových operacích a nepodařilo se nám zjistit ničeho. Loď je předána do správy akciové společnosti Armine Travell Incorporation, zastoupené kapitánem Jeroboamem Millardem, se všemi výsadními právy a povinnostmi dle vžitých zvyklostí. Vedení akciové společnosti ATI nepřebírá odpovědnost za události související s touto lodí do dnešního dne. Loď byla pro nejasnost pojmenování přejmenována na Griissirno na paměť generála arminského státu, padlého při včerejší bitvě.“

A znovu jsem se pod tohle prohlášení podepsal.

„Prosím, pane kapitáne, jeden podpis!“

Kapitán si přečetl můj zápis a potřásl hlavou. „Nevím, pane hrabě de Guyrlayowe, jestli si to můžu vzít na zodpovědnost! Připadá mi to trochu divoké!“

„Jen žádnou změkčilost, kapitáne!“ řekla Diana.

„Arminský stát, jeho armáda, hrabě Guyrlayowe, Armine Travell Incorporation, generál Griissirno - není to trochu moc na jednoho starého člověka? Až doposud jsem se do ničeho takového nepletl!“

„Nezlobte se, ale jestli jste si nevšiml, všechno o čem mluvíte je pravda. Já jsem hrabětem z Guyrlayowu, jsem Vládcem Arminského království, armáda existuje a vy jste ji včera viděl v boji. Klidně podepište. A za svoje jméno napište: kommodor flotily. Máme přece dvě lodi...“

Kapitán potřásl hlavou, dvakrát zavzdychal a podepsal.

„Tak,“ vysála Diana podpis pijákem, „Jako když to vyšije...“

„Správně,“ pochválil jsem ji, „Ty vyšiješ vlajku, ať si máme co vytáhnout na stožár!“

„Cože?“ lekla se, „Já? Proč já?“

„Protože tak ráda vyšíváš, miláčku!“

„A jak má ta vlajka vypadat?“

„Jak chceš. Něco si vymysli. Děkuju předem!“

Diana se zatvářila na nejvyšší míru nešťastně. „Tak mi přece aspoň poraď!“

„Vždyť jsi vždycky taková chytrá! Přece si nenecháš radit od člověka, který nemá o ničem lepším ponětí. Jenom trochu zapracuj tou svojí krásnou hlavičkou a uvidíš, ono tě něco napadne!“

Diana nešťastně pokývala hlavou a zasunula se do pozadí.

„Tak,“ řekl jsem, „Teď se půjdeme podívat do strojovny!“

Šli jsme. Ve strojovně nebyl ani tak velký nepořádek, jak jsem se obával, zřejmě piráti vytušili, že parní stroj potřebují nezbytně a dbali o něj. Byl to nejmodernější typ stroje a nikdo z nás mu nerozuměl. Sice o něm bylo nějaké povídání v inženýrově kabině, ale to bylo psáno pro zasvěceného odborníka a tím nikdo z nás nebyl.

„Nevadí. Zatím nebudeme stroj potřebovat, do nějakého přístavu doplujeme pod plachtami. Tam si najmeme šikovného strojníka.“

„Ale já bych se naučila zacházet s parostrojem!“ pípla Diana.

„Děkuji, už stačilo, co jsme viděli. Jeden zničený je až tak dost, miláčku...“

Ze strojovny se vycházelo přímo na dělovou palubu. Vyšli jsme tam také a prohlédli výzbroj. Děl bylo šest, byla dobrá a velmi účinná, zřejmě pocházející z válečné výstroje. Proti dělu na Atlantiku nebo mým kanónům na Guyrlayowu to byl pokrok o tři století. Kromě toho tu byly dvě strojní pušky, které jsem viděl poprvé v činnosti včera večer. Prohlédl jsem je a usoudil, že jsou to velmi zajímavé a asi hodně účinné zbraně, zvláště proti nepříteli, který je ještě nezná a neumí se proti nim bránit.

Dva průvlaky vedly z dělové paluby do zbrojnice. Jak jsem zjistil pouhou povrchní prohlídkou, bylo tam dost střeliva na pořádnou válku, další dvě strojní pušky a dvě bedny vojenských ručnic, ještě naolejovaných a obložených dřevěnou vlnou. Člověk, který to vlastnil, zřejmě obchodoval s válečným námořnictvem, a to s úspěchem. Pušky mužů, jež jsme pobili, byly výborné, mnohem lepší než naše.

Poté jsme sestoupili do podpalubí, abychom si prohlédli náklad. Nebylo ho mnoho, skladiště byla plná sotva do poloviny. Jinak tam bylo dost skladovacích prostor na takovou loď; nevěděl jsem, zda to vymyslel pan Prudhome nebo někdo další, ale vymyslel to dobře. Odnesly to ubikace pro posádku, byly to díry horší než na Atlantiku a jejich obyvatelé je naplnili neobyčejným nepořádkem, puchem a množstvím odporného hmyzu. Po lodi běhaly ohromné krysy, pletly se pod nohy a šmejdily po něčem k snědku. Tannarr, který ještě podléhal lovecké horečce, je hned začal honit, ale doporučil jsem mu, aby je radši po zakousnutí zahodil; nemohl vědět, zda by se od nich nenakazil nějakou nemocí.

Náklad clipperu se většinou skládal z látek, rýže, obilí a železných výrobků; přesný soupis jsme odložili na pozdější dobu, údaje o nákladu neexistovaly a bylo nutno všecko prohlížet a rozbalovat. Většinou se jednalo o zboží vyrobené v Asii a dovážené do Evropy, ačkoliv železné výrobky a látka prozrazovaly evropský původ a kam měly být původně dopraveny, bylo nejasné; jediné, co jasné bylo, byl fakt, že se jedná určitě o obchod nepoctivý. Mnoho skladů bylo prázdných, ale bylo zřejmé, že byly vyprázdněny nedávno.

Vylezli jsme zas na boží světlo a opustili clipper. Nyní jsem hodlal prohlédnout druhou loď, která stála u mola. Tohle byl poctivý obchodní parníček s přídavnými plachtami, jen o trochu menší a novější než náš Atlantik. Oproti clipperu na něm byl větší pořádek, hlavně v kapitánské kajutě; měl i lodní knihu a v ní poctivě zaznamenáno, co odkud a kam vozil. Podle toho se měl zabývat dopravou různých tovarů mezi Evropou a Asii; ale zřejmě jezdil jen sem, do tajného přístavu, kde přebíral z clipperu naloupený náklad a odvážel na místo určení. Předpokládám, že Arrow přepadal hlavně menší parníčky soukromých společností, jaké se mohly stát snadno obětí bouře či jiné nepříjemnosti. Kdoví, jak by dopadl náš chatrný Atlantik při setkání s podobným dobrodincem chudých námořníků; jak se zdálo, nedělali piráti s lodí ani posádkou žádné cavyky. Celý byznys těch ničemů se téměř podobal průmyslové výrobě; velký clipper přepadal lodi, zde v Arminu se kořist překládala na poctivě vyhlížející a dobře vedenou loď a kořist se prodávala zákazníkům, jako by se nic nedělo. Ať to bylo jak chtělo hnusné a podlé, bylo to nejspíš výnosné, když se na to dalo tolik lidí a zabývali se tím s takovým nadšením!

Parníček se jmenoval Černá růže. Nechali jsme mu jeho jméno a já poručil pokračovat ve vedení lodní knihy, jako by se nic nestalo. Kapitánem jsem ustanovil Tobyho, který tomu rozuměl a byl ochoten to převzít.

Když jsem to všechno prohlédl, vrátil jsem se do města. Tam už pilně pracovaly čety šelem na likvidaci mrtvol pirátů, pod vedením Harryho a Johanese. V koutě plála hranice, naši vojáci tam nosili mrtvoly a házeli je bez piety přímo do plamenů. Johanes měl na zemi rozprostřenu plachtu a na ní naházeny mince a bankovky, hodinky, prsteny, řetízky a přívěsky, všechno co vybral z kapes mrtvých banditů. Staral se, jak to bude rozděleno; řekl jsem, aby si to rozdělili námořníci, sám jsem z toho nic nechtěl. Johanes souhlasil a ochotně se ujal rozdělování. Podezřívám ho, že větší díl si zabavil pro sebe.

Pak jsme začali prolézat baráky jeden po druhém. Nejbližší u přístaviště byla skladiště plná lupu, který se tu shromažďoval; ostatní byly příbytky pirátů. Každý z nich tu měl svůj vlastní pokojík. Pod postelí byla většinou rozrytá zem a když jsme chvíli hrabali, našli jsme obvykle truhlu s kořistí, pečlivě srovnanou. Tyhle peníze už jsem zabavil ve prospěch státu; a musím říct, že jsme měli co dělat, než jsme všechno spočítali. Šelmy na nás hleděly trochu pohrdavě, když jsme se hrabali ve špinavých papírech a směšných kovových plíšcích; ale získali jsme okolo dvaceti milionů dolarů ve zlatě, bankovkách i mincích. To už stálo za všechnu námahu; složili jsme to všechno do dvou velkých ocelových truhlic v příbytku, který zřejmě patřil kapitánovi pirátské lodi. Tam jsme taky našli největší zakopaný poklad, nahrubo jsme jej ocenili tak na deset milionů. Nedivil jsem se, každý šéf si nechá největší podíl z kořisti. Námořníci si mohli vzít, co sami chtěli; jen zbraně jsem nechal snést a uložit do jednoho z baráků jako do zbrojnice. Mužům jsem je pak přiděloval, abych měl aspoň nějakou kontrolu. Většinu zbraní jsem později upravil na použití šelmám a rozdal své tygří armádě.

Kapitán hleděl na moje hospodaření a potřásal hlavou. „Ach bože, Charlie! Kdo by si pomyslel, že budeš takhle hospodařit s cizím majetkem - i když je to jen majetek pirátů? Není to naše! Neprávem získané bohatství nepřináší štěstí, se říká!“

„Kapitáne, nenechal jsem si pro sebe víc než kdokoliv z nás; není to možná ani tolik, kolik bych vydělal, kdybych plul ty tři roky po mořích jako kadet nebo důstojník. To ostatní, co jsme uložili do truhlic, patří národu, který mne povolal na moje místo. A já to využiju jen ve prospěch národa a pro nic jiného.“

„Věřím ti, Charlie. Měl jsi vždycky svou hlavu; ale většinou tvé myšlenky nebyly špatné a vždy jsi stál na správné straně.“

„Byl bych rád, kapitáne. A budu vás ještě moc potřebovat. Až bude třeba, poprosím vás ještě o pomoc.“

Několik dnů jsme věnovali čištění a údržbě Griissirna a jiným potřebným činnostem. Kromě toho se námořníci učili zacházet se složitým oplachtěním. Mnohé šelmy jim ochotně pomáhaly a zakrátko se naučily zacházet s plachtami tak, že jim bylo možno svěřovat závažnější úkoly. A námořníci se naopak přesvědčovali, že tygři a leopardi, nemluvě už o jaguárech, jsou jim rovnocennými kolegy a že z nich mohou být námořníci stejně jako z lidí.

Ze stožáru Griissirna zavlála posléze vlajka Arminu; poprvé v dějinách lidstva. Diana ji vymyslela krásně: v rudém poli modrý terč se zlatým tygrem a mečem, taseným k obraně. Griissirno, který všechno tak dobře znal a věděl, nám už nemohl poradit, ale věřím, že i jemu by se tento symbol Arminu zalíbil.

Ao Harrap a tři z jeho jaguárů se stranili společnosti druhých; zřejmě se zabývali pohřebními obřady. Stejně tak mnoho leopardů i tygrů se zabývalo mrtvými, tu a tam jsem našel u lesa kožešiny padlých, natažené na prutech umně spletených, aby vyschly a mohly být nakonzervovány a po návratu uloženy ve svatyních. Až jednoho dne Ao Harrap přišel a spolu s ním všichni ostatní jaguáři.

„Můj pane a Vládče, můj otec, kníže xoyaratlů Griissirno, padl na poli cti a slávy a splynul s Věčností, která čeká každého z nás. Můj otec tě miloval, Charry - už dávno vyslovil přání, aby jeho kožešina byla odevzdána tobě, neboť ve tvých rukou je jeho památka nejbezpečnější. Přináším ti ji; a smím-li projevit svoje mínění, soudím, že nejlépe a nejdůstojněji by zdobila stěnu salónu lodi, která nese jeho jméno.“

„Ano, to bude asi nejlepší.“ souhlasil jsem.

„Zářící duch jaguára, který opustil svoje pozemské tělo, se zdržuje poblíž své kožešiny a svou mocí chrání to místo i ty, kdo se na něm nacházejí. Je známo, že mít při sobě část některé šelmy znamená mít také její svrchovanou ochranu. Kníže Griissirno bude chránit svoji loď i každého, kdo na ní popluje...“

Rozbalil jsem svinutou kožešinu. Naposledy jsem hladil tu nádherně hebkou srst. Kníže Griissirno odešel, ale jeho připomínka, kožešina s krásnými skvrnami, byla mezi námi jako věčná památka...

„Můj pane,“ řekl poté Griissirnův syn, „Můj otec by si teď přál, abys opustil společnost svých přátel a šel spolu s námi domů, na Guyrlayowe, do Aurrgharru a dál. Splnil jsi povinnost Vládce Země a Nebe - a nyní nadešla chvíle, abys vložil na svoji hlavu také korunu, která ti náleží. Vím, že bys chtěl zůstat s lidmi, vím, že si přeješ co nejdřív se vrátit do své vlasti; ale prosím tě jménem Arminu, abys šel tam, kam musíš jít!“

Pohlédl jsem na Dianu a Diana mírně pokývla hlavou.

„Ano. Půjdu, kam si přeješ. Koho smím vzít s sebou z lidí?“

„Lidem je zakázán vstup na ta místa. Jenom Diana smí jít s tebou, protože i ona je naší krve, je leopard, Arminka jako my. Lidé nechť na tebe čekají zde.“

Souhlasil jsem. Vyrazili jsme příštího jitra.

Zlatá koruna

Opět jsme jeli džunglí. Na koních, protože náš slon byl vážně zraněn v bitvě a nebylo jisté, zda přežije. Projížděli jsme pásem rovin se zašlými a zplanělými poli, prosekali jsme se džunglí, přeplavali množství řek. Jeli jsme dlouho a nechali za sebou civilizaci, čas i prostor, nechali jsme za sebou všechno, co nepatřilo do tohoto světa. Jaký byl asi ráj, kterým kráčeli Eva a Adam? Nevím, ale pokud vypadal jako Armin, má lidstvo důvod plakat nad jeho ztrátou. Žili jsme si jako v ráji; jezdili jsme bok po boku, koupali se v čistých řekách, slunili se na vyhřátých písečných březích, běhali po tyrkysových lučinách a chytali pestrobarevné motýly. Živili jsme se ovocem a masem zvířat, které pro nás lovily naše šelmy, hravé a veselé a při tom tak moudré a ušlechtilé. Žili jsme jako oni; odložili jsme oděv a s ním všechen přepych i všechny zábrany, chovali jsme se, jak se slušelo a patřilo: jako bychom byli sami na světě.

Po měsíčním putování jsme stanuli na břehu řeky Charraggu pod Guyrlayowským hradem. Diana hleděla jako u vytržení na ty mohutné zdi, strmě se tyčící na opuštěné skále uprostřed dvou řek; a chvěla se, když potom projížděla po kamenné terase a dřevěném padacím mostě do nitra mého hradu.

Očekával nás tam Shirrt, jehož jsme už dávno neviděli a který se ujal funkce purkrabího. Taky tam čekaly dvě kočky, Ráa a malá Diana, kterou tak moje žena měla poprvé možnost osobně poznat. Obě za dobu naší nepřítomnosti vyvedly potomstvo; Ráa bílého tygříka a tygřičku, Diana dvě zlaté tygřičky a jednoho tygříka bílého, který vypadal obzvlášť komicky: zdědil po tatínkovi dlouhé přední tlapy, křivé jako u jezevčíka a dlouhé zoubky, které mu neustále přečnívaly přes spodní čelist a působily, že si rozkošně šlapal na jazyk, když se na něco chtěl zeptat. Diana se do nich rázem zamilovala, mazlila se a hrála si celý den s koťaty, odmítajíc cokoliv jiného dělat.

Na Guyrlayowu nás opustil Ao Harrap, spěchal do Orlího hnízda, svého sídla. Také odešli leopardi a většina tygrů. Za to přijel šťastný Vládce Wirrta, nadšený, že vidí mne i syna Aflargea. Museli jsme nesčíslněkrát vyprávět o svých příhodách; a kromě nás vyprávěl i Aflargeo, takže to dostávalo občas trochu jiný nádech a zdálo se, že vlastně on byl jediným pravým hrdinou všech našich příhod; nikdo se na něj nezlobil, ostatně Aflargeova chlubivost a výřečnost je všeobecně známa. Jenom malí tygříci ho obdivovali a touha vyrovnat se strýčkovi byla od té chvíle vůdčí ideou jejich snažení.

Po několika dnech jsme opustili Guyrlayowe a odjeli do Aurrgharru; tam jsem musel ukázat Dianě všechna historická místa svého života, včetně vězení a železné klece (do které jsme ji zavřeli a vytáhli ven, aby si to okusila, ale ona se jen smála).

Opět jsme dosvědčovali své pohostinství stovkám šelem známých i neznámých, opět se u nás střídali únavní a utlachaní hosté, opět jsme byli nuceni rozsuzovat (Dianiným šestákem) tisícileté spory. Dianu to všechno bavilo, byla čím dál příjemnější a milejší hostitelkou, já žasnul a byl čím dál udivenější nad tím, jakou krásnou a hodnou ženu jsem si vzal.

Jednoho dne se objevil v Aurrgharru Ao Harrap. Přijel v širokém černém plášti knížete, s doprovodem svých divokých jaguárů a řekl mi, že nadešel čas, abych se vydal na cestu. Wirrta věděl, o jakou cestu jde; poslal Reggia, Aflargea, Tawarra a Shirrta, aby nás doprovodili. Jiní tygři se zřejmě zúčastnit nemohli nebo dokonce nesměli; naše malá skupinka opustila nazítří Aurrgharr a zamířila do hor.

Vedl nás Ao Harrap; a vedl nás sotva znatelnými stezkami někam k východu. Noc jsme strávili v úkrytu pod skalním převisem těsně stuleni k sobě, protože tady v horách byla zima a já a Diana jsme nechali svoje oděvy někde na protější straně Arminu. Druhého dne k polednímu jsme před sebou spatřili město.

Slyšel jsem už jméno Tisíc věží, ale nevěřil jsem, že by toto označení bylo něčím víc než jen básnickou licencí. Teď jsem viděl ve sluneční záři nespočetné množství věží a věžiček se strmými hroty, které nás zdálky vítaly; a to jich ještě spousta ležela v sutinách. Vstříc nám letěli leopardi na rychlých koních a když jsme dojížděli k městu, vyšel nám vstříc Vládce Santhiawantharr s celou svou družinou.

Mnoho se mluvilo a není třeba, abych tady citoval vše, co při tom bylo řečeno. Díkuvzdání, požehnání, příznivá proroctví; to nám říkali a já zdvořile odpovídal a moje Diana pronášela projevy, které bych nikdy u té křehké dívenky nehledal, projevy zcela rovnocenné s řečmi tygrů a leopardů, navíc vyšperkované květnatými přirovnáními. Potom jsme byli pozváni do města.

Hradby, které město obklopovaly, ležely v sutinách. Byly prý zničeny před pěti sty lety za nějaké velké bitvy mezi leopardy a tygry. Teď je s úporností, jež se vyrovnala donucovacím pracem u lidí, stavělo několik ochablých leopardů. Všichni ostatní se snažili co nejdříve uvést do ideálního stavu paláce ve městě a vztyčit pyšné věže, sahající do výše padesáti pater. Nezjistil jsem nikdy, nač stavějí tak vysoké bašty s elegantními špičkami a kupolemi; zřejmě jen z čisté radosti nad krásou takové stavby. Viděl jsem ale jejich domy a mohu říct, že jsou stejně málo obyvatelné jako domy tygrů. Proplazil jsem se po břiše mnohými z nich a nenalezl zalíbení v těsných kobkách s úzkými okénky; ale soudím, že leopardům to může vyhovovat.

Obdivuji však jejich zahrady; téměř každý dům má svou zahradu a ačkoliv většina domů je ve zlém stavu, některé dokonce v troskách, zahrady k nim náležející jsou zušlechtěné a upravené, jako by o ně celou dobu pečovaly celé generace zahradníků. Nelze říct, že by rozloha jednotlivých zahrad byla nadměrná, spíš jsou mnohé značně stísněny; ale v každé té zahradě se najde dost místa pro ozdobné, pestře kvetoucí keře i záhonové květiny, pro něž jsme často já ani Diana nenacházeli pojmenování.

„Ano,“ řekl Santhiawantharr, „Zahrady byly to první, co jsme dali do pořádku...“

Vládce leopardů bydlel v jednom napolo spadlém baráku u zámku, jeho vlastní sídlo bylo zcela neobyvatelné a v současné době procházelo komplexní rekonstrukcí. Lešení, které kolem padajících zdí postavili, bylo už samo o sobě triumfem techniky a odvahy stavitelů; usoudil jsem, že kdyby někdo z opravářů šlápl vedle, spadne až na zem a lešení se možná sesype na něho. Zrovna pracovali na věži. Ve spodní části, postavené z hrubých kamenných kvádrů, už byly opravy skončeny, ve střední části kvádry opatrně vytahovali a vsazovali nové namísto poničených; což však nebránilo, aby na plošině zavěšené těsně pod stodvacetimetrovou špičkou zdobili čtyři kocouři zbrusu novou omítku vlysy a vlnovkami. Santhiawantharr plánoval, že hodlá pokrýt celou budovu mozaikou a věž freskami, znázorňujícími slavné období mé vlády v Arminu. Vysvětlil nadšené Dianě, že nejlepšími tvůrci ozdob jsou drobné kočky. Diana se potěšila, má pro kočky slabost a neustále je chce mít při sobě; proto také navštívila rodiny těch šikovných stavitelů, aby je pohladila a popovídala si s nimi.

Dovnitř do zámku jsme nešli, ani se nedalo, protože mezi tím lešením se snad protáhl leopard, ale ne člověk. Santhiawantharr sliboval, že jeho sídlo bude nejkrásnější ze všeho, co kdy na světe bylo vytvořeno, hlavně daleko hezčí než Aurrgharr. Aflargeo se ostře ohrazoval a Ao Harrap útrpně usmíval; když jsme se dostali z leopardího města ven, prozradil mi:

„Ovšem, to jsou sheenové! Pro parádu by třeba zahynuli! Já bych napřed postavil pevné hradby, opevnění, valy, obranné věže a vše ostatní, co je nutné. Paláce a svatyně mohou klidně nechat nakonec. Však uvidíš, až přijdeme do Orlího hnízda!“

To bylo další den. Noc jsme strávili u leopardů a trvalo nám dost dlouho, než jsme večer skončili hostinu se všemi projevy a oslavnými ódami. Jídlo nebylo nejhorší, dobře propečené maso, k němuž Diana narychlo osmažila pár placek ze sladkých brambor, které tam někde poblíž rostly. Když jsme to doplnili ovocem, byli jsme docela nasyceni. Leopardi dle zvyku pojedli nezřízené množství syrového masa a cítili se rovněž spokojeni.

Santhiawantharr velmi litoval, že mne nemůže doprovodit k cíli cesty; ale není zvykem, aby Vládce národa osobně doprovázel Vládce Nebe a Země ke korunovaci, už proto, že jej musí ve městě přivítat při návratu. Zastoupil jej Velký čaroděj Tharrwangssarr, Tannarr a dva další leopardi.

V tomto složení dospěl náš oddíl do skal, kde se už vegetace omezovala jen na kleč a řídkou trávu, držící se silou vůle na kamenité půdě. Občas jsme projížděli skalami úplně bez vegetace; jedinými živými tvory tu byli kozorožci, kamzíci a vysoko v modři nebes kroužící skalní orel.

K večeru se před námi na vysoké skále objevilo něco jako rozlehlý hrad, opevněný příkrými zdmi; jediná přístupová cesta se kroutila po svahu pod hlavněmi pevnostních děl a byla tak úzká, že po ní mohl jet jenom jeden jezdec za druhým. když jsme se objevili, ohlásila nás vřeštivá trubka nahoře na hradbách a vyhrnula se na nás tlupa jaguářích válečníků v plné zbroji; a to bylo jen slavnostní uvítání.

Před bránou se cesta rozšiřovala na malou plošinku; tam chtěl Griissirno nechat vybudovat padací most, aby znemožnil přístup do svého sídla vůbec. Na plošince nás čekalo pár dalších jaguárů, tentokrát koček a koťat. Mezi nimi jsem si všiml starší jaguáří dámy s něčím jako čelenkou ze stříbra na hlavě. Ao Harrap před ní seskočil s koně, sklonil hlavu a uctivě se dotkl čenichem její tváře. Zřejmě jeho matka, Griissirnova legitimní manželka, které až na drobná vybočení zachovával celý život věrnost. To není u šelem zcela obvyklé, jejich lásky se většinou omezují na několik či jen jedno období nového života. Za zákonitého manžela se považuje první ze všech, který se s tou dámou oženil.

Poté jsme vstoupili do hradu, těsnou bránou se střílnami kolem a plošinou, na níž stála dvě děla. Ulička za bránou se vinula těsně kolem hradeb a byla rovněž tak úzká; občas z ní odbočovala příkrá schodiště, po nichž se vystupovalo do jednotlivých domů. Architektura takřka podobná jako u paláce v Auggharru, s věží a ochozy, z nichž se vstupuje do oddělených místností. Opět byly ty místnosti velmi malé a nízké, jak jsem zjistil podle vchodů; a na straně obrácené ven do krajiny neměly žádná okna ani jiné průhledy.

Propletli jsme se spletí ulic na malé náměstíčko. Tam jsem se udiveně zarazil, neboť jsem spatřil něco v Arminu doposud neviděného: ohromnou sochu jaguára ve slavnostním posedu na zadních tlapách, s předními vztaženými vzhůru k obloze a tváří deformovanou náboženským vytržením. Ta socha působila značně nelidským dojmem a připomínala mi tak živě sochu, kterou jsem viděl na tom starém obrázku z Ameriky, že jsem se až podivil. Ale oproti tamté byla tato na dvacet metrů vysoká.

Ao Harrapa nebylo třeba se ptát. Jakmile postřehl, že se o sochu zajímám, řekl: „Quantá Chilcox, předek našeho národa. On stvořil všechny xoyaratly.“

Mezi zadníma nohama šelmy se nacházela dvířka. Ao Harrap na ně ukázal: „To je vchod do chrámu Válečníků. Tam jsou uloženy kožešiny jaguárů, padlých v boji.“

„Jenom kožešina posledního knížete tam bude chybět! Protože je na clipperu a...“

„Je tam, kde má být. Můj otec je bojovník a jeho kožešina půjde s vámi do bojů, které přijdou.“

Zamířil boční uličkou na další náměstíčko. Tomu dominovala podivná šišatá stavba s prolamovanou střechou z červeného kamene ve tvaru pyramidy, trochu počínštělé, takže výsledný dojem nepřipomínal nic, co bych už někde viděl.

„To je chrám Moci. Tam je uloženo zlato jaguárů. Až je budeš potřebovat, pane, řekni a já tě zavedu do toho chrámu!“

Na druhé straně stál o hodně větší dům než ostatní, s věžemi ve čtyřech rozích obdélníkové stavby. Dvě a dvě bližší byly spojeny visutými můstky asi v polovině výšky nad budovou.

„To je náš palác. Pojďte za mnou.“

Nádvoří před palácem bylo sice malé, ale dost veliké, abychom tam nechali svoje koně. Potom jsme šli za jaguárem po schodišti až na ochozy. Vydal se po tom, který se nacházel ve větším rozestupu od ostatních a vedl tedy k obydlím prostornějším než druhá. Otevřel malá dvířka, na nichž jsem postřehl kování ze své dílny: „Toto obydlí ti kníže Griissirno připravil, když tě chtěl přivést do Orlího hnízda. Prosím, abys jím nepohrdl...“

Byla to kobka o trochu větší než obvyklé jaguáří obydlí, dost vysoká, abych tam mohl shrbeně stát. V rohu široké lůžko pokryté kožešinami, vedle na plochém kameni svazek svíček rovněž mé výroby. Diana jednu zapálila a v jejím svitu spatřila na stěně barevnou malbu, stylizovanou jako malby dávných indiánských malířů. Malba představovala nás dva, stojící proti sobě ve slavnostním toporném postoji s rukama vztaženýma vzhůru. Na hlavy nám malíř přimaloval slavnostní čelenky, jaké nosili jaguáři při naší svatbě.

„Kdo to maloval?“ ptala se Diana.

„Oceloti. Otec jim to poručil, aby vás uctili za milost, kterou jste jim prokázali. Udělali to rádi, protože vás milují.“

„Umějí krásně kreslit!“

„Malovali výzdobu na našich pyramidách odedávna. Od nich se to v naší vlasti naučili i lidé.“

Večerní zábava byla vedena překvapivě klidně a tiše. Mimo nás, tygrů a leopardů se jí z jaguárů zúčastnil jen Ao Harrap, jeho matka a čtyři další; jediný projev přednesl sám mladý kníže, a řekl co chtěl, velmi krátce. Zábava tentokrát nebyla tak veselá a uvolněná, všichni seděli mlčky a hleděli do plamenů ohně, tu a tam někdo něco prohodil. Spát jsme šli nezvykle brzy - a museli jsme se s Dianou pořádně zabalit do přikrývek, tady v horách už bylo hodně zima a bylo zapotřebí mít důkladný jaguáří kožich, aby někdo vydržel.

Ráno jsme jeli dál, opět do hor. Přes noc zřejmě pršelo, neboť půda byla mokrá. A na vrcholcích hor, jež jsme viděli před sebou, jiskřil led a sníh.

„Jak dlouho ještě pojedeme?“ ptal jsem se Ao Harrapa.

„Dnes a zítra. Zítra budeme u cíle a večer se opět vrátíme. Bude to namáhavá cesta, můj pane - ale je nutno jí jít.“

Stoupali jsme stále výš a výš do hor; když jsme náhodou chvíli sestupovali dolů, pak jen proto, abychom o to výše vystoupili v příští chvíli. Jiskřící ledovce byly blíž a blíž. K polednímu jsme spatřili pod převislou skálou první sníh.

Diana zastavila koně a seskočila. „Charry, neviděla jsem sníh víc jak tři roky! Nezlob se, ale podívat se na něj musím!“

„Kdyby jen podívat!“ řekl jsem a sesedl taky. Naši průvodci rovněž seskočili a šli tam, aby se jej nalízali namísto pití. Diana seskočila do závěje a zabořila se do ní až po kolena; zavýskala, protože to bylo studené, udělala ze sněhu kouli a velmi přesně mi ji vpálila mezi oči.

„Tak takhle ne! Nebo tě vyválím ve sněhu!“

„No, už aby to bylo!“ napálila mi do tváře další kouli. Třetí dostal Aflargeo, který se na to tvářil trochu vyjeveně; ale to už jsem byl u Diany. Neshodil jsem ji, i když to pak tvrdila, naopak upadla sama a strhla mne s sebou, převalila se na mne, klekla mi na prsa a cpala do pusy sníh. Chvíli jsme se kočkovali, než ji napadlo dát se do šelem, a to jsem jí ochotně pomohl. Potom jsme vylezli rychle ven a na slunci za okamžik uschli. Ale přesto mi to dělalo těžkou hlavu a řekl jsem Ao Harrapovi: „Jsi si jist, že tam, kam jdeme, je na nás dost teplo?“

„Nikoliv. Je tam zima a sníh, který se Dianě tak moc líbí, je tam všude a pořád.“

„To se nám snad mělo říct! Byli bychom se oblékli...“

„Máte s sebou přece kožešiny. Stačí to.“

Diana si nedělala starosti; i když jsme se dostali na souvislé sněhové pole, pořád se ještě jenom smála. Cítil jsem už chlad a věděl, že ona jej také cítí a je ještě méně odolná než já; tak jsem se obával, co bude dál.

„No co? Nějaký stádo mínusáků nás přece nezažene!“

Přemáhala se hrdinsky, tak statečně, že jsem nakonec povolil první já a prohlásil, že je mi zima a že se zabalím do kožešiny. Přijala to s potěšením a když jsem jí pomáhal se pořádně zabalit, cítil jsem na jejím těle husí kůži. Od úst nám šla pára, koně stále namáhavěji postupovali sněhem. Shirrtův kůň uklouzl na ledu a padl; byli jsme nuceni pomoci mu na nohy a když jsem musel znovu šlápnout do sněhu, necítil jsem už tu rozkoš jako předtím.

Konečně Ao Harrap ohlásil přestávku. Bylo to pod velkou skálou, kde nebyl sníh, protože převis bránil přílišnému sněžení. Byla tu taky malá jeskyně, do níž se vešli tak čtyři lidé. Ao Harrap nám nabídl, že tam s námi vlezou dvě šelmy a budou nás zahřívat svým tělem. Ostatní měli zůstat venku. Nebylo to lehké pro teplomilné tygry a leopardy, ale všichni to snášeli zcela bez reptání.

Diana, ačkoliv jí drkotaly zuby, se trochu zotavila a hned počala šelmám vysvětlovat, že u nás je takhle každý rok řadu měsíců a není žádné místo, kam se schovat, mimo domovy lidí. Většinou to našimi bratry pořádně hnulo a byli z toho vyděšení. Ale Aflargeo neslevil nic ze svého odhodlání jít s námi mezi lidi a prohlásil, že když to vydrží místní tygři, zvládne to on taky.

Povečeřeli jsme rychle a téměř mlčky. Potom si Aflargeo vlezl dovnitř do jeskyně a uložil se tam, já si lehl na něho, Diana se přitulila ke mně a k ní se stočil leopard Tannarr. Ao Harrap si lehl ke vchodu a tím jej nadobro ucpal proti všemu mrazu. Diana popotahovala nosem, ale neříkala nic. A já přes nepohodlí a přes všechno ostatní zakrátko usnul.

Ráno svítilo slunce ještě oslnivěji než jindy a my vstávali radostně a svěže. Mrzlo až praštělo. Udivovalo mne, že Diana klidně vyběhla ven a třela se sněhem, učinil jsem to po ní a sice to nic nepomohlo, ale taky ničemu neškodilo. Pak jsem chtěl osedlat koně, ale Ao Harrap mne zadržel.

„Už nepojedeme na koních. Tam by už koně nevylezli. Půjdeme pěšky. Buď klidný, pane, už to není daleko.“

„Bosí - ve sněhu? To je nesmysl!“

„Je třeba tam jít. Půjdeme, pane...“

Rozřezal jsem dva vaky z kůže a udělal z nich provizorní boty pro sebe i pro Dianu. Smála se sice, že nic takového nepotřebuje, ale vypadala vděčně, když si je natáhla a ovázala provázkem. Tygři vážně a způsobně čekali, až se vypravíme, pak šli za námi.

Ao Harrap nás vedl stále výš a výš do kopce; šli jsme zešikma a obcházeli nějaké hluboké údolí, kde jsem viděl vodopády a propast. Taky se tam pohybovalo stádo nějakých zvířat, ale nemohl jsem rozeznat jakých. Když jsem se ptal Ao Harrapa, odpověděl podivným jménem, které jsem ještě neznal.

Nešli jsme dlouho, ale každý krok byl těžší a těžší. Cítil jsem bolestivé píchání v plících a podle Dianina dechu pozoroval, že i ona má potíže. Zdálo se, že to dělá řídký vzduch, který musíme dýchat; dokonce i šelmy trochu zvolnily krok a nezdálo se, že by jim ovzduší prospívalo. Šli jsme čím dál pomaleji a namáhavěji. Diana několikrát upadla, popotahovala nosem, ale neřekla ani jedno slovo proti této cestě. Jedna kamaše se jí rozvázala; Aflargeo ochotně nastavil hřbet, aby si mohla sednout a abych jí mohl botu převázat.

„Jak ještě daleko?“ ptal jsem se Ao Harrapa.

„Ještě dvě hodiny. Buď trpělivý, pane...“

Žádné dvě hodiny se ještě nevlekly tak pomalu jako tyhle. Každý krok nám působil utrpení, každé vdechnutí bolest. Moje kamaše byly zcela promočené a k nepotřebě, Dianiny jistě také. Kožešina, do níž se zabalila, byla promáčená zevnitř potem a zvenčí sněhem, do kterého stále padala. Z nosu se jí spustila krev a když si ji utírala, rozšmudlala ji po celém obličeji. I to byl zřejmě důsledek řídkého vzduchu.

A pak jsme stáli pod vrcholem hory, temnou skálou s jiskřivou čepicí sněhu; pod skálou se černal otvor do jeskyně a před tou jeskyní stála šelma a hleděla na nás dolů.

„Tam,“ řekl Ao Harrap, „Tam jdeme. Už jsme blízko.“

Zvedl hlavu a zařval - sípavě, chraplavě a těžce. V odpověď mu zazněl mohutný, hluboký bas, který rozechvěl skály v okolí i naše zemdlená srdce. A já znovu zvedl hlavu a hleděl na šelmu, která nás pozorovala.

Viděl jsem ohromnou zlatou a stříbrnou hlavu s bílými hroty uší a bílou bradou i hrdlem, s pruhy okolo očí a černým čenichem. Zpod převislých pysků čněly dolů dlouhé, skoro třicet centimetrů veliké bělostné tesáky, ostré jak špičky šavlí. A nad tím na nás hleděly přísné, pozorné úzké oči.

„To... to je přece tharr!“

„Ano, pane,“ řekl Ao Harrap, „Tady žijí poslední tharrové.“

Záhada byla vyřešena. Tharr je šavlozubý tygr, prapředek všech šelem, dávný stín minulosti, který se na tom místě udržel do našich dnů. Slýchal jsem strašlivé pohádky o těchto šelmách velkých jako kůň, s dlouhými ostrými tesáky, které projely tělem oběti jako dýka a nemilosrdně zabíjely vše, co se mezi ně dostalo. A teď byl tharr přede mnou, stál nehybně a hrudník se mu zvolna vzdouval, jak klidně, s požitkem dýchal ten řídký vzduch. Hleděl na nás a odhadoval, jací jsme a jak asi budeme moci žít tady nahoře. Znal už šelmy Arminu, ale člověka viděl poprvé, stejně jako člověk jeho.

Konečně jsme vystoupali na plošinu. Dianu jsem musel podpírat. Tharr nás pozoroval stále stejným pátravým pohledem. Když jsme k němu vylezli, ustoupil o krok zpět, aby nám udělal místo.

Ao Harrap, který se protáhl kolem mne k tharrovi, sklonil před ohromnou šelmou hlavu a řekl tiše: „Dovol nám, bratře, abychom vstoupili do sídla tvého rodu.“

„Jsi vítán,“ řekl vlídně hluboký, zastřený hlas tharra. Postřehl jsem, že mluví stejně nejasně jako Tawarr a ten tygr u pyramid; způsobovaly to ty dlouhé tesáky. Také celková stavba těla byla podobná: dlouhé křivé přední tlapy, na hřbetě něco jako tukový hrb. Tawarr je zřejmě míšencem této šelmy a tygra a zdědil po předcích jejich charakteristické znaky.

Tharr sklonil hlavu k Ao Harrapovi, dotkli se čenichy. Pak ustoupil stranou a jaguár vešel do otvoru jeskyně.

Tharr se teď zastavil přede mnou. „Neviděl jsem ještě tvora jako ty. Kdo jsi?“

„Jsem člověk. Jsem ten, který přišel z dálky, aby se stal bratrem Arminů.“

„Slyšel jsem o tom. Skloň ke mně hlavu!“

Poklekl jsem; tharr mi očichal tvář a já jej pohladil po neobyčejně hebké a měkké kožešině. Zřejmě mu byl pocit dotýkající se ruky zcela nezvyklý, ale jistě ne nepříjemný, protože se nijak neohradil. „Pojď, bratře. Jsi vítán...“

Teď přistoupila Diana; tharr si ji prohlížel trochu pozorněji a jak se mi zdálo, s jistým dojetím. Když jej podle svého zvyku vzala kolem krku a přitiskla mu tvář na hlavu, olízl jí obličej a zeptal se: „Co se stalo mé sestřičce - ublížila sis?“

„Ne,“ Diana jen zasípala, „Ale je mi zima. Žijete ve výšce, která nám lidem moc neprospívá...“

V hrdle mu dunivě zaklokotalo, ale neusmál se. „Žijeme na nejvyšších vrcholcích Arminu. Nemůžeme už žít nikde jinde. Potřebujeme k životu takový vzduch, který nám prospívá. Vím, že vám, šelmám z nížin, tento vzduch škodí. Je to vzduch Argerranu, dávného světa, který byl v časech, kdy jsme mu vládli. Jsme přikováni na toto místo a nemůžeme z něj nikdy odejít.“

Diana sklonila hlavu a rukama sevřela hustou tharrovu hřívu. Znovu jí olízl tvář. „Nebuď smutná, sestřičko! Čas Argerranu minul a my jsme odešli s ním. Moc nad světem patří Arminům; my souhlasíme s tou změnou. Jsme staří a viděli jsme už mnoho. Nyní vidíme i nejnovější národ světa, lidi, kteří chtějí převzít naši vládu. Nechť vládnou; každému je vyměřen čas a je jeho povinností naplnit jej tak, jak nám káže naše svědomí a naše čest. Národy Arminu si přejí, abyste jim vládli. Staniž se.“

Pomohl jsem Dianě vstát. Společně jsme vstoupili napřed do úzké chodby a tou potom do vlastní jeskyně.

Jeskyně byla rozlehlá a velmi vysoká; ze stropu visely dlouhé krápníky, stejně jako ze všech stěn, a z podlahy jim vystupovaly vstříc jiné, vytvořené kapající vodou za dlouhá tisíciletí. Z jeskyně vedly tři chodby, avšak jen velmi krátké, sotva pár metrů. V nich byly nakupeny kožešiny zemřelých šelem. Světlo sem pronikalo vchodem a dvěma komíny, otevřenými ve stropě na dvou stranách, východní a západní. Zřejmě se daly uzavřít, aby jimi do jeskyně nenapadal sníh.

V jeskyni se nacházelo asi čtyřicet šavlozubých tygrů, včetně tygřic a mladých nadějí toho národa. Téměř v cestě si hrála tři malá koťátka, kterým už však také z roztomilých tlamiček vybíhaly dlouhatánské tesáky. Ačkoliv byla Diana velmi unavená, neodolala, poklekla ke koťatům, chytila jedno do náruče a tiskla je k sobě, tiše k němu hovoříc. Druhá dvě přiběhla také, Diana objala všechny tři a mazlila se s nimi v kruhu světla, dopadajícího sem jedním otvorem. Viděl jsem oči tharrů kolem, jak pozorně a vyčkávavě hleděli na podivného cizího tvora, který si hrál s jejich mláďaty.

Najednou se přede mnou objevil jeden z tharrů. Byl větší než ostatní a nepotřeboval se příliš vytahovat, aby mi mohl čenichem dosáhnout na tvář. jeho obličej působil dojmem pýchy a krutosti; dlouhé ostré tesáky potom působily výhružně. A nad tím na mne hleděly oči, planoucí jako žhavé uhlíky. Všichni tharrové mají tak výrazné, žhnoucí oči.

Tharr stál a hleděl na Dianu. Zatím vstoupili všichni naši průvodci a seskupili se okolo nás. První tharr, který nás uvítal, zůstal stát u vchodu do jeskyně. Diana zvedla hlavu a hleděla do očí ohromné šelmy před námi. Koťátka jí lízala ruce a pokoušela se stisknout je těmi dlouhými zoubky.

Tharr promluvil. Jeho hluboký hlas rozezněl tisícerou ozvěnu v krápnících na stěnách i stropě, takže to znělo jako zpěv démonů, bloudících ve věčné temnotě podsvětí.

„Přišli jste sem, tvorové, kteří se osmělujete dělat si právo na vládu nad světem. Slyšel jsem o vás mnoho od chvíle, kdy padlo poprvé na zemi jméno člověka. Bylo to mnoho zlého, co mi řekli ti, kdož poznali tohoto tvora. Ať poví Ao Harrap, co říkal jeho otec, jaguár Griissirno, o lidech! Ale teď jste tady, přede mnou, mezi námi; já na vás hledím a říkám: Nemůže být špatný tvor, který se dovede s láskou dotknout našich mláďat. Nevypadáte jako my, nesplňujete ideál krásy, který si uchováváme od chvíle stvoření; ale přes všechnu zvláštnost je ve vás kouzlo, které uchvacuje šelmy Arminu; to naráz uchvátilo i mne. Vítám vás - rád předám do vašich rukou vládu nad Nebem i Zemí.“

Přistoupil ke mně, já ho objal a přitiskl tvář na jeho ušlechtilou hlavu. Totéž učinila Diana.

„Čas míjí. Bylo by největším přáním mého života vidět vás co nejdéle; avšak každá chvíle u nás škodí vašemu zdraví tak, jak by škodila nám chvíle mezi vámi. Setkali jsme se jen na krátký čas a rozejdeme se zase, abychom se už nikdy nesešli; neboť počet slunečních cyklů, které jsem spatřil, se blíží stodvanácti a já vím, že nebudu už dlouho žít. Chvěješ se, dívko a jsi vyčerpaná. Brzy musíš odejít. Budu vás zdržovat jenom tak dlouho, než vám předám korunu Vládců Nebe a Země, která patřila povždy tomu nejlepšímu z nás...“

„Bratře,“ řekl jsem, „Než se tak stane, poslouchej chvíli, co ti řeknu. Z tvých slov vane nedůvěra k lidem, nedůvěra ke mně i k Dianě, mé ženě. A já souhlasím, neboť vím, že nemáš důvodu důvěřovat nám. Chtěl jsem říct jen toto: nepřišel jsem do Arminu, abych té šťastné zemi vládl. Přišel jsem jako chudý poutník, nešťastný trosečník, vyvrženec; nikdy jsem si nedělal nárok na korunu, o níž mluvíš. Náčelníci nejvyšších národů Arminu mne sami zvolili svým Vládcem; a já při památce svých předků přísahám, že jsem ani jediným slovem nežádal o tuto neskonalou čest. Vláda mi byla předána; od té chvíle považuji za svatou povinnost plnit, co mi bylo přikázáno a být Arminu co nejlepším Vládcem. Třeba jsou moje síly či moje mysl nedokonalá a slabá; třeba nedokážu splnit, co ode mne žádáte a co jsem si předsevzal. Ale slibuji ti, že neustoupím od této povinnosti, dokud budu živ.“

Tharr chvíli mlčel; já zhluboka dýchal, ta dlouhá řeč mi vzala poslední zbytek dechu z plic. Potom řekl:

„Už mnoho Vládců světa, tygrů, leopardů, jaguárů, vystoupilo sem a přijalo na svou hlavu korunu Vládců Nebe i Země. Ale žádný z nich nepromluvil tak jako ty. Vládce je pánem nad životem a smrtí, v jeho rukou je osud každého poddaného a on je středem vší moci světa. Na jeho pokyn národ vykoná vše, co lze vykonat; na jeho přímý rozkaz musí každý vykonat i to, co se zdá nemožné. Avšak ty jsi první, kdo si přeje svému národu sloužit. Od časů, kdy skončila naše vláda a kdy se vlády ujaly divoké národy tygrů, lvů a leopardů, nebylo takového Vládce...“

Otočil se a pomalu kráčel ke střední chodbě. Šli jsme za ním; on se zastavil před kožešinami předků a sáhl pod ně.

„Čas míjí. Není nám vyměřena dlouhá doba. Dám ti teď korunu, kterou nám odkázali naši předkové. A ty přísahej, že budeš vládnout světu, jak ti káže čest a svědomí; spravedlivě a moudře, ku prospěchu všech...“

Obrátil se. Jeho křivá tlapa si podala těžkou obroučku z masivního zlata, s jediným diamantem zasazeným uprostřed její nejširší části. Uchopil jsem tu věc do rukou; a hlasem trochu se chvějícím řekl:

„Přísahám, že od chvíle, kdy vložím tuto korunu na svou hlavu, budu chránit Armin před jeho nepřáteli; že jej učiním svojí jedinou vlastí a že i život položím, bude-li to třeba pro blaho této země. Budu vládnout Arminu a světu moudře a spravedlivě, přihlížeje jenom k obecnému prospěchu a nikdy k prospěchu svému; budu vládnout tak, jak mi velí má čest a mé svědomí; abych se směl hrdě postavit každému ze svých poddaných. Přísahám, že nedovolím, aby se jedinému z mých bratří stala křivda; že zbraní i životem budu bránit tuto zemi proti každému nepříteli.“

„Smíš si vložit korunu na hlavu.“ řekl tharr.

Ne, neváhal jsem. Jen ruce se mi trochu chvěly. Ta obroučka spočívala na hlavě generací tharrů, tygrů, leopardů, jaguárů, možná i lvů a jiných; nebyla velká, skoro jako by byla vyrobena pro mne, trochu stlačená do elipsy, aby se dala nasadit na hlavu šelmy. Pozvedl jsem ji a vložil si ji na hlavu, diadémem dopředu. Když jsem ji stlačil, stiskla mi trochu spánky a potlačila tím hučení krve v hlavě.

„Jsi Vládcem Nebe a Země.“ řekl tharr vážně.

Nezůstal jsem tak dlouho - jen potud, než jsem si všiml Dianiných rozzářených očí. Tehdy jsem korunu opět sňal a podal ji zpátky tharrovi.

„Tvá žena je částí tvé moci, jak tomu bylo za našich časů. Byla ti řádně dána za obřadu, který tomu přísluší; neoddala se ti tajně a bez posvěcení, jak činí dnešní národy Arminu. Vlož i jí korunu na hlavu, je naší paní...“

Diana si pevně skousla rty - a já vložil těžkou korunu na její zlatou hlavičku. Opět jí vytryskly slzy.

„Jste dobří,“ řekl tharr pomalu a vážně, „Cítím lásku, která z vás vychází a která zachvacuje celý svět. Vím, že budete své zemi vládnout dobře. Koruna, kterou držíš v rukou, Charry, byla vsazena na hlavu nesčetných Vládců; ale nikdy za dávná tisíciletí neopustila toto místo. Dnes přišla chvíle, kdy musí odejít ze skrýše pod vrcholem hory. Dám ti ji; odnes ji s sebou jako odznak své moci, jako připomínku přísahy, kterou jsi učinil.

A nyní odejdi, pobyt zde nahoře škodí tvým plícím. Nezapomeň na nás, jako my nikdy nezapomeneme na tebe ani na Dianu...“

Diana plakala a objímala koťátka tharrů; každá ze šelem, staří i mladí, přistoupili a dali se od nás pohladit. Avšak moudrý náčelník toho národa a vzrůstající bolest v hlavě i plících nám napovídala, že je čas jít. A já naposled objal starého tharra a odcházel. I já měl v očích slzy - a v rukou jsem si nesl obroučku z těžkého zlata.

I teď leží přede mnou na stole. Symbol vlády nad světem - a věčné služby své vlasti...

Konec

KONEC

Navazuje : Do zlého světa (Charry De Guyrlayowe II.)

© 1971 Mojmír Kříž

KONEC

Obsah

Spustit

Kapitán Rither

Skvělá loď Atlantik a její posádka

Diana Kleopatra Nefertijti

Plavba do neznáma

Ještě jeden kapitán

Tiše zabíjející stín

Tygřice Ráa

Cestování po řece

Život s tygřaty

Vpád divokých opic

Pánem na Guyrlayowu

Vládce Wahirr zve hraběte Guyrlayowa

Zlatá brána

Pán všech pruhů džungle

Ao Harrapovo vyprávění

V podzemí Aurrgharru

Mezi trůnem a vězením

Aflargeova zpráva

Vězněm v Aurrgharru

Útok leopardů

Po boku vládce

Trestná výprava

Princezna leopardů

Dokud budeme živí

A tak jsem si Dianu vzal

Tajné státní záležitosti Arminu

Vyvrženci z Atlantiku

Kam vedla cesta knížete Griissirna

Zlatá koruna