Autobus

Napravovatelé světa

(Charry de Guyrlayowe III.)

Mojmír Kříž

Fantasy

(Arminská sága 3)

© 1973 Mojmír Kříž

Titul: Napravovatelé světa

Podtitul: (Charry de Guyrlayowe III.)

Skupina: Arminská sága 3

Žánr: Fantasy

Autor: Mojmír Kříž

Nakladatel: Autobus

Normální verze

Generováno v http://sw.gurroa.cz 31.05.2020-15:52 pro SW.

Nežádoucí osoba

Do Hongkongu, opory Britského Impéria v Číně, bych radši nelezla; kdo pozorně četl předcházející události, dobře ví proč. Ještě že na dosah od Hongkongu leží Macao, které patří Portugalcům tak, jako Hongkong Angličanům. Je tam prý hezky; no, uvidíme.

Po přistání jsme zjistili, že naše Regina tam poslušně doplula, spustila kotvy a ukázněně vyčkává i s námořníky. Charry doufal, že se tam zatím moc neznemožnili; snad ne, když nejdivočejší osoby jako já, Andrej, Mabel atd. jsme byli s ním.

Ještě předtím však Tošio Yamanaki způsobil šok svým rodákům, když se odpoledne po vyplutí ukázal na palubě bez meče, v krátkých kalhotách a pruhovaném tričku jako ostatní a bez diskuse pomohl při práci s plachtami. Jeho krajané koukali vyjeveně a Hansaró měl k tomu nějaký komentář, ale Tošio se na něj rozkřikl; řekl mu, že od nynějška jsou poddanými arminského císaře a musí dodržovat zvyklosti, jež v zemi panují.

„Když císař osobně pracuje rukama a dělá všechny práce, jaké se u nás svěřují služebnictvu, což by ses ty nestyděl nechat pána pracovat za tebe? Měl by sis osvojit mravy země, kterou chceš nazývat svou vlastí a nerušit hloupými poznámkami ty, kdož jsou moudřejší než ty!“

Hansaró to uznal a všichni Japonci se dali do práce. Charry se nad tím však pozastavil a zavolal Tošia na můstek. „Podívej, já vím, že jsi kníže a tvoje osoba je význačnější než ostatní. Jestliže nebudeš chtít vykonávat nějakou činnost, můžeš mi to říct a já ti zařídím osobní privilegium!“

Ale Tošio se opět zachoval jako šlechtic. „Ne, můj pane! Ty sám děláš všechno jako ostatní; je to tedy zvykem ve tvé zemi. Já jsem tvým poddaným, tvým samurajem nebo tvým psem; jsem tedy povinen dělat všechno, co ty!“

Charrymu se to líbilo. „Tak dobře. Už ses začal učit řídit loď, budeš v tom tedy pokračovat!“

„Ano, pane! Chceš-li, nauč mne to a já povedu loď za tebe! Snad to dokážu, když mi vše vysvětlíš.“

Tak jsme získali nového důstojníka; Tošio teď byl stále s Charrym na můstku, učil se zacházet se sextantem a mapami. Chodil v tričku a kalhotách, někdy dokonce bez trička, jak se hodilo. Ostatní Japonci také odložili zdobená kimona, i děvčata začala nosit oděvy jako my. Dívky se vůbec přizpůsobily rychle; nejrychleji mladá šermířka, která se nejmenovala Óiči, nýbrž Keiko a rychle se k nám přidala jak v oblečení, tak v účesu. Ten krásný složitý účes, co nosila při vystoupení, byla paruka, jinak byla ostříhaná dost nakrátko. Vyložila mi, že při jakémsi představení hrála démona. Kamiči dost váhala, co dělat; Ogurova žena se chovala neuvěřitelně nafoukaně a ze začátku nechtěla vůbec nic dělat. Suzuki byla zpovykaná holka, která neměla chuť se do ničeho plést, seděla na palubě, drnkala si na kytaru a prozpěvovala svému Kidžimu, až se její bráška Komo naštval, vzal klacek a zmaloval holčičce hřbet; pak už se s ní dalo jednat.

Charry se moc zajímal, co udělám se svými vlasy; když jsem je barvila na černo, tvrdila mi ta holka, že to půjde umýt, což jsem zkusila a skutečně to šlo, ale ne docela. Místy barva pustila, místy ne, takže jsem začala být poněkud skvrnitá; jako želvovinová kočka, jak řekl Charry. Moc se smál a povídal, že je zvědav. Sám vyřešil problém tak, že ostříhal zbytky vlasů vzadu na hlavě i se samurajským copánkem, takže teď vypadal lautr jako pirát a prohlásil, že se toho nedotkne až domů. Napřed jsem se mu smála, ale když se Mabel a dokonce Keiko smály zase mně, začala jsem uvažovat o radikálním zásahu, a sice ustřihnutí těch zflekatělých konců. Zatím jsem to ale odložila, byla jsem strašně pyšná, že tak jako já nevypadá žádná holka na zeměkouli.

Tošio Yamanaki pozoroval Charryho proměnu s údivem, až se zeptal: „Pane, smím vědět, proč sis ustřihl samurajský copánek? Jak teď lidé poznají tvoji důstojnost a význam?“

Myslel to smrtelně vážně, ale Charry se mu jen smál. „U nás vůbec nezáleží na tom, jak kdo vypadá! U nás se šlechtic na první pohled nepozná vůbec nijak!“

„To ale není moudré nařízení, pane! Přijde-li někdo cizí na naši loď, nepozná vůbec, kdo je tu pánem, kdo samurajem a kdo sluhou!“

„I však on to pozná! Když ne dřív, tak po první ráně do zubů. Ale vážně; u nás skutečně nelze poznat pána od sluhy. A co se týče samurajského copánku, bílí lidé by se mi smáli víc, než se mi smějí teď, kdybych ho nosil.“

Tošio se tvářil čím dál smutněji.

„Přeješ si tedy, pane, abych ani já nenosil copánek?“

„Ale ne; choď si, jak chceš! Jestli tě to zajímá, normální účes vypadá asi tak, jak to nosí Ártabogyi. Ale ty jsi Japonec a domnívám se, že nikdo nemůže mít námitek, když budeš upraven dle zvyklostí svého národa.“

Pokud se týkalo Ártabogyiho, nosil dlouhé vlasy svázané v týle stužkou, vypadal jako z minulého století a nedal se nijak odvrátit od svého přesvědčení, že mu to sluší. Jinak byli lodníci učesáni všelijak; Tošio tedy usoudil, že bude i nadále nosit svůj copánek, jak to dělal vždycky.

Griissirno se obratně vyhnul Hongkongu a přistál na rejdě vedle Reginy v přístavu Macao. Přivítal nás tam otec Ignác, který nám radostně sdělil, že administrátor řádu jezuitů v Macau mu povolil až na další setrvat v našich službách jako náš osobní kněz a pouze mu poručil, aby se hlásil v Evropě u veledůstojného otce provinciála v Římě. Tam že prý jeho činnost zhodnotí a vyvodí z ní důsledky.

Daleko menší nadšeni v nás vyvolaly zprávy, které nám sdělil Saong-Čou. Naše akce v Hongkongu vyvolaly problémy jak s policií, tak s jejich konkurencí. Nepřátelské bandy znovu zvedly hlavu a zatoužily po krvi; někteří jeho spojenci a přátelé zahynuli, další jsou na útěku. Saong-Čou mne prosil, abych přijal některé z mladších a méně provinilých členů jeho bandy. Poradili jsme se se šelmami; byly ochotny přijmout nejen mladé Číňany, ale též samotného Mistra. Velmi ho to potěšilo, odpřisáhl nám poslušnost a věrnost a slíbil, že bude vychovávat děti nejvyššímu bojovému umění sekty Čhan. A hned poslal pro některé další, aby s námi odjeli taky.

Což bylo všecko v pořádku a mohlo se jet. Jenže na žádost posádky dal Charry mužstvu Griissirna volno v délce čtyřiadvaceti hodin; i my sami jsme opustili loď a prohlíželi si město, které je mírně řečeno hnízdo a jediná zajímavá věc je spousta kostelů, které tam jsou. Čínští obyvatelé jsou mírní, pracovití a nesmírně nepoctiví, což projevují četnými krádežemi, podvody a prostitucí. To se nás ovšem netýkalo, neboť Charry prostitutky vztekle odháněl, podvodníky tloukl a zloději si na něj netroufli. Chodila jsem s ním a za celou dobu nikdo nepoznal, že jsem děvče. Už mne to pomalu začínalo nudit.

Odjezd byl stanoven na desátou hodinu ranní, ale ráno za mnou přišel Andrej a řekl mi, že nemá čas vysvětlovat něco Charrymu, ale že moc prosí, aby rezervoval místo pro jednoho jeho kamaráda, který musí opustit Macao s námi. Charry nebyl k nalezení, tak jsem vzkaz převzala a Andrej zmizel. Ani Mabel nevěděla, kde se nachází; tak jsem to řekla Charrymu, ten bručel a tvrdil, že ani Andrej ještě nemusí dělat v plánech zmatky.

Všichni se v pořádku dostavili na lodě, Regina hlásila plný stav a Charry nařídil, aby zvedla kotvy a vyplula na moře. U nás bylo vše v pořádku, čekalo se jen na Andreje; Charry seděl na zábradlí můstku, klel a rozhlížel se po přístavu, Johanes hlídal chronometr, jelikož Charry slíbil, že dá Andrejovi za každou minutu zpoždění jednu do nosu. Taky když odbila desátá, začal počítat, ale jak napočítal do dvaceti, nechal toho. A bylo dobře, neboť právě v té chvíli se Andrej objevil; s ním klusem běžel nějaký chlapík v námořnických kalhotách a rozdrbaném tričku s rozcuchanými dlouhými vlasy a hustými špinavými vousy. Vypadal jako vagabund a nesl si na rameně vak, který ten dojem jenom potvrzoval, neboť vypadal, jako by přežil dvě války. Oba vyběhli po můstku na loď a Andrej okamžitě nařídil námořníkům, aby můstek vytáhli a odrazili. Potom teprve přišli k nám.

Charry se mračil, ale už dal rozkaz k vyplutí; teprve potom se obrátil k Andrejovi: „Tak co, vážený pane? Copak vás zdrželo, že jste se nemohli dostavit k odplutí včas?“

Andrej ukázal očima na lodivoda, který stál vedle Charryho, zíval a koukal jako sůva z nudlí. „Až potom, prosím tě! Ten člověk mi zachránil život! Prosím tě, zachraň ho, zdejší...“

Charry mávl rukou a obrátil se k lodivodovi: „Prosím vás, zdrželi jsme se; nedalo by se to nějak urychlit, abychom byli rychleji na širém moři?“

Lodivod bručel, ale při tom se snažil vybrat tu nejvhodnější trasu pro vypletení se z přístavu. Charry stál vedle něho jako bůh pomsty a rozhlížel se okolo, jako by čekal odněkud nějaké nebezpečí.

„Doufám, že ten tvůj kamarád má na svědomí aspoň vraždu!“ řekla jsem Andrejovi arminsky, aby lodivod nerozuměl.

Andrej se jenom smutně zašklebil: „Nikdy se neptám svých kamarádů, co mají na svědomí. Buď si jistá, že vím, proč se neptám.“

S touto potěšující prognózou jsme se vymotali z přístavu a dostali se na volné moře. Regina už byla daleko vpředu a člun jejího lodivoda čekal na našeho; rozloučili jsme se, zaplatili, lodivod sešplhal do člunu a odrazil od nás.

„Tak,“ řekl Charry, „teď mi zavolej toho svýho kamaráda!“

Dotyčný přišel okamžitě, jakmile na něj Andrej zavolal. Kupodivu jeho oči nevypadaly na muže tak starého, jak nasvědčoval jeho zevnějšek; byly jasně modré, pozorné a podivně zchytralé. Světlé vlasy a vousy měl ovšem neuspořádané a obličej špinavý, ale teď jsem ho otipovala na muže lepších kvalit, než se na první pohled zdálo.

„...brejden, kapitáne!“ zašumloval; mluvil s trochu cizím přízvukem a používal výraziva námořníků.

„Dobrej. Tak se představ, kamaráde! Jméno?“

„Ludvík d'Enghiem.“

„Francouz?“

„Belgičan, pane.“

„Co jsi udělal, že tě honí?“

„Skoro nic, pane. Jen nějaké maličkosti. Snažil jsem se nedostat do vězení. To je snad přirozené, ne, pane?“

„Jakým způsobem ses snažil se tam nedostat? Můžeš mi poradit, jak se vyhnout kriminálu?“

V té chvíli zasáhl Andrej: „Charry, prosím tě, abys s ním tak nejednal! Zachránil mi život; díky němu jsem se dostal z Ruska po tom nezdařeném atentátu. Nebýt jeho, nebyl bych tady!“

„Dobře, tak to je v pořádku, d'Enghieme; jsi na mé lodi, jsi přítel mého přítele a jsi mi vítán, ať jsi kdokoliv. A já tě ujišťuji, že tě vysadím jenom tam, kde ti nic nebude hrozit...“

„To mne nevydáte ani tamtěm, kapitáne?“ zeptal se d'Enghiem a ukázal rukou; od Macaa se k nám blížila loď, vojenský křižník s portugalskou vlajkou. Na její palubě jsme viděli namířená děla a na stožár právě vylétla vlajková abeceda. Přečíst tohle dokážu taky, znamenalo to: „Stůj - neuposlechneš-li, budeme střílet!“

Charry se zamračil ještě víc než předtím. „O'Reilly, k dělům! Yamanaki, připravit k boji! Diano, strojní pušky. Ao Harrape, připrav svoje šelmy k výsadku! Andreji, zůstaneš u mne. Ty taky, d'Enghieme. Všichni si vezmou pušky. A zastavit loď!“

Zavládl horečný ruch. Doběhla jsem dolů a k jedné strojní pušce postavila Mabel, k druhé Aljošku. Yamanaki shromáždil svoje samuraje v kapitánské kajutě pod můstkem, sám šel k nám nahoru. Šelmy se schovaly, kde jen bylo možno. O'Reilly zůstal u děl. Kormidlo převzal Harry, Ártabogyi se připravil velet lodníkům u plachet. Čekali jsme.

Křižník zastavil opodál nás a spustil člun. Mimo veslařů v něm byli dva důstojníci a policista ve slavnostní uniformě. Pozorovali nás dalekohledem a rychle se blížili.

„Znají tě, d'Enghieme?“ ptal se Charry.

„Neznají,“ řekl Belgičan. „Alespoň ne tak, jak teď vypadám. Znají mne ve dřívější podobě, když jsem ještě...“ nedomluvil.

„Tak zůstaneš na můstku. Postav se vedle kormidelníka, jako že něco děláš. Chci, abys byl při tom, až s nimi budu vyjednávat. Třeba se tě na něco zeptám.“

„V pořádku, pane. Bude-li třeba, mám i zbraň!“ vytáhl z opasku nůž, jaký jsem ještě neviděla; dlouhý, ostře broušený, zahnutý a úzký jako jehla. Působil hrozivě a zákeřně; a byl tak dobře schován, že jsme ho ani neviděli, když ho zase zastrčil na místo.

Důstojníci vylezli nahoru na palubu a s dupotem se hrnuli na můstek. Charry je očekával s planoucíma očima a rukama založenýma v bok. Yamanaki stál o půl kroku za ním s rukou na meči.

Nejvyšší z důstojníků měl hodnost majora. Pozdravil zasalutováním Charryho a řekl dosti zdvořile: „Mám to potěšení s hrabětem de Guyrlayowe?“

„Ano. Vítám vás na své lodi, pane. Čemu vděčím za tu čest?“

„Mám nepříjemnou povinnost, pane.“ řekl major. „Dovolte, abych představil pana Calmanćse, důstojníka městské policie v Macau, který vám sdělí další...“

Charry se uklonil před policistou, který srazil podpatky a vzápětí řekl, už ne tak zdvořile jako major: „Pane, dle našich informací ukrýváte na své lodi těžkého protistátního zločince!“

„Nemám zdání, o čem mluvíte, pane! Žádný z mužů, kteří jsou na mé palubě, nespáchal žádný zločin, který bych měl právo trestat!“

„To také nemám na mysli, pane.“ vysvětloval Calmanćs. „Nacházíte se ve výsostných vodách Portugalského království; muž, který se na vaší lodi skrývá, spáchal zločin proti Portugalsku! Nepostačí-li vám to, tedy o jeho vydání požádala také vláda Belgického království, Francouzské republiky, Spojené království Velké Británie a Severního Irska a Ruské carství.“

„To je skoro dost na jednoho člověka!“ řekl Charry. „Z jakého důvodu předpokládáte, že by měl patřit zrovna vám?“

„Protože v Macau se dopustil zločinu, pane! A to vraždy, tím hnusnější a surovější, že zabil policistu ve službě, který jej chtěl zatknout!“

„Aha. A z jakého důvodu jej policista chtěl zatknout?“

„Aby jej předal policii v Hongkongu! I když se domnívám, že na tom naprosto nesejde!“

„Zajisté nikoliv. Co je to za člověka?“

„Jmenuje se markýz Ludvík d'Enghiem. Je to buřič, kacíř, anarchista, člen tajného sdružení a především několikanásobný vrah. Mimo toho ubožáka policisty má na svědomí ještě řadu dalších lidských životů!“

„Jistě samé cenné osobnosti, když kvůli nim děláte takový poprask. Pro obyčejného pobudu by jistě válečný křižník ani neopustil přístav!“

Komisař Calmanćs se zaškaredil, pak vytáhl z kapsy jakýsi úřední papír a začal číst:

„D'Enghiem Ludvík František Augustin Karel, markýz, narozen ve Freegworde u Bruselu, nemanželský syn markýze Karla Jindřicha d'Enghiema a komtesy Anny Alžběty Josefíny de Croixes, později svým otcem uznaný a obdařený titulem mu náležejícím. Je hledán pro bestiální vraždu pana Hermanna Brachmanna, obchodníka se zbožím koloniálním v Antwerpách v Belgickém království, dále pak pana vrchního policejního komisaře Hilsendorffa tamtéž; později pro buřičství, vzpouru proti úřadům a ilegální opuštění státního vězení. Dále je hledán ve Francouzské republice a Spojeném království Velké Británie a Severního Irska pro pobuřování, četné štvavé výroky učiněné jak ústně, tak tiskem; dále na území Carství Ruského, Ukrajinského etc. pro organizování spiknutí a vraždu pana policejního rady barona Štikajeva...“

Povšimla jsem si, že když to policista řekl, Andrej sebou škubl a otočil se na d'Enghiema; ale hned se zase obrátil zpátky a vyslechl závěrečnou formuli: „Žádá se, aby byl neprodleně zatčen a předán policii Belgického království, ať již jest dopaden kdekoliv...“

„Dobrá, pane,“ řekl Charry. „To, co jste mi právě přečetl, je zajisté velmi zajímavé a jsem vám vděčen, že jste mi to řekl. Nicméně není to ještě důvod, abyste zastavoval moji loď a tvrdil mi, že se tento muž nachází na mé palubě.“

„Pane, vy jste povinen spolupracovat s policií při dopadení toho zločince!“ vykřikl Calmanćs. „Musíte nám ho vydat, chápete?“

„Musím jenom zemřít.“ řekl Charry. „Jinak nemusím nic. Předpokládám, že na toho muže je vypsána i nějaká odměna?“

Calmanćs zrudl jako rak a zavrtal do Charryho své zlé oči: „Vskutku se nemýlíte, kapitáne! Je na něho vypsána odměna. Doufám ale, že osoba vašeho bohatství nebude tak nevhodně chamtivá, aby se s naším státem hrdlila o odměnu za jednoho zločince!“

„Zatímco vám by se taková odměna pěkně hodila! Mám totiž dojem, pane, že ten váš policista si svou smrt zavinil sám. Kdyby se nehonil za mamonem a nechtěl se plést do věcí, po nichž mu nic nebylo, mohl být ještě naživu. Na mé lodi není nikdo, kdo by měl snahu plést se do věcí, po kterých mu nic není. A ujišťuji vás, že nemám chuť vydat vám kohokoliv jen proto, abyste se vy obohatil!“

„To je sprosté!“ křičel Calmanćs. „Pane, vy zapomínáte, že jste ve výsostných vodách Portugalského království!“

Charry se otočil a ukázal na vlajku na stožáru, kterou jsem kdysi sama vyšila: „A vy zapomínáte, že jste na území Arminského státu! Doporučuji vám, abyste se chránil střetnout s našimi zákony a jejich ochránci!“

Calmanćs vytřeštil na vlajku oči; takový kus hadru viděl poprvé a netušil, co může znamenat. To mu ovšem nezabránilo, aby řekl: „Budu si stěžovat u vaší vlády, pane! Každý je povinen pomáhat policejním orgánům!“

„Jenže já nejsem s vaší policií spřízněn ani sešvagřen, pane! Hledejte si svého muže, kde chcete, ale ne na mé lodi!“

„Jste v dosahu děl našeho křižníku! Doporučuji vám, abyste byl ke mně zdvořilejší; jinak by se vám to mohlo ošklivě nevyplatit!“

Charry mávl rukou ke křižníku: „Vy jste v dosahu mých děl, pane! Stejně jako jsou vaše děla namířena na nás, míří moje děla na vaši loď; buďte ujištěn, že ta vaše kocábka se dá potopit mnohem rychleji než moje loď, protože mám lepší dělostřelce!“

Než se Calmanćs dostal k další drzosti, zarazil ho major, který postoupil dopředu a uchopil oba muže za rukáv: „Zbláznili jste se, pánové? Chcete snad vyvolat válečný konflikt?“

„Nechci válku,“ řekl Charry, „ale nestrpím, aby na mne tenhle člověk řval jako na kluka a rozkazoval mi na mé vlastní lodi! Ať si dává rozkazy svým podřízeným a ne mně!“

Major hovořil dál, tiše a uklidňujícně: „Pane hrabě, není třeba se rozčilovat! Já se vám za Calmanćse omlouvám, přejete-li si to! Rozumějte, nepodezříváme vás; stačí nám, když nám dáte čestné slovo, že ten člověk není na vaší lodi. Pak ihned odejdeme a zapomeneme na celou tuhle trapnou záležitost!“

Charry se nadechoval, aby něco řekl, ale ta poslední věta ho uzemnila. Podíval se na Andreje, pak na d'Enghiema a řekl podivně krotce: „Ne, pane; nemohu vám dát čestné slovo.“

Calmanćs nadskočil, jako by ho uštkl had: „Takže vy ho skrýváte! To si odpykáte!“

„Doufám, pane hrabě, že nehodláte ukrývat vraha a zločince!“ řekl major. „Já nechápu, co vás vede k tomu, abyste mu poskytoval azyl na své lodi, když jsme vám vylíčili odporný charakter toho chlapa a seznámili vás s jeho zločiny!“

„Vede mne k tomu jediná a zhola zbytečná maličkost. Totiž, ten muž je přítelem mého přítele a když jsem ho přijímal, nevěděl jsem, kdo je a co spáchal proti vám. Nabídl jsem mu pohostinství a slíbil, že ho budu chránit proti nebezpečí ze strany dalších osob. A tento slib musím splnit.“

„Chcete plnit slib, vylákaný zločincem! To je nesmysl!“

Charry se obrátil na d'Enghiema, který stál vedle a pozoroval ho s pochmurnou vážností: „Ne, pánové. Je-li tomu vskutku tak, vydám vám markýze Ludvíka d'Enghiema...“

„Charry, to přece...“ vykřikla jsem, ale velitelsky mávl rukou a já mlčela.

„Vydám vám ho,“ opakoval. „S jednou podmínkou! Calmanćsi, vy si ho chcete odvést, že? Dobrá, dám vám ho, když ho porazíte v řádném boji zbraní, kterou si on sám vybere. To je můj důkaz, že nechci krýt zločince; poskytnu vám zbraně ze svojí zbrojnice a palubu k vyřízení toho sporu. Nechť rozhodne Bůh, ne já.“

Calmanćs zbledl jako plátno, d'Enghiem se křivě usmál a Andrej zatleskal dlaněmi.

„Navrhuji šavle,“ řekl Charry. „Co vy na to, Calmanćsi?“

Policista neřekl nic, zato d'Enghiem prohlásil: „S dovolením pana hraběte, rozšířím jeho nabídku ještě trochu. Ať si pan Calmanćs vezme jakoukoliv zbraň bodnou nebo sečnou; já použiju jen zbraň, kterou jsem zabil toho muže v Macau: tuto dýku. Souhlasíte?“

Calmanćs vztekle zahučel: „Čert vás vezmi oba dva! Tomu říkáte poctivá nabídka, hrabě? Ten zločinec mne může zabít; a vy se ještě odvažujete mi to navrhnout?“

„Ano, já vám to navrhuji! A vy odmítáte?“

„Samozřejmě! Přece se nedám tím vrahem zabít!“

„V tom případě,“ pousmál se d'Enghiem. „Vám musím navrhnout, abyste použil nějakou chladnou zbraň, a já se proti vám postavím s holýma rukama. Odvážíte se zaútočit alespoň na neozbrojeného člověka?“

Calmanćs na chvíli zaváhal, pak řekl: „Jsem policejní úředník! Nebudu místo zatýkání svádět se zločinci souboje!“

„Potom táhněte z mé lodi, odporný zbabělče!“ rozkřikl se Charry. „Nejste hoden na toho muže položit ruku, jestliže se jeho ruky bojíte! Zmizte odtud, dokud ještě můžete; a radím vám, abyste se nepokoušeli o nějakou záludnost! Jakmile odrazíte od lodi, napneme plachty a než se dostanete ke svým, budeme už na volném moři! Tam neplatí práva Portugalského království, pouze právo silnějšího. A silnější jsem já, rozumíte?“

„Velmi dobře, pane hrabě!“ řekl Calmanćs. „Když je to tak, půjdeme - ale budete toho litovat, pane Guyrlayowe!“

„Budeme si stěžovat u vaší vlády!“ řekl major. „Lituji, ale je to nutné!“

„Můžete hned začít! Jsem zákonným zástupcem našeho státu a mám všechna práva včetně práva věšet zločince na ráhno, pokud to uznám za nutné...“

Major si odplivl; pak přiložil dlaň ke štítku čapky: „Sbohem, hrabě! Vidím, že se nedomluvíme. Přeji vám, aby se ten ničema za vaši dobrotu odvděčil tak, jako všem ostatním! Pojďme, pánové!“

Charry vyčkal, až slezli do člunu; potom okamžitě poručil: „Natáhnout všechny plachty, a na moře! Parní stroj plný výkon! Bojová pohotovost trvá!“ Námořníci se rozběhli k plachtám, kormidelník dal znamení do strojovny a clipper se rozletěl jako vlaštovka. Charry dalekohledem sledoval člun a taky křižník; když člun dorazil k lodi, Portugalci se zřejmě rozhodli nás nepronásledovat a vrátit se do Macaa.

Charry se obrátil k d'Enghiemovi: „A teď si promluvíme my, pane markýzi. Jistě vás není nutno ujišťovat, že tímto incidentem se mi vaše ctěná osoba nestala o nic vzácnější než dřív; a že bych vám byl vděčen, kdybyste mi laskavě označil přístav, do něhož by mi bylo potěšením vás dopravit!“

Řekl to dost zostra, ale d'Enghiema tím nezdrtil. „To bude těžké, pane hrabě,“ řekl Belgičan s úsměvem. „Najít přístav, do kterého bychom oba směli, a dokonce současně, to není nic jednoduchého...“

Charry zrudl, jizva na čele se mu nalila krví a nebýt toho, že jsem se rozesmála, srovnal d'Enghiema pěstí. Andrej pochopil a začal se smát také, takže se Charry ovládl.

„Tedy, musím přiznat, že u vás obdivuji určitý klid a vyrovnanost i jistou... morální povznesenost. Znám velmi málo lidí, kteří by si dovolili mne po takové scéně, jakou jste právě měl tu čest zažít, ještě urážet!“

„Nechtěl jsem vás urazit, hrabě. Promiňte, jestli jsem se vás nějak dotkl. Chtěl jsem jen taktně naznačit, že moje přítomnost na vaší lodi rozhodně nepomůže Vaší Milosti z už tak dost těžké situace, ve které jste.“

„To je totéž jinými slovy!“ mávl Charry rukou. „Chcete tím říct, že ani já nesmím všude a i mne sbalí první policajt, kde se objevím?“

„To jsem říct nechtěl. Ale je pravda, že jste k tomu na nejlepší cestě. Kdybych vám směl navrhnout, přál bych si, abyste odložil veškerou hořkost a nechuť vůči mně a rozhodl se přijmout mne přátelsky. Jak totiž z prvního pohledu usuzuji, patří moji a vaši nepřátelé ke stejným vrstvám lidí a jak jsem poznal z vašeho jednání s policejními úředníky, máme zřejmě též podobné názory. Snad byste mohl být tak laskav a oprostit svoje srdce od trýznivé hořkosti...“

„Možná by se tak stalo, kdybych se od vás ve vší počestnosti dozvěděl, jak došlo k politováníhodným událostem, o nichž hovořil ten obejda. Snad vás neurazí, když prozradím, že zatím se mi jevíte jako obyčejný vrah!“

„Což vy jste nikdy nezabíjel, pane? Dobrá, řeknu vám všechno, ale prosím, abyste to odložil alespoň o půl hodiny. Snad bych mohl požádat ve vaší lodní kuchyni o něco k jídlu; dva dny prchám před policií a kromě nějakých odpadků jsem nic nejedl.“

Charry se zastyděl. „Zajdi s ním do kuchyně a dej mu něco k jídlu, Diano! Až se najíte a odpočinete si, budu vás očekávat...“ dodal. To, že mne s ním poslal, nebyl důkaz jeho dobroty, naopak chtěl, abych na našeho hosta dohlédla. Pochopila jsem to a možná i on pochopil.

Poněvadž jsme právě opustili přístav a kuchař se ještě ani nedal do díla, měl v kuchyni jen prosnou kaši; nabrala jsem jí do misky pořádnou porci a podala mu ji zároveň se lžící.

„Děkuji, paní hraběnko!“ usmál se na mne. „Přestože jsem v krajní nouzi donucen ponechat bez povšimnutí svoje zásady, těší mne, že jak se zdá, toto jídlo není poskvrněno nevhodnými přísadami, jako je třeba maso...“

„No... tedy...“ zaváhala jsem. Doposud jsem byla oblečena do své parádní uniformy, která potlačovala moje ženské tvary, ale čepici jsem sundala, takže vpředu mohl vidět mech a na zátylku nepravidelně žíhané rousy. Přesto ani na okamžik nezapochyboval o mém pohlaví a postavení na lodi, dokonce neuznal za vhodné se podivit mému vzhledu.

Postavil misku na palubu, sedl si na zkřížené nohy, na chvíli se nad ní naklonil a sepjal ruce; potom učinil lžící nad miskou kříž a dal se s chutí do jídla. Krmil se s určitou dávkou graciéznosti, avšak přesto rychle a plebejsky; ostatně, je velmi těžké jíst ušlechtilým způsobem prosnou kaši z plechové misky dřevěnou lžící, jakou jedí námořníci.

Napadlo mi, že by se rád napil; podala jsem mu sklenici vína, on poděkoval, vzal ji do ruky a řekl: „Bože, odpusť mi moje hříchy!“ Potom ji klidně vypil.

„Proč prosíte Boha o odpuštění?“ zeptala jsem se.

„Opilství je těžký hřích, hraběnko. Je správné poprosit Pána o odpuštění, chceme-li spáchat hřích.“

„To už by bylo ale lepší nehřešit vůbec, ne?“

„Proč? Bohu je lhostejné, hřešíme-li či nikoliv; avšak přeje si, abychom věděli, co je správné a vzpomněli si na Něho při každém konání. Potom nám naše hříchy odpustí daleko raději.“

„Pozoruhodná filozofie! Když vraždíte lidi, taky prosíte Boha za odpuštění?“

Ani trochu se nezamračil a nedal najevo, že by mu otázka byla proti mysli. „Ne. To se modlím jinak: »Bože, dej mi sílu!«“

„Amen!“ řekla jsem. „Kdyby vás tak slyšel otec Ignác! To je můj kněz, jezuita. Jste katolík či protestant?“

„Jsem... něco jako katolík. Něco mezi.“

„To se otci Ignácovi líbit nebude. Proto říkají, že jste kacíř?“

„Asi proto. Co říkáte vy, když zabíjíte lidi, hraběnko?“

Trochu mě tím uzemnil. „Vyrážím pokřik. Kiai, víte-li, co to je. Samurajové to vykřikují, aby nahromaděnou energii naráz uvolnili. Ale když je třeba, umím bojovat i mlčky.“

„Jak se zdá, ovládáte Zenové poznání. Povídali o vás, že jste nesmírně chytrá. Jsem rád, že aspoň jednou nějaká fáma tak docela nelhala.“

Zaváhala jsem. „Vy taky nejste obyčejný člověk! Rozhodně znáte víc, než by se dalo předpokládat...“

Usmál se. „Děkuji vám za jídlo, hraběnko. A nyní prosím, nebylo by příliš opovážlivé, kdybych vás požádal, abych se směl umýt a trochu upravit?“

„Koupelnu bohužel nemáme. Ale můžu vás polít z vědra. Nahoře na palubě. My se tak taky koupem.“

„Budu vám velice vděčen.“ Zvedl se a šel se mnou; po cestě sebral svůj odřený vak a když jsme došli k zábradlí, hodil ho tam na zem. Spustila jsem vědro a nabrala vodu, zatímco si svlékl potrhané tričko. Byl opálený, na levé ruce měl vytetovanou dýku a slova v latině, která znamenala Zvítězit nebo zemřít. Když jsem mu nalila studenou vodu na hlavu, prudce vydechl a začal se rukama třít; pak dokonce vytáhl z vaku mýdlo, namydlil si obličej, krk a ramena a já ho znovu polila.

„Nerad vás zneužívám, paní hraběnko, ale směl bych se i oholit a upravit si vlasy? Jistě bych zapůsobil na pana hraběte lepším dojmem, kdyby mne viděl v té krásnější podobě. Ostatně, jsem mezi dobrými lidmi, kteří mají určité ponětí o eleganci...“

„Jak to myslíte?“ naježil se mi mech na hlavě.

„Tak; vidím to na vás. Jste krásná.“

A teď už jsem toho měla dost. „Poslouchej, kámoši, jak tak sleduju, máš snahu si dělat z lidí šoufky. Nejsem tak úplně blbá, abych ti na to skočila, jasný?“

„Jasný. Ale ten tvůj účes se mi fakt líbí.“

Přestala jsem se vztekat. Hřeben a zrcátko měl vlastní, mýdlo použil totéž, které užíval na mytí. Potom vytáhl z opasku svoji dýku a touto zbraní, kterou včera zabil, se holil. Upřímně řečeno nebyl první; Charry se v Japonsku jednou holil krátkým mečem a to je něco mnohem horšího. Když si oholil rozcuchané vousy, zjistila jsem, že je mnohem mladší, než se zdálo, a docela hezký mládenec; viděla jsem proměnu z první ruky, protože jsem mu držela zrcátko. Když se oholil a opláchl tváře, prohlédl se v zrcadle, trochu si přiřízl vlasy nad ušima a pečlivě se učesal. Byl teď doopravdy hezký.

„A ještě bych se s dovolením trochu převlékl. Pan hrabě snad nebude tak moc spěchat...“

Vytáhl z vaku tmavé čínské kalhoty, bílou košili a bílé ponožky, černé měkké boty a hedvábnou černou kazajku. Bylo to všechno elegantní, neurčitého stylu mezi módou orientální a evropskou. Kromě oblečení měl ve vaku několik knih, revolver s krabičkou nábojů a pak kovovou krabici, ve které asi schovával dokumenty a případné peníze. Jinak neměl nic.

Bez ostychu svlékl rozdrbané kalhoty a boty; nedala jsem taky najevo překvapení, neboť jsem usoudila, že toho v zájmu zachování slušnosti není třeba. Spíš jsem si všímala některých drobností: na krku měl těsný náhrdelník z dřevěných kuliček, kolem něj ovinutou obyčejnou šňůru, prověšenou až pod rameno. Chvíli jsem rozpačitě přemýšlela, proč nosí tak zvláštní ozdoby, až mi to najednou došlo: ten vagabund, markýz, spiklenec a vrah byl označen skutečnou bráhmanskou šňůrou! Nikdy jsem nic takového neviděla, ani u buddhistických mnichů.

„Vy jste byl někdy v Indii, markýzi?“ ptala jsem se opatrně.

Zvedl oči a usmál se. „Taky. Proč?“

Neřekla jsem nic. Oblékal se velmi rychle, a než jsem si to stačila uvědomit, změnil se v hezkého, urostlého mládence, na němž byl na první pohled vidět šlechtický původ a dobré vychování. Chyběl mu už jenom kord po boku, aby vypadal jako zjev z minulého století; dokonce i jeho pohled se změnil, teď působil markýz Ludvík d'Enghiem velmi sebevědomě a hrdě.

Když se dostavil k Charrymu na můstek, mohla jsem vidět, jaký udělal Charry obličej; byl to výraz opravdu překvapený, zatímco Andrej Rastopčenkov se smál a podal mu ruku: „Teď už tě zase poznávám, Ludvíku! Poslouchej, opravdu jsi zabil toho starého všiváka Štikajeva?“

D'Enghiem rozhodil rukama: „Když jsme opouštěli Petrohrad, víš, že jsem tě nechal čekat a asi na hodinu se vzdálil. Neřekl jsem ti nic, jen že si potřebuji zařídit jednu maličkost. Ve skutečnosti jsem jel ke Štikajevovi do paláce, otevřel si zadní branku a šel do jeho kanceláře.“

„Jak se ti podařilo odemknout jeho dveře?“

„Tak, jako odemykám všechny dveře - šikovně. Vstoupil jsem; starý pán seděl u stolu a četl nějaké listiny. Podíval se na mne, jako by viděl strašidlo. Řekl jsem mu, co bylo třeba a pak ho probodl dýkou. Prohledal jsem stůl a co bylo třeba, jsem spálil v krbu. Proto jsem se tak zdržel.“

„A nic jsi mi neřekl! Udělal jsi takovou skvělou věc - a vůbec nic jsi neprozradil!“

„Nebylo třeba ti to povídat. Kdyby nás chytili, bylo lépe, když to nebudeš vědět. Byla to moje věc, ne tvá.“

„Ale vždyť ten, kdo zabil starého Štikajeva, by se stal miláčkem celého Petrohradu! Neznám nikoho, kdo by si tolikrát zasloužil smrt, jako on!“

„Dostal ji; pokoj jeho duši! Nepřivolávej duše mrtvých; stojí před tváří Ďábla Soudce a ten soudí jeho hříchy, jako posoudí moje, až nadejde čas.“

„Amen!“ řekl Charry. „Ale snad bych se teď mohl dozvědět něco taky o vás. Vím, že jste markýz Ludvík d'Enghiem z Bruselu a že jste se tam dostal do vězení. Mohu taky vědět, za co?“

„Není to moje vina. Psal jsem knihy.“

„Já mnoho nečtu, ale má žena je literární znalec. Vidím, Diano, že ti jméno tohoto pána jako spisovatele moc neříká. Čím to, markýzi, můžete mi říct?“

„Zřejmě paní hraběnka nečte policejní archívy města Bruselu,“ řekl Ludvík klidně. „Ti pánové si moje spisy oblíbili natolik, že se rozhodli si je ponechat bez ohledu na moje mínění. Třeba si je slabikují pořád dokola.“

„To ovšem od nich nebylo hezké!“ soudil Charry.

„Ještě méně hezké bylo, že se rozhodli ponechat si také jejich autora. Jistě uznáte, hrabě, že se mi to rozhodně nemohlo líbit. Ovšem ubytovali mne komfortně, v samostatném pokojíčku s okýnkem zamřížovaným, aby mi náhodou nenapadlo zneužít jejich laskavého pohostinství a někam odejít.“

„A přesto jste se odtamtud dostal!“

„Ano. Přidělili mi k obsluze člověka, každý den jiného. Jeden ten muž mi byl zvlášť sympatický; byl to příjemný mladík, který žil sám se svou matkou a měl ji velmi rád. Ta paní byla hodně stará a nemocná a ten mladík dal vše co měl, za léky pro tu starou paní. To od něho přece bylo hezké, ne?“

„Velice. A co dál?“

„Svěřil se mi se svým trápením. Nemohu vidět dobré lidi v nouzi. Dal jsem mu adresu lékaře, který mohl starou paní vyléčit. Hodný mladík se na něj obrátil a moudrý lékař ji vyléčil. Byl to nezištný člověk; vůbec nepožadoval žádnou odměnu. Jenom naznačil, že by mne rád viděl na svobodě.“

„A ten mladík?“ ptala jsem se.

„Byl hodný a měl velice rád svoji maminku. Přišel pro mne v pravé poledne, že mne má odvést k výslechu. Vyvedl mě z cely a usedl se mnou do zavřeného policejního kočáru, vozka švihl do koní a od té chvíle nikdo neviděl ani toho hodného mladíka, ani mne.“

„Co jste s ním udělal?“ zeptal se Charry a v očích mu zle blýsklo. „Vy jste ho zabil?“

„Proboha, hrabě! Proč stále myslíte na takové ošklivé a kruté věci? Kdybychom neuměli odměnit svoje přátele, neměli bychom už přátel. Ten mladík žije se svou matkou v jednom malém italském městečku, má pěkný domek a má se dobře. Co s ním bude dál, nevím a nechci vědět. Bude-li rozumný, brzy si pomůže ke slušnému živobytí, ožení se a bude žít v kruhu šťastné rodiny. A vždy nalezne pomocnou ruku, bude-li ji potřebovat.“

Ludvík natáhl před sebe ruku hřbetem nahoru; povšimla jsem si tetování ve tvaru osmihrotého kříže, jaký kdysi dávno používaly některé rytířské řády.

Charry pohlédl na tu ruku, aniž v něm vzbudila nějaký pocit. „A dál? Co kdybyste povídal o vraždě?“

„Vražda je taky ošklivé slovo,“ prohlásil d'Enghiem vážně. „Kromě toho oni lžou. Nebyla to vražda.“

„Chcete tím říct, že jste všechny ty lidi nezabil? Byl to snad justiční omyl?“

„Ano, zabil jsem je. Ale nebyla to vražda. Byl to rozsudek.“

„Kdo je odsoudil?“

„Sami se odsoudili. Dopustili se zločinů, které nebyly v souladu s Božím zákonem. Škodili druhým a museli zemřít.“

„Ale někdo o tom musel rozhodnout!“

„Ano, to musel. Bratři. Nesmím vám říct, kdo byl soudcem a kdo porotou, ale jsou to lidé, které považuji za nejčestnější, jaké znám. Jejich přátelství mi dopomohlo ke svobodě. Až se k nim zase dostanu, požádám je, aby mi dovolili říct vám všechno; prozatím jen tolik: Je jich mnoho a jsou všude. Mají takovou moc, o níž se lidem ani nezdá. Můžete si dupnout na portugalské vojsko, můžete bojovat s japonským císařem a provokovat anglického guvernéra. Ale varuji vás, abyste se nesnažil dostat do konfliktu s nimi. Zničí každého nepřítele, ale pomohou tomu, kdo je jejich přítelem a prokáže jim nějaké dobrodiní.“

„A přesto se dovoláváte útočiště na mé lodi a nežádáte o pomoc je. Proč to?“

„Pomohli mi sem do Číny. Dále už nemohou. V Macau mě poznali, ten muž se pokusil mne zatknout. Musel jsem se bránit, uvěznili by mne. To přece chápete, hrabě; dopustil se chyby a musel zemřít. Je mi to líto.“

„Dobře; dejme tomu, že máte pravdu. Ale neřekl jste mi ještě nic o těch dvou v Bruselu. O obchodníkovi a vyšetřovateli policie. Proč jste je zabil?“

D'Enghiem si povzdechl: „Někdo je zabít musel.“

Charry se zatvářil dost nedůvěřivě, takže pokračoval:

„Když mi přítel dal šaty a zbraň, řekl mi: »Máš čas do zítřejšího rána. Chceš-li si něco vyřídit, můžeš. Tvůj byt nehlídají, to vím. Ve čtyři hodiny ráno tě budu čekat na silnici do Francie. Využij času!« A já pochopil, že mi dává právo vykonat spravedlnost. Věděl jsem, že muž, který mne dal zavřít, se jmenuje Hilsendorff. Zeptal jsem se jednoho přítele, kde bydlí. Potom jsem jej šel navštívit.“

„A probodl jste ho.“

„Otevřel jsem si jeho dveře nástroji, které mi dal přítel. On byl doma, seděl u večeře se svou rodinou. Vstoupil jsem do jeho pokoje a čekal, až přijde. Trvalo to dlouho - pak vstoupil, zavřel za sebou a rozsvítil lampu. Teprve tehdy jsem vystoupil do světla. Zděsil se a chtěl volat služebnictvo; pohrozil jsem mu revolverem, tak mlčel. Zeptal jsem se ho, na čí udání mne zatkli. Řekl mi to a mluvil pravdu; věděl jsem už od přítele, kdo zradil. Prosil, klekl dokonce na kolena; zoufale se bál o život. Řekl jsem mu, kdo jsem; tehdy pochopil, že už nemůže žít dál, neboť se dozvěděl příliš mnoho. Vysvětlil jsem mu, že i kdybych jej ušetřil, neunikne pomstě bratří. Že pošlou jiného muže, který jej nezná a nebude váhat splnit rozsudek. Dal jsem mu možnost napsat závěť a pomodlit se k Bohu. Teprve potom přijal smrt z mojí ruky.“

„Zní to hezky,“ konstatoval Charry. „Ale přes všecko je to pořád vražda. Neměl jste právo zabíjet!“

„Nešlo mi o právo. Šlo o blaho tohoto světa. Je dobrodiním pro svět, když jej opustí člověk jako on. Zabil jsem ho proto, že bylo lépe, aby byl mrtev.“

Mluvil o tom, co udělal, s tak bezcitným klidem, že mne současně děsil a fascinoval. Nemyslím, že jsem hloupá či zbabělá, párkrát v životě jsem už taky bojovala a ne špatně; ale jeho chladný a účelný způsob likvidace protivníků byl příliš i na mne. Zeptala jsem se: „A co ten zrádce? Já bych mu vrazila dýku do žeber!“

„Paní hraběnka má velice dobrý vkus,“ usmál se na mne Ludvík. „Šel jsem za ním; zaklepal jsem dohodnutým znamením a on mi otevřel. Když mě viděl, zbledl a skočil zpátky, ale rozrazil jsem dveře a vstoupil. Pochopil, co se děje a taky začal prosit. Řekl jsem mu: »Hilsendorff je mrtev. Byl jediný, komu jsi donášel. Nemáš s nimi žádné spojení a mohl bych tě nechat žít. Ale ty jsi ublížil bratřím a ubližoval bys i dál. Pomodli se.« On se pomodlil a pak také on přijal smrt z mé ruky.“

„Máte zvláštní způsob, jak zabíjet lidi,“ konstatoval Charry. „Děláte to laskavě a zdvořile, ale přesto nemilosrdně. Co můžete ještě říct na svou obhajobu?“

„Potom jsem šel domů. Můj byt byl zcela přeházený a zničený, jak tam hledala policie. Na dveřích ale byla připíchnuta vizitka bez jména, jen s osobní značkou muže, který má právo dát rozkaz. Na vizitce byl znak: Je třeba zabít hada. Podle prachu tam ta vizitka byla už tři dny. Už tři dny jsem měl právo učinit všechno, co jsem učinil. Nebyla to vražda; ti muži byli odsouzeni řádným soudem a já pouze rozsudek vykonal. Kdybych věděl předtím, že jsou odsouzeni, byl bych jim to sdělil; avšak v žádném případě jsem se nedopustil zločinu.“

„Je třeba zabít hada.“ řekl Charry a dlaní si přejel tvář. „Co to znamená?“

„To znamená, že se nějaký člověk dopustil zločinu, který mu nelze na této zemi odpustit. Příjemce má právo zabít toho, kdo mu způsobil příkoří. Kdyby tam bylo jméno, potom by to znamenalo určitou osobu. To se píše v případě, že neznáme osobu, kterou musíme zabít.“

„Ale v každém případě zabije a necítí se vinen! Moc pěkné! Co když vám někdy dají příkaz, abyste třeba vrazil tu svou dýku do prsou mně?“

„Prokázal jste bratřím laskavost. Zachránil jste mne. Stojíte pod mojí ochranou a já mám právo žádat v radě, abyste byl vyňat ze seznamu osob, které mají zemřít. Potom by vás mohla odsoudit pouze nejvyšší rada.“

„Velká čest pro mne! Zabývá se ta vaše organizace taky něčím jiným než zabíjením lidí, kteří jí nejdou pod fousy?“

„Stále se točíme kolem té jediné bezvýznamné události! Oprostěte se už prosím od maličkostí, ze kterých mne obviňují. Nevím, proč právě vy máte co zazlívat druhým, že bojovali a zvítězili. I vy jste zabíjel, ne jednou a ne málo. Kdybyste byl před hodinou dal kvůli mně vypálit svá děla na portugalskou loď, byl byste stejně vinen jako já, který jsem kvůli bezpečnosti bratří zbavil svět dvou mužů, kteří se provinili.“

Charry se usmál; pak natáhl ruku a markýz d'Enghiem mu ji stiskl. „Mně jste neublížil. Zdá se, že jste utrpěl příkoří a že jste se mstil, jak jste dokázal. Nechci vás soudit; neublížil jste mně ani mému státu a osobně k vám cítím sympatie. Věřte mi, kdybyste mne požádal, abych pomohl člověku, který se dostal do situace jako vy, asi bych to udělal.“

D'Enghiem se taky usmál. „Řekli mi, že hrabě de Guyrlayowe je muž statečný, nepokořený a spravedlivý. Jsem rád, že aspoň jednou pověsti nelhaly. Váhám, zda se mohu odvážit také dodat ještě jednu charakteristiku: Poněkud neopatrný.“

Charry škubl tváří, ale neřekl nic.

„Hrabě, rád bych vás upozornil, že každý výrok má svůj smysl; muž ve vysokém postavení musí znát dosah svých slov. Prohlásil jste, že byste pomohl lidem, kteří se ocitli ve stejně ohroženém postavení jako já. Snadno bych mohl toho slibu zneužít.“

„Jakým způsobem?“

„Znám mnoho lidí, kteří mají podobné problémy. Pomoc těmto lidem je jednou z mých povinností. Mohl bych vás vzít za slovo a o něco vás požádat. Je to hodně veliká drzost?“

„Drzost to v každém případě je. Ovšem za poslední dobu mi připadá, že každý, kdo za mnou přijde, nemá nic jiného na mysli, než po mně něco chtít. Portugalská policie vás označila za zločince, což je asi blbost; vy rozhodně nejste tuctový kriminálník. Jste představitel nějaké moci, se kterou se mi moc nechce zaplétat, ale vypadá to, že už se stalo. Zapletl jsem se s čínskými piráty a zjistil, že jsou to obyčejní lidé, kteří se pouze snaží přežít v podmínkách, kdy jim společnost přežití nehodlá umožnit. Pak jsem jel do Japonska pomoci příteli Tošio Yamanakimu; tam jsem zjistil, že zatímco vláda se dopustila nejrůznějších křivd a ničemností, člověk označený za banditu sice nepatří mezi nezištné dobrodince, ale aspoň jedná čestně podle svých zásad. Váhám, co si mám myslet o vás.“

„Obávám se, že vám nemohu pomoci. Usuzujeme obvykle podle zkušeností, kterých jsme až doposud nabyli. Člověk, kterému bylo dlouhodobě soustavně ubližováno, má sklon hodnotit všechny jevy jako škodlivé, zatímco dobromyslný altruista někdy vidí i přímou agresi vůči sobě jako neškodné laškování. Domnívám se, že moje výchova vedla k realistickému hodnocení věcí; ovšem s výhradou, že lze těžko definovat, co je reálná skutečnost.“

„Děkuji za filozofickou přednášku. Každopádně vidím, že pro moji ženu bude vaše společnost nesmírně užitečná, diskuse na podobná témata jsou její koníček. Já bych dal spíše přednost rozumné úvaze: Co s vámi mám udělat?“

„Pokuste se laskavě věnovat trochu pozornosti postavení, ve kterém se nacházím. Jsem na většině území světa psanec, kterého pronásleduje policie. Z majetku, který ani tak nebyl velký, mi mnoho nezbylo; většina toho je nadto v Belgii, ve správě bratří. Sice mne podporují, ale nebudou mne živit, zvláště ne zadarmo. Mám povinnost najít si zaměstnání v některé zemi, kde budu bezpečný před pronásledovateli a živit se, jak umím. Bratři by neměli námitek, abych věnoval své síly a schopnosti tomu, kdo bude mít zájem jich využít. Avšak budou soudit mé skutky i skutky toho, kdo mi dá obživu; teprve jejich soud bude směrodatný.“

„Zní to moc hezky, jako všechno, co povídáte. Ale konkrétně: chcete, abych vás přijal do svých služeb či ještě lépe, do služeb své země. Vy za to budete dělat, co budete chtít a umět a ve volném čase podávat zprávy svým bratřím. Když oni usoudí, že vás oceňuju dobře, dávám vám dostatečný plat a nekazím jejich záměry, o nichž ostatně nic nevím, bude to dobré - když nebudete pracovat, dopustíte se zločinu nebo budete nějak jinak viset ve vzduchu a já vás potrestám, třeba vězením, dáte to vědět svým bratřím a oni se mnou provedou obvyklý postup, včetně té krásné formulky »Je třeba zabít hada.« Že ano?“

„Ne. Jsem čestný muž, hrabě, a chtěl bych, aby o tom nikdo nepochyboval. Andrej mi řekl, že se stal členem vašeho státu, ale že mi o tom nesmí nic říct, protože přísahal. Když já pronesu přísahu, splním ji a také neprozradím nic, co by bylo nepříznivé vám nebo vašemu státu.“

„Ani svým bratřím?“

„Ani jim ne. Právě to odpřisáhnu zvláštní větou, budete-li chtít. I na to mám právo.“

„Zní to hezky. Ale vyžaduji od svých lidí zodpovědnost vůči své zemi a jejím představitelům. Také já jsem zodpovědný těm, kdož mi věří. Vy jste za svoje činy zodpovědný někomu jinému, což je nebezpečné. Smím vědět, komu?“

„Ano. Bohu.“

„Bůh vám dává svoje příkazy - osobně?“

„Bůh stanovil Svoje příkazy ve zjevených písmech, která poslouchám. Je samozřejmé, že v konkrétních záležitostech rozhodují lidé, kteří jsou mi nadřízeni. Ale rozhodují v souladu s Vůlí Boží a Písmy. Kdyby tomu bylo jinak, neposlechl bych.“

„I tohle zní hezky. Někteří z mých lidí se tím dokonce skutečně řídí. Ale pořád ještě se mi na tom ledacos nelíbí. Například: co mi můžete říct o těch vašich bratřích?“

„Bez jejich vědomí nic. Také jim jsem složil přísahu. Nevyzradím nic o vašem arminském království, ale nesmím vyzradit nic ani o bratřích. Až se s nimi setkám, požádám, aby vám odhalili pravdu dle potřeby. Věřím, že by vás rádi přijali do svých řad; ale sám to nemohu rozhodnout.“

„Zajímavé. A co bych z toho vůbec měl? Čím by mi například mohli vaši tajemní bratři být užiteční?“

„Pokud jsem dobře porozuměl Andrejovi, je vaše arminské království či císařství ostrov, ztracený uprostřed moře, bez lidí, kteří by jej zvelebili. V současné době zkoušíte získat osídlence; vyvinul jste na to dokonce systém založený na schopnosti vašich šelem. Já vím o lidech, kteří porůznu na světě žijí; osaměle, ve skupinkách, jak osud dá. Jsou bez vlasti; museli opustit svoje domovy, neboť osud jim nedopřál štěstí tam, kde se narodili. Nedopustili se žádného zločinu, jsou nešťastní a touží dát všechny síly do služeb země, která by je pohostinně přijala. Nabízím vám ty lidi; na nich můžete postavit svůj trůn.“

Charry se podíval na Andreje a nevěřícně zakroutil hlavou. „Jací jsou to lidé?“

„Různí. Svět jim říká anarchisté, vzbouřenci, kacíři, emigranti, fanatici. Někteří dosáhli vysokého poznání, další nikoliv, pouze se do něčeho zapletli. Nedopustili se ale žádného zločinu a jsou schopni hodně udělat pro přátele. Jednoho z nich znáte, Andreje Rastopčenkova. Jistě uznáte, že lidé jako Andrej jsou vám k užitku a že potřebujete víc takových.“

„A jedním z těch lidí jste vy? Dobrá, d'Enghieme. Čím můžete prospět vlasti? Máte nějaké povolání?“

„Jsem novinář, spisovatel, mám částečné vzdělání v oboru práva a lékařství. Jistě nejsem tak užitečný jako třeba švec nebo krejčí, ale nebudu jíst váš chleba zadarmo.“

„Nevím, že bychom potřebovali novináře a spisovatele. Ale když to schválí rada, přijmu vás. Kdybyste byl tak laskav a na chvíli opustil můstek, poradíme se a pak vám řekneme...“

D'Enghiem se mlčky uklonil a odešel. Charry se obrátil k nám a řekl: „No, tak jste ho slyšeli. Co mu říkáte?“

„Mně se líbí!“ řekla jsem rychle. „Vypadá poctivě; co se mu stalo, ho opravňuje, aby se mstil...“

„Já bych radši věděl, co ty mu říkáš,“ řekl Andrej. „Já jsem pochopitelně pro to, abychom ho vzali!“

„Kdybych proti němu něco měl, nedával bych k diskusi, zda ho přijmout. Co si myslíš ty, Tošio? Rozuměl jsi, co říkal?“

„Ano. Je to čestný muž, který chránil svůj život. Nechápu, proč by měl být trestán za to, že zabil svoje nepřátele. Potom bychom mohli být obviněni ze zločinu všichni; ty jako já. Každý z nás někoho zabil - a on k tomu měl dobrý důvod.“

Charry se otočil k šelmám, které až dosud mlčky přihlížely.

„Já souhlasím.“ řekl Ao Harrap. „Je to muž, jak má být.“

„Já také!“ řekl Aflargeo.

„I já.“ připojil se Tannarr.

Charry několikrát přešel přes můstek. „Váš odhad bývá málokdy tak jednoznačný... přes to všechno mám pocit, jako bychom se pouštěli do nějakého dobrodružství. Mám dojem, že schopnosti toho muže přesahují schopnosti kohokoliv jiného, koho jsme až doposud potkali. Nevím, proč si to myslím. Jen se mi to zdá.“

„Třeba je to pravda.“ řekla jsem.

„Víš něco, co nevíme a měli bychom vědět?“

„To zrovna ne. Já bych řekla, že se mezi nás docela hodí. Dokonce je lepší než my.“

Charry pokrčil rameny; pak zamával na d'Enghiema, který se rychlými kroky vrátil zase na můstek. „Markýzi Ludvíku d'Enghieme, rada se jednomyslně usnesla přijmout tě do služeb arminského císařství; za podmínek, že složíš předepsanou přísahu a k ní dodatek, že neprozradíš státní tajemství Arminu své organizaci, nebude-li ti to dovoleno tvým představeným. Stejně tak tě nikdo nenutí prozradit svoje tajemství nám.“

„Děkuji ti, pane. Nemám zbraň, proto tě prosím, abys mi zapůjčil svůj meč.“

Tannarr přinesl Charryho meč. Sotva jej Ludvík spatřil, rozechvěl se na celém těle. „Kde jsi vzal tu zbraň, pane?“

„Daly mi ji moje šelmy... byla uložena někde v chrámu na Kavkaze nebo kde, o jejích dějinách ti může později vyprávět Diana. Je s ní snad něco v nepořádku?“

„Ne. Je to ta nejsprávnější zbraň pro císaře; i pro přísahu, kterou ti složím. Posvátná zbraň.“

„To samé říkají všichni, kdo ji dostanou do rukou. Už jsem slyšel několik verzí, proč. Máš i ty nějakou?“

„Ne... nevím nic. Zkusím to zjistit...“

Poté Ludvík d'Enghiem složil předepsanou přísahu. Takto se naše společnost rozrostla opět o jednoho vynikajícího člena; a to jsme ještě netušili, jak skvělý člen to bude.

Každopádně byl zatím zařazen k práci jako všichni ostatní, totiž přidělen Andrejovi, aby ho zacvičil při opravě plachet. Ovšem ukázalo se, že milý markýz má obě ruce levé a nedokáže ani tolik jako neškolení Japonci. Nechyběla mu ochota a rád by prokázal co nejvíc dobra každému z nás, výsledky jeho práce však naprosto neodpovídaly vynaloženému úsilí a tak záhy ztratil část úcty, kterou k němu chovali prostí námořníci.

Ubytovali jsme ho v podpalubí mezi mužstvem, jinde nebylo místo. Nevadilo mu to; okamžitě vysvlékl svůj parádní oděv a chodil opět v tričku a obyčejných kalhotách; zalíbily se mu useknuté nohavice a hned si je ustřihl taky. Vůbec se mu líbilo vše, s čím se setkával. Námořníci si z něho dělali otevřenou legraci a on to ještě podporoval tím, že jim vykládal všelijaké směšné historky a anekdoty.

Zauvažovala jsem, jak se k němu mám chovat já. Vypadalo to, že vážný přístup k jeho osobě je poslední věc, která ho zajímá. Nechápala jsem, jak tenhle chlapík mohl odsoudit nepřítele k smrti a dokonce sám rozsudek provést, jak se vůbec dokáže zabývat něčím důležitým. Měl svou práci a taky já jsem se nenudila, ale vrtalo mi to hlavou celé odpoledne.

Oběd byl velmi obyčejný, rýže se zeleninou. Vzpomněla jsem si na jeho obrovský hlad, tak když si sedl se svou miskou, posadila jsem se k němu. „Já vím, že to není nic moc, ale přes den obvykle jíme jednoduše. Večer to bude lepší...“

„Nevadí,“ usmál se. „Mně to docela stačí...“

„Na sídle markýze se jistě jí jídla vybraná...“

„To jistě. Ale jsme na přepychovém místě?“

„Takže tobě je docela jedno, co jíš?“

Neodpověděl hned; nejdřív se mi zkoumavě podíval do očí a usmál se. „Ne, skutečně mi to není jedno. Ale jestliže je někde něco zvykem, rád se tomu přizpůsobím.“

„Smím vědět, jaký styl života by vyhovoval tobě?“

„Vědět to samozřejmě smíš. Ale nejsem si jist, zda... by to vyvolalo tvůj bezvýhradný souhlas. Nerad bych tě tím obtěžoval, pokud si sama nepřeješ.“

„Tak koukni, Ludvíku d'Enghieme! Charry se před chvílí dopustil myšlenky, že mám z tebe mít radost, protože si se mnou budeš povídat o filozofických otázkách. Pokud se nemýlil nebo si nedělal legraci, je na tom něco pravdy?“

„Jistě. Mohl bych si s tebou povídat.“

„Fajn. Tak můžeš začít.“

„Nebude to lehké. Čeká nás velmi dlouhá cesta!“

„I cesta dlouhá deset tisíc li začíná prvním krokem. To říkají čínští mistři Čhanu. Víš, co je to Čhan?“

„Jistě, odrůda thérajánového buddhismu. Studovala jsi tuhle metodu? S jakým úspěchem?“

„Mínění se různí. Třeba Charry se mi směje.“

„Nech ho, smích je zdravý. Takže, já žiju podle určitého systému, který průběžně doplňuji o nové a lepší informace, když na ně někde narazím. Pokud mi budeš moci pomoci nebo poradit, určitě se zeptám taky tebe a něco z toho třeba realizuji.“

„Má to třeba něco společného s buddhismem?“

„Nedá se říct, že by se můj systém dal nějakým způsobem zařadit do kontextu jiných existujících systémů. Z tvého hlediska se asi bude jednat o naprosto osobité jednání, které není ve vztahu k ničemu, co doposud znáš.“

„Proč? To jsi tak zvláštní exemplář člověka?“

„Ano. Ty ale také. Jsem zcela neopakovatelný jedinec druhu Homo sapiens s vlastní osobností, nezaměnitelnou s osobností každé jiné lidské bytosti.“

„To je dost hezký. Ale není to příznak pýchy?“

„Ne. Jen střízlivé hodnocení skutečnosti. Každý člověk je zcela nezaměnitelná osobnost. Dokonce jedna z prvních povinností člověka je vymezit vlastní osobu, odděleně od všeho ostatního, včetně společnosti, ke které on sám patří. Přestože zůstává jejím členem, je současně rozdílný. Jen tak se dá říct, že je seberealizovaný.“

„Tak podle tebe je seberealizace vymezení své osoby vůči druhým?“

„To je jen první krok na té cestě. Potom si musíš ujasnit cíl veškeré své práce.“

„Práce - tím myslíš co?“

„Vlastní cestu. Hlavní tvojí povinností je získat co nejvyšší dokonalost. Blízkou absolutní dokonalosti, kterou samozřejmě nezískáš a ani nemůžeš, neboť je vyhrazena pouze Bohu. Ale máš možnost získat značnou míru dokonalosti, pokud se budeš věnovat dlouhodobé a soustavné práci na vlastní osobnosti. Nikoliv ihned, ale po velice dlouhé době.“

„Po jak dlouhé době jsi jí dosáhl ty?“

„Ještě jsem jí nedosáhl. Udělal jsem jen několik prvních kroků.“

„Je vůbec možné toho v životě dosáhnout?“

„Nevím. Nejsem si jist.“

„A když jí nedosáhneš, tak co?“

„Máš možnost pokračovat v dalším zrození.“

„Takže věříš v možnost dalších životů? V reinkarnaci?“

„Ty snad taky, když jsi studovala buddhismus.“

„Výborně. Ale já myslela, že jsi křesťan!“

„Jsem, pochopitelně. Ale to mi v seberealizaci nepřekáží. Právě křesťanství je jedna z nejlepších možností.“

„Jaké křesťanství? Katolické, protestantské, pravoslavné nebo ještě nějaké jiné?“

„To, co jmenuješ, je označení církví, které nemá před Bohem žádný smysl. Vymezování osobnosti, zajisté. Každý musí být někde členem, aby získal pocit životní jistoty. Ale jakmile právě té identifikace dosáhne, začne usilovat o nezávislost. A to v první řadě na členech vlastní skupiny.“

„V jakém sboru jsi členem ty?“

„Jakého sboru byl členem Ježíš Kristus?“

Povzdychla jsem si. Diskutovat s ním rozhodně nebylo jednoduché.

„Dobře. Vyjasnili jsme tedy, že jsem jednotlivec, ne člen společnosti a že procházím během svých zrození určitou cestou. Co je potřeba dál?“

„Vymezit si svou cestu k Bohu.“

„Většina lidí tu cestu vidí jako nějaké konkrétní náboženství. Jakou považuješ za správnou ty?“

„Každý člověk má jednu vlastní cestu, nezaměnitelnou s cestami jiných. Určitá náboženská nauka, církev, společnost nebo duchovní učitel ti mohou po určitou dobu pomáhat, inspirovat nebo třeba vést za ruku. Ale cestu si musí každý projít sám. Jinak by seberealizace nebyla úspěšná, maximálně by imitovala cestu jiného; tudíž výsledek by nebyl dokonalý.“

„To zní, jako kdyby každý člověk na světě měl mít svoje vlastní náboženství!“

„On je má!“

„Ty máš jaké?“

Ludvík se usmál a potřásl hlavou. „Ptáš se stále na to samé; to není vůbec lehká otázka. Pozitivní vymezení faktu je obtížnější než negativní. Můžeme snadno vymezit, co která věc není. Ale nemůžeme snadno vymezit, co skutečně je. Nevím, jsme-li schopni dosáhnout komunikační jednoty, to jest nazývat věci stejnými jmény. Pokud to nedokážeme, potom by naše diskuse nebyla účelná, protože bychom se soustavně dohadovali o termínech.“

„Tím chceš říct, že zatím nejsem schopna tě chápat?“

„Musíme si nejdřív vymezit, co nejsem. Dejme tomu, moje cesta přebírá mnoho věcí z nauk, které jsi doposud poznala. Vidím tady na palubě Japonce, Číňany, Malajce; takže taky od nich. Ale samozřejmě jsme všichni křesťané, takže základem je křesťanská cesta. Jsou v tom obsaženy části ze všeho.“

„Když jsou to části, tak co je sjednotí?“

„Tvoje vlastní osobnost. Ty jsi hodnotitelem správnosti věcí.“

„Takový postup ale nemůže být objektivní!“

„Ani to není zapotřebí. Objektivnost je důležitá v případě, že se chceš sjednotit s ostatními, ne se od nich vymezit. To je však zapotřebí až ve druhé fázi, ne v této.“

„Takže nejdřív se oddělím od ostatních, abych se s nimi mohla zase spojit? A co bude mezi tím?“

„Duchovní proces. Pochopení činnosti ostatních, přijetí kompromisů, ujasnění si, že přestože mi to nepřipadá, i jejich cesta je správná, protože také oni mají stejný cíl jako já.“

„To není tak těžké.“

„Pro většinu lidí je to nejtěžší práce ze všech myslitelných. Jsou lidé, kteří to nedokážou přijmout nikdy.“

„Tyhle myšlenky jsou součástí činnosti tvých bratří?“

„Ano. Naučil jsem se to od nich.“

„Stal jsi se jejich členem předtím nebo potom, co jsi poznal tyto věci?“

„Během studií. Zabýval jsem se filozofií i předtím. Je těžké definovat, co ve které době přišlo či odešlo. Nepamatuji se. Byl to dlouhodobý vývoj.“

„Já si taky myslím, že se vyvíjím. Jenže každý mi jenom nadává.“

„To je v pořádku. Taky tě bijou?“

„No... většinou ne.“

„To je škoda, pomohlo by ti to v duchovním růstu. Požádej, aby s tím začali a mlátili tě pokaždé, když vyslovíš myšlenku, s níž nebudou souhlasit.“

„Proboha... to bych byla bitá strašně často!“

„Ano, to je důvod. Ostatně, prý děláš bojová umění. Přijímání bolesti je přece součást té metody!“

„Co mi můžou udělat?“

„Cokoliv. Ublížit ti nesmějí, ale trápit ano. Hlavně to musí co nejvíc bolet!“

„A můžu je já mlátit taky?“

„Co ti v tom brání - kromě ohleduplnosti a soucitu?“

„To se pak ale budeme pořád rvát!“

„Pořád ne. Jenom když něco řekneš.“

„Teda, já žasnu a vidím to v barvách! Jestli se to vyhlásí, tak já tady něco řeknu a každej, kdo se mnou nebude souhlasit, mě bude honit po celý lodi! Až mě chytne, tak mě navíc seřeže... Jakej to bude mít účel?“

„Naučíš se rychle utíkat a hbitě uhýbat, když po tobě někdo něco hodí. To má svůj smysl.“

„To ti připadá správné?“

„Objektivně samozřejmě ne. Ale ve tvém případě ano. Jsi člověk, který studuje asijská bojové sporty, takže je pro tebe nezbytné být rychlá, obratná a necitelná k bolesti. Má to jen jeden těžko přijatelný fakt, totiž že jsi dívka. Ženu se někteří pošetilí lidé zdráhají udeřit.“

„Zatímco by měli každou ženskou mlátit jako nezralý žito?“

„Každou ne, proč? Jenom tebe!“

„Protože jsem kvůli něčemu horší než jiní lidé?“

„Ne. Proto, že jsi lepší. Na vyměklýho jedince bych si to nikdy nevymyslel. Každou osobní metodu duchovního rozvoje lze přidělit jen tomu, kdo je schopen ji pochopit, přijmout... a přežít.“

„Ale jak dlouho to bude trvat? Dokud nepochopím, co mám podle tebe pochopit? Co to je?“

„Kdybys to věděla předem, nebylo by třeba tě podrobovat výcviku. Tvé vědomí ještě není připraveno přijmout to. Je třeba procesu uvědomování...“

„Chápu. Ale mám z toho hlavu jako škopek!“

„Tak si odpočiň a jdi něco dělat. Stejně už je po obědě!“

Šla jsem a také Ludvík šel po své práci. Když jsem o tom pak přemýšlela, začalo mi docházet, že ta hra by se mohla mým kamarádům začít líbit. A bála jsem se, ale zároveň bych si ji někdy docela ráda zahrála.

Charry zřejmě o d'Enghiemovi taky dost přemýšlel, protože rozhodl, aby se večer konalo něco jako večírek na jeho počest. Cílem tohoto počínání bylo lepší seznámení, což si můj muž představuje při společném nahlížení na dno skleničky. Ludvík to předem nevěděl, jinak by zasáhl; takhle se mi zdálo, že při ohlášení upadl do trapných rozpaků.

„Jsem vám všem nesmírně vděčen; dovolte mi ujistit všechny, že jakmile budu mít možnost, dovolím si pro vás uspořádat na oplátku rovněž nějaké setkání...“

Charry byl velmi spokojen; naléval Ludvíkovi a měl snahu si s ním připíjet. Já viděla situaci mnohem reálněji; d'Enghiem se snažil vyhýbat se alkoholu co nejvíc. Měla jsem ho za jeho polední výroky nechat smažit ve vlastní šťávě, ale zvítězila má přirozená dobrosrdečnost a rozhodla jsem převzít iniciativu při řízení večera.

„Jaké je vlastně tvoje oblíbené víno?“ zeptala jsem se.

„To je velmi těžké říct,“ chytil se příležitosti. „Nejsem vůbec znalcem nápojů, ve kterých je obsažen alkohol. Dávám přednost zejména vodě a mléku.“

„Ale... teď tady přece piješ!“ pozvedl Charry sklenici.

„Samozřejmě. Nemohu tě přece urazit odmítnutím.“

„Tak moment! Chceš říct, že ti moje víno nechutná?“

„Vidíš; právě této otázce jsem chtěl předejít. Záležitost chuti není rozhodující v případě, že se jedná o jídlo a nápoj, které já definuji jako škodlivé. Já zkrátka nepiju alkohol; kdyby sis to nepřál ty jako můj nadřízený, odmítl bych.“

„Zajímavý. Proč?“

„Alkohol je nápoj, který ovlivňuje lidský mozek. Vyhýbám se každé látce, co mi nějak škodí. Samozřejmě vyjma případů, kdy takové jednání je nutné ze společenských důvodů.“

„Když nechceš, nutit tě nikdo nebude!“

„Děkuji; jsi nesmírně laskav. Smím požádat, abych od této chvíle už nikdy nemusel pít alkohol?“

Charry, mírně překvapen, mu to slíbil. Já se tiše chechtala, nemám nic proti tomu, aby se objevil nějaký abstinent a dohlédl na nemírnou poživačnost mého chotě. Nemyslím, že by se nechal odradit od čehokoliv, co mu přináší potěšení, ale dobrý příklad by jemu ani ostatním rozhodně neublížil.

„Myslím, že máš ještě další usměrňovací zásady, které bys nerad porušoval. Nebo se mýlím?“ zeptala jsem se.

Ludvík se omluvně usmál a dotkl se nožem svojí večeře. Kuchař se vytáhl a vyrobil tak nádherné bifteky, že jsem se až olizovala; všichni byli samozřejmě spokojeni, až na hosta.

„Jde o to, že... pokud nemusím, nerad jím maso.“

„Proč? Je na něm taky něco jedovatého?“ ptal se Charry.

„Jedovatého snad ani ne... Ale je z mrtvého zvířete.“

„Ze živého by to snad ani nešlo!“

„Ovšem. Ale já od určité doby podléhám zásadě, že bych neměl být příčinou smrti jediného živého tvora. To také znamená, že pokud by nějaké zvíře mělo být zabito pro můj smyslový požitek, jsem odpovědný za jeho život; což je neodpustitelné.“

A už jsem nadskakovala nadšením, tahle věta způsobila rozhořčení všech přítomných. Každý se začal rozčilovat, vysvětloval své názory ostatním a vypadalo to, že Ludvík co nejdřív dostane do sosáku.

„Okamžik,“ zjednal Charry ticho. „Můžeš nějakým způsobem vysvětlit tento svůj postoj? Pokud vím, policie několika států tě stíhá za vraždy lidí! A nechceš zabíjet zvířata?“

„Vysvětlit to mohu; je pravda, že je mojí povinností tu a tam zabít někoho, kdo si to zaslouží. Ale to není z mého popudu ani pro moje potěšení, nýbrž proto, abych tím předešel horšímu neštěstí. I nadále je mou povinností zabíjet nepřátele; ale kvůli tomu nemusím zabíjet nevinné.“

„Nezdá se ti, že jsi blázen?“

„Ne. Ale občas se mi zdá, že jsou blázni všichni ostatní.“

Byla jsem tiše jako myška; jen houšť, kluci, a do sebe! Až se to začne mlátit, snad se stihnu schovat do kouta.

„Pokud vím,“ rozhodl se Andrej Rastopčenkov vnést do věci patřičné jasno. „V Petrohradě jsi podobnými předsudky netrpěl!“

„To máš pravdu. Od té doby však uplynulo víc než tři roky. Z Petrohradu jsem prchal na jih, překročil Kavkaz do Turecka a odtamtud se dostal do Persie a Indie. Měl jsem příkaz skrývat se, dokud se situace nezmění k lepšímu; vybral jsem si oblast, která mne zajímala. Mohl bych ti o tom vyprávět, ale... faktem je, že se mi tam zalíbilo.“

„Do té míry, že jsi se stal bráhmanem?“ pípla jsem. Už jsem nemohla vydržet mlčet.

„Když sis toho všimla, zapírat to nebudu.“

Ostatním to bylo celkem jedno, zvykli si na nejrůznější směry duchovního rozvoje členů posádky. Ale pro otce Ignáce to byla skutečná rána.

„Říkal jste, že jste křesťan!“ prohlásil téměř, jako by se mu stala osobní křivda.

„Ano, to jsem řekl. A nelhal jsem.“

„Přece nemůžete být křesťan a indický bráhman současně!“

„Proč bych nemohl?“

Nastala další hádka; tentokrát se nejvíc rozčiloval otec Ignác. Charry ztratil jasnou představu, o čem je řeč; z mého počínání už byl natolik zmaten, že dával spíš za pravdu Ludvíkovi.

„Je jen jeden Bůh a jedna víra!“ křičel jezuita.

„Ano, to je pravda. Ale názorů je veliké množství.“

„Pravda je jen jedna! A pravdu má v každém případě svatá církev apoštolská a katolická!“

„Je mi líto. Já znám velké množství názorů, které v mnoha případech jsou s katolickým v rozporu.“

„Ale to jsou všechno nesmysly!“

Tak jsem se zase ozvala: „Povídej mi tedy o těch nesmyslech!“

„A má to nějaký smysl? Pouze otec Ignác se bude hněvat!“

„Prosím tě, povídej jí něco,“ povzdychl si Charry. „Jinak dneska nebude moct klidně spát!“

„Dobrá, když chceš. Povím ti něco o kuriózních výkladech knihy Zjevení Svatého Jana... víš, co to je?“

„Myslíš, že jsem blbá? Apokalypsa je náhodou moje oblíbená četba!“ ujistila jsem ho.

„Tvoje chování na to někdy vypadá!“ řekl Charry.

Otec Ignác se zlobil. Výklad Knihy Zjevení patří k věcem, k nimž katolická církev nepřistupuje s velkým nadšením; zejména různé neautorizované výklady ji poněkud dráždí. Ale Ludvík začal:

„Především bych rád přednesl jednu verzi, která k nám přišla až z Ameriky, je to Teorie Adventistů sedmého dne:

Bůh na počátku stvoření existoval ve dvou osobách, jako Bůh Otec a Bůh Slovo. To se píše v knize Genesis. Tak to zůstalo po celý Starý zákon, až do Kristova narození. Tehdy se vyplnilo, že Slovo tělem učiněno jest a narodil se Ježíš Kristus.

Ve chvíli Jeho smrti odešel z této země, ale ponechal nám Svého Ducha, z něhož se stala Třetí božská osoba. Tak co, líbí se vám to?“

„Jasně. Ale v čem je problém?“

„Že popírají existenci Svatého Ducha od počátku. Přestože hned v první větě se říká, že Duch Boží vznášel se nad vodami. Až budeš studovat dějiny herezí v prvních stoletích, uvidíš, že to je pramen zásadního nepochopení mezi Západem a Východem...“

„Diano!“ zvýšil hlas Charry. „Rozhodně ti zakazuji studovat dějiny herezí!“

Smála jsem se. Na rozdíl od otce Ignáce, který potřásal hlavou a nechápal nic.

„Ještě pozoruhodnější je Teorie rytířů Svatého Grálu:

Existovaly tři éry světa, éra Otce, Syna a Ducha Svatého, který sestoupí na konci tohoto věku. Prosím ty, kteří to dokážou, aby se pokusili sledovat moje myšlenky:

V nejvyšších nebeských sférách existuje Hrad Grálu, ve kterém vládne Osobně Bůh. Z těchto sfér sestupují duše zvlášť význačných jedinců na tuto zemi, kde se inkarnují do lidských bytostí. Tím způsobem přišli na svět jednotliví představitelé světových náboženství. Čímž se zároveň potvrzuje, že původ všech různých církví je z Božského vnuknutí a nemá tedy smysl stavět jednu nad druhou, jak to dělají někteří pošetilí lidé.

Před dobou, kterou popisuje Bible, se svět nacházel ve znamení Býka. V tu dobu existovala různá pohanská náboženství, která byla méně dokonalá než křesťanství.

Na počátku Bible vstoupil svět do znamení Skopce a nastala éra Otce. Vývoj světa probíhal dle Bible a vůdčí silou v něm byl národ Izraelský, který tím plnil svoji dějinnou úlohu. Tato úloha skončila narozením Ježíše Krista.

V době jeho zrození vstoupil svět do znamení Ryb. Doposud v nich setrvává, pročež existuje éra Syna Božího. Avšak jsou obavy, že už velmi brzy skončí, protože se nepodařilo splnit hlavní úkol, totiž zlepšit svět. Jedním z viníků je také církev katolická, ale není jediný viník. Jako bývalý katolík se taky já cítím vinen, že jsem neudělal všechno, co se dalo.

V době, kdy svět vstoupí do znamení Vodnáře, nastane éra Ducha Svatého, ten osobně sestoupí na zem v lidské podobě. Tak je též předpovězen od proroků, pod jménem Immanuel. Pokud někdo toho Immanuela ztotožňuje s Ježíšem, dělá chybu. Je to další, docela nová božská osoba. Jeho sestupem bude zahájena Apokalypsa, během níž dojde také k Armageddonu, strašlivé bitvě nevěřících se všemi věřícími. Po vítězství nastane Tisíciletá říše, která bude dokonalým stavem lidské společnosti...“

„Dost!“ vykřikl otec Ignác a zacpal si uši. „Chcete snad říct, že vy všem těmhle nesmyslům věříte?“

„Nevěřím, proč? Říkám to jen proto, abych vážené společnosti vysvětlil, že náš názor nemusí být jediný.“

„Na to jste přišel vy sám?“

„Kdežpak! Zjistil to opat Jáchym z Fiore, zvaný Floris, který žil přibližně v letech 1130 až 1202. Jeho vlastí byla Kalábrie v Jižní Itálii a dospěl k tomu vnitřním osvícením.“

„Takovým nesmyslům nemůže nikdo věřit!“

„V době, kdy jsem pobýval v Německu, jsem se setkal s řadou osob, jež tomu věřily. Byli to vysoce vzdělaní lidé, učenci, profesoři i studenti různých universit. Profesor Hartwig, můj hostitel, mě seznámil s mladým asistentem, jmenuje se Hans Hörbiger a jeho teorie jsou brilantní. Pak existuje ještě mladý důstojník Karl Haushoffer, z toho taky něco bude. Všichni jsou přesvědčeni, že Německý národ je předurčen, aby vládl celému světu.“

„Což je ostatně pravda.“ řekl otec Ignác zlostně.

„Výtečně. Kdyby vás slyšel doktor Rosenberg, byl by šťastný. Asi mu to budu muset napsat. Je přesvědčen, že veškeré zlo na světě zavinili nějakým způsobem Židé!“

„A to je taky pravda!“ řekl otec Ignác.

„Jak na to přišel?“ zajímala jsem se.

„Je původem Žid.“ usmál se Ludvík.

Charry se začal smát. „Povídej ještě něco! Zajímá mě to!“

„Tebe jako mořeplavce by mohlo zajímat tohle: Zeměkoule je dutá a v jejím nitru existuje ještě jedna, kde žijí docela jiné bytosti. Obři, kteří byli předky lidstva. Dá se tam doplout dírami, ty jsou u severního a jižního pólu. Tu teorii razí právě ten Hans Hörbiger, co jsem o něm mluvil...“

Začínala jsem mít pochybnosti, jestli si z nás Ludvík nedělá blázny. Možné by to bylo, usmíval se všelijak potutelně, když nám to povídal. Radši jsem se rozhodla, že ho už nebudu brát vážně. Ostatně, připozdívalo se a někteří z nás byli poněkud unaveni. Tak jsme šli spát.

V každém případě, od té chvíle Charry toleroval veškeré Ludvíkovy zvláštnosti. Ostatní členové posádky si z něj občas dělali legraci kvůli neznalosti mořeplavby; ale to záhy ustalo. Zjistilo se totiž, že něco mu jde daleko lépe než komukoliv z nás; když mu Charry ukázal, jak zacházet s přístroji, dokázal bez nejmenší námahy vypočítat napoprvé polohu lodi a zakreslit ji přesně do mapy. Počítat tak rychle jako on neuměl nikdo, ani já, a psal ještě krasopisněji než otec Ignác, takže mu Charry okamžitě svěřil záznamy do lodní knihy. Ale překvapil nás ještě víc, když si tu knihu prošel zpátky a bez námahy odhalil důmyslný Charryho systém zašifrování důležitých údajů, týkajících se prvního úseku naší plavby, z Arminu do Rangúnu.

„To je strašné!“ rozčiloval se Charry. „A já si s tím dal takovou práci! Než jsem to třeba naučil Dianu, to byla doba! A ty to rozluštíš jen tak - jako nic!“

„To bude tím, že s takovými kryptogramy jsme si hráli ve škole. Z našich lidí ti je přečte kdokoliv. Pokusil jsem se z tvých údajů vypočítat dráhu plavby Griissirna; podle nich je tvůj Armin asi v těchto místech.“ Ukázal poměrně přesně na mapě místo, kde byl vidět pouze oceán, ale my dobře věděli, co tam je.

„Tak,“ řekl Charry. „A opravdu říkáš, že se to dá vypočítat ze zápisů v mé lodní knize? I přes to šifrování? Nebo ti to někdo prozradil?“

D'Enghiem vzal lodní knihu, našel zápisy a počal je pomalu, se zadrháváním číst; většinu toho odhadl správně.

„Doporučoval bych ti, abys vynašel něco chytřejšího. Mezi úředníky přístavní správy, kterým se to dostane do rukou, mohou být chytřejší lidé, než myslíš. Mohl bych ti poskytnout náš starý systém šifrování, ale potom by to přečetli všichni bratři - a to asi nechceš.“

„Tak dobře! Budu od teďka psát lodní knihu výhradně arminsky! Co na to řekneš?“

„Od počátku plavby se každý den učím s Ao Harrapem arminsky. Už jsem pochopil systém jazyka, potřebuji jen vylepšit a doplnit slovní zásobu. S mluvením je to ovšem horší. Ani to není zcela bezpečná cesta. Vím dokonce, že existuje speciální arminské písmo; nevěř mu, zkusil jsem napsat několik slov a není tak těžké. I to mohu odhalit.“

„Pak už zbývá jediná cesta,“ navrhla jsem. „A sice nepsat do lodní knihy vůbec nic!“

„Ano, to je moudré. My nikdy nepíšeme do lodních knih důležité údaje. Ovšem to zas má tu nevýhodu, že musíš každou důležitou informaci nosit v hlavě...“

„Já to risknu!“ řekl Charry. „A ty se budeš učit řídit loď pro případ, že bys musel dělat lodního důstojníka!“

„S radostí. Když už ale mluvíme o práci, rád bych tě o něco požádal, než doplujeme do Singapuru. Jedná se o zálohu na můj plat... kdyby to šlo.“

„Pokladnu drží Diana, dá ti. Pokud se dotýče vybavení, to jest šaty, obuv a jídlo, poskytujeme příspěvek pro naše občany.“

„To ne. Ale chtěl bych si tam koupit typewriter, psací stroj. Víš, jak taková věc vypadá?“

Charry pochopitelně nevěděl, ale já ano. Už jsem viděla dokonce dva; jeden měl váleček, kde byla písmena a páčku, která se posunuje po abecedě; když se nastaví a udeří na tlačítko, váleček vyrazí na papír určené písmeno. To měl pan notář a někdy na tom psal dopisy, ale nerad, protože to trvá déle než když to dal opsat písařovi. Ten druhý byl zas úplně jiný, měl klávesnici s každým písmenem extra a papír se musel natočit na gumový válec, než se mohlo psát. Měl moc páček a na všech písmena, ale já si na něj nesměla sáhnout, protože stál u pana starosty v kanceláři, slečna do něj ťukala a lidi, co chodili k starostovi, zírali v němém úžasu.

„Já vím, co to je,“ řekla jsem. „Na co ho potřebuješ?“

„Budu vydávat noviny, psát knihy a opisovat výnosy a nařízení vlády. Potřebujete přece tu a tam dát občanům něco na vědomí, ne? Tak vám to napíšu na stroji, aby to každý přečetl.“

„Klidně ti na to dám,“ řekl Charry. „Když budu potřebovat, půjčíš mi to někdy?“

„S radostí. Když bude třeba, napíšu ti to sám. Asi by ses nenaučil psát tak rychle, aby to k něčemu bylo.“

Tím to bylo odbyto a markýz dostal zálohu, o jakou si řekl. Nebyla malá a otec Ignác tvrdil, že to shrábne a uteče pryč, ale já Ludvíkovi věřila. To už jsme se hrnuli k Singapuru a d'Enghiem se chystal na pevninu. Byl oblečen jako lodník a tvrdil, že tak si je jistější před policií. Pokud nerozeslali jeho popis po všech koloniích, ale předpokládal, že místní policie nebude tak horlivá kontrolovat papíry všech, kdo přicházejí do Singapuru, už proto, že město žije převážně z pašeráctví a černého obchodu.

Ludvík strávil ve městě celý den; když večer přišel, oznámil Charrymu, že objevil kontakt na skupinu lidí, o něž se starají jeho bratři; dohromady osm dospělých z různých zemí. Hovořil s jejich zástupcem a zdá se, že by byli pro Armin přínosem. Charry o tom pochyboval, ale prohlásil, že je přijme na palubě a zjistí si, zda by je mohl potřebovat či nikoliv. Na přímou otázku d'Enghiem přiznal, že žádný z těch lidí není členem jeho organizace; ačkoliv o jednom uvažoval, že by jej navrhl pro přijetí. Řekl i jeho jméno: Atanas Wolframovič Willenberg. Na to vyskočil Andrej a prohlásil, že toho muže moc dobře zná, neboť je to taky ruský anarchista, který se vypařil z rodné země. Jméno má německé proto, že je synem německého barona a ne vlastní vinou zchudlé ruské šlechtičny, jejíž otec a bratr všechno propili, takže dáma přinesla do manželství jen svou počestnost. Ludvík doplnil, že dotyčný Willenberg je stavebním inženýrem a má půl roku vojenské kadetky; z toho titulu se teď živí zde v Singapuru jako dozorce na stavebních pracech, což ho neuspokojuje.

Charry se zajímal, z jakého důvodu opustil Willenberg Rusko; na to mu nikdo nedovedl dát rozumnou odpověď, ale Andrej soudil, že asi moc dobře věděl, proč. Andrej ho jednou slyšel mluvit na shromáždění anarchistů, moc dobře. Charry tedy řekl, ať mu Ludvík přivede toho prezenta ukázat.

Dotyčný Willenberg nebyl asi daleko, protože už za dvě hodiny byl na palubě. Byl to muž mezi třicítkou a čtyřicítkou, vysoký, štíhlý a pořádně plešatý, což byl důsledek stálého nošení vojenské čepice. Choval se taky po vojensku, před Charrym srazil podpatky a hlásil se dobrou němčinou, s rukou u štítku čapky. Charry položil několik otázek ohledně jeho životopisu; potvrdilo se, co už jsme věděli, totiž že opustil Rusko, kde mu nekvetlo štěstí a dal se do světa, kde mu štěstí kvetlo ještě méně. Ovšem oproti ostatním našim občanům nikoho nezabil a policie ho pronásledovala z čistě ideových důvodů. Nebo se možná na něj nic nevědělo.

Charry mu položil ještě pár otázek z oboru stavebního inženýrství, co si tak pamatoval ze školy o stavbě lodí; asi se mu odpovědi zdály ucházející, tak se rozhodl položit státní radě otázku, zda může být přijat. Rada odpověděla kladně, takže jsme se rozrostli o Atanase Willenberga, k velké radosti d'Enghiema i Rastopčenkova.

Willenberg nás zavedl do města, abychom posoudili užitečnost ostatních navrhovaných osob. Sešlo se jich všech sedm v ševcovském krámku; krámek patřil jednomu z nich, šmaťchavému dědkovi jménem Bolzini. Ten pán byl počestný občan města Neapole a opustil to krásné město, když pobodal policejního strážmistra; ne ovšem z politických důvodů, nýbrž proto, že mu svedl dceru Julii. Julinka byla k tomu účelu zcela vhodná, byla to hezká holka a ze svého zneuctění si nedělala tak moc jako otec a matka, stará, svraskalá, drobná a ječivá babka, která zastávala ještě daleko radikálnější stanoviska než manžel. Charry měl chuť celou rodinku nechat v Singapuru, ale zjistil, že Bolzini je velmi šikovný švec a naše boty jsou v mizerném stavu. Dědek mu slíbil, že už nikdy nikoho neprobodne a přestoupí na anarchistickou víru markýze d'Enghiema.

Dále tu byl další dědek, tentokrát profesor, jmenoval se Raczięski a byl biolog se specializací na zoologii. Když jsem vysvětlila kočkám, co to znamená, moc je to potěšilo a žádaly, ať ho vezmem. K němu patřil vnuk Stanisław, který byl klempířský učedník, příjmením se jmenoval $magra a říkali mu Stašek. Ten dědečka živil, neboť starý pán byl sice velmi učený, ale vydělat si na chleba nedokázal. Opustil Evropu, když vyjádřil vhodnými slovy své názory na rozdělení Polska a novým majitelům té země se to nechtělo líbit. Jeho dcera a její manžel setrvávali zatím v obsazené zemi, zřejmě nikoliv dobrovolně. Stašek tvrdil, že až vyroste, pojede do Polska a osvobodí je.

Poslední dvojice byli manželé MacLeodovi. On byl původem Skot přestěhovaný do Ameriky, ona rodilá Američanka. Měli dvě děti, dceru Pamelu, které říkali Ponny a syna Jimmyho, který nebyl přítomen a bylo mu právě pět let. Ponny bylo mezi čtrnácti a patnácti, byla to už pěkná holka a držela se Staška jako klíště, ježto se bála koček. Charry se trochu divil, když mu Ponny představili za dívku, byla ostříhaná a postrojená jako kluk; já to ovšem hnedka poznala, jen trouba si může splést holku s klukem, bez ohledu na první dojem. MacLeod vysvětlil, že kvůli tomu, aby ji náhodou neukradli a neprodali, neboť tu kvete obchod se ženami. Jinak byl farmář a on i jeho žena byli přesvědčenými anarchisty; ve stejném duchu je vychována Ponny a dá-li Bůh, bude tak vychován i Jimmy, až bude moci pochopit, co se mu povídá.

To byli lidé, o jejichž osudu jsme měli rozhodnout. Hlasovala jsem v radě pro přijetí všech, stejně tak ostatní lidé, ač Yamanaki trochu váhal. Šelmy hlasovaly rovněž pro, jen Ao Harrap si vymínil, že za nově přibylé plnou vahou zodpovídá d'Enghiem. Proč tak věřil markýzovi, nevím, ale Charry byl rád, že konečně za něco zodpovídá taky někdo jiný než on sám. Oznámili jsme novým občanům co a jak, a oni složili přísahu; s malou diskusí, když šelmy žádaly, aby přísahala taky Ponny, což někteří lidé odmítali s poukazem, že ještě není dospělá. Ao Harrap však nesouhlasil:

„Chci, aby odpřisáhla! Pro vás lidi je možná ještě dítětem; ale Diana byla ještě mladší, když k nám přišla. Kromě toho se ta dívka brzy vdá za svého přítele a bude mu rodit děti - budete ji i potom považovat za dítě?“

Řekl to anglicky a Ponny v prvním rozčílení zrudla jako pivoňka. Stašek vyjeveně zíral na skvrnitou šelmu, MacLeod překvapeně zamrkal a plácl dlaní do stolu. Sotva si lidé zvykli, že šelma vůbec mluví, už se museli divit, že se samozřejmě plete do jejich záležitostí.

„Ponny je ještě dítě!“ řekla paní MacLeodová. „Jak jste přišel na myšlenku, že by se měla vdávat?“

Ao Harrap se napřed podivil nad tou zvláštní formou (vykání), pak přistoupil k Ponny a dotkl se jí čenichem. Ještě se trochu bála a přitiskla se ke Staškovi, aby ji chránil. „Tvoje dcera, ženo, je už dost veliká. Vidím na ní, že se jí líbí tento muž. Zatím poslouchá tebe a odmítá ho. Až bude žít na naší půdě podle našich zákonů, zamiluje se do něho...“

Chtěl pokračovat, ale nakopla jsem ho a zasykla: „Mlč, proboha; lidé o takových věcech nemluví! Nech toho, vyjasní se to samo, já se o to postarám...“ Ao Harrapovi sice nechyběl rozum, ale o lidském taktu měl zatím velmi chatrné ponětí.

„Dost,“ uzavřel to Charry. „Slečna Ponny bude za pár měsíců už jakž takž dospělá. Ať přísahá!“

A studem zrudlá Ponny odpřisáhla na Charryho meč poslušnost Arminu a jeho představitelům; pak už se zase schovávala za Staškova záda.

Charry nařídil novým osadníkům, aby se zbavili veškerého nepřenosného majetku, nakoupili, co hodlají do Arminu převézt a pak se nastěhovali na Reginu, neboť na Griissirnovi už je cestujících dost. Takže jsme neměli přímou možnost sledovat, jak se adaptují na nové podmínky; ale jak říkaly šelmy, na nové prostředí si rychle zvykli všichni, včetně Ponny. Co se týče malého Jimmyho, bral existenci šelem jako daný fakt a nenapadlo ho se nad tím pozastavovat.

V Singapuru jsme strávili čtyři dny. Byly to dny kouzelné a nezapomenutelné; s nikým jsme se nestýkali, nikdo nás nezval a nehostil, panstvo o nás nevědělo a dalo nám tudíž pokoj. Toulali jsme se v prostém oděvu po městě a blízkém okolí, bavili se s domorodci, prohlíželi si krajinu a jedli v laciných a výtečných čínských hospůdkách. Škoda, že jsme odtamtud odjeli tak brzy. Singapur si Charry do kroužku nedal, nikdo nás odtamtud nevyhnal, nikdo k nám nebyl zlý.

Opustili jsme ten milý přístav, protože jsme se chtěli zastavit na Jávě, která leží naproti přes průliv. Požádal nás o to Saong-Čou, který měl nějaké kšefty s náčelníkem místní vesnice. Možná ten muž byl dokonce král, nasvědčovaly tomu některé jeho způsoby. Strávili jsme tam pět dní, koupali se v moři, dávali se hostit od místních lidí a odpočívali; Charry a Tošio se dokonce z nudy vypravili na lov žraloků, kam je pozval nejstarší králův syn. Nějaké ulovili a žralok nikomu neukousl hlavu, takže byli všichni nesmírně spokojeni.

Měla bych vychválit Ponny; je to miláček. Nejskvělejší puberťáček, jakýho si dovedete představit, přímo vzor správný mladý holky. Když jsem poprvé spatřila, jaký ksicht dokáže udělat, když jí máma cokoliv řekne, hned jsem věděla, že ji budu milovat. Měla jsem ji jako všichni napřed za dítě, které nerozumí ničemu, co se kolem děje; zato ona se snažila. Byla ochotná brát rady kohokoliv kromě vlastní matky. Nejdřív zašla za Mabel a tahala z ní rozumy, pak si vyčíhla chvíli, kdy jsem měla výrazně dobrou náladu a přišmajchlovala se. Zrovna jsem si hezky zaplavala v moři, teď jsem se povalovala v písku a přemýšlela, co bych komu vyvedla, když se objevila. Taky se byla koupat, takže měla oblečenou jenom girlandu z čerstvých květin. Slušelo jí to. Byl s ní Stašek jako věrný rytíř, ten zas měl ve vlasech květinový věnec.

„Můžu s vámi mluvit, paní hraběnko?“ pípla.

„Když mi nebudeš říkat paní hraběnko, klidně. Jmenuju se Diana a každej mi tyká, tak začni taky!“

Svinula se vedle mne do písku a chvíli váhala.

„Já o tom mluvila s Mabel... ty seš vážně císařovna?“

„Už bohužel jo. A co má bejt?“

„Já... já jsem četla takovou knížku. Tam byly mladý holky, jako jsem já, vychovávaný u dvora. Vykonávaly povinnosti dvorních dam a při tý příležitosti nabraly vznešený vychování...“

„Hm. A ty chceš být mojí dvorní dámou, nebo co?“

„Jejda... a to by šlo?“ tvářila se úlisně.

„Ještě jsem o tom neuvažovala; ale jak tak na tebe koukám, budu to muset zavést. Ty seš na to jako stvořená!“

„Vážně?“ zatvářila se, jako kdyby ji to překvapovalo.

„Jo, smrtelně. A přestaň ze sebe dělat blbou, nebo tě nevezmu. Rozmyslím si, co s tebou provedu; stačí?“

Stačilo jí to, s radostí odskotačila. Já měla jiné starosti, protože za mnou přišel Li a přivedl mi ukázat svou vyvolenou, místní krásku s čokoládovou pletí, která jej zaujala natolik, že si ji chtěl vzít domů. Měla zajímavý osud, byla totiž vdova, přestože jsem ji odhadovala na patnáct. Její muž zahynul na moři při rybolovu, vypadl ze člunu a než se kamarádům podařilo ho zachránit, byl již poněkud okousán. Mladá vdova tak ztratila ve své vesnici jakoukoliv cenu a byla tím pádem odsouzena k vykonávání služeb nejnižšího řádu; Li mi o ní vyprávěl příběh tak dojemný, že jsem se rozbrečela a slíbila, že Charryho umluvím. Neměl námitek a přibral i malého brášku, o kterého se starala po smrti rodičů.

V té domorodé vesnici jsem s konečnou platností přišla o zbytek vlasů; je to dost zajímavý příběh a musím vám to vyprávět. Momentálně byla situace taková: na přední části hlavy mi po vyholení narůstal zlatý mech, vzadu jsem měla vlasy dlouhé jako pozůstatek samurajského copánku; černá barva, kterou jsem si je napajcovala v Japonsku, se postupně smývala.

Ludvík d'Enghiem se ve vesnici seznámil s místním bráhmanským knězem. Ten člověk byl starý domorodec, naprosto nevzdělaný a znalý sotva několika manter, které ho kdysi naučil jeho duchovní učitel; Ludvík ho vysoce přesahoval po všech stránkách, nastěhoval se k němu do chatrče, celé dny chodil pouze v dhótí, což je složitě svázaná indická sukně šafránové barvy a prováděl místo něho uctívání sochy čtyřrukého Višnua, stářím omšelé až do nerozeznatelnosti. Místní obyvatelé měli o těchto záležitostech zcela primitivní představy, ale jednu věc uměli; jednou za rok prováděli veliké taneční představení eposu Rámajána, které snad jediné ovládali dokonale.

Rámajána je moje oblíbené vyprávění ze starodávné Indie. Popisuje, jak král Rámačandra, který je inkarnací Višnua, jinak též Kršny, bojoval o svoji vyvolenou princeznu Sítu se zlým démonem Rávanou, který mu ji unesl. I když byl hrdina, sám by to nezvládl, tak si přizval na pomoc opičí armádu, kterou vedl král Džambaván a jeho mladší bratr Hanumán. Opičák Hanumán je nesporně nejoblíbenější postava všech místních lidí, ale taky můj miláček, tak jsem to chtěla vidět. Ludvík si o tom promluvil se starým bráhmanem, ten s králem a král ochotně nařídil poddaným, aby toto představení uspořádali na naši počest.

A nejenom to; dovolili mi zatančit si v tom aspoň na chvíli Hanumána! Já byla v extázi, jen jsem to slyšela; předvedla jsem místním tanečníkům, že se umím dokonale pohybovat, jako bych v předešlém životě byla opicí. Aby ne, když mi opice pobíhaly neustále kolem chatrče a hledaly, co by štíply. Původní představitel Hanumána mi dal řadu cenných rad a moc se tím bavil. Vůbec jsem měla pocit, že jsem každému pro zábavu, ale nijak mi to nevadilo; místní lidé jsou nesmírně příjemní.

Tak abych víc vypadala jako Hanumán, nařídila jsem Ponny vykonat její povinnost dvorní dámy a ostříhat mi na hlavě všecko, co tam překáželo. Dost se divila, ale službu vykonala dokonale. A protože místní domorodci nesmírně obdivovali barvu mých vlasů, vyprosili si ten svazek jako obětní dar a uložili mezi jiné obětiny do chrámu. Musím se přiznat, že mi to moc polichotilo.

Charry mi ovšem moc nepolichotil. Prohlédl si mne, potřásl hlavou a řekl: „No... vypadáš jako tenisák s ušima.“

Chvilku jsem váhala, zda se nemám urazit; pak jsem si řekla, že žádný chlap nemá smysl pro krásu. A taky, že se mu za to ještě nějak pomstím, jen co bude vhodná chvíle.

Na taneční představení mi ostatní tanečníci pomohli se krásně vyzdobit; kromě jiného mne od hlavy k patě pomalovali živými barvami a zvláště na obličeji si dali záležet. Vypadala jsem skutečně jako živá opice; když mne viděly obyčejné divoké opice, kterých tam bylo požehnaně, váhaly, zda se mi začít klanět nebo prchat v panické hrůze.

Těsně před pomalováním jsem poručila (to je krásné, moci někomu poručit, aby mě rozmazloval!) Ponny, aby mě celou pořádně oholila břitvou. Což samozřejmě nemohla zvládnout, tak požádala Mabel o radu a pomoc; ta zajásala, možnost šikanovat takovou mladou holku ji taky těšila. Shodly jsme se, a hned jí to řekly, že Ponny má obličej, který přímo nutí lidi, aby jí dali pár facek; odtušila, že pár facek od nás klidně vydrží a hned požádala, jestli by se mohla zúčastnit bojového výcviku, aby mohla během života rány patřičně vracet. Souhlasila jsem. Když mě pak místní tanečníci pomalovávali, byly holky při tom a hned se chtěly zúčastnit. V představení je opic spousta, celá armáda, ale pomalované mají jen obličeje, pobíhají sem tam, třepou rukama a ječí, což holky v pohodě zvládly. Stašek původně opicí být nechtěl, ale Ponny mu to přísně poručila a osobně ho pomalovala. Je to hodný kluk a poslouchá jí na slovo.

Tančila jsem v jejich představení pouze první tři hodiny, ale bohatě mi to stačilo; na další čtyři hodiny to už za mne vzal původní představitel a já si šla odpočinout. Přesněji řečeno, složila jsem se k ohni a nemohla se ani hnout; ovšem ti chlapi křepčili za zvuku svých bubnů a vypadalo to, že je ovládá extáze. Asi nejsem tak dobrá jako oni.

Potom jsme odtamtud odjeli. Trochu mne to mrzí, ráda bych se tam ještě někdy vrátila. A domnívám se, že také ti dobří a pohostinní lidé by nás tam rádi viděli. Jak nádherný je svět!

Chvíle štěstí

Plavba do Rangúnu byla dlouhá a nezajímavá. Jediné vzrušení byl d'Enghiem, který se učil práci důstojníka a dost mu to šlo, takže si napravil pošramocenou reputaci u posádky. Záhy jsem zjistila, že si ho šelmy váží a ctí; dokonce i nesnášenlivý Ao Harrap uznával Ludvíkovu převahu a velmi se s ním spřátelil. Na rozdíl od Aflargea, který sleduje jako stín Charryho a Tannarra, který mne zbožňuje, neměl Ao Harrap přítele mezi lidmi. Charryho si vážil jako svého Vládce a mne uznával také, i když asi méně; ostatní lidi ale považoval za něco méněcenného před panskou rasou jaguárů. K belgickému markýzovi přilnul; nebýt Charryho, byl by se stal d'Enghiem Ao Harrapovým pánem. Takto jaguár váhal mezi úctou a poslušností k Vládci a příchylností k Ludvíkovi.

Námořníci si už na d'Enghiema taky zvykli; na to, že chodí nejraději v oranžovém hábitu, že se chová ke všem s laskavou nadřazeností, že se před jídlem modlí či aspoň provede nad miskou kříž lžící; zvykli si, že nepije, nekouří, nejí maso, nehraje karty a nedělá sprosté vtipy i že odpovídá na každou otázku z filozofického hlediska. Zvykli si ale také na to, že cvičí s námi ostatními různé bojové techniky a že by tedy mohl být nebezpečný, kdyby chtěl.

Konečně jsme se už zase objevili před Rangúnským přístavem. Na lodivoda jsme čekat nemuseli, díky štědrému spropitnému, které mu minule dal Charry, se objevil hned a byl to zas náš známý Browne. Tentokrát byl veselý a hned se k nám hrnul: „Ach, hrabě Guyrlayowe! Zdá se, že jste nejeli do Hongkongu nadarmo! Ta druhá loď pod vaší vlajkou patří vám, že ano? Moc pěkná, máte skvělý vkus! Klaním se, paní hraběnko. Ach, slečna Mabel, dlouho jsme se neviděli, není-liž pravda? A zdá se, že jste vyměnili důstojníky...“

„Pouze rozdělil; ostatní jsou na Regině. Jste nám vítán, Browne. Copak je tady nového?“

„Celkem nic; jen to, že na přístavní správu došlo nějaké udání, že skrýváte na lodi nebezpečného zločince, jistého d'Enghiema; správa samozřejmě ví co dělat, ale pro jistotu by bylo líp, aby ten pán nechodil do města. Nějaký zbytečně horlivý policajt by ho mohl poznat a dělat obtíže. Pan guvernér by vám byl vděčen, kdyby toho člověka nenašel právě u vás...“

D'Enghiem stál na můstku vedle nás; nehnul ani brvou, když se o něm mluvilo, taky my zachovali dekórum. Charry Browna představil důstojníkům; pak mu představil Tošia Yamanakiho a když dospěl k Ludvíkovi, zarazil se a nevěděl, co říct.

„Raúl Gonzales,“ podal Ludvík Brownovi ruku. „Španělský šlechtic, seňore, ve službách arminského císaře...“

„Těší mne, seňore Gonzalesi,“ řekl Browne nepříliš dobrou španělštinou. „Zdá se, že hrabě Guyrlayowe má ve svých službách lidi všemožných národností...“

„Tomu se nedivte,“ zasmál se Ludvík. „Každý si přece může pokládat za čest sloužit u muže, jakým je hrabě Guyrlayowe! Je mým životním snem pracovat na palubě této lodi...“ Až nás zarazilo, jak živě a přirozeně zní jeho španělština; Pepito by užasl, kdyby ho slyšel. Browne nepojal žádné podezření; a pokud náhodou, jistě si rozmyslel dát je najevo. Tak jsme vpluli do přístavu a zakotvili na starém místě.

„Jseš správnej voraz,“ potěšila jsem Ludvíka uznáním. „Světlovlasej Španěl, to je unikát.“

„To se dá snadno změnit.“ prohlásil a na chvíli zašel do svého kouta v podpalubí. Když se vrátil, měl přes vlasy přetaženu černou paruku, pod nosem knírek a kolem hlavy červený baskický šátek. Kde k tomu přišel, nevím, nejspíš si to pořídil v Singapuru.

„Skvělý,“ zhodnotil ho Charry. „Vypadáš nejenom jako Španěl; dokonce jako španělský pirát!“

„To je v pořádku. Jako tvůj důstojník se musím přizpůsobit svému veliteli. Stejně tě všichni šmahem považují za námořního lupiče, tak ať mají nějaký důvod.“

„Ty dovedeš člověka potěšit!“ řekl Charry. „Jsi zrovna tak jedovatý jako moje žena! Ale že zrovna ty máš tolik řečí...“

D'Enghiem se mu zdvořile uklonil: „Mám tě doprovázet nebo mi dáš volno, abych se mohl porozhlédnout po městě?“

„Radši pojď s námi! Aspoň tě nesebere policie!“

Takže jsme šli já, Charry, Mabel a Andrej, Ludvík a Tošio. Kočky zůstaly doma, neboť Ao Harrap se nehodlal zbytečně nikam trmácet a Tannarr a Aflargeo rovněž odmítli nechat se okukovat hloupými a hlučnými lidmi.

„Rangún už jsme viděli!“ řekl Aflargeo. „Kdybychom už radši jeli domů...“

Proto nám taky cesta do guvernérova paláce netrvala dlouho a nebyla provázena žádnými zvláštními událostmi. Ještě bych ráda poznamenala, že zatímco Mabel si oblékla dívčí šaty, které se jí teď už líp hodily, já jela v uniformě, hlavně abych mohla mít pořád na hlavě čepici. Stejně jsem se těšila, jak se Bessie lekne.

Jakmile jsme se ohlásili, okamžitě se dostavil pan guvernér a oznámil, že Bessie přijde hned; radostně se vrhl k Charrymu a tiskl mu ruce. „Ach, hrabě Guyrlayowe, jsem velmi rád, že jste se zastavil v téhle zapadlé části světa! Musím vám poděkovat za Jenniffer; nebýt vás, nikdy bych ji už nespatřil!“

„To byla maličkost, to by udělal každý,“ mávl Charry rukou. „Prosím vás, mylorde, abyste už o tom nemluvil!“

„Obávám se, že o tom ještě mnohokrát uslyšíte,“ řekl lord Rawlinston. „Ovšem ne vždy z úst, která vás chválí jako moje...“

„Nerozumím... snad nás někdo nepomluvil?“

„Inu... po pravdě, neočekával jsem, že vás ještě někdy potkám na anglické půdě. Víte, že je na vás vydán zatykač a že po vás pátrá britská policie?“

„Cože? Snad ne pro onu malou nesrovnalost s portugalskými úředníky v Macau?“

„Prosím? Ach, vy myslíte ten případ s tím... markýzem d'Enghiemem. Ne, to nemyslím, i když také o tom jsem slyšel. Ale místokrál v Manille na vás vydal zatykač pro vraždu.“

„Guvernér v Manille?“ Charry zřejmě nechápal, o čem je řeč. „Já vůbec neznám místokrále Manilly, nikdy jsem tam nebyl a ani po tom netoužím!“

„Stíhá vás pro vraždu jakéhosi Johna Prentice Bulltroughta, anglického občana a majitele realit v Manille, hlavním městě Filipín. Víte o tom?“

„V životě jsem o takovém člověku neslyšel. Proč si místokrál myslí, že jsem ho zabil právě já?“

„Podle žaloby je to tak, že dotyčný pán si vyjel se svými malajskými zaměstnanci na lodi jménem Regina, která patřila jeho obchodnímu příteli, na inspekci ostrovů, jež spadaly do jeho péče. Při té příležitosti jste jej se svou lodí zlovolně napadl, pobil jeho lidi a jeho samého rovněž připravil o život nebo dal zabít; v tom si svědkové nejsou jisti. V každém případě jste tím naplnil skutkovou podstatu vraždy a loupeže. Pan místokrál z Manilly vás hodlá předvést soudu Jejího Veličenstva a hodnověrnými svědky, včetně sluhy onoho pána, usvědčit.“

Charry počal rudnout; první ze všeho mu zrudla jizva na čele, což bývá známka pořádného duševního pohnutí. „Vyřiďte místokrálovi v Manille, že jestli se ještě jednou objevím v jeho zatraceném zlodějském souostroví, nechám to hnízdo spálit i s místokrálem!“

„Ale proboha, to snad ne!“ řekl Rawlinston. „Ujišťuji vás, že nevěřím takovým řečem a myslím, že žádný rozumný člověk nebude věřit, že jste ho zabil...“

„Ale jo! Zabil jsem ho a nezapírám to, ostatně loď Regina kotví v přístavu a vlaje na ní má vlajka. Ovšem ať si místokrál laskavě uvědomí, že to bylo v řádném boji proti přesile Malajců, ti byli lupiči a vrazi a vážený pan Bull.. k čertu, ať se pacholek jmenoval jak chtěl; byl jejich velitel a šéf! Jestli je to ten, kterýho myslím, tak toho jsem zastřelil z pušky a dobře udělal, protože si pirát a vrah nic lepšího nezasloužil. Napadla nás jeho Regina, což může dosvědčit v první řadě lord Andrew Green a jeho žena Jenniffer, vaše ctěná dcera. Nejenom, že jsem zabil toho lotra a jeho lidi, zrovna tak zabiju každýho dalšího hajzla, co mi vleze do cesty; a pana místokrále v Manille hezky pozdravuju!“

Rawlinston vyposlechl tu ráznou řeč s klidným úsměvem: „Nevěřím tomu ani za mák a vím moc dobře, že to určitě nebylo tak, jak tvrdí on. Ale víte, on se nějak nesnáší s lordem Williamem Gunthriem, guvernérem v Hongkongu a tohle je jedna z maličkostí, kterým mu ztrpčuje život. Nikdo pořádně neví, co se vlastně stalo, ani přesně kde. Pokud se pamatuji, ten ostrov, na kterém se to stalo, zmizel...“

„Vyletěl do povětří sopečným výbuchem. Ale ti lidé žijí a já vím, kde jsou; mohli by mi dosvědčit, co tam bylo, když už by někdo nevěřil výpovědi lidí jako kníže Yamanaki, Mabel nebo doktor Rastopčenkov. Všichni jsme tam byli a všichni víme, že to byl řádný a poctivý boj s lotry, kteří si nic lepšího nezasloužili. Jestli jim pan místokrál nevěří, tak ať si dá nohu za krk a trhne si s ní!“

„Proboha, radši nemluvte o tom, že to někdo z Malajců přežil! Asi by pro ty lidi nebylo žádným štěstím, kdyby se o tom někdo dozvěděl. Oficiální verze zní, že všichni obyvatelé ostrovů zahynuli. Nic jiného pro ně není žádoucí...“

„To je od tebe hezké, strýčku,“ řekla Mabel. „Nejsou to zlí lidé; hovořili jsme s nimi a nebýt ničemnosti jejich náčelníků, jistě by se nedopustili žádného zločinu.“

Lord Rawlinston si unaveně přetřel dlaní obličej. „Když jsem byl mladý, byl jsem jako vy, hrabě; chtěl jsem změnit svět k lepšímu. Bohužel, pak jsem zestárl a usoudil, že zkoušet napravit svět není k ničemu. Vy jste nádherně mladý; nebojíte se jít do boje, nebojíte se pomoci svým přátelům, třeba takovému... no, tomu anarchistovi, kterého jste vyfoukl Portugalcům před nosem. Rozumějte, naše policie po něm pátrá, ale co provedl těm pámbíčkářům v Macau je taková věc, že ho nenajdou, ani kdyby o něj zakopávali. Velitel policie se moc smál, když mi o tom vyprávěl; Portugalci zuřili jako tajfun. On prý ten chlapík je ještě ke všemu v nějakém spolku, po kterém oni jdou jako čert po hříšné duši. Nevím o tom nic, to ti chlapi neprozradí, snad se jedná o veliké peníze a samotnou vládu v Lisabonu. Přátelé toho d'Enghiema mají tak dlouhé prsty, že míchají ve Španělsku i Portugalsku se vším; tak si pomysleli, že klepnou přes prsty jednoho z agentů tý organizace. A on jim rozpáral policajta se šavlí a revolverem dýkou a zmizel na vaší lodi. Navíc se povídá, že jim tam otočil větší peníze, aby měl něco do začátku...“

„Skutečně? O tom bych ani nic nevěděl...“

„Tvrdí to portugalská policie. Když totiž jejich agenti slyšeli o odměně, jakou na něj vypsala belgická policie pro nějaké jeho hříchy tam, hnali se do toho; ale když zabil jejich kolegu, hned jim ochladla hlava a radši se od toho odtáhli. Teď Portugalci chtějí, aby jim ho někdo chytil a za odměnu si může nechat, co ten d'Enghiem v Macau ukradl...“

„Markýz d'Enghiem bohužel v Macau nic neukradl,“ řekl tiše Ludvík. „To je lež...“

„Víte to tak jistě, pane?“ usmál se Rawlinston.

„Naprosto jistě. Dovolte mi, abych se představil. Markýz Ludvík d'Enghiem, ve službách arminského císařství.“

„Těší mne; myslel jsem si to, ale nechtěl jsem se ptát. V Rangúnu vám nehrozí žádné nebezpečí, pane, ujišťuji vás. Nemáme tady rádi velké případy; radši máme klid a pořádek a já se domnívám, že tvrdá ruka hraběte Guyrlayowa to zaručí. Avšak jistě mi dovolíte, abych vás představil své ženě, protože ta vás ráda pozná; mám dojem, že slyším její kroky na schodech...“

Bessie skutečně přicházela; věděla o nás, tak spěchala a už zdálky počala vykřikovat: „No ne, jak já jsem ráda, že jste se u nás zastavili, Diano! Mabel, konečně jsi doma; už jsem se o tebe bála, holčičko moje...“ Nejdřív padla do náruče mně, potom objala Mabel, tiskla ruku Charrymu a pak se teprve podívala na ty zbývající.

„Miláčku, to je markýz Ludvík d'Enghiem,“ představoval jí Rawlinston. „Víš, ten...“

„Ach, skutečně?“ vypískla. „Milý pane markýzi, jste nám srdečně vítán! Jistě neodmítnete moji prosbu a budete nám vyprávět o té vzrušující záležitosti v Macau...“

„Nevím, bude-li vás to zajímat, madam,“ řekl Ludvík, líbaje jí ruku. „Osudy ubohého štvance by vás možná znudily a třeba byste na mne hleděla i nepřátelsky!“

Bessie obdařila Ludvíka okouzleným pohledem a potom sklouzla na Japonce, který vypadal jako kamenná socha; měl na sobě samozřejmě kimono a samurajský meč za pasem.

„To je kníže Tošio Yamanaki, Japonec. Setkali jsme se s ním na ostrovech a pak u něj v Japonsku byli na návštěvě...“

„Na návštěvě v Japonsku? Neuvěřitelné! Vždyť přece žádný běloch do Japonska nesmí!“

„Přestrojili jsme se za Japonce,“ řekla jsem a sundala z hlavy čepici. „Co, jak mi to sluší?“

„No teda!“ Na chvíli nebyla mocna slova, potom mě začala objímat a osahávat mi hlavu. „Moje milá, ty jsi prostě kouzelná! Hrozně moc ti to sluší, skutečně! A jak jsi odvážná! Mnohá jiná dívka by si v životě tohle nedovolila!“

„To ještě není všechno. Mám takový plán a jestli vyjde... a jestli bude Charry souhlasit...“ Pošilhávala jsem po svém manželovi a on zareagoval a zeptal se:

„Copak sis zas vymyslela?“

„Je to takhle. Zde v Barmě je zvykem, že každý slušný člověk stráví nějakou dobu v klášteře. Minimální doba je sedm dní, podle písem. My tu máme nějakou dobu kotvit, než lodě dají do pořádku, tak jsem chtěla... Pamatuješ se na ten klášter, Charry?“

„Jak jsme tam byli jednou na obědě?“

„Jo. Chtěla bych tam těch sedm dní strávit. Studovat, zúčastňovat se obřadů, zpívat a vůbec všecko, co dělají oni.“

„No, konečně proč ne?“ zaváhal. „Když chceš?“

„A nebude ti vadit, že mě tam zase vyholí?“

Charry právě zvedl k ústům šálek; zakuckal se. „Aha! Už konečně chápu, proč vůbec žádáš o dovolení! Tak dobře; pro mě za mě, dělej si, co chceš!“

„Ty si vážně necháš oholit hlavu?“ ptala se obdivně Bessie. „Skutečně úplně dohola?“

„Jednou vyholená už jsem byla.“

„A slušelo jí to!“ podotkla Mabel. „Dianě totiž sluší všechno; na Tošiově svatbě měla nádherný kimono, ukazovala mi ho...“

„To nám musíš předvést taky! A co ty, Mabel, co ty máš nového? Nechci se mýlit, ale mám dojem, že ti zábavní plavba velice prospěla! Byla jsi vždycky hubená jako plot, teď začínáš mít konečně docela hezkou postavu...“

Mabel se dokonce začervenala. „To asi nebude vlivem dobré stravy, tetinko! Co mám nového? Kromě nového manžela téměř nic. Dovol mi představit ti doktora Andreje Rastopčenkova. Mého muže... A otce mého dítěte...“

Lady Bessie se počala chovat zmateně; nevěděla co říct, šermovala rukama, až konečně řekla: „Mabel, moje drahá! Ty ses vdala? A za tohohle člověka?“

„Ano, tetičko. Andrej je ohromně milý a já ho mám ráda. Je to ideální manžel a já jsem šťastná, že jej mám a že on má mne!“ a stiskla Andrejovi paži, aby se nezapomněl na Bessii přátelsky usmát. Provedl to.

„No prosím... Tomu všemu bych uvěřila... ale čím se živí, smím-li se ptát? Dokáže tě vůbec uživit?“

„Andrej je doktor. Charry ho udělal svým lodním lékařem.“

„Lékař?“ ohrnula Bessie nos. „Co to je - lékař? Má nějaké postavení, titul - nebo aspoň peníze?“

„Ne, nic z toho nemá. Ale až budeme nějaký čas pracovat, jistě budeme mít to všechno. Víš, Andrej musel opustit svoji vlast a nic mu nezůstalo. On je... nevím, jak to říct...“

„No ovšem, Rus! Jistě spiklenec, že ano? Kam jsi dala rozum, že ses zakoukala do člověka bez postavení, bez peněz, dokonce bez vlasti? Co si s ním počneš, propána?“

„Ale má milá Bessie! Drahá tetičko, já ho mám ráda a věřím, že dokážeme v životě víc, než si myslíš, když se budeme mít rádi...“

„Lásky se nenajíte! Uvědom si, že jsem slíbila tvé nešťastné matce, že se o tebe postarám! Tím jsem naprosto neměla na mysli, že tě nechám zhanobit od prvního ničemy, kterého jsi mohla na těch svých toulkách poznat...“

Teprve teď to Mabel chytila za správný konec a začala vzlykat. „Já tě nepoznávám, Bessie! Byla jsi vždycky taková pokroková, moderní, souhlasila s každou vzpourou proti staré zkostnatělé morálce... se sňatkem lady Diany jsi taky nadšeně souhlasila, a přece dobře víš...“

Bessie se obrátila na mne; ještě štěstí, že moje zrzavá hlava nepřitahuje blesky jako hromosvod. „Z té si bereš příklad! Ovšem, že jsem souhlasila, ale to šlo o hraběnku Dianu! Ne o tebe - to je rozdíl, uvědom si to!“

„Nevím jaký,“ štkala Mabel. „Říkala jsi přece...“

„Ty snad nejsi hraběnka z Guyrlayowu!“ rozkřikla se Bessie. „Je nějaký rozdíl mezi dobrodružnou milenkou takového piráta a neteří Rangúnského guvernéra, ne? Chápu, možná tě vtáhla do svých intrik a popletla ti hlavu; ale od toho máš přece výchovu, vzdělání, vědomí zajištěné existence! Copak jsi nepochopila, že tě to poněkud odlišuje od takových lidí?“

Charry lapal po vzduchu jako kapr. Já jsem se po prvním návalu vzteku začala tiše smát a čekala, co bude dál. D'Enghiem mlčel a podezřele se šklebil. Škoda že mlčel; jeho peprné poznámky mohly být hodně zajímavé. Udělala jsem na něj obličej, ale nepostřehl to a zůstal mimo diskusi.

„Ať je to jak chce,“ řekla Mabel. „Mám Andreje ráda a půjdu s ním třeba na konec světa. Nehněvej se, Bessie; ale ani moje maminka by mi nebránila jít s tím, koho miluji a za koho jsem se už řádně provdala...“

„To nic neznamená! Manželství se vždycky ještě dá rozvést. Zvlášť takové, u kterého není příliš jisté, zda bylo vůbec legálně uzavřeno. Především bychom k tomu museli dát souhlas my jako rodina - a to ti nedáme, tomu věř!“

„Já tě taky o nic nežádám! Nepotřebuju žádný souhlas, protože už se stalo a nemůžeš proti tomu nic dělat!“

„Ale můžu! Nezapomínej, že mimo tvých poručníků jsme také správci tvého majetku! Jistě ti nebude příjemné, když zůstaneš na světě docela bez prostředků!“

„Především, podle závěti mé matky mám právo disponovat s jistou částkou bez vašeho souhlasu! A ostatní mám dostat v případě, že se provdám; což se stalo!“

„Ale bez souhlasu rodinné rady a poručníků! Takový sňatek je neplatný!“

„V tom případě dědí vše další zákonný dědic; a to jsou moje děti, bez ohledu na jejich původ, o tom závěť nic nestanoví. Zakrátko se stanu matkou; moje dítě zdědí majetek, který mi upíráte, i když se vám nelíbí jeho otec!“

Bessie spráskla v údivu ruce: „Ty mluvíš jako advokát! Odkudpak znáš všechny ty věci, slečinko?“

„Jestli tě to potěší, byly to tvoje rady, co mě přimělo, abych se začala zajímat o právní záležitosti své rodiny. Ty sama jsi radila, abych se vždy především zajímala, jaké závazky a práva plynou z každé smlouvy; tak jsem si dala od Allana vyložit, jak je to s mou pozůstalostí. Víš, to bylo tehdy, když jsem chtěla s Allanem utéci a tajně se vdát. Naštěstí Allan byl tak počestný a hloupý a odmítl to.“

„Ach proboha, Allan! On najisto počítal, že si ho vezmeš! Bože můj, co si teď počne?“

„Však samotou neumře! Ona už si nějaká slečna z dobré rodiny dá říct a odvleče ho k oltáři. Jestli je kamarád, bude mi jistě přát štěstí!“

„Štěstí! Tomuhle ty říkáš štěstí? To je sebevražda, dítě, měj rozum! Viděla jsi někoho, aby byl v bídě a nouzi šťastný?“

„Za celý život jsem nepoznala nikoho opravdu šťastného, ať v přepychu nebo v bídě. Až jsem přišla na jejich loď a potkala Dianu. Byla to jediná holka, který jsem měla co závidět. Ano, záviděla jsem Dianě; jejího muže, její štěstí!“

„Bláznovství! Myslela jsem, že ses zamilovala do toho dobrodruha - zdálo se mi, že ho chceš svést!“

Mabel pohlédla na Charryho a přejela mu rukou po tváři. „Chtěla jsem! Líbil se mi, moc se mi líbil. Víc než kterýkoliv jiný muž, jakého jsem kdy poznala. Až potom jsem pochopila, že to proto, že je skutečným mužem. Tys měla hodně milenců, Bessie; ale skutečného muže jsi nepoznala žádného a možná ani nevěříš, že něco takového může existovat. Já je poznala. Muže jako je Charry, muže jako Andrej, jako Yamanaki nebo d'Enghiem. Muže, co mají cíl a jdou za ním jako vlk za kořistí, jako... jako tažný pták za sluncem, jako loď tam, kde čeká neznámou zemi. Viděla jsem je bojovat i pracovat. Každá žena může být šťastná, když smí milovat někoho z těch mužů. Já si vzala Andreje, protože je jeden z nich; ten nejlepší z nich. A protože on mne má rád, připadám si být takovou ženou, jako je Diana.“

Byla to moc dlouhá řeč a já cítila, že začínám popotahovat nosem. Nebýt Bessiiny odpovědi, tak se rozbrečím.

„No jasně!“ vykřikla Bessie. „Všechno začíná a končí u Diany a jejího muže!“ obrátila se ke mně. „Mohla byste se stydět, hraběnko! Svádět počestné dívky ke špatnosti, to je snad vaše představa o přátelství?“

„Mabel je dospělá, plnoletá a svéprávná! Nevím, proč bych jí měla v něčem bránit. Rozhodla se vzít si Andreje a já to schvaluju, protože je skvělý kluk a hodí se k ní. Že se to někomu nebude líbit, se dalo čekat; a lituju, Bessie, že tím chceš zkalit naše výborné přátelství.“

„Tomu říkáte přátelství? Tím se nám odvděčujete za přízeň, kterou jsme vám prokazovali? Upozorňuji vás, hraběnko: od této chvíle vás neznám a nepřeji si vás už nikdy vidět! Rovněž tak si nepřeji, aby do našeho domu vstoupil hrabě de Guyrlayowe a ta jeho ničemná nevychovaná banda pirátů, ať jsou to ti, které tu vidím nebo nějací jiní! Odmítám se s vámi nadále stýkat - rozumíte?“

„Dík, hlavně že víme, na čem jsme. Těšilo mne, vážená paní guvernérová!“

„A co se týče tebe, Mabel,“ řekla Bessie výhružně. „V případě, že se okamžitě nevzdáš toho chlapa, bude ti můj dům od této chvíle uzavřen! Vyber si, zda chceš jeho nebo společnost počestných a tobě rovných lidí...“

„To víš, že půjdu, a docela ráda! Ale netěš se, Bessie - brzo se u tebe ohlásí můj advokát!“

V té chvíli promluvil Andrej, ostatně poprvé od začátku rozmluvy: „Neponižuj se! Nech jim ty peníze, ať se s nima udáví. Slibuju, že ty ani naše dítě nebudete trpět nouzí - i bez těch chamtivců a hamounů. Ať se zalknou vlastní lakotou!“

„Drahá Bessie,“ řekl diplomaticky lord Rawlinston. „Uvědom si, že hrabě Guyrlayowe zachránil naši Jenniffer! Jsme mu povinni díkem!“

„Tobě zachránil dceru; má dcera to není! Děkuj si mu sám, já odcházím!“ řekla Bessie, zvedla se a vznešeně odkráčela jako uražená nevinnost.

„Ach Bože!“ řekl guvernér. „Prosím, promiňte nám, hrabě Guyrlayowe! Jistě věříte, že má žena to nemyslela tak zle, když vás snad něčím nechtěně urazila...“

„Ale co by,“ řekl Charry rezignovaně. „Tak se mějte, guvernére. Nic si z toho nedělejte, mě už vyhodili i z jiných domů lepších lidí. Začínám si na to zvykat!“

Muži si stiskli ruce, pak Rawlinston podal ruku Andrejovi: „Neboj se, drahá Mabel! Přesvědčím ji, jen co se trochu uklidní. Buď klidná, holčičko, tvoje teta se nevydrží dlouho hněvat!“

„Škoda, že odjedem dřív, než ji to přejde! Vzkaž jí, že jsem šťastná a přeji štěstí i jí. Ať ji to nemrzí, vidět mě šťastnou. Sbohem...“

Co říct mně, na to už vůbec nepřišel. Tak jsem mu já řekla: „Mějte se hezky, sire Reginalde. Až budete doma ve Skotsku pořádat hon na lišku, tak ji pozdravujte. Fandím jí, protože je zrzavá!“ a dala jsem mu pusu.

Opustili jsme guvernérský palác podstatně rychleji, než jsme očekávali. „Vypadá to, že by sis mohl krásně zakroužkovat i Rangún!“ navrhla jsem.

„Všude zem Páně,“ konstatoval Ludvík d'Enghiem. „Všude nám roste dost trní a bodláčí, abychom se ho mohli napást. Dejme co je Božího Bohu a co Mabelino, paní guvernérové.“

„Však já to tak nenechám!“ soptila Mabel. „Ludvíku, tys povídal, že jsi právník! Budu se s nima soudit...“

„Tak už toho nech, ať je vezme čert!“ řekl Andrej. „Však hlady neumřeme, uvidíš! Bude nám dobře!“

A právě v tuhle chvíli mi přišlo vhodné, abych se rozbrečela. Ne pro parádu, ale doopravdy. Složila jsem se Charrymu do náruče a řvala jako malý děcko. „Já chci pryč! Já nechci bejt v tomhle hnusným, bezcitným světě...“

„Dobře, uklidni se,“ hladil mě po tom, co mi zůstalo z vlasů. „Odjedeme třeba hned, jenom neplač!“

„Ale ty mi nerozumíš! Nech mě chvilku odpočinout v tom klášteře! Já tam tak nějak patřím, chápeš? Chci tam!“

„Hned? Tak jedem!“

Charry vydal rozkazy; já se vzpamatovala až ve chvíli, kdy jsem viděla, že zastavujeme. Pamatoval si cestu správně; vylezla jsem, utřela si nos a připravila se na diskusi s matkou představenou. Ostatní, kteří tu nikdy nebyli, se nejistě rozhlíželi.

„Proč chceš jít zrovna sem?“ ptal se Ludvík.

„Nevím. Jedna mniška mi řekla, že jsem tady už kdysi byla.“

„Jo. Leda tak.“ řekl a vůbec se nedivil.

Představená se naopak divila značně. Vykládala jsem jí, chvílemi dokonce čínsky a japonsky, proč sem chci a co se mi ve světě kdy stalo. Přestože jsem měla pocit, že nechápe, pokyvovala hlavou a ve tváři jsem jí nepozorovala žádné hnutí mysli.

„Je to velmi nezvyklé,“ řekla konečně. „Zatím žádná bílá žena nepožádala o toto právo. Nejsem si jista, jak mám v takovém případě rozhodnout.“

„Pamatuješ se na mne, matko?“ ptala jsem se.

„Ano, pamatuji se na tebe velice dobře. I na to, že jsem váhala a ptala se, co od nás chceš. Zdá se, že od té doby jsi poznala veliký kus světa; větší, než jsem kdy viděla já. Možná jsi také prožila zvláštní věci. Nevím.“

„Chci si odpočinout; a důvěřuji tvým slovům, že jsem kdysi, v některém z předchozích zrození, pobývala v tomto klášteře. Nech mne tady...“

„Žena je podřízena muži. Tvůj muž s tím souhlasí?“

Charry pokrčil rameny. „Důležitější než všechno ostatní pro mne je, aby se Diana cítila šťastná. Pokud je přesvědčena, že právě tady je její místo... Proč ne?“

„Jak dlouho tu chceš zůstat?“

„Naše loď má odplout za sedm dní. Postačí to?“

Představená chvíli uvažovala, pak se usmála. „Všichni jsme na cestě, drahá dcero. Budu šťastná, pokud se na tu chvíli zdržíš zde mezi námi.“

Vstup do buddhistického kláštera je obvykle doprovázen předáním jistého peněžního daru; Charry jej okamžitě předal, představená přivolala jednu sestru a požádala ji, aby mi vyholila hlavu. Byla velice mladá, skoro ještě dítě; takové práce se tady svěřují novickám. Používala kulatý bronzový nožík, který pozoruhodným způsobem škrábal, ale vůbec to nevadilo, naopak. Charry nedokáže chápat, jak příjemné je, když mi někdo jezdí po hlavě ostrým kovovým předmětem a zároveň masíruje. Ještě příjemnější je druhé, jemnější vyholení, když mi přejíždí jen po dokonale hladké kůži.

Holení hlavy se odehrávalo v koutě klášterní zahrady u odpadu, všichni byli při tom a pozorovali mne. Potom mne sestry odvedly do předsíně, odebraly mi civilní šaty a nastrojily mne do zcela nového šafránového roucha. Nemohla jsem se na sebe podívat, ale určitě jsem byla zcela k nerozeznání od ostatních.

„Páni, tobě to sluší!“ vydechla Mabel, když jsem se k nim vrátila. „Hned bych tu zůstala s tebou!“

„Doufám, že ne!“ polekal se Andrej. „Nechci!“

„Holčičko moje...“ řekl Charry a vypadal dojatě. Málem jsem se mu vrhla do náruče, ale matka představená mne zadržela:

„Teď už se jí nikdo nesmí dotknout!“

Shromáždili jsme se v hlavní chrámové místnosti; ostatní mnišky hrály a zpívaly, já klečela před sochou Buddhy a odříkávala podle pokynů jedné sestry mantry v sánskrtu. Potom jsem směla obětovat tyčinky, květiny a ovoce a dostala jsem růženec se 108 kuličkami, abych se měla na čem modlit. Ostatní, ještě před chvíli nejbližší moji lidé, stáli v části chrámu oddělené pro cizince.

Zpívala jsem; dokonce mi půjčily kartály a já jimi cinkala o sebe do rytmu a opakovala jednoduchá slova spolu s ostatními. Nebyla jsem, ztratila jsem se ze světa, už na něm nežil nikdo, kdo by se mi podobal. Byla jsem jedna z nich, jedna z anonymního davu služebnic Pána. Svět se ztratil, já jsem ztratila všechen zájem o svět, veškerá přání, veškeré touhy nebo starosti, které mne trápily venku. Alespoň na chvíli jsem byla dokonale šťastná.

Potom se konala slavnostní hostina a všem samozřejmě velice chutnala. Po ní moji přátelé odešli a mně skončil světský zájem. Příští dny jsem prožila v rytmu udávaném životem kláštera; každé ráno jsem vstávala ve čtyři hodiny, myla se studenou vodou, šla s ostatními do chrámu a naslouchala čtení z písem. Pracovala jsem s ostatními, zpívala s nimi, jedla s nimi. Ztratila jsem dokonce i pojem, jak plyne čas, v chrámu není čím ho měřit kromě svíčkových hodin, podle kterých se zvoní na gongy. Nikoho nezajímalo, jaké je datum, ani jsem nevěděla, kolik dní už jsem tady. Měla jsem řadu diskusí s ostatními sestrami a několik také s matkou představenou. O čem? O životě.

Když mi řekli, že pro mne Charry přijel, divila jsem se, že už čas uplynul; ale byla jsem dokonale klidná a vyrovnaná. Ještě jsem se zúčastnila pobožnosti, Charry byl při tom a sledoval mě, jak zpívám. Poznal mne snadno, přece jen jsem se odlišovala alespoň světlejší pletí. Potom jsem si vzala drobné dárky, které mi daly ostatní dívky, a odjela zpátky na loď. To šafránové roucho je moje, samozřejmě; zdálo se mi naprosto přirozené v něm chodit.

Ludvík mne uvítal úsměvem. „Máš tady krajana, Diano. Pokud nebude vadit, že pan La Graque je emigrant už třetí generace. Narodil se už tady.“

Opálený mladý muž si mne prohlédl a byl na rozpacích; řekli mu, že vypadám divně, ale netušil, že tolik. „Jsem ti zcela k službám, sestro...“ zamumlal.

„Sehnal ho Ludvík,“ vysvětloval mi Charry. „Aspoň nemá na svědomí žádné politické hříchy. Snad ani jiné.“

„Aby ses nemýlil!“ usmíval se Ludvík. „Martin je totiž nadšený Bonapartista; jeho rodina opustila Francii jako zuřiví přívrženci Napoleona Velikého!“

„Cože?“ zamrkal Charry nevěřícně očima.

„Pradědeček Martina La Graqua padl u Lipska, druhý u Waterloo. Dědeček musel uprchnout z Francie a usadil se tady v Indočíně. Je pravda, že otec La Graque zastával jisté významné obchodní úřady, ale Martin opět zachovává zásady svého děda a jeho předků; zastává názor, že nejvhodnější formou vlády je císařství, jaké bylo ustaveno po Velké revoluci. S tímto názorem souhlasí i paní La Graquová.“

Charry hleděl na toho příjemného mladíka s otevřenou pusou; potom řekl klidně: „No tak dobře. Bonapartistu ještě v národě nemáme. Jistě nám bude ozdobou.“

Procházela jsem lodí a všechno mi tu připadalo jiné; a přece, jak krátce jsem byla pryč! Charry se chystal k odjezdu nazítří ráno, tak O'Reilly využil situace a chytil ho za rukáv:

„Hele, šéfe, když sem každej vodí svý kamarády, aby se u tebe uchytili, moh bych se taky přidat?“

„Ale klidně! Každej může přivést, koho chce! Ať je to lupič nebo vrah, ať má na svědomí atentáty a spiknutí, sem s ním, bereme všechno! Nechť Bůh žehná naší šťastné vlasti!“

„Mý kamarádi nejsou žádný lumpi!“ urazil se O'Reilly. „Jsou to poctivý irský vlastenci jako já! Když je nechceš, neber, my Irčani nepotřebujem od nikoho žádný milosti, ani od tebe ne!“

„Já to tak nemyslel!“ Charry vzal Patricka za rukáv a mluvil s ním keltsky. O'Reilly se musel přestat vztekat a začít pozorně poslouchat, neboť Charryho nářečí není normálním lidem srozumitelné, i když on jim rozumí. Patricka to zpočátku deprimovalo, pak si ale zvykl.

Ti dva námořníci přišli na loď ještě v noci, opilí jak zákon káže. Byli to docela příjemní chlapi středního věku; když se vyspali z opice, práce jim šla dost od ruky. Taky jsem měla možnost poznat paní Mariannu La Graquovou; byla to pravá Francouzka, čiperná, hezká a pracovitá i patřičně veselá, takže si rychle zvykla na naši partu a zapadla mezi nás. Martin byl původně písařem v nějaké kanceláři, ale dokázal pracovat též rukama, jak rychle předvedl. Charry byl s nimi velmi spokojen.

Mabel mi vysvětlila, že se jí povedlo přece jen vyrazit ze své rodiny něco jako dědictví, že Bessie nesmírně lituje roztržky a nechává mě srdečně pozdravovat. Bylo mi to jedno. Jenže Mabel měla na srdci ještě něco:

„Mám skvělej nápad! Podařilo se mi ukecat Andreje, že vlasy zbytečně ubírají sílu dítěti. Takže já mu vyhovím a budu chodit nahá, aby mě mohlo rozmazlovat slunce a vítr, ale aby mi mohly taky k hlavě, to musíš zařídit ty. Snad ses to v tom klášteře naučila!“

„Samozřejmě, ale...“

„Tak půjdeš se mnou, pomůžeš mi sbalit a pak se půjdeme rozloučit. Ale mezitím mě ještě pěkně ostříháš. Co ty na to?“

Nedalo se nic dělat, já na to, že jo. Když jsem viděla její přepychově zařízenou koupelnu, ani na chvilku jsem nezaváhala, napustily jsme vanu, já jí namydlila hlavu a dala se do ní břitvou. Asi se jí to líbilo; vzpomínala, jak mi v Japonsku vyškubávali chloupky po těle a smála se, že jsem ji málem řízla. Na vyškubávání nemám trpělivost, ale aspoň jsem ji oholila a za trest, že zlobí, jsem jí přelízla i obočí. To mi musela oplatit, ale já mám obočí světlé a řídké, tak to nebylo tak moc vidět. Každopádně jsme se nasmály.

Potom jsme se oblékly a šly se loučit. Těšila jsem se, jak Bessie půjde do vývrtky, a fakt jo; prohlížela si Mabel ze všech stran a nechápala.

„A kdybys ještě viděla, jak jsem krásně vyholená po těle!“ chlubila se Mabel. „Až přijedeme domů na ostrov, budu chodit nahá, jen se koupat v moři a těšit se na dítě...“

„Jak chceš,“ řekla Bessie vztekle. „Každopádně se neopovažuj ukázat mi na očích, dokud ti ty vlasy zase nenarostou!“

Mabel se smála. Ještě jsme se šly předvést do tenisovýho klubu všem jejím kamarádkám; ty už slyšely, co jsem dělala já, ale přesto byly v šoku, osahávaly jí hlavu a smály se taky. Potom jí popřály hodně štěstí v životě a my jsme konečně vypadly.

Když jsme odplouvali z Rangúnu, vyváděl nás opět jako lodivod pan Browne. Nad mým účesem a ustrojením užasl, při vyplouvání se potutelně šklebil a když dostal spropitné, řekl: „Jestli můžu radit, už se sem víckrát nevracejte. Šéf policie dal hlídat vaši loď, aby tady nikdo nezůstal.“

Charry poděkoval a zakroužkoval si Rangún červenou tužkou.

Během plavby do Arminu se stala jediná nepříjemnost; totiž třetí den cesty signalizoval pan Millard z Reginy, že na palubě došlo k prudké rvačce na nože a jestli si to Charry jako zástupce státu nechce přijít vyřídit. Nebylo to správné, protože spory má řešit kapitán a Charry to bystře vystihl, přesto tam jel a s ním já, Aflargeo a d'Enghiem.

Rvačku vyvolal námořník Johansson, což bych byla nikdy neřekla; byl to vysoký mohutný Švéd, který měl velikou sílu a už menší inteligenci, což mu naprosto nevadilo. Mluvil málo, přežvykoval slova jak žvýkací tabák, bručel a potrhával rukama, když něco vysvětloval; když někdo vysvětloval něco jemu, musel to sice opakovat dvakrát a ještě pomalu, ale pak už to Johansson nezapomněl nikdy. Byl mírný a poslušný a nikdo by nikdy nevěřil, že se to stane. Rovněž druhý aktér rvačky, Holanďan Ansorg, byl muž mírný a dobrosrdečný, i když příznivec alkoholu a pochybných žen. Nikdy však s ním nebyly potíže, tak byl Charry velmi udiven, když slyšel, co se stalo.

Oba provinilci stáli před ním se svěšenými hlavami a hloupě se šklebili. „Tak co to mělo bejt za výtržnost?“ začal. „Kterej z vás to zavinil, vy hlavy skopový, pitomý, telecí?“

Ansorg mlčel; Johansson trhl ramenem a řekl: „No - já sem mu jednu vrazil!“

„Zrovna do tebe bych to neřek! Proč jste se rvali, sakra? Ztratili jste dočista rozum, nebo co?“

Zas dobu mlčeli, pak Johansson několikrát přežvýkl: „Von mi ji přebral. A vona mi slíbila, že si mě veme!“

„Kdo?“ zahřměl Charry. „Tak vy jste se rvali pro holku? Nestydíte se? Nějakou přístavní štětku?“

„Ale kdepak!“ řekl Ansorg. „Já neměl tušení, že si na ni dělá nárok! Vona mi nic neřekla! Já za to nemůžu, kapitáne, fakt! Myslel jsem, že když se mnou jde, tak že je to její věc, ne?“

„O koho to vlastně jde? Chcete říct, že jste se rvali ještě dneska pro nějakou šlapku z Rangúnu?“

„Ale ne, kapitáne!“ řekl Ansorg. „Ne vo nějakou cizí holku! Vo Julču!“ A Johansson pokyvoval hlavou, jako že souhlasí.

„Julču... Julii Bolziniovou? To snad ne?!“

„Nemlich vo tu! Akorát sem nevěděl, že si na ni tenhle kolohnát dělá taky nárok!“

„Chytl jsem je! Leželi v levým záchranným člunu!“ vyjekl Johansson. Asi se už chvíli chystal říct zrovna tohle.

„Aha!“ řekl Charry a vzápětí zařval: „Bolzini! Julie!“

Dědek se vyhrnul z podpalubí a jeho vzácná dceruška za ním. Začínala se červenat, když viděla, kdo je přítomen; dědek se tvářil, jako by ho volal král k poradě o státních dluhopisech.

„Tak hele, vy dva! Nevzal jsem si vás sem, aby mi tady slečinka Julie dělala rozbroje v mužstvu! Je ti jasný, děvenko, že se tihle dva porvali kvůli tobě? A je ti jasný, že nestrpím, abys mi rozeštávala posádku?“

„Já ji našel s ním ležet v levým záchranným člunu!“ opakoval Johansson. „Já ji viděl! A von mi ji přebral! Tak sem ho praštil!“ Mluvil vždy maximálně stručně a výstižně.

Taky dneska tomu pomohl; dědek Bolzini málem vyskočil z kůže. „Cože? Ten bídák zneuctil moji dceru? Já ho zabiju jako psa!“

„To bys musel pobít polovičku posádky!“ smál se Ansorg. „Ta už si stačila odzkoušet kupu chlapů, než jsme se vůbec vyhrabali ze Singapuru! Copak já mohl vědět, že si na ni Johansson dělá nárok?“

Bolzini se chytil za hlavu a začal si rvát vlasy, jichž beztak bylo málo. „Jsem zneuctěn, jsem zničen, jsem pohaněn nadosmrti! Bídná couro, měl bych tě zaživa zabít za to, jak jsi zneuctila celou naši rodinu! Ó Bože, proč tě tvá ubohá matka nezardousila už jako dítě, abys nemohla...“

„Dost!“ řekl Charry. „Nebudeme tady dělat žádné scény! Ti dva dostanou každý deset přes záda namočeným lodním lanem, aby si zapamatovali, že rvát se nemají, a Bolzini s dcerou se přestěhují na Griissirna, aby byli pod mým osobním dohledem! Já se na to podívám, aby byl na lodi pořádek!“

„A to není spravedlivý!“ řekl Johansson. „Vy máte paničku s sebou, kapitáne; a my nesmíme? To vůbec není spravedlivý. Každej se může voženit a já ne!“

Jenže než to všechno vyložil, už ho nikdo neposlouchal; Julie plakala, dědek pokřikoval, námořníci se smáli a Ludvík se šklebil. Nicméně stalo se, jak Charry řekl a Julinka se přestěhovala na naši loď. Charry z toho ovšem neměl takovou radost, jak se na první pohled zdálo, spíš se vztekal.

„Poslouchej, Diano, dávej na tu zatracenou holku pozor, ať nic nevyvádí! To mi byl čert dlužen, brát ji do Arminu. Máme tady první mravnostní konflikt, než jsme se nadáli! A to slíbila, že bude zachovávat zákony!“

„Jenomže ty jsi na omylu, miláčku,“ poučila jsem ho. „O mravnosti naše zákony nic neříkají. Budeš muset nějaký zákon vydat, nebo přestat Julinku napadat!“

„Čert ji vem! Hlavně na ni dávej pozor! Já taky na všecko dohlížet nemůžu.“

Dělala jsem, co jsem mohla. Ale přesto se Julii podařilo navázat nějaké pletky se dvěma muži z naší posádky, než jsme dorazili domů. Brala to hopem, holka; pohrozila jsem jí, že když bude dělat ještě nějaké výtržnosti, zavřu ji do podpalubí mezi krysy; toho se přece jenom zalekla.

Na Griissirnovi jsme měly něco jako exkluzívní dívčí klub pro vznešené dámy; patřila do něj Mabel, Marianna, Ponny, Kamiči, Keiko... v podstatě všecky holky. Když jsem se vrátila z kláštera, všechny mne nesmírně obdivovaly a záviděly mi, a když se přidala Mabel, Ponny dokonce zahájila vyjednávání s rodiči, jestli by to dovolili a riskovala pár facek, ježto rodiče jí dali přísný rozkaz, aby si konečně nechala narůst krásné dlouhé vlasy, když už to jde. Kamarádily jsme spolu a všelijak se bavily, ale nebylo to ono, protože nám chyběl nepřítel; snad uznáte, že jsme se nemohly mlátit mezi sebou. Teď jsme konečně získaly ušlechtilý cíl: převychovávat Julii. Daly jsme se do toho s usilovnou vervou a neustále jí vysvětlovaly, co by měla dělat a jak by se měla chovat. Za pár dní slibovala všechno na světě a sháněla provaz, aby se na něm oběsila; stejně to neudělala.

„Je mi jí líto,“ prohlásil o ní Ludvík. „Přece si skutečně nemyslíš, že ji dokážeš převychovat? Takhle ji jenom týráte a stejně se nepolepší.“

„Mně je jí taky líto. Ale už jsme se jednou rozhodly, že ji polepšíme, třeba násilím. A to ještě uvidíš, co dokážem spojenýma silama! Rozhodla jsem se, že moji občané budou morálně zcela bezúhonní, jinak...“

„Já se s tebou nehádám, bavte se jak chcete. Ale nemyslím, že byste měly úspěch, nějaká Julinka se vždy najde. Lidé nemohou žít v ideální společnosti!“

„A to teda mohou! Já v Arminu vybuduju společnost, která nebude mít žádnou chybu. To uvidíš!“

„Diano, měj rozum! Je Kalijuga, železný věk svárů, kdy lidé zkrátka dokonalosti dosáhnout nemohou!“

„Myslíš? Kalijugu ruším!“ řekla jsem.

„Cože?“ Ludvíkovi zavibrovala víčka a nic nechápal.

„Jsem císařovna; mám právo zákony stanovit a taky zrušit, když je potřeba. Tak vydávám zákon, že na území Arminu ruším působení Kalijugy!“

Málokdy se mi povedlo ho vytočit; ale tentokrát skutečně zíral beze slova. Potom potřásl hlavou, otočil se a šel si po svých. Mám ten dojem, že jsem dokonale zvítězila.

Jenže pomsta už se pekla. S dalším problémem mne navštívil Tošio Yamanaki. To jsem tedy nečekala.

„Snad sis všimla, že Kamiči tě nesmírně obdivuje. Vidí v tobě svůj vzor a jsi asi jediná, od koho by byla ochotná nechat si domluvit.“

„No, snad. A copak, zlobí?“

„Právě že ne. Prosím, nehněvej se na mne, Diano, ale možná by sis s ní mohla trochu promluvit.“

Chvilku to trvalo a lezlo to z něj jako z chlupaté deky. Nakonec přiznal, co mu vadí: Kamiči není při milování tak odvázaná, jak by si přál. Ne že by byla nějak proti, ale Tošio si není jist, zda má z toho to správné potěšení. Udělá všechno, co po ní chce, ale rozhodně není aktivní, natož aby sama projevila nějakou iniciativu...

„A co sakra chceš? Vzal sis čtrnáctiletou holku; v Evropě by ji počítali ještě za dítě! Každej by ti záviděl, že máš takovou hezkou panenku!“

„No ale... O kolik jsi ty starší? A chováš se docela jinak!“

Když jsem se přestala dusit smíchy, vysvětlila jsem mu, že moje chování rozhodně není standardní. Většina žen je mnohem mírnější, některé se podrobují manželovi dokonce s nechutí...

„Mně je jedno, jak se chovají jiné ženy! Přál bych si, aby moje Kamiči měla z naší lásky takové potěšení, jaké máš ty!“

„To ale riskuješ, že budeš mít po těle jizvy po zubech a drápech!“

Tošio vzdychl. „No právě! Když jsem jí poručil, aby mě kousla, zeptala se kam. Když jí dám facku, jenom zakňučí a tváří se, jako bych jí ubližoval. Ani nápad, že by mi ji vrátila!“

„Taky bych si to neriskla! Já teda nevím, jak se chováš ty...“

Tošio mi věnoval úsměv. „Chtěla bys to vidět?“

Zatvářila jsem se nechápavě. Doufala jsem, že to nemyslí vážně.

Tak to řekl naplno: „Byli byste ochotni přijmout naše pozvání na některou noc? Třeba až budeme na ostrově, aby nám nic nebránilo...“

Začala jsem koktat a vymlouvat se. Nevím přesně, co jsem povídala, každopádně pochopil, že to neprojde. Hned se začal omlouvat, v jeho společnosti je velká čest zapůjčit svému nejvyššímu pánovi vlastní ženu. Já se taky omlouvala a slibovala, že se nad tím zamyslím a případně si s Kamiči otevřeně popovídám. Rozhodně jsme se rozešli v dobrém.

A já vyšplhala na přední stěžeň, přelezla si na konec vrcholového ráhna, uvázala se tam a houpala se. A brečela.

Je Tošio Zenový Mistr i v tom, že má tušení, co mi běhá hlavou? Že právě tohle bych si přála někdy zažít, že přesně tak jsem si to představovala, když jsem byla dospívající holka a začaly mě extrémně zajímat zvyklosti různých starých civilizací?

Loď se se mnou krásně houpala nahoru a dolů, občas jsem pod sebou měla propast a kdybych teď slítla dolů, rozmlátím se o vodu a už nikdy moje tělo nikdo nenajde. Co to se mnou je, že miluju tyhle děsivé představy?

Jsem normální holka, když si s potěšením představuju, jaké by to bylo s kterým chlapem, co znám? Ne že bych Tošia nějak milovala, ale je to kamarád, a Kamiči je taky kamarádka. Ten večer by mě určitě nádherně vzrušoval; možnost kecat druhým do nejintimnějších věcí, jen si to představte! Jak dlouho bych vydržela, než bych jim začala radit, zvlášť když si o to sami říkají? Když jsem správně vzrušená, ztrácím ponětí, co dělám a co bych měla dělat. Určitě bych jim ukázala, jak na to, už proto, abych oplatila svému Mistrovi jeho lekce z bojového umění. Co bych udělala dřív, vrhla se na něj, nebo vyzvala Charryho: »Ukaž té porcelánové panence, co je to život!« Vrhla bych se na ni z druhé strany a to by v tom byl čert, abysme ji neprobudili k nějaké aktivitě! Aby měla taky jednou na té jemné žluté kůži pár stop po zubech a drápech! Ráno, až bysme se šli koupat, by nás všichni obdivovali a záviděli nám...

Kdo by přišel na řadu potom? Mabel, samozřejmé! Nevím jak Charry, ale já na ni chuť mám, a toho jejího Rusa bych taky chvilku snesla. Mabel je šikovná kočka, který se dají svěřit všelijaký úkoly, který si holka sama neudělá, kdyby se zbláznila. Například aby si vyčíhla správnou chvíli, kdy se začnu dostávat do extáze, a pořádně mi sešlehala záda karabáčem! Mabel je ochotná, ta by mě zmlátila do krve, a sama pár ran taky vydrží! Nebo ocejchovat žhavým železem, to by odmítl i Charry, i kdybych moc pěkně prosila...

No jo, ale co kdyby se mu to s ní začalo líbit víc než se mnou? Dokázala bych s ní být ještě kamarádka, nebo bych ji někdy, když se škrtíme, zmáčkla víc než je zdrávo? (To škrcení je fajn, když se zmáčknou tepny a přeruší tok krve do mozku, začneš vidět věci...) Anebo by přiškrtila víc ona mě? Andrej ji naučil dost, je skoro doktorka. Vplížila by se mezi nás nedůvěra, jedna by hlídala druhou. A ještě ti chlapi do toho, taky mají nějaké emoce!

Ve správné orientální despotické vládě má císař právo na všechny ženy, co tam vůbec jsou. Aspoň jednou by měl ochutnat každou, nejlíp jako pannu, aby jeho ušlechtilé geny měly možnost se volně šířit do celého národa. Umím si představit, jak by to skončilo: já jako jeho hlavní žena vyjdu ráno z paláce na nádvoří, rozhlédnu se po tom stádu vyděšených holčiček, potom na jednu ukážu a ostatním spadne kámen ze srdce. Střezte se královny!

Nebo si představuju, jak na státní návštěvu přichází podřízený král, uctivě se klaní a poníženě prosí, abychom přijali do císařského harému jeho sotva dospívající dcerku. Manžel milostivě souhlasí. Host vypadá docela k světu, tak ho pozvu na večerní hostinu; dnes v noci mi bude dělat partnera, aspoň uvidí na vlastní oči, co provedeme s jeho milovanou dceruškou...

Rozhoupala jsem se v lanech a chvilku se otloukala o ráhno, až to začalo bolet. Škoda, už jsem velká holka a tyhle nápady se hodí tak pro puberťačku. Ale s Kamiči promluvím; jaké nápady asi nosí v té hezké dětské hlavičce ona? A kousat ji taky naučím. Nebo řeknu Keiko, ta zná místní prostředí daleko líp. A když na to přijde, určitě nebude mít výhrady proti výcviku ve třech; tím se věci zdárně vyřeší. Mabel nebudu ani nic povídat, co mi táhne hlavou.

Tak jsem slezla dolů a byla zas fajn.

Potom jsme už konečně dorazili ke břehům Arminu a zakrátko spustili kotvy ve starém pirátském přístavu.

První zasedání Arminského Parlamentu

Jsem Ludvík d'Enghiem, služebník Božího Chrámu.

Dostal jsem za úkol zaznamenat děje období, jemuž se v dějinách Arminu počalo říkat První kolonizace. Pokusím se zapsat vše objektivně, čestně a bez emocí, jak se sluší na kronikáře.

Charry rozhodl opustit starý pirátský přístav, neměl pro nás žádnou cenu a všeobecně se soudilo, že jinde nám bude líp. Většina budov byla vlivem nedostatečné údržby v rozvalinách, zbytek nestál za to opravovat. Tak jsme se rozhodli hledat vhodné místo, kde se dá vybudovat přístav pro všechny lodě, je tam půda vhodná pro zemědělství, hojnost ryb a lovné zvěře, dostatek pitné vody a tak. Charry se o tom poradil s místními šelmami, převážně psy a vlky, kteří tam sídlí; poradili deltu řeky Charraggu, což je výhodné, neboť se dá po řece i plout a dostat se na jih, k Charryho hradu.

Prozkoumali jsme deltu a zjistili, že je to rozsáhlá oblast džungle a bažin, protkávaná sítí řek a potoků; pouze po řece se dá proniknout do spleti nejrůznějších rostlin užitečných i bezcenných, kterážto změť se prostírá na rozloze několika čtverečních mil. V jednom místě na levém břehu se nacházel plochý pahorek, na němž Charry rozhodl postavit město.

Hlavní výhodou tohoto místa byl dostatek potravin. Naplavené usazeniny u řeky byly tak úrodné, že stačilo cokoliv rozhodit po poli (a pokud to nesežrali ptáci), během půl roku to dalo úrodu. Větší starost byla zabránit v růstu různým plevelům a nežádoucím rostlinám. Každý, kdo chtěl hledat své štěstí v zemědělské produkci, si tedy vykolíkoval patřičné území a zakrátko se mu podařilo stát se významným dodavatelem potravin.

Stavebního materiálu bylo víc než dost; v pralese rostly stromy všech druhů a kvalit. Mnoho domů jsme plánovali ze dřeva. Avšak mnozí měli vlastní představy, jak má vypadat dům, a nebylo důvodu je omezovat. Kvalitní kámen je vzácný a je ho málo, ale většina hlíny se hodí na výrobu cihel; cihelna byla vůbec to první, co jsme postavili. Trochu problém byl s vápnem, ale šelmy už znaly, co potřebujeme ke stavbě a zakrátko objevily vhodné vápencové skály, v nichž se dal otevřít lom.

V době příprav (kdy jsme ještě bydleli ve stanech) docházelo čas od času ke sporům mezi Charrym a Atanasem Willenbergem; jejich koncepce byly zcela rozdílné. Vyvstala nutnost učinit zásadní rozhodnutí ohledně toho, kdo a v jaké míře bude za co zodpovědný. Zkusili jsme mu to vysvětlit. Charry se nějakou dobu pokoušel prosadit svoje nápady, až mu Atanas řekl:

„Vznešený pane, prosím uvědom si, že v řádně vedeném státě má Vládce pracovat pouze ve třech případech: V den státního svátku, když padne vláda nebo když se vyhlašuje válka. V ostatní dobu se má zabývat filozofickými otázkami, působit na národ ve směru veřejné mravnosti a... zkrátka jen reprezentovat!“

Charry se nejdřív strašně urazil. „Tím chceš říct, abych nechal všechno na vás a do ničeho vám nekafral?“

„No... pokud nám chceš skutečně pomoci...“

Urazil se ještě víc. Na své pracovní výsledky byl až nekriticky pyšný a pochybnosti považoval za urážku hlavy státu. Když se ale uklidnil, uznal, že na tom něco je a promyslel to. Charry je uznáván všemi ostatními i proto, že se umí povznést nad osobní zájmy a nalézt vhodné, nejsprávnější řešení. Posléze jmenoval Atanase Willenberga ministrem výstavby a rozhodl, že v oboru stavebních prací jsou mu podřízeni všichni, i on.

Což však neznamenalo, že by se od té doby do ničeho nepletl; ani to od něj nikdo neočekával. V jeho povaze je předvádět svoji sílu a šikovnost za všech okolností a nutno po pravdě přiznat, že opravdu neměl soupeře. Rád se ukazoval zvláště při krocení koní, býků, slonů a neposlušných občanů.

Julie Bolziniová, těžce postihovaná výchovnou činností Dianina dívčího klubu, se rozhodla pomstít tím, že bude sbírat drby o všech představitelích státu. Prohlašovala, že zatímco dle vědeckých výzkumů má gorila sílu osmi mužů, Charry má sílu osmi goril. Taky říkala něco o inteligenci, ale to nebudeme raději ani uvádět. Je to sice nesmysl, ale anekdota hezká; když se to Charry dozvěděl, považoval to za lichotku.

Vládcovým koníčkem je výstavba opevnění. Neustále očekává útok nějakých nepřátel a trvá na tom, že město musí být chráněno důkladným hradem. S tím všichni souhlasili, ale zamítli jsme mu představu citadely třikrát větší než celý zbytek města. Atanas nakreslil provizorní opevnění, v podstatě kolovou hradbu, navíc ani ne úplnou, která by se v případě potřeby doplnila mobilními systémy na způsob vozové hradby a rostla zároveň s městem. Charry byl nadšen, na to nepřišel. Nakonec se své představy obrovského krásného hradu gotického typu s věžemi, padacími mosty a vodními příkopy vzdal, aspoň prozatím.

Přetrpěl i další ránu, totiž kritické připomínky obyvatelstva k různým výrobkům, jež až doposud vytvořil. Všichni je samozřejmě obdivují a uznávají, že by byly ozdobou každého musea kuriozit; ale do řemeslné zručnosti jim chybí hodně. Charry je zdárným absolventem vysoké školy trosečnické; co si neudělal, neměl. Když se ale ve státě objevili specializovaní řemeslníci, bylo na čase nechat je tvořit a uhnout jim z cesty.

Začali jsme se zajímat, má-li toto místo nějaké původní jméno. Šelmy si vzpomněly na slovo Tharrnawallagharrlagh, což znamená Místo, kde zpívá zlatý pták. Opravdu, v džungli žije spousta ptáků, někteří skutečně krásní. Protože to slovo bylo pro většinu občanů nevyslovitelné, nazvali jsme město Bird City a to jméno mu také zůstalo navěky.

Nakonec se většina rodin rozhodla pro tradiční způsob výstavby. Vyměřili si místo, postavili na něm dřevěný srub a postupně jej obezdívali cihlami. Okolo pak vyrůstaly všelijaké kůlny, stáje a chlévy, které nemusely vydržet na věčné časy. Také se počítalo s postupným vylepšováním stavení.

Důležitým zařízením města byla cihelna, v níž pracoval téměř každý, kdo neměl zrovna na práci nic jiného. Zvláště mladší kluci se v tom vyžívali. Atanas rozhodl, že taky cihelna musí mít šéfa a jmenoval jím Johanese. Práce při výrobě cihel je větším dílem rochnění v blátě na způsob čuníků. Neexistuje způsob, jak plácat z hlíny cihly a zůstat při tom čistý; proto jedno z prvních opatření šéfa Johanese bylo svolení, že kdo při práci nechce být oblečen, nemusí. Cihelna byla u řeky a všichni se často chodili mýt a koupat. Čím víc lidí, tím větší zmatek, vřava, smích a jek; což nevadilo nikomu kromě Julie Bolziniové.

Julie byla kromě jiného silně mravná a na veškerou nemravnost pohlížela okem pohoršeným. Nikdy v životě nechodila nahá, ani při koupání a často to zdůrazňovala, když se projednávaly činnosti ostatních. Všelijaké svoje poklesky se snažila držet v tajnosti a když se prozradily, bez váhání zapírala i proti důkazům. Jiné způsoby jednání jednoduše nechápala.

Johanes a ostatní mládež na její připomínky odpověděli vzápětí. Rozhodčím ve sporech týkajících se náboženství, ideologie, mravnosti a vůbec života společenství je Diana. Johanes využil vhodné chvíle a předložil jí svoje představy o záležitostech oblékání. Diana je také nesmírně pečlivá; prostudovala si přístup k těmto otázkám v průběhu sedmi tisíc let lidské civilizace a za vydatné pomoci svého klubu vytvořila

Zákon o používání oděvů.

Každý občan Arminu je vybaven tělem, které obdržel na základě své karmy dle výsledku činností z minulých životů. Toto tělo je dočasně jeho majetkem a má právo s ním nakládat, jak sám za vhodné uzná. Výslovně je zakázáno pouze záměrné poškozování těla amputací či narušováním funkční činnosti jednotlivých orgánů, což bude specifikováno později v souvislosti se zákony o lékařské péči. Oblečení a úprava vzhledu má následující funkce:

1. Ochrana proti povětrnostnímu vlivu

2. Zdobení vlastního těla

3. Signalizace společenského postavení majitele.

K bodu 1: Ochrana vůči povětrnosti, zimě, horku, dešti, slunci, větru, kaktusům, kopřivám atd. je individuální záležitostí majitele těla a zákon nepovažuje za potřebné se jí zabývat.

K bodu 2: Majitel těla má právo na jeho výzdobu způsobem, který odpovídá jeho úrovni poznání a kultuře, k níž se hlásí. V průběhu lidské civilizace se toto provádělo různými způsoby, které se měnily dle vývoje společnosti. Občan má právo zvolit si z těchto kultur kteroukoliv. Další změny v této oblasti budou zajisté následovat a jsou žádoucími stimuly pro rozvoj osobnosti každého jednotlivce, takže se nejeví vhodné prosazovat jedny na úkor druhých. Lze tedy stanovit, že každý majitel těla v této oblasti postupuje individuálně.

K bodu 3: V průběhu dějinného vývoje dochází ke sdružování jednotlivců do skupin dle jejich osobního zaměření. V takových případech vyjadřuje jejich oblečení společenské postavení jedince ve skupině a je důležitým rozlišovacím opatřením. Existuje tedy nutnost vyhradit některé způsoby oblékání, účesů a výzdoby pouze pro osoby, které jsou členy této skupiny a zabránit v jejich užívání jiným, které toto postavení nezastávají.

V případě střetu zájmů je možné povolit řešení situace dvojím způsobem: Skupina, jejíž zájmy byly narušeny, se může obrátit na soudní orgány, které si vyžádají posudek nejlepšího existujícího odborníka na danou problematiku a zodpovědně rozhodnou. Není-li toto možno uskutečnit nebo členové skupiny z nějakých důvodů tu cestu použít nechtějí, je možno vyřešit nežádoucí stav rituálním či skutečným bojem mezi představiteli rozdílných názorů, během něhož se dojde k žádoucímu výsledku.

Když si to přišla ke mně přepisovat na stroji, požádala mne též o odbornou expertízu. Přečetl jsem si to a zeptal se: „To myslíš doopravdy vážně?“

„Pochopitelně! Tobě se na tom něco nelíbí?“

„Líbí se mi to nesmírně. Ale občané budou mít důvod se začít hádat. Tvým ustanovením porozumí každý, jak bude chtít!“

Pokusila se naježit srst, což při stavu jejího účesu působilo poněkud komicky. „Moje zákony jsou dokonalé! Najdi tam chybu!“

„Tak dobře. Termín záměrné poškozování těla. Vztahuješ jej taky na svoje nádherné tetování?“

Zablýskaly jí oči, měla připravenou odpověď: „Chlapci z ostrovů patří ke kultuře, v níž tetování nahrazuje oděv! Nemůžeš říct, že by tetování na kůži bylo poškození funkce nějakého orgánu!“

„Dobře. Kamiči má nohy vytvarované pro jejich střevíčky. Když bude mít dceru, budeš jí zakazovat udělat jí to taky?“

Zamyslela se. „No... to už je otázka. Vypadá to pěkně blbě... Kamiči sice chodí, ale... To bude muset říct nějaký lékař.“

„Lékař je třeba Saong-Čou. Ten s tím souhlasí.“

„Ty máš taky lékařský vzdělání a nesouhlasíš. Já vím. Zbytečně věci komplikuješ - přitom jsou docela jasný!“

„Co ty považuješ za jasný, bude znamenat řadu důvodů pro budoucí spory. Uvědomuješ si to?“

Zas chvíli uvažovala. „Udělala jsem to, jak jsem nejlíp uměla. Co kdybysme to nechali odzkoušet v praxi?“

„Proti tomu nejsem.“

Zákon byl vyhlášen, Charry vždy souhlasil s tím, co navrhla Diana. Někteří obyvatelé si jej přečetli, pokrčili rameny a bylo jim to jedno. Johanes a jeho kamarádi to ani nečetli, postačilo jim, že jim je dáno za pravdu. Raději začali spekulovat, jakým způsobem vylepšit svá těla, když už jsou jejich majiteli.

Zejména bod třetí se jim velice líbil; protože dávat najevo své postavení vzhledem je člověku dáno od nepaměti. Někteří zkoušeli prosadit svoje osobní koncepce, další začali uvažovat, čím se bude národ Arminský odlišovat od ostatních. Tyto úvahy patřily k neškodným zábavám za večerů a v poledním horku a v případě nesouladu končily rvačkou na mělčině u břehu. Když vytěžili hlínu na cihly, udělali tam krásné koupaliště a postupně vybavili, aby se tam dalo pohodlně odpočívat.

Julie Bolziniová tam bývala málokdy a když už, tak jenom do té doby, než ji někdo urazil. Uráželi ji rádi, často a záměrně - nikdo jiný nechytal tak snadno. Občas se pokoušela poštvat některého ze svých dočasných milenců, aby si to vyřídil pěstmi s tím, kdo ji urazil. Čekali jen na to, všichni cvičili bojové sporty a rvačky je těšily.

Potom se rozhodla použít rozum. Navštívila otce Ignáce v rámci zpovědi a postěžovala si mu na všeobecnou nemravnost, která jí působí strašlivé duševní utrpení. Nahlásila, že všichni ostatní soustavně pijí alkohol, kouří, mluví hrubě nebo dvojsmyslně, perou se a dělají si z ní legraci. Otec Ignác se k cihelně ani ke koupališti nikdy nepřiblížil, obávaje se, že by mu přidělili nějakou práci; teď vyslechl její řeči a šel si stěžovat.

Charry poslouchal jeho stížnosti klidně a téměř netečně až do chvíle, kdy otec Ignác počal líčit strašlivé následky požívání alkoholu: nemoci žaludku, jater, sleziny, ledvin, střev a dalších orgánů, všeobecné zmalátnění a postupné zblbnutí postiženého jedince. Tyto připomínky považoval právem za útok na svou osobu; takže váhal, nemá-li se urazit. Otec Ignác poukázal na zákonné ustanovení o zákazu poškozování vlastního těla; tvrdil, že kdo pije alkohol a otravuje se drogami, přestupuje tento zákon. Charry nad tím chvíli přemýšlel - a pak ho odbyl.

Druhý útok si Julie rozvážila pečlivěji. Prostudovala důkladně ustanovení pod bodem tři a rozhodla se vnést rozklad přímo mezi mládež. Trvalo jí to ovšem déle a souviselo to se všeobecným vývojem ve městě (i státě, což bylo totéž).

Jak už jsem řekl, všichni se zabývali nějakým bojovým uměním. Postupně se vytvořil přesný žebříček, kdo je ve kterém oboru nebo které zbrani nejlepší a kdo jsou ti další; eventuální ověřování zdatnosti v zásadě potvrdily tento stav. Bojové umění mohly v zemi vyučovat dvě osoby: Saong-Čou, mistr Čhanu a Tošio Yamanaki, mistr Zenu. Oba mistři vynikali dokonalým sebeovládáním a přinutit je k nějakému sporu nepřicházelo do úvahy. Nikoliv ovšem jejich nadané žáky.

Zatímco Saong-Čou nosil cop z temene volně splývající na záda, Tošio jej měl spletený ze zátylku dopředu na pleš. Jejich žáci se samozřejmě řídili příkladem mistra. Občas docházelo ke sporům, jak má správně vypadat cop dokonalého bojovníka; v rámci toho se vytvořila skupina, která navrhovala nechat vlasy volně růst po celé hlavě co nejdelší a nijak je neomezovat. Tvrzení, že vůdcem této skupiny jsem já, je nesmysl, vůbec jsem se do takových sporů nepletl a přijímání žáků se vyhýbal. Dále existoval názor, že ze zdravotních i náboženských důvodů je nejsprávnější vyholit si hlavu zcela jako v buddhistickém klášteře; tento názor měl oprávněné důvody, ale zatím žádné stoupence.

Julie zasévala pochybnosti a důvody ke sporům mezi kluky, kde mohla. Jedním z důvodů bylo, že se jí silní a stateční muži nesmírně líbili; a také ona se do jisté míry líbila jim. Pokud se jí podařilo některého dočasně okouzlit, počala mu v rámci milostného škádlení radit, jak vyniknout nad ostatní. Taky mu vysvětlovala, že: všichni ostatní ho podceňují, smějí se mu a nepovažují jej za tak dobrého, jaký skutečně je. To se projevuje i v tom, že všichni ostatní mají lepší oblečení, účes a ozdoby než on. Přestože zákon říká atd.

Postupně se Julie stávala vychytralou. Úměrně tomu rostl počet rozbitých nosů a vzájemné řevnivosti mezi chlapci; následně pak i dívkami, protože když někdo inzultoval kluka, musel počítat, že se jeho partnerka naštve.

Nechtěl bych vzbudit dojem, že hádky a potyčky byla jediná činnost, kterou jsme se zabývali; při tom neustále rostlo město, které mělo být dalším divem světa a ukázkou geniality našich obyvatel. Domy byly stavěny rychle a bez problémů. Atanas navrhl jednotný systém stavby na cihlové podezdívce se zásobárnou ve sklepě, středovou chodbou, dvěma pokoji, kuchyní a komorou. Vzadu ke každému domu přiléhaly hospodářské budovy, stáje a kůlny. Individuální změny podle přání každého majitele se povolovaly, pokud nevyžadovaly příliš velké komplikace. Atanas také vytyčil hlavní třídu, do níž byly domy obráceny průčelím. Průčelí měla být vyzdobena co nejkrásněji, ale bylo povoleno udělat to později, až budou bydlet všichni. Limitem bylo období dešťů, do něhož měly být práce dokončeny.

Otázka, čí dům postavit nejdřív, byla rozhodnuta spravedlivě dle stupně těhotenství paní domu. Takže první dokončený byl Mabel a Andreje Rastopčenkovových, další měl patřit La Graquovým. Když se to projednávalo, přihlásily se také další nastávající matky, o kterých se to doposud nevědělo. Ponny se nabídla, že se obětuje ve prospěch rodiny a pořídí si dítě se Staškem, ale dostala pár facek a vysvětlení, že jedno dítě už v rodině je, její bráška Jimmy, což znamená preferenci. Z téhož důvodu měl na dům nárok i Li, ale jeho Javanka byla k podobným problémům laxní a docela jí stačila chatrč z bambusu. Také Johanes někde sbalil malajskou dívku, která ho natolik obdivovala, že se od něj nechala vychovávat, jak si přál. Někdy dost podivně.

Někteří občané měli ovšem vlastní názory. Tošio Yamanaki požádal, aby Kamiči bylo poskytnuto pohostinství v domě některého přítele, neboť pro něj nemá smysl stavět dům jako ostatní. Až bude čas a možnost, postaví si hrad! O tom, jak to realizuje, měl matné ponětí, ale pozval si Atanase a jednal s ním tak dlouho, až něco vymysleli. Pak sdělili své uzávěry ostatním: nebude to hrad, bude to město. Kdo ví, zda bude tady, možná někde tak dva tři dny cesty odtud. V tom městě budou bydlet všichni jeho dvořané dle stupně své důstojnosti, každý bude mít palác jako doma v Japonsku. Včetně sluhů a poddaných, samozřejmě. Kdy to bude, bylo Tošiovi zcela jedno.

Po dalším jednání došlo k následující modifikaci: Tošio si přece jenom ve městě dům postaví, ale nebude to jeho stálé sídlo, nýbrž pouze přístřešek, aby měl kde přespávat, když bude předvolán ke dvoru. Avšak také tato stavba musí vypadat tak, jak si Tošio přeje, totiž jako japonský palác. Především v ní musí být meditační zahrada podle principů Zenu, šermírna, ubytovna pro knížecí samuraje atd.

Když jsme s plánováním výstavby začínali, měl Atanas představu něčeho malého, skromného, na co máme možnosti. Charry mu za to nadával. Avšak už při vytyčování a pak během výstavby přecházel stále víc na plány megalomanské, až se dostal na platformu staveb obrovských, nádherných, přepychových a dominujících krajině. Tehdy dosáhl s Charrym naprostého porozumění a oba se vzájemně podporovali.

Otec Ignác měl představu, že centrem každého města má být chrám Boží. Měl pravdu a my měli v plánu mu vyhovět, avšak jeho představa o skromném svatostánku vzala za své při prvním jednání. Představou Atanase byla gotická katedrála se dvěma věžemi, hlavní lodí ve tvaru kříže a bočními loděmi, všechno z cihel a podobné stavbám ve Stralsundu či Rostocku v severním Německu. Charryho představou bylo, že katedrála bude stát na okraji výšiny, obehnaná kamennou hradbou a přizdobená věží, ve které bude hlavní brána do města, případně s barbakanem jako v Krakowě, což navrhl $magra. Kvůli vyváženosti vzhledu navrhoval La Graque, aby na druhou stranu od chrámu pokračoval klášter. Na otázku, k čemu nám bude a kdo tam bude bydlet, když nemáme žádné mnichy, odpovídal pohrdavým úšklebkem.

Těmito plány byli všichni bezvýhradně nadšeni. Jediný kritický ohlas byla otázka, kde na to všechno vezmeme čas a prostředky. Charryho odpověď byla zcela jednoduchá: materiál ze státních zdrojů, pracovní síly dodají věřící, pokud nechtějí být hanebně obviněni, že jsou bezbožní ateisté.

V té chvíli zahájili protiútok Číňané. Neměli námitek, aby si křesťané postavili co chtějí, leč požadovali, aby také jim byl postaven důstojný chrám k uctívání Buddhy. Diana ochotně převzala prosazování jejich zájmů a Atanas nadšeně souhlasil, buddhistický chrám ještě neprojektoval. Jeho vize byl chrámový komplex, vyrovnávající se velikostí a krásou křesťanské katedrále na protější straně města, přesněji jeho hlavní třídy. Také zde bude brána, ovšem ve stylu Dálného Východu. Tím byla potvrzena prvotní Charryho představa o obrovském hradu, neboť ty dva chrámy mohly být jeho krajními body, zbytek se později obežene hradbami a mezi to se postaví domy nejváženějších občanů. Zbývalo přijít na to, kam vlastně umístit císařský palác a jak má vypadat. Zatím se mínění různila.

Tyto plány byly z větší části vytvářeny během období dešťů, kdy se lidé krčili v prozatím dokončených budovách a ven vycházeli většinou bez oděvu, protože stejně proti ničemu nechránil. Tehdy se projevily účinky rozporů, na které se někteří už dávno těšili; diskutovalo se, kdo je za který návrh. Kdo první nadhodil otázku, zda se dřív postaví chrám či pagoda, nevím, ale obě strany se vzápětí začaly trumfovat, kdo dřív a lépe. Byli někteří, co na konkurenční stavbě odmítali pracovat zásadně, další podmiňovali účast různými výhodami. Opět jiní je za to kritizovali, případně mlátili. Napětí postupně vzrůstalo.

Tehdy došlo ke sporu mezi nositeli různých účesů a vymezilo se: bojovník s vlasy dlouhými a volně rostoucími = křesťan, bojovník s hlavou pečlivě vyholenou a nějakým druhem copu = buddhista. Zakrátko přibylo: osoba ostříhaná = trapný jedinec podezřelých sklonů, přeběhlík, individuum nehodné úcty. Jak posuzovat osoby starší a rozumné, kteří se do věci odmítali zaplést, se prozatím nevyřešilo, ale pokud nosili odjakživa praktického ježka, nikdo se neodvážil jim do toho kecat.

Ártabogyi byl ve svém živlu, konečně se měl s kým proč rvát. Prožil si romanci s Julií a serval se kvůli ní s jejím vytrvalým obdivovatelem Johanssonem. Julinka využila jeho fanatického křesťanského přesvědčení a štvala ho proti Asijcům, kteří mu byli od začátku podezřelí; taky proti Dianě, kterou ovšem obdivoval. Asijci ho předtím naučili skvěle bojovat, teď za to sklízeli odměnu. Ale i Gyula byl bit, často a rád. Při jedné mlatě, když byl obzvlášť potlučen, se rozhněval jeho věrný kamarád Johanes, rozpletl si cop, prohlásil se za Vikinga a oznámil, že si nechá opět narůst dlouhé zrzavé vlasy a také vousy, aby Číňané viděli. Malajskou družku si ovšem ponechal.

Diana nezapomněla na svůj slib, že pohovoří s Kamiči. Realizovala to tak, že zvala Kamiči na všechny zábavy, které se pořádaly, a snažila se, aby se bavila. Problém: Kamiči je hrozně hodná holka, která považovala zábavu za nedůstojnou choti knížete. Byla v podstatě dítě, vychovávané to na sobě nedat znát a chovat se jako dospělá. Ponny, která byla stejně stará, působila jako utržená ze řetězu, a Diana ji dávala Kamiči za příklad. Kamiči přikyvovala a tvářila se... nijak.

Když se vdávala, spočítali jí v Japonsku horoskop, při čemž se zjistilo, že jí bude brzy patnáct. Což v její kultuře neznamená nic, Japonci narozeniny neoslavují a když, tak hromadně, na Nový rok se každému připočítá rok věku. Diana se rozhodla uspořádat jí oslavu narozenin, Kamiči se bojácně otázala Tošia a ten souhlasil. Ještě bylo zapotřebí jí vysvětlit, že se k narozeninám dávají dárky a co by tak asi chtěla. Nic, samozřejmě, jak by se mohla opovážit něco chtít? Diana mávla rukou a řekla jí, ať se o nic nestará, že oslavu zařídí samy.

O něco později ji Kamiči vyhledala a po dlouhém omlouvání přiznala, že by opravdu něco chtěla. Totiž, velmi se jí líbí, že Diana si nechala v Japonsku udělat paruku z vlasů jedné krásné gejši, kterou od té doby čas od času předvádí při slavnostech souvisejících s Japonskem, kdežto normálně má pohodlného kratičkého ježka. Kdyby to šlo, nechala by se načesat co nejkrásněji, pak zpevnit a ostříhat, a až budou mít vznešené sídlo, budou tam stát kromě brnění pána domu také figuríny, které ponesou její nejkrásnější kimona a taky tu paruku...

„Ty chceš, abych tě ostříhala?“ vyjevila se Diana. „A Tošio ti to dovolí?“

„Poprosila jsem ho o to. Říkal, že s tím souhlasí, pokud to budeš dělat ty.“

Teď musím na Dianu něco prozradit. Stříhání vlasů (vlastních i cizích) je jejím koníčkem. Kdyby nebyla císařovna, byla by z ní šikovná kadeřnice. Začala s Mabel; té se totiž ostříhaná hlava tak zalíbila, že se rozhodla až do porodu chodit nahá a nechat se oholit pokaždé, když je k tomu vhodná příležitost. A ta nastala, když se holky sešly a měly náladu lepší než dobrou.

(Ano, pilo se při tom. Ale málo, většina děvčat čekala dítě. A některé byly děti samy.)

Diana s břitvou umí a má umělecké sklony. Mabel vždy během tří dnů narostla roztomilá černá srst, velmi vhodná k hlazení. Diana jí vyholila všelijaké proužky a ornamenty, a když zarostly, napříč přes ně další jiné ornamenty, takže časem měla Mabel na hlavě srst různé délky, se kterou se Andrej rád a často mazlil. A potom, když se Dianě zazdálo, ji zase oholila do hladka a promasírovala hlavu olejem, aby se pěkně leskla. Takže Mabel vypadala pokaždé jinak a ostatní jí záviděly.

Diana umí i jiné účesy než břitvou. Nejradši česala Mariannu Le Graquovou, které udělala vždycky nádherný účes, pokaždé o něco kratší než předešlý, což ale nevadilo. Stříhala i jiné ženy, vlastně všechny kromě Ponny, která dostala přísný rozkaz nechat si narůst vlasy co nejdelší. Když to vyslechla, nakrčila nos a zatvářila se hrozně.

Dívčí klub požadavek Kamiči prodebatoval a schválil. Diana to šla prodiskutovat s Tošiem, kterého potěšilo, že mají jeho ženu tak rádi, a souhlasil se vším. Takže jedno odpoledne věnovaly načesání a vyparádění Kamiči, potom vzala Diana nůžky a šmikala a šmikala, ostatní jí pomáhaly a Kamiči byla čím dál spokojenější. Samozřejmě jí pak namydlily hlavu a Diana ji celou oholila. S citem, aby si to holka pořádně vychutnala.

Ale když na ní nezbyl ani chloupek a chtěla se jít pochlubit těm, co tam nebyli, nepustily ji. Až teď přišlo vyvrcholení: přinesly si barvy a začaly na ni malovat. Od hlavy k patě; byla barevná po celém těle kromě šlapek, ne že by ji chtěly o něco ošidit, ale stejně by si tam barvu odřela. Taky ji při tom trochu lechtaly a dráždily, až se Kamiči doopravdy nahlas smála. Když s ní skončily, nebyla k poznání, zato moc šťastná. Diana ji ještě nastrojila do spousty šperků a girlandy z květin; potom mohla začít bohatá hostina, předávání darů, hudba a tanec. Kamiči nikdy nic takového nezažila a byla nadšená; takové patnácté narozeniny neměla žádná japonská dívka.

Když čas pokročil, začala být zábava poněkud rozvernou. Někteří hosté nečekaně odešli, jiní se k sobě velice tulili a vypadalo to, že brzo půjdou taky. Kamiči byla skutečně rozjetá; odvážila se zeptat na názor Diany a když souhlasila, najednou vstala, přistoupila k Tošiovi a něco mu pošeptala do ucha. Tošio byl natolik překvapen, že to na něm bylo dokonce vidět. Vstal a nenápadně, provázen zkoumavými pohledy všech přítomných, s ní odcházel do jejich obydlí. Dianin leopard Tannarr zvedl hlavu, nasál do čenichu vzduch, pak se zvedl, spokojeně zamručel a natáhl se jim napříč přes práh.

Ráno, když se Diana koupala, přišel za ní Tannarr s dalším leopardem, ještě docela mladým a velmi krásným. Oba se tvářili, že mají něco důležitého na srdci.

„To je Morrahwarrsatharr, můj mladší příbuzný. Žádá tě o souhlas, aby se směl stát osobním leopardem a ochráncem princezny Kamiči.“

„No samozřejmě, s radostí! Ona si to přála?“

„Já si to přeji,“ pravil hrdě Morrahwarrsatharr. „Je právem leopardů chránit lidi, které máme rádi a přejeme si jim prospívat!“

„Tak to jo. A už o tom ví?“

„Doposud ne. Prosím, mohla bys jí to sdělit?“

Diana váhala opravdu jen krátce. Možnost vpadnout jim do ložnice (a případně je při něčem chytit) se jí líbila natolik, že tam vyrazila okamžitě i s oběma leopardy. Tošia a Kamiči nalezla na lůžku, už nespali a bylo vidět, že jejich noc rozhodně nebyla nudná.

„Já budu mít osobního leoparda?“ vykulila oči úžasem.

„Jsi princezna, máš na to právo!“

Kamiči vyskočila a začala objímat napřed Dianu, potom oba leopardy, taky Tošia a zase Dianu.

„A bude nás taky hlídat, když se milujeme?“

„To je má nejčestnější povinnost!“ řekl pyšně Morrahwarrsatharr. „Proto jsem tady!“

Kamiči pokračovala v objímání, možná v trochu pozměněném pořadí. Potom se zamyslela.

„A mohl bys to dělat uvnitř?“ zeptala se.

„Jak si budeš přát...“ uklonil se, jako když se protahuje kočka.

„Já bych chtěla, abys byl s námi... moc by se mi to líbilo!“

„Jsi moje paní. Budeš-li si přát, můžeš použít za lůžko moji kožešinu!“

Kamiči začala dokonce hlasitě jásat. A zase všechny objímala.

Dianiny oči se na chvíli setkaly s Tošiovýma. Usmíval se.

Tak se taky usmála, vzala Tannarra za ucho a šla pryč.

Důsledky byly nedozírné. Jelikož se při přípravách všichni hodně nasmáli, začalo se proslýchat, že se ostříhání a pomalování stane závaznou součástí oslav narozenin, svátků, případně čehokoliv. Pro byla Marianna, Mabel a Keiko, ostatní byli ochotni se ukázněně podřídit.

Proti se postavila Ponny, jejíž narozeniny měly nastat za pár měsíců. Její matka požadovala, aby si udržovala něžný dívčí vzhled. Ponny prohlásila, že nikdo nemůže vypadat něžněji než ženy, které se pravidelně stříhají: Diana, Mabel a teď i Kamiči. Jí by to jistě taky slušelo, ale ježto je holka velká a sportovní, bude vypadat tak, aby vyvolávala úctu, obdiv a hrůzu u nepřátel. Tedy tak jako nikdo jiný, ještě sice neví jak, ale na to přijde. Na případné další námitky odpovídala drze a často zmiňovala pánské i dámské vyměšovací orgány. Diana se smála, paní McLeodová demonstrativně padala do mdlob.

Ponny Diana miluje od chvíle, kdy požádala, aby ji cvičila v boji. Je jedna z mála, kterou může po libosti mlátit, jí se to líbí a dokáže patřičně odpovídat. Od příchodu do Arminu stále roste do výšky a sílí jí svaly, takže už je o pár palců větší a je na to pyšná. Větší je taky než Stašek, který ji oddaně miluje a poslouchá jako pes. A začíná být hezká. Aby byla ještě hezčí, uvažuje o rozsáhlejším tetování, ale ještě se nerozhodla, jen se občas nechá pomalovat. Zkouší, která barva vydrží nejdéle; ty dosavadní sotva týden, a to je málo.

Vážnou námitku měl Charry. Připomněl Dianě, že měla v úmyslu zajet se podívat do Evropy, kde by měla působit vznešeným dojmem a být co nekrásnější. Z toho důvodu na ní vynutil slib, že se opravdu stříhat nebude, a na oplátku jí slíbil, že až se z Evropy vrátí, může si dělat co chce. Diana to uznala a kupodivu dodržela. I když jí to působilo značné sebezapření.

Opačný názor zastávala Marianna. Jednou z jejích zábav byly sázky, s kýmkoliv o cokoliv, takže taky o vlasy, zvlášť s někým, kdo měl čeho litovat. Diana se taky sázela docela ráda, avšak často vyhrávala a nutila ostatní dělat věci, které se jim nelíbily. Když se nesměla ostříhat, přišla na další skvělý nápad: tetování. Svoje oblíbené kamarádky štvala do experimentů, po nichž byly čím dál vyzdobenější.

Například Kamiči si nechala na záda vytetovat tygra a leoparda v souboji, v tradičním japonském stylu. Ne že by se přes noc stala milostnou dračicí, ale občas si dovolila říct nahlas, co by jí udělalo radost, dokonce i Tošiovi. Spřáhla se s Keiko, která byla dokonalý expert přes chování správné princezny; něco skutečně znala, něco si vymyslela. Táhlo jí na třicítku, kdysi absolvovala výcvik u Mistra, který ji naučil všechno možné, a byla ochotná říct svůj názor. To rozhodně není u Japonců obvyklé; když nadřízený chce slyšet něčí názor, obvykle chce pouze potvrdit, že má pravdu. Keiko dokázala plnit i příkazy typu: Vymysli si něco, co by mě pobavilo!

Velmi dobrý vliv měl na Kamiči její leopard, zkráceně zvaný Morrah či jen Morr. Byl mladý, divoký a ztřeštěný; občas přišel z lovu celý zakrvácený a nosil své paní kusy čerstvě ulovených zvířat, chlubil se svými úspěchy na lovu, v boji i v lásce a ji to velmi vzrušovalo. Od chvíle, kdy mohla střílet po nepřátelích z pušky, toužila dostat se zase do nějakého boje a cvičila s mečem, v čemž by mohla dosáhnout lepších výsledků, kdyby nebyla tak hodná a ostýchavá. Morrah jí vodil domů svoje partnerky a předváděli divoké milostné hry; taková hra připomíná ze všeho nejvíc rvačku, končící znásilněním, leopardí dámy si přejí být přemoženy silným samcem. V těsném prostoru musela Kamiči občas rychle uskakovat, ale stejně vyžadovala další. Morrah měl hodně partnerek, dokázal okouzlit i tygřice a další odlišné rasy, všechny je vodil ukázat Kamiči a ona zářila.

Kromě Kamiči a Keiko byly mezi námi i jiné japonské dívky, většinou služebné rodu Yamanaki. Byly mladé a slušně vychované, ale vnímaly situaci a uznávaly, že chování první manželky knížete je vzorem pro všechny. Jak se jim to líbilo nevím, ale postupně nechaly ze svých vlasů vyrobit krásné paruky a darovaly je své paní. Kamiči nadšeně poděkovala a odměnila dárkyni jako pravá princezna: pozvala ji na noc a požádala Tošia, aby se s ní miloval. Pokud z toho otěhotní, bude jejímu dítěti zajištěna doživotní služba u dvora, časem možná i významné postavení. Tošiovi se to líbilo, ani se nedivím. Někteří Evropané se děsili, ale Diana se jen smála.

A ještě jedna věc se Kamiči zalíbila: čas od času se nechala pomalovat trvanlivými barvami. Někdy hodně barevně ve stylu japonských démonů, jindy jen černými tečkami a pruhy, aby vypadala co nejvíc jako šelma. Nejkrásněji hlavu, pochopitelně po pečlivém vyholení. Její oblíbené služky správně pochopily a připojily se; jejich vzhled nekopíroval žádnou konkrétní šelmu, byl to spíš činthej, bájeslovný strážce chrámů a vznešených sídel. Tomu odpovídaly také ozdoby a šperky, které Kamiči rozdávala stejně štědře jako Diana. Co si Diana nedovolila, to Kamiči klidně: sestavila družinu, která ji na slovo poslouchala a dělala vše k její spokojenosti.

Tošio měl pouze několik samurajů, ale pomohl si: byli tu malajští kluci, které nám darovali na ostrově. Na práci nijak přehnaně nebyli, ale kdyby se mohli dát do boje, hned by víc oživli. Tošio je povýšil na vojáky, nechal jim načesat předpisové copy a zbytek těla vyzdobit podle přání Kamiči a její družiny. Slušelo jim to o to víc, že byli tmaví a vypadali divoce. Takže měl časem malou, ale schopnou soukromou armádu. Stejně tak Saong-Čou a Takheo-Kweng; kdyby se ty tři tlupy rozhodly napadnout některou zemi, zle by se jí vedlo. Leopard Morrah pochopil situaci zcela správně a nabídl jim, že sestaví tlupu tak dvaceti až třiceti šelem, které by s nimi ochotně šly do boje. Ještě to chtělo souhlas Charryho; ten zatím žádné útočné úmysly neměl, ale kdyby bylo třeba...?

Časem zesílily kritické hlasy, požadující zřízení nezávislého orgánu, který by posuzoval jednotlivé svévolné činy nezvedené mládeže a zaváděl pořádek. Čím dál častěji se začala ozývat slova vláda a parlament. Na podporu se uvádělo, že v době dešťů se stejně nedá nic dělat venku, takže je na čase udělat ve státě pořádek.

Jako každá, i tato myšlenka vyvolala všeobecný souhlas.

Charry neměl sebemenší námitky. Soudil, že zavedení demokracie je prvořadou povinností slušně vedeného státu a hodlal se s tím vyrovnat na úrovni. Nechal si vysvětlit, jakým způsobem fungují demokratické instituce jinde a uvažoval, komu svěřit jakou funkci. Hledal, koho udělat ministerským předsedou a nabídl to mně, ale odpověděl jsem, že to nevidím jako účelné. Poradil jsem, že nejvhodnější osoba, která by mohla předsedat parlamentu, je Andrej Rastopčenkov; s tím souhlasil a sezval všechny do haly, která byla největší zastřešenou místností.

Byl jsem ochoten pořizovat zápis z jednání, Diana se uvolila mi pomáhat. Oznámili jsme Andrejovi, že byl právě jmenován předsedou parlamentu a požádali ho, aby se ujal řízení zasedání.

Zápis z 1.dne jednání

Andrej Rastopčenkov: „Vážení přátelé, dovolte, abych především přivítal vás všechny, zvláště čestné hosty, císaře a zástupce šelem. Prosím, abyste věnovali zasedání patřičnou pozornost a přednesli své návrhy, jak zorganizovat práci našeho parlamentu a činnost státu vůbec!“

Nastala volná diskuse, v níž se snažil každý obhájit svoje mínění, a to pokud možno hlasem zvučným a halasným.

Andrej: „Okamžik, prosím! Pamatujte si, že v parlamentě nelze mluvit všichni najednou! Každý, kdo má něco do diskuse, se musí přihlásit zvednutím ruky. Předseda, to jest já, bude udělovat slovo jednotlivým účastníkům. Co chceš, Ludvíku?“

Ludvík d'Enghiem: „Kdybys dovolil, přednesl bych návrh. Nejsem si totiž jist, zda všichni přítomní vůbec vědí, co je to parlament, jak a proč se organizuje.“

Charry de Guyrlayowe (bez vyzvání): „To je fajn nápad. Prosím tě, vysvětli jim to nějak!“

Ludvík: „Parlament nebo-li zákonodárné shromáždění je vrcholný orgán demokratického státu, který tvoří volení zástupci lidu. Bývá zvykem, že existují volební okrsky, jejichž obyvatelé pověří svého zástupce, aby reprezentoval jejich zájmy. Za tím účelem se konají volby, v nichž se zájemci o ta místa ucházejí. Volební období poslanců bývá pět let. V případě potřeby je možno zvolit nového poslance jednorázově, v případě smrti či zaneprázdnění starého. Dále má parlament právo jedno procento svých členů dosadit kooptováním, bez voleb.“

Charry: „Kolik takových poslanců bývá?“

Ludvík: „Obvykle okolo tří set. V některých případech se dělí na dvě komory podle určitého klíče, národnostního či územního.“

$magra: „Jenže nás všech tady ani tři stovky nejsou!“

Andrej: „Postupně bude jistě obyvatelstva přibývat. Prozatím bych navrhoval, aby se za zákonodárné shromáždění prohlásili všichni obyvatelé státu, vyjma těch, kteří z nějakého důvodu být členy parlamentu nemohou.“

Johanes: „To jsou kteří?“

Andrej: „Tak především císař, protože jako Vládce nemůže současně být členem parlamentu. Potom členové vlády, až budou jmenováni.“

Charry: „Tím chceš říct, že máme jít pryč?“

Andrej: „Jistě ne; ale jako člen parlamentu bys mohl ovlivňovat naši práci, což je nepřípustné. Máš právo sedět v parlamentě na zvláštním křesle, vláda potom ve zvláštní lavici, a sledovat naše jednání. Případně i mluvit v diskusi, nebo když se tě na něco zeptají. Ale nemáš hlasovací právo.“

Charry: „V tom případě tady vůbec nemusím být!“

Andrej: „Pochop, nikde ve světě nemá panovník hlasovací právo při jednání parlamentu! To zkrátka nejde! Co chceš, Ao Harrape?“

Ao Harrap: „Žádám, aby veškerá rozhodnutí tohoto parlamentu podléhala následnému schválení Charryho jako císaře. Bez tohoto schválení nemohou být rozhodnutí platná. Jinak bychom nemohli souhlasit s celým parlamentem!“

Andrej: „Tím chceš říct, že máme přiznat Vládci právo veta? To by ale znamenalo diktaturu!“

Ao Harrap: „Nejen to. Žádám, aby stejné právo měli také zástupci jednotlivých národů Arminu. Zvláště já jako zástupce jaguárů, Aflargeo jako zástupce tygrů a Tannarr jako zástupce leopardů. Je třeba, aby každý měl právo říct k osudu země svoje a jeho hlas byl také respektován!“

Andrej: „Za takových okolností bychom nemuseli mít parlament vůbec na nic! To by znamenalo čtyři práva veta; když se to někomu nebude líbit a zablokuje jednání, nehneme se z místa!“

Tannarr: „Já navrhuji, aby to právo veta měla taky Diana. Proč by nemohla mít ona to právo, když ho má skoro každý? A když ho má Charry, proč ne Diana? Leopardi mými ústy žádají, abyste jí to právo dali taky!“

Bolzini: „Při vší úctě k hraběnce Dianě, které si vážím jako... no, vážím si jí; jak může mít právo veta, když ještě není ani plnoletá? Plnoletosti se dosahuje všude na světě v jednadvaceti letech; a kolik je jí? Sedmnáct? A co se týče hlasovacího práva; mají vůbec mít hlasovací právo ženy? Žena je krajně nezodpovědné a hloupé stvoření, jak může rozhodovat o osudech státu?“

Ansorg: „Souhlasím! Diana by neměla mít právo veta, protože jako císařovna má přímý vliv na císaře a může všechno, s čím nehodlá souhlasit, prosadit přes něho!“

Diana: „Co je zas tohle za nesmysl? Já že nejsem dospělá? Snad jsem dokonce vdaná, tak jaký pochybnosti... no tak mi není jednadvacet, ale když jsem se mohla vdát, tak snad můžu i volit!“

Ansorg: „Ne, to v žádným případě nejde spojovat. Když se ženská vdá, tak svěřuje rozhodování o sobě do rukou svého manžela!“

Diana: „Nesmysl! Jsme duše, ne těla! Jestli jsme byli vloženi do mužského či ženského těla, není na našem rozhodování. Jsem pro to, aby každý měl právo hlasovat!“

Bolzini: „To, že se paní hraběnka vdala, pro mě není argument! Volební právo a manželství jsou dvě různý věci! Kdyby se tadyhle Ponny chtěla ve čtrnácti vdávat, klidně může třebas zítra, to jde. Ale volební právo dostane, až jí bude jednadvacet!“

MacLeod: „Co je to za nesmysl, aby se Ponny vdávala? Rozhodně s tím nesouhlasím! Je to malá holka a já jako otec to nedovolím, ani kdyby parlament rozhodl jinak!“

Stašek: „Proč? Já bych si ji klidně vzal, a hned!“

Andrej: „Nejde o to, aby se Ponny vdala! Jenom vysvětlujeme, proč nemohou osoby mladší jednadvaceti let zasedat v parlamentě!“

Aflargeo: „Nevím, jak je to u lidí, ale jednadvacet let starý tygr je už hodně starý tygr! Myslím, že by nebylo moc platné, aby za šelmy tady zasedali staříci, kteří už mají právo odpočívat a neplést se do záležitostí bojovníků. Máme radu starších, to je jejich místo; ať nás poučí a vyprávějí nám, ale nebudou nás zastupovat v parlamentě. Protože to znamená, že většina Arminů by nemohla mít vůbec žádný vliv na rozhodování, protože nikomu z nás, jak tady jsme, není tolik let!“

Ludvík: „Když se mluví o hranici plnoletosti, nejedná se o šelmy, ale lidi. Je vžitým zvykem ve světě, že se stávají plnoletými až v jednadvaceti letech. To jsme si nevymysleli my, to je obvyklá věc všude. Nejsou zkrátka ještě dospělí!“

Ao Harrap: „Arminská šelma je dospělá ve chvíli, kdy může zplodit mládě. Kdy mohou mít lidé děti?“

Andrej: „Muži asi tak od šestnácti, ženy od patnácti let.“

Diana: „Některé i dřív; v Asii třeba od třinácti.“

Ao Harrap: „Proč tedy nemají právo být dospělí, když mnohou mít už v tomto věku děti? Děti přece nemohou rodit děti, to je zákon přírody. Proč lidé dělají tak nesmyslné řeči a komplikují život a práci parlamentu?“

Andrej: „Lidé mohou mít děti ve věku, který jsem udal, ale není to ze zdravotních důvodů žádoucí. Je to vhodné až později, když je dokončen růst a celý vývoj organismu. Jen tak lze docílit, aby vyrostly děti zdravé a dobře vyvinuté. V zemích, kde dívky rodí ve čtrnácti, mnoho těch dětí umírá, jsou nemocné, neduživé...“

Ao Harrap: „V kolika letech je to žádoucí?“

Andrej: „No... dejme tomu tak od osmnácti, když už...“

Ao Harrap: „Je hranice osmnácti let u lidí nějak významná?“

Andrej: „Ne příliš. Slyšel jsem o nějakých návrzích, aby byla použita jako hranice zletilosti, ale doposud se jednalo jen o teoretické návrhy. Stejně jako patnáct let a některé jiné.“

Ao Harrap: „Chceš tím říct, že mezi lidmi neexistuje jednotný názor? Kdo vůbec stanovil tu hranici jednadvaceti let?“

Andrej: „Nevím přesně. Je to všeobecně užíváno ve světě.“

Ao Harrap: „Je pro nás závazné, jak to dělají jinde? Jaké jsou překážky toho, abychom si my stanovili jiné dělení?“

Atanas Willenberg: „Poslyšte, já navrhuji otázku zletilosti, dospělosti, plnoletosti a tak dál nechat na jindy. Jinak se nepohneme z místa!“

Aflargeo: „Jenomže to je zcela zásadní otázka. Jde totiž o to, kdo tu může být a kdo ne. Například jestli tady vůbec má být Ponny a Aljoša. Já jsem proto, aby tady byli všichni. Protože to jinak by byla... diskriminace!“

Tannarr: „Já s tím souhlasím a připomínám, že pořád ještě nevíme, jak to je s Dianou.“

Andrej: „Pro mě za mě, ať tady zůstanou! To se snad svět nezblázní; ale ať do ničeho nekecají!“

Tošio Yamanaki: „Nechtěl bych obtěžovat váženou sněmovnu svými osobními záležitostmi, ale když už se o tom hovoří, vznáším pokorný dotaz ohledně situace své zákonité manželky Kamiči. Jest totiž pravdou, že moje choť dosáhla teprve před několika dny věku patnácti let, což vy považujete za věk zcela nedostatečný pro způsobilost v právních otázkách; ovšem v naší zemi a v našich podmínkách je to věk zcela běžný k čemukoliv, o čemž svědčí, že Kamiči se stane v době k tomu určené matkou mého dítěte. Dovolím si tedy vznésti otázku, zda by ctěný parlament byl ochoten zvážit problematiku její účasti na tomto zasedání.“

Diana: „Nedělej tak dlouhé věty, bolí mě ruka od zapisování!“

Tošio: „Promiň, už se to nestane. Budu si dávat pozor.“

Johanes: „Dovolte mi přednést zcela zásadní projev; a ty, Diano, promiň, že bude delší. Jestli si chcete stanovit nějaké zákony, tak se automaticky počítá s tím, že je budou všichni dodržovat. Když je mají dodržovat, musejí se k nim vyjádřit. Když se k nim mají vyjádřit, musejí mít hlasovací právo. Kdyby to bylo jinak, tak by to znamenalo, že lidi pod jednadvacet se můžou na ty vaše zákony vykašlat, protože když se slepovaly, museli mlčet!“

Bolzini: „To je právě podstata zákona, že moudří ho stanoví pro hloupé! Když někdo ještě nemá rozum, nemá právo kecat do ničeho; ale poslouchat musí!“

Johanes: „Upozorňuji vážený parlament, že pokud bude situace postavena takhle, pak my, příslušníci kasty bojovníků, s tím souhlasit nebudeme a žádné vaše zákony neposloucháme!“

Bolzini: „Příslušníci čeho? Co to je, kasta bojovníků?“

Johanes: „To jsou lidé, oprávnění nosit zbraň a bránit svou zemi v čase jejího ohrožení. Chtěl bych připomenout některým trapným žvanilům, že když jsme za Armin bojovali, nikdo se neptal, komu je jednadvacet, komu osmnáct a komu deset. Vrazili nám do ruky pušku nebo meč a mazej! Aljoška Rastopčenkov střílel ze strojní pušky jako dospělej chlap; já vím, že je malej, to nikdo nepopírá a nehádá se. Ale však on vyroste, jako vyrostli ostatní. A bude žít v týhle zemi; tak má právo říct, podle jakých zákonů!“

Andrej: „Dobře, vzdávám to bez boje. Navrhuji, aby se zasedání mohli zúčastnit všichni lidé zde shromáždění, to jest občané Arminu, bez omezení věku. Jak ovšem budou hlasovat kojenci, to mi není docela jasné...“

Bolzini: „To budou mít hlasovací právo děti?“

Ludvík: „Právě jsi to slyšel. Já proti tomu taky nic nemám, je nás tu málo, proč by nemohly. Ale předpokládám, že jakmile počet obyvatelstva vzroste, budou se konat řádné volby a v té době z parlamentu zmizí jak děti, tak členové vlády.“

Bolzini: „Já bych se chtěl zeptat pana rytíře, jestli dobře rozumím těm řečem, co se tu povídaj! Pokud se nemýlím, sjednotilo se shromáždění na tom, aby všem osobám, co tady jsou, bylo přiznáno hlasovací právo. Já vznáším dotaz: jak to? Všem, to snad znamená taky ženám?“

Andrej: „Vždyť jsme to snad přece právě teď jasně řekli, ne?“

Ludvík: „Vždyť právě o ženách celou dobu mluvíme!“

Bolzini: „Pánové, s tím já naprosto nesouhlasím! Nechápu, proč má mít ženská politický práva! To je snad záležitostí mužů, jako jejich pánů a hlavy rodiny! Nemluvím o tom, když se jedná dejme tomu o císařovnu, ta jako naše paní by nějaký ty práva měla mít, ale ostatní ženský? Má to snad znamenat, že například má dcera bude mít stejný práva jako chlap?“

Ludvík: „Samozřejmě; tvoje dcera, pokud vím, už překročila věk jednadvaceti let, ta by měla zákonitá práva i všude jinde!“

Bolzini: „Ale já s tím nesouhlasím; vždyť je úplně blbá! To přece není myslitelné, aby ženský mohly do všeho mluvit! To by potom znamenalo, že i moje žena může vystupovat v parlamentě!“

Andrej: „No samozřejmě, přeci! Řekněte něco, paní Bolziniová, co vy si myslíte o téhle otázce?“

Bolziniová (upejpá se, směje se do dlaně, nakonec vyhrkne): „Já bych myslela, že je to správný! Co sou žencký horší než muský? Ten můj starej vožrala stejně nevymyslí nic chytřejšího než kterákoliv bába, tak co?“

Bolzini: „Babo, mlč a nedělej mi ostudu, nebo...“

Bolziniová: „Ty kuš, dědku! Kdo tady dělá větší ostudu, já nebo ty? Doma je jako oukropeček, do všeho aby ho strkal, a najednou tady bude dělat hlavu rodiny a pána nad ženckou! Řekněte, žencký, copak si takovej chlap vůbec zaslouží, aby zasedal v parlamentě? Maj mu dát hůl a poslat ho pást kozy, dědka!“

Andrej: (tluče pěstí do bedny, která mu slouží jako stůl) „Žádám o klid, prosím! Paní Bolziniová, nejsme zvědaví na vaše rodinné spory. Prosím, ticho... Ticho, takhle se nikam nedostanem! Ludvíku, udělej něco, ať je klid!“

d'Enghiem: (krčí rameny, dělá posunky na Charryho)

Charry: „Ticho na palubě - huby držet, všichni!“

Shromáždění se vzápětí uklidňuje, jak bylo zvykem na lodi.

Charry: „Nechci bejt protivnej, ale mám dojem, že tohle není ta pravá slavnostní atmosféra, jaká má být v parlamentě. Já sice v žádným nebyl, ale nepředstavuju si to tak!“

Diana: „Kdo má nějaký zkušenosti s parlamentem, ať je řekne, abysme si o tom mohli udělat obrázek!“

Ludvík: „Možná bych to mohl popsat. Ale prosím o ticho, asi to bude trochu složitější.

Tedy, sněmovna parlamentu je místnost, rozdělená na lavice poslanců, dále lóže pro diváky, tisk a hosty, křesla pro předsedu, jeho štáb a předsednictvo, dále křesla pro panovníka a vládu, pokud se tito zúčastňují zasedání. Schůze řídí předseda nebo jím vybraný člen parlamentu a to tím, že na požádání udělí slovo jednotlivým poslancům, žádá o proslov hosty, státní úředníky a další, jež si sněmovna přeje slyšet. Pokud si parlament někoho slyšet nepřeje, potom dotyčný mluvit nesmí a taky nemluví, jinak by ho vyvedli. Děti obvykle do sálu nechodí, co se týče osob mladších jednadvaceti let, to jest nezletilých, smějí přihlížet zasedání, nesmějí však být poslanci. V některých případech smějí podávat poslancům zprávy, pokud to žádá cíl věci. Ve zvláště zaostalých zemích se zakazuje ženám zasedat v parlamentě, dokonce i volit poslance; ovšem já soudím, že tento zákaz je zastaralý a přežitý a doporučuji ženám plné zrovnoprávnění s muži.“

Charry: „To je krásně řečeno. Proč to teda tak není?“

Ludvík: „Proto to vysvětluju, aby to tak bylo!“

Andrej: „Jenomže tys zapomněl na důležitou a naprosto nezbytnou věc: totiž náš parlament nesmí být jako všechny ostatní, ale musí vyjadřovat národní svébytnost! Především to musí být parlament vysloveně arminský; dále by se v jeho činnostech a procedurách mělo odrážet politické přesvědčení obyvatelstva, totiž prvek anarchistický! Je třeba ukázat všem, že jsme stát, jemuž vládne strana anarchistická, která si dala za cíl povznesení pokroku odbouráním všech přežitků minulosti!“

Charry: „My jsme anarchistický stát? Že jsem si nevšiml!“

Andrej: „Rozhodl jsem se dokázat, že existence anarchistického státu není utopie, ale je reálně možná - a to tady! Myslím si, že všichni jak tu jsme, jsme příznivci anarchie, že nám nevyhovuje žádná z forem vlády, které na světě existují. Ostatně, tohle jsi říkal ty sám, když jsme se o tom jednou bavili!“

Charry: „Už ani nevím. Ale pravda je, že všude na světě má vláda nějakou chybu. To je fakt a za tím stojím.“

Andrej: „Ano - právě proto jsem se rozhodl, že my tady vybudujeme stát úplně bez chyb. Stát, který bude vzorem pro všechny ostatní země a všichni k nám budou vzhlížet s bezdechým obdivem!“

Charry: „Už to vidím! Poslouchej, Andreji, to mě míníte sesadit z trůnu nebo na mne rovnou udělat atentát? Ne že bych se bál, ale abych se mohl připravit na nejhorší!“

Andrej: „Proč bychom tě měli sesazovat? Jak jsem stačil za dobu, co se známe, poznat, jsi přímo ideálem anarchistického vladaře. Tvá vláda, jak jsem stihl vypozorovat, je čirá anarchie.“

Charry: „Tak ti děkuju. Ty dovedeš vždycky člověka potěšit.“

Ludvík: „Myslím, že se Andrej přesně nevyjádřil. Abys rozuměl, Charry, nemám na mysli obyčejnou anarchii v prostém slova smyslu, to jest snahu omezených banditů svrhnout každou vládu jen z čiré nenávisti k jakékoliv autoritě. Máme na mysli anarchii osvícenou, pokrokovou, vedoucí k všeobecnému pokroku a zlepšení života všeho lidstva! Samozřejmě souhlasíme s tvojí vládou a budeme tě podporovat vší naší mocí! Náš odpor je zaměřen ne proti tvé vládě, ale proti vládám ostatních zemí, které nejsou tak osvícené jako ty!“

Diana: „To je nápad! A začnem ve Francii! Já jim dám odírat nás o daně!“

Mabel: „Prosím tě, jaký daně? V životě jsi jim nedala šesták, jednak nemáš z čeho a potom - za co?“

Diana: „Já ne. Ale táta, ten se jim naplatil a taky za nic!“

Andrej: „Proboha, otázku daní nechte spát! Ao Harrape, nehlas se, jestli chceš něco povídat o daních!“

Ao Harrap: „Nechci. Jen bych chtěl říct, že já bych s osvícenou anarchistickou vládou souhlasil.“

Andrej: „Děkuju ti, udělal jsi mi radost.“

Charry: „Já myslím, že máš pravdu a doufám, že se z toho nezblázníme úplně. Ono to s tou anarchií asi nebude tak hrozný, jak se povídá. Andrej i Ludvík jsou snad docela rozumní lidé a já se nebojím svěřit jim kormidlo státu, jak se říká.“

Všeobecné nadšení, Andrej, Ludvík a Charry si podávají ruce, lid nahlas jásá.

Andrej (když se dojásalo): „Tím by byla idea našeho parlamentu schválena; já všem děkuji za podporu, které se mi dostalo. Nyní bych si dovolil předložit jednací pořádek pro dnešní den: Prvním bodem bylo ustavení parlamentu, to už se snad stalo a já jsem hrozně rád. Dál by měly být zvoleny komise a vymezen rozsah jejich pravomoci. Nevím, jestli na to dojde. Potom jsem chtěl požádat, aby byly předneseny základní teze nové ústavy, ale jak vidím, k tomu se asi tak hned nedostanem.“

MacLeod: „Já si to myslím taky, je už pomalu poledne a já mám hlad jako ti tygři. Stará se vůbec někdo o jídlo?“

Mabel: „Myslím, že děvčata v kuchyni něco dělají.“

MacLeod: „Číňanky, že jo? To zas bude nějakej blaf...“

Diana: „Má tady někdo něco proti čínské kuchyni?“

MacLeod: „Kromě tebe všichni. Rejže, zelenina, ryby a chlebový placky! Kde je pořádnej kus poctivýho bifteku, ptám se?“

Mabel: „Odhlasovalo se, že se bude vařit hromadně a nebyl jsi proti. Když má vrchní velení v kuchyni tvoje žena, jíme to taky všichni, kromě Ludvíka tedy, a nikdo neprotestuje! Tak co?“

Andrej: „Do oběda ještě něco stihneme. S těmi komisemi nevím... možná by bylo účelnější se domluvit, jestli budeme mít nějakou vládu nebo ne. Protože je nás málo, ministr každýho rezortu by byl zároveň členem parlamentní komise a projednával to s ní...“

Charry: „Dotaz. Co je parlamentní komise a nač ji potřebujem?“

Andrej: „Vysvětluju to, ne? Aby kontrolovala práci ministerstva!“

Charry: „Ministra máme zatím jednoho, a to výstavby. Nedomnívám se, že potřebujem ještě další.“

Andrej: „Uznávám a beru to zpátky. Než se vytvoří potřeba, aby za fungování státu někdo odpovídal. Budem se zabývat ústavou.“

Charry: „Tak dobře. Potřebujem na něco ústavu?“

Ludvík: „Každý slušný stát má ústavu. Věř mi...“

Charry: „Já myslím, že nejdřív by se měly vymyslet pořádný zákony a ústava se nechala na potom, až bude víc času.“

Andrej: „Proboha, to přeci nejde! Napřed musí být ústava, teprve potom, ve smyslu té ústavy se mohou tvořit zákony!“

Charry: „A já myslel, že jsme anarchistický stát! Když anarchie, tak proč by to nemohlo být obráceně? Napřed zákony, pak ústava!“

Andrej: „Matičko Preobraženská! Copak to jde stavět dům od střechy? To nemá s anarchismem nic společnýho!“

Martin La Graque: „On má Vládce do jistý míry pravdu! Tady z nás se nikdo nevyzná ve vypracovávání ústavy, ovšem zákony zná jakž takž každej. Snad by bylo lepší udělat napřed zákony a až se na nich vyučíme, potom teprve slepit tu ústavu.“

Patrick O'Reilly: „Já nevím, proč trváte na ústavě a zákonech! Co například vytvořit napřed Prohlášení nezávislosti? To by byla užitečná věc; aby si někdo nemyslel, že nám bude dělat pána!“

Andrej: „Na co potřebuješ Prohlášení nezávislosti, když nás tady nikdo nechce okupovat?“

Patrick: „Jenom neříkej, chlapče, to je moc užitečná věc! Přijeď se podívat do Irska, tam nás obsadili Angláni, než jsme řekli švec. Byla by to dobrá věc, vyhlásit v Irsku nezávislost!“

Mike a Timmy: nesrozumitelné keltské výkřiky, které chápe možná jen Charry, ale zřejmě ti dva souhlasí s O'Reillym.

Ludvík: „Prohlášení nezávislosti bude samozřejmě součástí ústavy. Myslím, že není třeba vydávat je zvlášť. Už proto, že by ústava měla zaručit, aby nezávislost Arminu nebyla nikdy ohrožena!“

Bolzini: „Já nechápu, proč Irčani dělají takový povyk. Kdyby měli ve svým národě někoho jako Garibaldi, aby je vedl a vyhrál jim tu jejich nezávislost, bylo by to dobrý. Ale protože jsou zbabělci, tak mají takovýhle starosti!“

Mike: „Kdo je zbabělec, ty makaróne? Řekni to ještě jednou a já tě přetrhnu jako hada...“

Charry: (ostrá keltská nadávka, tentokrát dokonale srozumitelná i Irčanům. Mike porozuměl a urychleně si sedl).

Andrej: „Navrhuji, abychom se vrátili k ústavě a zákonům. Souhlasím, ať se ústava nechá nakonec, aby bylo po Charryho. Snad to nebude tak dlouho trvat. Doporučuji, aby se vytvořily návrhy jednotlivých zákonných ustanovení a k těm se parlament vyjadřoval a hlasoval o nich. Definitivní znění... by mohl zaznamenávat Ludvík d'Enghiem. Budeš tak laskav? Dobře, kdo je pro?“

Charry: „Tak dobře - mně je to jedno.“

Andrej: „Tebe jsem se neptal. Chci, abyste to odhlasovali!“

Stašek: „A jak se to dělá?“

Ponny: „Co tobě je po tom, ty nemáš hlasovací právo!“

Andrej: „Ticho! Kdo souhlasí, ať zvedne pravou ruku!“

Bolzini: „Kdo souhlasí s čím?“

Andrej: „S návrhem, aby zákony zaznamenával d'Enghiem.“

Schvaluje se jednomyslně.

Andrej: „Sláva bohu. Diano, dej to do toho zápisu!“

Ludvík: „Přijímám funkci a děkuji občanům za důvěru.“

Patrick: „Bodejť bys nadával!“

Andrej: „Dále bychom měli zvolit komisi volební, která by sbírala návrhy na jednotlivé státní a parlamentní úředníky. Prosím o vaše návrhy na obsazení funkce předsedy!“

Ao Harrap: „Koho bude ta komise volit?“

Andrej: „No samozřejmě Vládce, ministry, předsedu...“

Ao Harrap: „Veto!“

Andrej: „Co? Jak... Proč?“

Ao Harrap: „Nesouhlasím s tím, aby se otázka osoby Vládce dávala do diskuse. Vládce byl už řádně zvolen a Charry vyhovuje všem, kdo jsou tady.“

Andrej: „Ale my nemíníme měnit osobu Vládce! Chtěl jsem jen, aby ho parlament potvrdil ve funkci!“

Ao Harrap: „Už je potvrzen. Nepotřebujeme, aby jej stvrzoval nějaký parlament, protože už to schválila rada šelem. Chceme Charryho bez ohledu na to, co si o tom myslí parlament.“

Andrej: „Snad s tím může parlament aspoň projevit souhlas! Ale na to musí být Charry parlamentu navržen a to musí udělat předseda volební komise. Skutečně, jinak to nejde!“

Ao Harrap: „Nejsem si jist, zda rozumím těmto důvodům; a jestli tak, jak jim rozumějí lidé. V každém případě nestrpím, aby se o tom mluvilo jako o věci, kterou lze změnit!“

Ludvík: „Počkej, Ao Harrape. Ta komise bude mít za úkol jmenovat především vládní úředníky. Vládce jen v případě, že by třeba náš pán Charry zahynul v boji, nebo tak.“

Ao Harrap: „V tom případě si stanovíme my, koho chceme!“

Andrej: „Snad do toho máme taky co mluvit, ne?“

Ao Harrap: „Můžete poradit. Poradní hlas vám přiznáme. Mimo to máte jeden hlas ve Velkém kruhu šelem. S tím souhlasím.“

Andrej: „To je nějaká další komora parlamentu nebo co?“

Ao Harrap: „To je Velký kruh. U nás je odjakživa. Přicházejí do něj vládci jednotlivých druhů šelem a projednávají nejdůležitější události ve vesmíru.“

Bolzini: „Snad jen v Arminu, ne?“

Ao Harrap: (nehodlá s ním o ničem diskutovat).

Andrej: „Takový přístup rozhodně nevypadá na demokracii. Máte vůbec zájem vybudovat stát na moderních pokrokových základech?“

Ao Harrap: „Nám je docela jedno, jak si svůj stát vybudujete. Ale naše práva narušovat nesmíte.“

Andrej: „Proboha, tak o čem se ještě bavíme? Navrhněte někoho zodpovědného jako předsedu té volební komise!“

Charry (japonsky): „Diano, navrhni Tošia!“

Diana: „Navrhuji knížete Tošio Yamanakiho!“

Andrej: „To je dobrý nápad, ale... bude tomu Tošio rozumět?“

Tošio: „Děkuji za důvěru a slibuji, že budu vykonávat funkci dle svého nejlepšího svědomí. Kdybych si nevěděl rady, zeptám se pána nebo jiné osoby ve vědomí Boha.“

Ansorg: „To bude opravdu dokonalý úředník!“

Andrej: „Jdeme dál! Komise finanční...“

Ao Harrap: „Napřed vysvětli, k čemu nám bude dobrá.“

Andrej: „Komise finanční spočítá veškerý majetek státu a občanů; pak vytvoří státní rozpočet podle toho, kolik můžeme vydat.“

Ao Harrap: „Okamžik; máš na mysli vaše peníze nebo i naše peníze? Co všechno považuješ za majetek státu?“

Andrej: „Copak vy máte nějaké finanční prostředky?“

Ao Harrap: „Máme svůj poklad. Ale ten patří jaguárům.“

Andrej: „Kdo má ještě poklad? Taky tygři a leopardi?“

Aflargeo: „Ano, samozřejmě. A mnozí jiní.“

Andrej: „Potom by samozřejmě vaše poklady měly být součástí státního pokladu.“

Aflargeo: „To ne! Co patří tygrům, je naše!“

Andrej: „Takže kdybychom potřebovali pomoci, znamená to, že vy nám odmítnete dát peníze? Například na obranu proti nepříteli?“

Ao Harrap: „Když nás požádá Charry, dáme mu samozřejmě všechno, co bude chtít.“

Ludvík: „Andreji, to nech stranou. Říká pravdu, co je jejich, to je jejich. Ale nesmějí chtít ani oni nic od nás!“

Ao Harrap: „My taky od nikoho nic nechceme!“

Andrej: „Když nebudeme vědět, co všechno mají, nebudeme to moci začlenit do státního pokladu a počítat s tím v rozpočtu!“

Ludvík: „Tak s tím nepočítej. Sečti všechno, co máme my, a bude to v pořádku.“

Andrej: „Ach jo! Dobře, budeme počítat jen s naším majetkem. Navrhuji za předsedu komise Willenberga, vyzná se v penězích!“

Atanas: „Odmítám. Jsem ministrem výstavby a budu asi pracovat v komisi hospodářské či investiční, pokud bude ustavena. Myslím, že by financím lépe rozuměl La Graque.“

Martin: „No... já nevím!“

Andrej: „Dobrá, navrhuji Martina La Graqua.“

Schváleno jednomyslně.

Andrej: „Dále bychom měli mít komisi, která by prověřovala vhodnost žádostí nových uchazečů o přidělení arminského státního občanství a udělovala jim je.“

Ao Harrap: „Žádám, abych byl členem té komise!“

Andrej: „Budeš jejím předsedou! Stačí?“

Ao Harrap: „Jsem poctěn tou důvěrou.“

Schváleno jednomyslně.

Charry: „S dovolením, nebude to víc komisí než členů?“

Andrej: „Můžu snad já za to, že je nás tak málo?“

Charry: „Může za to Ludvík d'Enghiem, ale na tom nezáleží. Radím, abychom se porozhlédli, co je s obědem, mám hlad jako vlk. Třeba tě přes oběd napadnou nějaké další komise, které máme založit. Například komisi pro zajišťování jídla a pití!“

Suej-Ši: „Oběd je hotov; prosím vzácné panstvo, aby se laskavě připravilo. Vznešený mistr Chou již provádí obětování Božstvům.“

Opustil jsem shromáždění, abych provedl omytí svých rukou; pak jsem se vrátil, neboť toto jídlo bylo připraveno dle zásad čisté stravy a mohl jsem je přijímat.

Během oběda došlo ke kuloárovým jednáním; konkrétně se jednalo ze strany Číňanů, Japonců atd. o zjišťování, co je to anarchie a jaký je rozdíl oproti demokracii. Během diskuse jasně vyplynulo, že oba pojmy jsou jim zcela lhostejné. Požadovali, aby v čele státu byl mocný autoritativní panovník; představa vlády, která se nechá ovlivňovat míněním lidu, jim splývala s pojmem chaosu a bezvládí. Z takové vlády jaktěživ nic dobrého nevzejde; krom toho od silného panovníka lze za zásluhy či pokornou prosbou získat rozličné výhody. Od slabého to nemá cenu, protože i kdyby ti něco dal, zas ti to sebere nebo dovolí, aby ti to sebral někdo jiný. Hanba slabým vladařům!

„To naprosto odporuje jakémukoliv modernímu pojetí státu! Ani demokracie, ani anarchie, ale prachsprostá diktatura!“ volal Andrej. „Nestydíte se? Jste přece svobodní lidé!“

Odpověděl mu Mistr Saong-Čou, který v podmínkách Arminu, kdy nemusel velet pirátské bandě, přešel na velice filozofické zásady a snažil se konat pouze dobro: „Svobodní jsme pouze tehdy, když si uvědomíme své postavení věčných služebníků Božích; jinak jsme stále spoutáváni svými vášněmi a smyslovými požitky.“

„Ale takhle jste navíc spoutáváni ještě příkazy státu!“ křičel Andrej. „A od těch se osvobodit můžete!“

„Osvobodit se od jedněch hmotných pout znamená okamžitě si pro své osobní uspokojení vyhledat jiná hmotná pouta. Dokud pociťuješ tělesné potřeby, do té doby jsi spoután železnými okovy přání.“

Usoudil jsem, že diskuse nemá žádný smysl; měl jsem dokonce pochybnost i o smyslu celého parlamentu, ale mlčel jsem. Ani moje slova by neměla žádný smysl.

Když jsem se koupal v řece, zdálo se mi, že déšť pozvolna ustává a bude možno po obědě odejít za prací; to se stává často. Vrátil jsem se na zasedání a zjistil, že ostatní mají trochu jiné problémy. Například Charry se dotázal: „Než zahájíme jednání, dovolil bych si položit ctihodnému panu předsedovi otázku.“

Andrej: „Těší mne, že ses zeptal na dovolení. Co chceš?“

Charry: „Jestli by bylo možné něco tady čepovat. Oběd mi chutnal, ale mám žízeň jako velbloud na poušti.“

Andrej: „Já taky; ale myslíš, že je možné pít alkohol při vážném jednání? Co myslíš ty, Ludvíku?“

Ludvík: „Já bych řekl, že to vzhledem k dosavadnímu jednání nemůže našemu parlamentu ublížit. Ale radil bych ne tvrdou kořalku, postačí víno. A doporučuji, aby se předtím každý smířil s Bohem a svým svědomím...“

Charry: „Buď bez starosti! Abyste neřekli, že jsem nelida, přinesu soudek sám!“

Shromáždění uctivě vyčkalo, až bude dopraveno občerstvení.

Andrej: „Dávám návrh, abychom se nadále nezdržovali nepodstatnými hádkami a diskusemi o nesmyslech. Díval jsem se do zápisu a dost jsem se divil; prosil bych Dianu, pokud dělá zápis, aby rovnou škrtala různé hádky a hloupé poznámky!“

Diana: „Nechápu, proč bych neměla zapisovat tak, jak se tady mluvilo. Ať potomci viděj, že jsme byli správný anarchisti!“

Andrej: „Prosím, abys nezlehčovala státní ideu. Co píšeš, je dokument, který má přetrvat dějiny!“

Diana: „S tím se počítá. Ludvík mi slíbil, že to potom všechno opíše na stroji.“

Andrej: „Dobře. Tak má někdo nějaký návrh, který by parlamentu pomohl vylepšit svoji práci?“

Martin: „Dávám návrh, aby byl ustaven Výbor pro veřejné blaho!“

Andrej: „Cože? Nerozuměl jsem...“

Martin: „Vy nevíte, co je to Výbor pro veřejné blaho?“

Charry: „Něco mi to připomíná, k čertu; nemělo to něco společného s gilotinou nebo tak?“

Martin: „Prosím, aby se nesoudila myšlenka podle neschopných realizátorů. Výbor pro veřejné blaho, který ustavila Francouzská revoluce, byl vrcholným orgánem republiky, který dbal o práva lidu a hájil je proti tyranům.“

Charry: „Já jako tyran mám určité pochybnosti...“

Andrej: „Když to posuzujeme z hlediska anarchistické strany, není proti La Graquovu návrhu námitek...“

Ao Harrap: „Vysvětlil by mi někdo, o co jde?“

Martin La Graque podává stručný nástin dějin Velké Francouzské revoluce v letech 1788 až 1805. Koho to zajímá, nechť si najde příslušné období v dějepise.

Aflargeo: „To je velmi zajímavé! Proč nám doposud ještě nikdy nikdo tyto legendy nevyprávěl?“

Martin: „To nejsou žádné legendy; to se doopravdy stalo!“

Aflargeo: „To nevadí. Konečně jsem zjistil, jaký smysl má takový parlament. Znáš víc tak zajímavých příběhů?“

Tannarr: „A jak to vlastně bylo dál?“ (Martinovo vyprávění skončilo bitvou u Slavkova)

Andrej: „Snad jsme se tady nesešli proto, abychom si opakovali Napoleonova tažení!“

Ao Harrap: „Když chceme vědět, co je to Výbor pro veřejné blaho, musíme znát všechny souvislosti. Mimochodem, co to bylo Waterloo a proč tam Napoleona porazili?“

Râtam: „Kde leží ostrov Svatá Helena, o kterém tady někdo mluvil? Mám dojem, že to tam znám...“

Charry: „Já ti to potom ukážu na mapě.“

Râtam: „Já to chci vědět hned. Totiž napadlo mne, abychom toho muže odtamtud osvobodili.“

Charry: „Bohužel, je dávno mrtev.“

Râtam: „To je škoda. A to jeho císařství ještě trvá?“

Andrej: „Ne, pochopitelně! Jinak by teď Francie nemohla být republikou, to snad přece chápeš!“

Râtam: „A nedalo by se nějak obnovit?“

Andrej: „Ne!“

Martin: „Ale ano! Snažíme se o to...“

Andrej: „Jako předseda žádám, aby se nemluvilo o Napoleonských válkách, ale o komisích parlamentu!“

Aflargeo: „Právě o tom je řeč. Já akorát nechápu, jak bylo možný, když Napoleon porazil nepřátele u Slavkova, že mu mohli potom vyprášit kožich u Waterloo. Zřejmě je neporazil úplně...“

Andrej: „Proboha, lidi... a vy taky, samozřejmě! Prosil bych ukončit diskusi o Napoleonovi a žádám Martina, aby nám vysvětlil, jaký vztah mají Francouzské dějiny k našemu jednání.“

Martin: „Objasním to velmi rád. Prosím, abyste pochopili, že přestože jsem přesvědčením Bonapartista, nikdy v životě jsem se nedostal na území Francie a v této chvíli už to ani nepovažuji za životně důležité. Mám jiný cíl: položit základy arminského státu. Vytvořit tento stát za okolností, které jsou v současné chvíli, s obyvateli, kteří tady právě nyní žijí. Dalo by se to vyjádřit slovy: v politické realitě.

Výbor pro veřejné blaho by byl orgánem, který se nepokládá za vládu, parlament nebo cokoliv podobného. Jsem si vědom, že každý z těchto orgánů má postupně tendenci pyšnit se svou mocí a snažit se uplatňovat svou nadvládu. Výbor bude chránit zájmy občanů před zájmy jednotlivých politiků. Hledat nejvýhodnější cesty...“

Andrej: „Má to nějaký smysl? Mně to připadá jako snaha vytvořit nějaký nový výhodný úřad...“

Martin: „Jeho členové nebudou za svoji práci nijak placeni. Mám za to, že by do tohoto výboru měli být jmenováni pouze lidé s nespornou morální autoritou...“

Andrej: „Tím chceš říct, že ostatní tu autoritu nemají?“

Martin: „Ale jistě, mají. Jenomže kdyby se náhodou stalo, že by se někdo z nich dopustil nějaké chyby...“

Andrej: „Tak vy to jasnozřivě poznáte a sesadíte ho, ne?“

Martin: „Právo sesadit kohokoliv má jenom Vládce, žádný výbor...“

Andrej: „Právo sesadit někoho má taky parlament!“

MacLeod: „Jseš si tím tak jistej?“

Andrej: „Prosím vás, přátelé, diskutujte jenom ke smysluplným otázkám! Všelijaké osočování nemá smysl...“

Tannarr: „Dobře. Moje otázka je rozhodně smysluplná. Hovořilo se tady o Napoleonově tažení do Ruska. Když tam jeho Velká armáda trpěla zimou tak, jak jsi povídal, proč netáhli radši na jih, kde je teplo? Já bych to rozhodně udělal a čekal, až zima přejde...“

Andrej: „Pro všechny svaté, už zas Napoleon?“

Johanes: „Prosím, Andreji, nech to běžet, chtějí se to dozvědět, tak je nech! Stejně dřív nedají pokoj...“

V té době přestalo pršet. Charry odeslal několik lidí po práci, další odešli dobrovolně. Taky já jsem opustil zasedání; nemělo smysl zůstávat.

Dokončení zápisu jsem svěřil Dianě.

Dokonalý stát

Zápis z 2.dne jednání

Zasedání zahájil předseda Andrej Rastopčenkov.

Andrej: „Děkuju vám za to, že jste se sešli v takovým hojným počtu a především bych chtěl říct, že se už nesmí opakovat to, co tu bylo včera, že se diskuse úplně zvrtla a nebylo to k ničemu. Diano, přečti nám zápis!“

Diana: „Já žádnej nemám. Nechala jsem toho, k ničemu to nevedlo. Poslední se projednávaly Napoleonovy bitvy.“

Ao Harrap: „Dovolte mi prosím otázku!“

Andrej: „K jednacímu řádu nebo k Napoleonovi?“

Ao Harrap: „Totiž, uvažoval jsem, jak vlastně vypadala útočná formace Napoleonovy jízdy. Chci to vědět z čistě odborných důvodů - kdybych na ně někdy útočil!“

Andrej: „Otázka se zamítá, vysvětlí ti to Diana soukromě mezi čtyřma očima. Jak to, že nemáš zápis? Myslel jsem, že bys mohla připomenout, koho jsme zvolili do Výboru pro veřejné blaho!“

Diana: „Vy jste ten výbor opravdu založili? A jak to, že si to nepamatuješ, když jsi při tom byl?“

Patrick: „Protože byl ožralej jak slíva a pletl si jména! A to se říká o Irčanech, že moc pijou!“

Andrej: „To nech stranou! Kdes byla ty v tu dobu?“

Diana: „No co? Udělalo se hezky, tak jsem se šla koupat.“

Andrej: „Aha! Pamatuje si to někdo? Martine?“

Martin: „Pokud vím, předsedou byl zvolen Ludvík d'Enghiem. Já jsem dostal funkci tajemníka. Členem jsi ty, Willenberg, Yamanaki a Charry. A někdo navrhoval Dianu, ale nevím, kdo to byl.“

Diana: „Já bych hrozně ráda byla v tom výboru!“

Andrej: „Já vím! Až o něco půjde, půjdeš se koupat!“

Bolzini: „Obávám se, že to je nejrozumnější, co mohla udělat!“

Andrej: „Nechte toho! Pro mě za mě - dávám hlasovat!“

Schváleno jednomyslně. Pouze Bolzini měl nějaké připomínky, které však nebyly dány do zápisu.

Andrej: „Dále bych navrhoval, aby byly stanoveny právní pojmy občanů Arminu a jejich základní práva a povinnosti.“

Bez námitek.

Ludvík: „Domnívám se, že já si ze včerejšího jednání pamatuji dost. Hlavně fakt, že se dostáváme do trapných rozporů pokaždé, když do jednání začnou zasahovat představitelé šelem. Tohle není zdržování, ale chtěl bych se jich zeptat, jaký vlastně mají na naše jednání názor.“

Ao Harrap: „Myslím, že se shodneme. Velice nás to baví.“

Ludvík: „To chápu. Ale cítíte se právně vázáni naším rozhodnutím podléhat?“

Tannarr: „Jistě, s radostí! To bude obrovská legrace!“

Ludvík: „Nemám pocit, že by to byla přesně ta správná reakce. Včera tady Ao Harrap říkal něco o radách jednotlivých šelem a Velkém kruhu. Mohl bys vysvětlit, co je to za orgány a jak fungují?“

Ao Harrap: „Jistě. Každý národ Arminu má právo v případě potřeby svolat své představitele, a ti rozhodnou. Je to parlament asi jako ten váš, akorát že tam není taková zábava. My obvykle víme, co máme dělat.“

Bolzini: Pokouší se vmísit do jednání, ale Andrej ho okřikne.

Ludvík: „Ty rady mají které šelmy? Tygři, leopardi, jaguáři - kdo dál?“

Aflargeo: „Každý národ šelem. Ovšem některé se už dlouho nesešly.“

Ludvík: „Co je podle tebe dlouho?“

Aflargeo: „Posledních pár tisíc let.“

Ludvík: „Jak tedy mohou fungovat zákony?“

Tannarr: „My prostě víme, co máme dělat.“

Bolzini (už to nevydrží): „Takže naše jednání je vám jen pro legraci?“

Šelmy v podstatě souhlasí.

Ludvík: „Předpokládám, že také vaše zákony byly kdysi někým stanoveny. Že se to stalo před mnoha tisíciletími, nehraje roli. My lidé jsme přišli do Arminu právě teď a musíme mít nějaký zákon, podle kterého máme žít. Jde ale o to, zda mu budete také podléhat!“

Aflargeo: „Určitě, s radostí! Samozřejmě kromě těch hloupých, jako stanovení věkových omezení...“

Charry: „Myslím, že to jsme si už vyjasnili!“

Ludvík: „Co bude v případě, že naše zákony budou s vašimi ve vážném rozporu? Kterým dáte přednost, našim nebo svým tradičním?“

Ao Harrap: „Pokud by jaguáři vaše zákony dodržovat nemohli, pak samozřejmě uděláme, co nám káže náš zákon.“

Většina lidí se rozčiluje, aniž by přesně věděli, proč.

Ludvík: „V tom případě je třeba jasně stanovit, co je zákon všeobecný, tedy platný pro lidi i šelmy, a který se týká pouze lidí, jako jednoho národa. Faktem je, že máme právo stanovit pouze zákony pro lidi. Ovšem pokud by to tak bylo, potom šelmy nemají právo do toho zasahovat, i když je to baví!“

Nejrůznější názory pro i proti, v podstatě nekontrolovatelná vřava.

Charry: „Tak dost! Je pravda, že každý národ Arminu si vládne sám. Proto taky mi byl udělen titul císaře, to jest pána nad samostatnými Vládci. Moc bych to nechtěl zdůrazňovat, ale když jinak nedáte...“

Ansorg: „Teď v tom přestávám mít jasno! Heleďte, já jsem ochoten tolerovat takový zvířata jako tygr nebo jaguár, jsou velký a... zkrátka důležitý. Ale jsou i takový, co nemůžu brát vážně! Co třeba lasičky?“

Ao Harrap: „Za dávných časů měly svoji radu i lasičky.“

Ansorg: „A co teď?“

Ao Harrap: „Nemám tušení. Pokud vím, už dlouho se nesešla.“

Ansorg: „Ale je pravda, že si s nimi budeme ve všem rovni?“

Aflargeo: „Určitě ne. To nejsou ani s námi! Když se někde objeví tygr, každá chytrá lasička zmizí v nejbližší díře!“

Charry: „Ale kdyby se dovolávaly svých práv, musíme se tím zabývat!“

Ao Harrap: „Berme za prokázané, že lasičky se žádných práv dovolávat určitě nebudou. I kdyby jim něco vadilo, mají svoje vlastní možnosti...“

Charry: „K otázce Velkého kruhu. Mají v něm lasičky svoje místo?“

Ao Harrap: „Samozřejmě.“

Charry: „Kdy byl naposledy svolán - a kdy zase bude?“

Ao Harrap: „Před mnoha tisíci lety. Ale svolat bychom jej chtěli. Bývá to velká slavnost a krásná podívaná. Doufám, že se všichni zúčastníte!“

Ludvík: „S jedním hlasem jako národ a s Charrym jako císařem?“

Ao Harrap: „Přesně tak.“

Ludvík: „V tom případě naše jednání mluví pouze o zákonech pro lidi. Šelmy je poslouchat nemusejí, nebudou a taky nemají právo do nich zasahovat. Snad někdy později stanovíme i federální zákony pro všechny, ale...“

Aflargeo: „Ale to se nám nelíbí! My máme rádi legrační zákony!“

Stašek: „A nebylo by možný pokračovat jako doposud a nechat kočkám na vůli, který zákony chtějí dodržovat a který ne?“

Ansorg: „Ale to by byla naprostá anarchie!“

Stašek: „Však jsme anarchistickej stát, ne?“

Probíhá diskuse v kuloárech. Slušným pojmem popsaná hádka.

Charry: „Takhle bychom se skutečně nikam nedostali. Vypadá to, že Stašek má pravdu, budeme zkrátka pokračovat a vy si vyberte!“

Ludvík: „Dávám to do zápisu a prosím pana předsedu...“

Vřava se postupně uklidní.

Andrej: „Navrhuji, aby byla především uzákoněna rovnost všech občanů Arminu před zákonem, před cizinci a jejich orgány i před sebou samými. To znamená zrušení veškerých výsad mocenských, stavovských, šlechtických i jiných.“

Živý ohlas, překvapení a údiv v auditoriu.

Charry: „To by znamenalo zrušení šlechtických titulů?“

Andrej: „Ano, samozřejmě.“

Charry: „No, moc bych to neuvítal. Mně to dalo velikou práci, než jsem všechny přesvědčil, že jsem hrabě.“

Mabel: „Nehledě na to, že ti to leckdo nevěří.“

Ao Harrap: „To by platilo i pro šelmy?“

Andrej: „Samozřejmě! Copak některá šelma má nějaký titul?“

Ao Harrap: „Ovšem! Každý jaguár je svým rodem šlechtic a já dokonce jejich kníže. Nesouhlasím se zrušením titulů jaguárů a prohlašuji, že i když je parlament zruší, já je budu používat a udělovat i nadále.“

Andrej: „Ale zrušení veškerých výsad a všeobecná rovnost je přece jedna z nejpokrokovějších a nejhumánnějších myšlenek! Je to odvěký sen všeho lidstva, všeobecné bratrství všech občanů! Martine, ty bys to měl především pochopit...“

Diana: „Pokud vím, revoluce tituly zrušila, ale Napoleon je zase zavedl. Já souhlasím s Napoleonem. Chci být hraběnka; víte, co to udělá s lidma, když se jim tak představím?“

Yamanaki: „Dovolil bych si připomenout, že já osobně trvám na zachování šlechtických titulů pro mne a všechny mé podřízené, kteří je mají od svých předků a mají na ně právo.“

Andrej: „Ale zásada všeobecného bratrství se tím znemožňuje!“

Ludvík: „Ne zcela nezbytně. Existuje jistá možnost...“

Andrej: „No prosím. Ticho, prosil bych; je tady návrh...“

Ludvík: „Pokud nelze zrušit šlechtické tituly, je možno udělat to obráceně. Povýšit každého z občanů Arminu do šlechtického stavu. Tím se také dosáhne toho, že každý občan Arminu bude mít patřičný morální odstup od obyčejného cizince.“

Andrej: „Proboha... ty ses snad zbláznil!“

Charry: „To je přeci nápad! Ludvíku, seš hlavička!“

Ludvík: „Tím bychom se taky vyrovnali s jaguáry, kteří už to mají takhle zavedeno. Nevím, kdo to způsobil, ale je to rozumné.“

Andrej: „Pro Boha živého... vždyť se nám budou všichni smát!“

Tošio: „To bych jim zrovna neradil.“

Johanes: „Když jdou tituly zrušit tak jednoduše, dají se taky jednoduše udělit; nebo ne?“

Gyula Ártabogyi: „To by znamenalo, že se každý stane šlechticem jenom tím, že se stane arminským občanem?“

Ludvík: „Ano.“

Gyula: „A mohl bych se tím stát i já?“

Charry: „Jistě, proč ne?“

Gyula: „A čím bych jako byl?“

Ludvík: „Pro začátek vojákem, později by se vidělo. Základní šlechtický titul je rytíř, ale k tomu už musí člověk mít určitou kvalifikaci. Pasování a tak. Později lze zvyšovat stupně podle zásluh o říši.“

Bolzini: „A to by byli šlechtici úplně všichni? I černoši, ti Japonci a Číňané a Malajci?“

Ludvík: „Samozřejmě.“

Andrej: „Tím je ale celá idea rovnosti postavena úplně na hlavu! Ludvíku, to nemůžeš myslet vážně!“

Ludvík: „Nejen to. Tak byl svět ustanoven Boží vůlí.“

Andrej: „To je zas nějaká tvoje fantasmagorie?“

Ludvík: „Ne. To je indický kastovní systém v základní podobě.“

Julie: „No samozřejmě! Diana!“

Diana: (se směje a pilně zapisuje. Neříká nic)

Raczinski: „Výtečně! Slavné doby polské šlechtické republiky se vracejí! Díky ti, vzácný muži, ať světlo tvé moudrosti ozařuje naše dny po dlouhá léta!“

Stašek: „Dědo, já jsem teď taky rytíř?“

Raczinski: „To víš, že ano, chlapče!“

Stašek: „Tak to bych si teď klidně mohl vzít Ponny?“

MacLeod: „Já ti dám; přerazím ti všecky hnáty, jestli mi na holku jenom šáhneš!“

Patrick: „A to se teď budem oslovovat Vaše Milosti, nebo co?“

Ludvík: „Ne. Navrhuji, aby se stalo zvykem, že by si všichni občané Arminu, spojení v rovnosti šlechtickým rodem, vzájemně tykali a oslovovali se křestními jmény. Pouze pokud je nezbytně nutné, bude se používat příjmení, titulů a funkcí. Co se týče přezdívek, jako například má Ponny, dá se to klidně připustit.“

Andrej: „No, tos tomu teda pomohl.“

Stašek: „Má pravdu! Dej hlasovat!“

Hlasuje se, schváleno jednomyslně.

MacLeod: „Moment; jak se to udělá v angličtině s tím tykáním? Pokud je mi známo, v angličtině neexistuje ekvivalent tykání, které se používá v ostatních světových jazycích!“

Patrick: „Navrhuji zakázat angličtinu jako dorozumívací jazyk!“

Mike: „Navrhuji, aby se místo angličtiny zavedla irská keltština jako úřední řeč. Ostatně, hodně lidí jí tady rozumí!“

Bolzini: „To bych hrozně rád věděl, kdo!“

Mike: „Například Charry, abysme začali odshora.“

Bolzini: „Potom vy tři a už nikdo!“

Timmy: „Jakto - MacLeod nám rozumí, že jo?“

MacLeod: „Ale jo, i když dost mizerně. Vaše irská hatmatilka nemá s poctivou keltštinou vůbec nic společnýho.“

Patrick: „Kdybych nevěděl, že to říká zabedněnej, tvrdohlavej a vrtošivej Skot, tak bych se na mou duši naštval. Ale tobě to projde, protože o Skotech víme svý...“

Diana: „Jediná poctivá keltština je welšská. Kromě toho Walles je posvátnou zemí, v níž žil král Artuš a jeho Rytíři kruhového stolu. Jak každý ví, z nich se vyvinuly jednotlivé národy, když rytíři vyjížděli do světa za dobrodružstvím a dávali tím kulturu jednotlivým podřízeným zemím...“

Bouře odporu mezi všemi, jichž se to týká.

Aflargeo: „Okamžik. Proč nám ještě někdo nevyprávěl o tom králi Artušovi a jeho válkách? A Rytířích kruhového stolu?“

Diana: „Víš, to máš tak...“

Andrej: „Diano, jestli začneš vyprávět, tak tě zabiju!“

Diana: „Schválně! Vol si zbraň, zbabělý agresore!“

Aflargeo: „Jestli jí ublížíš, než nám to dovypráví, tak tě kousnu! Ao Harrap a Tannarr taky!“

Charry: „Dost! Mlčte a všichni. Vyprávění se odkládá až po konci zasedání parlamentu. S tou keltštinou je to taky nesmysl, i když by se mi to líbilo. Proč bychom ale zaváděli nějakou cizí řeč, když je tady docela dobrá řeč místní: arminština! Pár slov rozumí každý a hodně lidí se naučilo arminsky docela slušně. Myslím, že je to nejlehčí řeč, jaká vůbec může být a že byste se jí všichni mohli krásně naučit, jako jsem to udělal já!“

Ludvík: „Já souhlasím.“

Andrej: „Já taky, ať to vezme čert!“

Patrick: „Ale ono se nemluvilo o úřední řeči, ono se mluvilo o tom, že se zakáže angličtina, protože se v ní nedá tykat.“

Mabel: „Ale ono se dá! Kdyby se páni Irové a Skoti laskavě učili pořádně anglicky, znali by tvary thou, their, thy. Používají se sice jen při oslovení Boha, krále či jiné vyšší bytosti, ale jsou. Navrhuji, aby se v angličtině zavedly do hovorové řeči.“

Andrej: „To je taky nápad! Jsem zvědav, koho v cizině prvního raní mrtvice, až nás uslyší takhle se bavit!“

Ludvík: „Chcete o tom hlasovat nebo je to jasný?“

Protože se to lidem líbí, hlasuje se jednomyslně, a to pro.

Raczinski: „Já jenom pořád nerozumím, jaké starosti jsou s tím oslovováním. Cožpak neexistuje krásné starobylé oslovování „pane bratře“, jak si říkali šlechtici za dávných časů Rzeczypospolity Polskiej? Domnívám se, že toto oslovení v sobě zahrnuje jak přátelství a téměř rodinnou pohodu, tak i vzájemnou vážnost a úctu, která v jiných osloveních chybí. Navrhoval bych, aby to bylo přijato všeobecně.“

Ludvík: „No dobře, já proti tomu nic nemám.“

Andrej: „Já si myslím, že vzájemné oslovování bychom mohli nechat bez přesného zákona. Ať se každý oslovuje, jak chce; vzájemné tykání na sbratření stejně stačí. Pamatuji se, jak to dopadlo, když si lidé začali na potkání říkat bratře nebo občane a potom si podřezávali krky. To snad nechcete! Ať si každý říká co umí, ostatně v našem mnohonárodnostním státě to ani jinak nejde, vzhledem k různým kulturám.“

Hlasuje se, schváleno jednomyslně. Bolzini se zdržel hlasování, později se zjistilo, že usnul. Po probuzení souhlasil.

Andrej: „Za chvíli máme oběd; takže navrhuji udělat přestávku, během které může Diana vysvětlit Aflargeovi všechny dotazy, bude-li chtít. Protože oběd je z masa, Ludvík se asi nezúčastní; mohl bys udělat náčrt znění zákona?“

Ludvík: „Ano, s radostí.“

Andrej: „Dobrá. Po obědě pokračujem.“

Během přestávky Dianin referát ohledně Rytířů kulatého stolu, krále Artuše, Merlina, Svatého Grálu atd. Bližší informace viz sebrané legendy v Britské národní knihovně.

Po obědě zahájil Andrej opět zasedání a dal mi okamžitě slovo.

Ludvík: „Páni bratři a sestry! Dovolil jsem si připravit koncept zákonů, specifikujících pojem arminského občana a dovolil bych si nyní předložit je ctěnému shromáždění.“

Zákon o občanství arminského státu.

§ 1. Občanem arminského státu rozumí se muži a ženy:

a. Na území Arminu svobodně zrození ze svobodných rodičů, občanů Arminského státu

b. V Arminu zrození z jiných rodičů a v okamžiku svého přijetí do obce občany prohlášení

c. Občané cizích států, přijatí do Arminu na základě rozhodnutí oprávněných orgánů státu.

Bolzini: „To je krásně řečeno! Mohl bys to vysvětlit?“

Ludvík: „Nevím, co je na tom nejasného!“

MacLeod: „Nechápu, co je míněno tím narozením ze svobodných rodičů. Připadá mi to, jako kdyby to byl zlovolný útok na moji dceru a truchlivý fakt, že se dává občas přivádět do pokušení támhletím zmetkem; ale upozorňuji vás, rytíři d'Enghieme, že moje dcera se svobodnou matkou nestane, i kdybych jí měl přerazit nohy! Pamatujte si to - a ty si to pamatuj taky, klacku!“

Ludvík: „Za prvé jsi zapomněl, že mi máš tykat; za druhé jsi asi špatně rozuměl, co jsem řekl. Neznamená to, že by tvoje Ponny měla mít děti za svobodna. Znamená to, že rodiče dítěte, o němž je řeč, byli svobodní lidé, tedy nikoliv poddaní někoho druhého; jako jsou občané Arminu. Je samozřejmé, že by jejich rodiče měli být oddáni, pokud je to možné.“

MacLeod: (sedá si a bručí si skotskou keltštinou): „Zajímavé, že tohle tvrdí právě bastard!“

Ludvík: „Děkuji zdvořile za tu poctu. Já totiž kromě jiného taky rozumím trochu keltsky.“

MacLeod: „To jsem nechtěl... Snad by ses nemusel hned urážet pro takovou... maličkost!“

Ludvík: „Nikdy se neurážím, když mne někdo nazve bastardem, neboť jsem nemanželský syn. Považuji za správné, že otázka urážek na cti bude zákonem omezena tak, aby nedocházelo ke konfliktům mezi občany zbytečně. Třeba aby mne MacLeod nechtěl napadnout, kdybych o něm řekl, tentokrát v řeči obecně srozumitelné, že je lump, darebák, nactiutrhač, sprosťák a gauner. Prosím?“

MacLeod: „Nic jsem neříkal, pane rytíři.“

Ludvík: „Děkuji. Je ještě někomu něco nejasného?“

Andrej: „Mně. Ten třetí odstavec zní, jako bychom my, kdož nejsme narozeni v Arminu, nebyli zcela pravými občany tohoto státu. Je to diskriminace, když jsme jmenováni až na třetím místě!“

Ludvík: „Připouštím, že to tak vypadá. Ale pravda je taková: tvá žena je v jiném stavu a zakrátko porodí dítě. Rovněž manželka knížete Yamanakiho se brzy stane matkou a dá se to předpokládat o všech ženách; včetně slečny Ponny, ovšem až po požehnání oprávněným knězem a souhlasu otce. Děti, které se narodí, budou mít jistě jednou ve státě převahu a budou se cítit daleko víc doma, než jsme se kdy mohli cítit my. Myslím, že bychom jim měli dopřát tu čest být jmenováni první; přijde čas, kdy oni, ti kdo se zrodili na této půdě, budou vládnout své zemi.“

Andrej: „Dobrá. To chápu.“

Ludvík: „Pokračuji:

Občané Arminu jsou nadáni veškerými právy, vyplývajícími z jejich státního občanství. Tato práva jsou zejména:

a. žít na území Arminu

b. zakládat rodiny a vychovávat děti

c. vlastnit pozemky a stavět si na nich obydlí pro sebe a svoji rodinu, pěstovat rostliny, chovat hospodářská zvířata a podnikat

d. získávat a rozmnožovat majetek, pokud se tak děje způsobem zákonným a čestným

e. obracet se na soudní orgány a požadovat spravedlnost v tom případě, že je jim ukřivděno

f. opouštět území Arminu a opět se vracet

Tato práva budou později specifikována zákonem.

Občané mají dále povinnost přispívat ke zdárnému rozvoji státu dle svého stavu, tímto způsobem:

1. Stav kněžský: zprostředkovávat ostatním občanům pochopení Boha a jejich postavení v životě; výchovu dětí i dospělých, poskytování rady členům státní správy.

2. Stav bojovníků: obrana státu, řízení státních orgánů, udržování pořádku v říši

3. Stav obchodníků, řemeslníků, rolníků a jiných majitelů bohatství:zajišťovat hospodářský rozvoj říše

4. Stav námezdně pracujících osob: provádět činnosti dle pokynů nadřízených.

Zařazení do jednotlivých stavů může každý libovolně měnit dle svých osobních kvalifikací a zájmů.“

Během čtení nastal mezi obecenstvem ruch a šum.

Bolzini: „Kasty! To je kastovní systém!“

Andrej: „Připadá mi to jako přesná kopie indického kastovního systému, jen přeložená do moderního jazyka!“

Ludvík: „Ano. Použil jsem tento systém.“

Andrej: „Ale my nechceme žádné rozdíly!“

Ludvík: „Prosím přítomné, aby chvíli uvažovali: Lev má stejné právo ulovit zebru jako pouštní lištička fenek; ale dokážou to? Stejně tak může lev chytat myši jako kočka; ale uživí ho to?“

Bolzini: „Mluvíme o lidech! Proč jsou jedni šlechta a druzí ne?“

Ludvík: „Všechny čtyři stavy jsou šlechta.“

Andrej: „I ten čtvrtý? Dělníci a nádeníci?“

Ludvík: „Každý dělník touží získat bohatství a stát se majitelem vlastní dílny. Jakmile se mu to podaří, přejde do třetího stavu. To je naprosto jednoduché. Avšak pozor: bude mít víc povinností.“

Andrej: „Ale taky víc práv!“

Ludvík: „Ne. Práva mají všichni naprosto stejná.“

Andrej: „Chceš říct, že práva mají všichni stejná, ale povinnosti rozdílné? Dokonce snad, že vyšší třída jich má víc?“

Ludvík: „Ano. Boháči mají víc povinností než dělníci, bojovníci víc povinností než obchodníci a kněží jich budou mít nejvíc.“

Bolzini: „To je nesmysl! To by pak nikdo nechtěl dělat!“

Ludvík: „Bude to dělat ten, kdo nestojí o hmotné výhody; kdo chce spíš prospět ostatním i přesto, že z toho nic nemá.“

Bolzini: „A kde ve světě to takhle je?“

Ludvík: „Všichni si přejeme, aby to bylo tady.“

Andrej: „Bude to určeno nějakým zákonem?“

Ludvík: „Ano. Pro každý stav budou vydány zvláštní zákony.“

Bolzini: „Bude tam taky to, že co jeden může, druhej nesmí?“

Ludvík: „Ano. Například bojovníci budou mít za povinnost chránit osobní čest a prokazovat svoji znalost bojového umění; tuto povinnost ostatní stavy mít nebudou.“

Andrej: „Pokračuj. Vysvětli to blíž!“

Ludvík: „V různých zemích existují zákony o vojenské povinnosti. V některých dochází občas k odporu nováčků vůči vojně, branci se odmítají zúčastnit boje z nějakých osobních důvodů. Stát je potom za to šikanuje a trestá. Náš návrh zákona považuje za nemorální nutit sloužit v armádě toho, komu v tom zbraňuje náboženské či filozofické přesvědčení, osobní nestatečnost nebo nutnost starat se o rodinu a svěřené hodnoty.“

Charry: „Počkej! My nebudeme mít armádu?“

Ludvík: „Budeme. A to vysoce profesionální, na vysoké úrovni. Ale nebude v ní smět sloužit každý. Jen lidé, kteří jsou k tomu předurčeni schopnostmi a vysokou morálkou.“

MacLeod: „To mluvíš o důstojnících. A co mužstvo?“

Ludvík: „V podstatě všichni členové armády budou důstojníci.“

MacLeod: „To je šílenství! A co obyčejný vojáci?“

Ludvík: „Kdo bojuje líp, dokonalý profesionál či člověk, který v armádě být nechce, je mu protivná a pouze se bojí důstojníka? Takový člověk není v boji k ničemu; uteče nebo zradí. Samurajové jako Yamanaki zradit nemohou a nesmějí, protože pro ně je porážka v boji horší než smrt.“

Tošio: „Ano, je to tak.“

Johanes: „Bude se při tom vyžadovat i nějaký slib? Přísaha?“

Ludvík: „Ano. Přísaha věrnosti vlasti. Případně další slib pro ty, kdo chtějí získat vyšší funkce.“

Johanes: „Jaké sliby?“

Ludvík: „Existuje obřad, kterému se říká pasování; je to stvrzení právního stavu, že totiž dotyčný má právo být rytířem a vykonávat tuto službu. Kdo se mu nechce podrobit, může zůstat na nižší úrovni ve své skupině.“

Johanes: „To mě všechno dost zajímá; povídej o těch zákonech!“

Ludvík: „Existují teoretické prameny, z nichž budeme vycházet pro stanovení konkrétních zákonů:

Japonský samurajský kodex Bušidó

Ustanovení indických Véd, týkající se kasty kšatriů

Babylónský Chamurapiho zákoník

Bible, Kniha královská a Kniha soudců

Polní řád vojsk sultánů Saladina a Bayazida Bleska

Rytířské právo Svaté říše Římské národa Německého

Římské právo, týkající se stavu jezdců

Čingischánovy příkazy ohledně sestavy vojska

Polní řád vojsk Jana Žižky z Trocnova

Ustanovení středověkých křižáckých řádů.“

Gyula Ártabogyi: „A co když ty příkazy budou nějak v rozporu?“

Ludvík: „Dá se to předpokládat. V tom případě bude dána přednost tomu systému, který konkrétní jedinec dodržuje.“

Gyula: „A když se nedohodnou? Když budou dva, jeden bude patřit k jednomu systému a druhej k jinýmu?“

Ludvík: „Potom mají právo vyzvat se k boji.“

Andrej: „Souboj? To přece nemyslíš vážně!“

Ludvík: „Povinností bojovníků je udržovat se neustálým cvičením v bojové pohotovosti. Budou mít právo bojovat, ale nesmějí svému soupeři způsobit smrt nebo těžké zranění. Jinak budou trestáni.“

Gyula: „Za co - když smějí bojovat mezi sebou?“

Ludvík: „Za nedostatečné ovládání zbraně. Ten, kdo používá zbraň, musí vědět jak ji použít, aby nezpůsobil nechtěně škodu jinému. Pokud to nedokáže, musí být právem potrestán.“

Bolzini: „To chci vidět, kdo bude za takových podmínek vojákem!“

Johanes: „Já! Rozhodně to beru, ten systém nemá chybu!“

Všeobecný souhlas mezi mládeží.

Julie: „To platí taky pro ženy?“

Ludvík: „Ano. Ale zároveň může být žena v jiné skupině než její rodiče, sourozenci nebo manžel. Možná bude mít námitky duchovní učitel toho dotyčného, ale zákon to připouští.“

Andrej: „Proč nepoužíváš termínu kasta jako Indové?“

Ludvík: „Protože Indové používají termínu varna. Kasta je nižší rozlišení postavení v jednotlivých varnách.“

Raczinski: „Zaslechl jsem několikrát, že tě mnozí oslovují pane rytíři. Smím se zeptat, do jaké kasty náležíš ty?“

Ludvík: „Prozatím patřím mezi bojovníky; avšak zaměřuji své úsilí k tomu, abych získal právo být členem kasty kněží.“

Raczinski: „Co k tomu potřebuješ?“

Ludvík: „Schopnost vykonávat povinnosti kněze.“

Raczinski: „A máš takovou schopnost?“

Ludvík: „Ne. Ale doufám, že ji brzy získám.“

Raczinski: „Jak poznáš, že ji máš?“

Ludvík: „Jakmile to budu vědět, rád ti to vysvětlím.“

Andrej: „Co se ti nelíbí na kastě bojovníků?“

Ludvík: „Líbí se mi na ní všechno.“

Andrej: „Proč tedy usiluješ o něco jiného?“

Ludvík: „Abych mohl lépe a více sloužit ostatním.“

Martin: „Řekl jsi, že oproti kastovnímu systému, který platí dnes v Indii, budou moci občané měnit kastu; kolikrát za sebou je taková změna možná?“

Ludvík: „Kastovní systém, jak dnes platí v Indii, je pokleslá forma védských zvyklostí a není třeba brát na ni zřetel; vznikla více méně nepochopením. Skutečný důvod a účel toho systému je zařadit každou osobu tak, aby jí to vyhovovalo. Je pochopitelné, když se změní hodnotová orientace člověka, změní se i kasta.“

Martin: „Jak si představuješ ideální způsob prožití života podle tohoto systému?“

Ludvík: „To je velmi chytrá otázka. Tak podívej, je Kalijuga, přestože ji Diana dekretem zrušila, ale jen na území Arminu, ve zbytku světa nadále trvá a my všichni jsme se tam narodili. Podle Šrímad Bhágavatamu v Kalijuze neexistují žádní příslušníci kast kvalifikovaní pouze svým zrozením. Zkrátka: všichni se rodí jako šúdrové. Avšak podle toho, s kým se stýkají, získávají později kastovní příslušnost.“

Bolzini: „Jak ji získávají?“

Ludvík: „To je jedno. Stačí k tomu třeba dotek ruky.“

Andrej: „Dotek ruky bráhmana stačí k tomu, aby se ze šúdry stal taky bráhman? Tomu nevěřím!“

Ludvík: „V okamžiku, kdy se bráhman dotkne šúdry, předá mu svou kastu a ze šúdry je bráhman. Jenže na této úrovni nezůstane na pořád, nýbrž okamžitě poklesne, jakmile se rozejdou. Všechno se zase obnoví do původního stavu.“

Martin: „Pokračuj. Tedy, člověk se zrodí jako šúdra.“

Ludvík: „Ano. Později se jeho rozum a vůle rozvinou natolik, že je schopen udržet si kastu, když mu ji náhodou někdo předá. V té době se setkává s jinými, jejich životní styl jej přiláká a on se k nim připojí. Stále mluvím o dětech; takže takové dítě se stává členem kasty bojovníků.“

MacLeod: „Tím chceš říct, že se děti učí bojovat?“

Ludvík: „Co jiného dělají děti celý den? Hrají si, zápasí spolu, mají všelijaké hry, jejichž podstatou je zvítězit nad druhým. To jsou základní znaky bojovníků. Někteří později zvolí jiné zábavy, jiným to zůstane. To je podle vlastních zájmů dítěte.“

Andrej: „Tak je to i teď, akorát že na to není zákon.“

Ludvík: „Varnašrámský systém doporučuje, aby se do pětadvaceti let mladý člověk vzdělával. Protože ke vzdělání patří většinou též umění boje, dotyčný bude v tu dobu procházet výcvikem jako bojovník. Zároveň se nebude vyhýbat těžké fyzické práci, aby mu zesílily svaly a nabyl zručnosti. Pokud bude chtít, může si najít duchovního učitele a vzdělávat se i ve světském či duchovním poznání. Nebude-li mít k tomu sklony, nemusí.“

Martin: „To bude pořád v kastě bojovníků.“

Ludvík: „Když se ožení, vyvstane před ním nutnost starat se o ženu a děti. Za těchto okolností bude muset přejít do kasty podnikatelů, aby je uživil. Tyto činnosti bude provádět až do doby, než jeho děti vyrostou a opustí dům. Zhruba pětadvacet let, podle toho, jak mu co půjde rychle.“

Martin: „Dobře. A dál?“

Ludvík: „V případě, že země bude napadena nepřítelem a vyvstane nutnost bojovat, rozvzpomene se na svoje bojovnické zvyklosti, vrátí se do kasty bojovníků a bude svou vlast bránit. Jakmile bude dosaženo vítězství, odloží meč a vrátí se k práci.“

MacLeod: „Dobře. S tím souhlasím.“

Ludvík: „Až vykoná všechny svoje hmotné povinnosti, po padesátce a víc, začne se zabývat odstraňováním různých překážek, které má na cestě duchovní seberealizace. V té době se bude rozsáhleji učit duchovnímu poznání, až nakonec dosáhne bráhmanské kasty.“

Bolzini: „Ha! A co když nechce?“

Ludvík: „Když nechce, nemusí.“

Andrej: „Pro kolik lidí bude tohle mít nějaký smysl?“

Ludvík: „Domnívám se, že pro většinu. Třeba pro Japonce, Číňany a Malajce; ale mnoho bílých křesťanů si taky rychle zvykne. Možná jsem trochu neobjektivní, protože v tomto systému žiju a považuju ho za nejsprávnější; ale to rozhodne hlasování.“

Bolzini: „Okamžik! Než se bude hlasovat, snad by se mělo vyslechnout taky druhou stranu! Co když má někdo námitky?“

Andrej: „Samozřejmě. Ty snad máš námitku?“

Bolzini: „Já snad ani ne; ale třeba někdo z křesťanské strany by mohl namítnout, že od nás není správné, abychom se podřizovali ve všem zvyklostem pohanů!“

Ludvík: „Zajisté by mohl; v tom případě ho ale chci upozornit, že také já jsem křesťan. A tomuto systému se nepodřizuji proto, že je pohanský, ale že je logický a správný.“

Johanes: „Mně jako křesťanovi se to líbí moc!“

MacLeod: „Já v tom taky nevidím chybu.“

Andrej: „Já v tom chyby vidím; odporuje to zásadě všeobecně rovných práv a rovných povinností, která je cílem socialistů. Ale uznávám, že logiku to má. Jen chci vědět, kdo bude rozhodovat o tom, do které kasty kdo patří!“

Ludvík: „Kdo rozhoduje o tom, který pes je bernardýn a který jezevčík? Zájmy a sklony jednotlivce jsou rovněž tak dány od počátku, zrodil se s nimi nebo si je vyvinul během času. Myslím, že větší neštěstí je nutit někoho žít tak, jak sám nechce.“

Andrej: „Co když si někdo zvolí kastu a pak zjistí, že do ní nepatří? Že není schopen dělat to, co se od něho požaduje?“

Ludvík: „Žádné neštěstí, vrátí se k tomu, co mu vyhovuje.“

Andrej: „Ale bude se cítit nešťastný!“

Ludvík: „Stejně jako když zklame v jiném oboru.“

Hlasuje se; proti jsou tři hlasy: Bolzini, Julie a Johansson. Ten třetí zřejmě moc nepochopil situaci a řídí se podle své velitelky - Gyula Ártabogyi ji zřejmě už odepsal a hlasuje pro.

Andrej: „Jak to bude s ostatními, co nejsou občany Arminu?“

Ludvík: „Těch se týká Ustanovení o cizincích:

Občanům cizí státní příslušnosti se povoluje přechodný nebo trvalý pobyt v Arminu na základě rozhodnutí Vládce, parlamentu či Výboru pro veřejné blaho do té doby, pokud bude jejich pobyt na půdě Arminu žádoucí. Cizinci zde mohou vykonávat živnost, námezdní práci a uměleckou činnost dle svého přání a z této být živi. Jejich děti, přejí-li si to rodiče, mohou být přijaty mezi občany Arminského státu.“

Andrej: „To zní rozumně. Pro koho to platí?“

Ludvík: „Například pro naše námořníky. Jinak by se nedalo tvrdit, že jsou tady vůbec nějakým právem.“

Charry: „Je možné je nějakým právoplatným způsobem přimět, aby neroznášeli po světě informace o Arminu, které se dozvěděli? Například předpisem...?“

Ludvík: „Předpis vydat samozřejmě můžeš, ale nepočítej s tím, že se něco utají. I tak jsou znalosti lidí o Arminu už dost veliké. Když jsem přišel na tvoji loď, věděl jsem o té zemi hodně, kromě přesné polohy téměř všechno. Když chybí jen tato maličkost, jakmile někdo bude umět zacházet s přístroji, dokáže si ji snadno zjistit. Lidi hodně mluví a nelze jim to zakázat. Jakž takž to můžeme ukočírovat u našich občanů, ale to je všechno.“

Charry: „Byl bych rád, kdyby se jim to zakázalo!“

Ludvík: „Nejdřív trochu uvažujme. Lidé, kteří se dostanou mezi cizince, přece nemohou na každou otázku jenom mlčet nebo krčit rameny. Jediná možnost je uspořádat státní záležitosti Arminu tak, aby bylo možno o nich bez bázně hovořit na veřejnosti.“

Charry: „To je chyba! Myslel jsem, že se nám podaří existenci našeho ostrova utajit!“

Ludvík: „To by ovšem nesměla vlát na stožáru naší lodi vlajka, která už na dálku provokuje svou exotičností; a extravagantní hrabě Guyrlayowe by se nesměl dát hostit guvernérským panstvem a vychloubat se přede všemi svým původem.“

Charry: „Nemyslím, Ludvíku, že jsem udělal něco špatného!“

Ludvík: „Slova dobré a špatné jsou nesmyslná, když hodnotíme minulost. Věci se staly a z nich plynou důsledky; příčiny nemůže už nikdy nikdo ovlivnit. Choval ses jako vznešený člen kasty bojovníků. To je logické a správné.“

Charry: „Nemyslíš, že přeháníš?“

Ludvík: „Jsi velký romantik, můj pane. Uskutečnil jsi pohádku; přišel krásný, pohádkově bohatý cizinec s velmi podivnými názory a vystupováním a ještě krásnější, pozoruhodnější a rozmarnější ženou; na celé kolo se všem vychloubali neomezenou mocí, neomezeným bohatstvím, kouzelnickými produkcemi se svými šelmami. Lidským vysvětlením je buď podezření z podvodu nebo domněnka, že tahle dvojice má patřičný podklad pro svoje výstřednosti.“

Charry: „Přeháníš, Ludvíku. Nic tak hroznýho se nestalo!“

Ludvík: „Ještě jednou opakuju: Když jsem přišel na tvoji loď, měl jsem už takové informace, že jsem o tobě a o Dianě věděl téměř všechno. Ačkoliv jsem pobyl v Hongkongu jen několik hodin, dozvěděl jsem se o vaší partě vše do nejmenších podrobností. A při tom jsem po ničem ani nepátral, pouze jsem se zeptal, co je nového. Většinou tě považovali za podvodníka, který svoje jmění získal nekalým způsobem.“

Charry: „Nepředpokládám, že bys mě bránil!“

Ludvík: „Uvažoval jsem v té době o tom, že se uchýlím k tobě o pomoc, takže jsem okamžitě udělal patřičná opatření ve věci ochrany tvých tajemství.“

Charry: „Smím vědět, jaká?“

Ludvík: „Samozřejmě. Uvedl jsem do oběhu fámu, že záležitost s tygry je obratný podvod, ty jsi bývalý cirkusový artista a taky Diana je cirkusačka; tím se vysvětluje její schopnost se rvát, házet nožem a lézt po stěžních. Co se týče peněz, poněkud jsem vaše bohatství zredukoval a rozhlásil fámu, že svůj majetek jen předstíráš a obživu získáváš tím, že vydíráš bohaté obchodníky a provinilé státní úředníky; to je taky důvod, proč se s nimi tak pilně stýkáš. Pokud se týkalo pohádkového ostrova Arminu, o němž se vyprávějí úplné legendy, vysvětlil jsem jim toto: Jedná se o ostrůvek dvakrát tři míle veliký, na kterém roste šest stromů a pod nimi stojí chatrč, ve které bydlíš. Navíc se ten ostrůvek nachází v pobřežních vodách Indie a je anglickým majetkem, který sis pronajal na padesát let do užívání.“

Charry: „No...“ (není schopen slova)

Diana: „A já pořád, kdo roznáší o nás ty drby! A zatím ty!“

Ludvík: „Mým zvykem je myslet dopředu a dělat včas protiopatření. Kdybych byl s vámi od začátku, nikdy bych nedovolil, abyste takovým způsobem pronikli do lidského povědomí. Protože jsem počítal s naším spojenectvím, rozhodl jsem se změnit tímto způsobem vaše charaktery v očích veřejnosti.“

Charry: „To se ti teda povedlo! Prohlásit mne za podvodníka, vyděrače a cirkusáka - tomu říkáš pomoc?“

Ludvík: „V očích lidu tě to šlechtí! Lid nemá rád panstvo a má instinktivní odpor k vyšším kastám. To konečně vidíme, jakmile narazíš na fakt, že mezi lidmi existuje nerovnost ve schopnostech, morálních vlastnostech nebo rozumu, okamžitě ti, kdo pociťují nedostatek těchto vlastností, začnou protestovat!“

Mírný šum v okolí Bolziniho, jinak klid.

Ludvík: „Obraz, který jsem o vás vytvořil, má hodně sympatických rysů: lidé obdivují člověka, který dokázal podfouknout vysoké panstvo. Každý z nich by si přál, aby se mu páni klaněli a brali ho za svého a on by se jim smál. Teď najednou je tu někdo, kdo se vydává za pána a přitom není, nikomu neubližuje a ještě navíc žije z toho, že pány, to jest nepřátele, obírá. Lupič gentleman, Charry, to je tvá nejnovější tvář. Zcela bez tajemství, protože ten báječný ostrov je nafouklá lež a chytré šelmy šikovný podvod. Policie, která se o tebe jistě zajímá, musela sklapnout svoji drzou hubu; a panstvo si není jisté, zda skutečně nejsi jejich nevycválaný příslušník, tak raději mlčí a chová se k tobě až na další přátelsky.“

Charry: „Tak ti děkuji za tvoji předvídavost, Ludvíku. Kdyby myslel každý tak dopředu, jistě by se nedostával do nesnází.“

Ludvík: „Ale ano; pokaždé něco praskne. Ve svém případě jsem se nedokázal vymotat ze svých nesnází a byl jsem nucen zachovat se podle jednoho zákona, který si dovolím přednést.“

Andrej: „Skvěle jsi zatočil řeč na to, co jsi chtěl.“

Ludvík: „Jedná se o zákon, upravující právní stav arminských občanů, kteří se dostanou do sporu s výkonnou mocí policejních nebo jiných orgánů cizích zemí a zní:

Každý občan Arminu je povinen chránit jakýmikoliv prostředky svou bezpečnost a nedotknutelnost i osobní svobodu. V případě, že se neoprávněně dostane do situace, kdy je jeho bezpečnost, nedotknutelnost či svoboda pohybu narušena cizí mocností, je povinen se v první řadě starat sám o změnu této situace, a až po vyzkoušení všech použitelných prostředků dovolávat se pomoci arminského státu a jeho orgánů.“

Charry: „Jestli tomu teda dobře rozumím, když mě sebere policajt, ohrozí tím moji osobní bezpečnost a já mám právo se bránit, jak za vhodný uznám; třeba ho rozpárat dýkou?“

Ludvík: „Pokud to dokážeš, tak ano.“

Charry: „A když mě přeci jen zavřou, třeba na základě rozsudku řádného soudu, tak mám právo utéct z kriminálu, když se mi to nezdá dost oprávněné.“

Ludvík: „Je tomu přesně tak. Až na to, že to není jen tvé právo, ale přímo povinnost.“

Charry: „Skvělá myšlenka! A když se mi to nepovede?“

Ludvík: „Stát posoudí situaci svého občana a okolnosti, za nichž se do nesnází dostal; pak z toho vyvodí příslušné důsledky. Když uzná, že občan postupoval správně a nedopustil se žádného přečinu proti Arminu, zasáhne v jeho prospěch.“

Patrick: „To je přeci bezva věc! Timmyho brácha sedí v Belfastu v kriminále za buřičství; když požádá o naše občanství, pomůže mu stát z basy ven?“

Charry: „Žádám, aby to posoudil Výbor pro veřejné blaho.“

Ludvík: (svolává poradu členů Výboru, potom ohlašuje): „Výbor doporučuje Vládci rozhodnutí v tom směru, aby si Timmy se svým bratrem vyřídil tu věc, jak za vhodné uzná. Poskytneme jim oběma podporu, jakmile se mu podaří dopravit bratra na území Arminu.“

Charry: „Tak hele, Timmy! Dávám ti možnost vzít svoje bouchačky a pomoct tvýmu bráchovi z díry; až se tak stane, moc rádi ho přivítáme v našem počestným bratrstvu. Jasný?“

Timmy: „Děkuju, šéfe! Já už to nějak zařídím.“

Patrick: „Teda ne že bys nám moc pomoh, ale i za to díky.“

Charry: „Nemám Timmyho bráchu tak v lásce, abych si kvůli němu pálil prsty. Až se Timmy dostane do kriminálu při vysvobozování svýho bráchy, to bude jiná! Ale takhle je to maximum, co můžeme pro koho udělat.“

Poté se řeč stočila na různé konkrétní případy, kdy některý náš občan má příbuzného, kamaráda atd. v postavení, jež se mu nelíbí. Situace se řešila individuálně, přičemž ostatním, které to nezajímalo, bylo dáno volno, aby se připravili na večer.

Zápis z 3.dne jednání

Tento den byl věnován projednávání konkrétních ustanovení zákonů o kriminální trestné činnosti, spadající pod biblická přikázání Nezabiješ a Nepokradeš. Zápis z diskuse sice existuje, ale není příliš zajímavý. Znění zákonů, která v tom směru byla učiněna, je možno najít ve Sbírce zákonů, jsou dodnes v platnosti.

Do diskuse přispěl otázkou Atanas Willenberg.

Atanas: „Dovolil bych si položit jednu otázku Vládci!“

Charry: „Prosím.“

Atanas: „Chtěl bych vědět, z jakého důvodu vůbec Arminská armáda odstoupila bez boje z Koyanami v Japonsku. Domnívám se totiž, že Vládce jako reprezentant tohoto státu se měl pokusit nikoliv utéci, ale vnutit svoji vůli nepříteli, to jest japonské armádě a jejich císaři.“

Charry: „To může říct jenom člověk, který tam v životě nebyl. Já byl šťastnej jako blecha, že jsem z tý země vypadl.“

Atanas: „Já tě chápu, ovšem je taky nutno říct, že tím vznikl v Japonsku o Arminech dost divný dojem. Myslím, že jako Vládce jsi měl poněkud více dbát o pověst své země!“

Charry: „Jak si to představuješ, prosím tě? Měl jsem Dianu, Tošia s jeho lidmi, Lia a tři kočky. Měl jsem s nima obrátit celou tu zem naruby?“

Atanas: „Bylo snad možno požádat o posily! Rozuměj, nechci ti nic vyčítat, nebyl jsem v té době ještě státním příslušníkem Arminu, ale řekl bych, že pro budoucnost by nebylo příliš vhodné, aby se tato taktika ústupu bez boje opakovala!“

Charry: „Proboha, myslí si tohle ještě někdo?“

Raczinski: „Dovol, pane bratře, abych ti řekl, že souhlasím s bratrem Atanasem. Voják nemá nikdy ustupovat z pozice, kterou si vlastní krví vydobyl. Polští šlechtici stáli vždy jako hráz proti všem nepřátelům své země a nikdy neustupovali. Raději hrdinsky padli...“

Charry: „To je sice pravda, dědo, ale já nebyl doma na svém území, ale v Japonsku, kde jsem neměl nic schovaného. Ostatně, Tošio sám souhlasil s tím, abychom to jeho knížectví prodali na stojato a vzali roha, než špatně dopadneme.“

Yamanaki: „Moje důvody k boji pominuly ve chvíli, kdy jsem podepsal smlouvu s novým majitelem panství Koyanami a přijal od něho peníze. Nevylučuji, že ještě někdy budu jednat s vládou císařství Nippon, ale pouze jako reprezentant Arminu a jeho císaře, nikoliv jejich poddaný. Domnívám se, že v tomto případě by mi tam měla být vzdávána potřebná čest!“

Gyula: „My taky nemluvíme o tom konkrétním případě, ale hlavně o principu. Neradi bychom, aby arminská armáda ustupovala před jakýmkoliv nepřítelem!“

Charry: „Milý Atanasi, Gyulo a ostatní drazí přátelé. Jistě jste si všimli, že náš stát nemá doposud obsazeno křeslo ministra války. Pokud si někdo z vás přeje být vrchním velitelem armády, rád ho jím udělám. Pak může sebrat všechno vojsko a odjet do Japonska napravit moje chyby. Třeba padnout pod hradbami Koyanami, pokud to považujete za účelné. Ovšem já tvrdím, že by to byla neodpustitelná hloupost, že by to bylo zbytečný a nedoporučuju nikomu, aby to zkoušel. Ještě nějaký připomínky?“

Ludvík: „Chtěl jsem jen říct, že rovněž nesouhlasím s tím, aby armáda někdy ustupovala. Avšak v tomto konkrétním případě soudím: nejen to, ale ani se do toho neměla plést. Snad by bylo vhodné, abychom japonskou operaci ponechali stranou!“

Charry: „Díky Bohu za ty dary!“

Otázka křesla ministra války byla prozatím odsunuta na později. Schůze se v pořádku rozešla, udělalo se hezky.

Lékař

Tak koukám, nejvyšší čas, abych se ujala vyprávění; Ludvík píše sice hezky a přesně, ale zcela bez šťávy. Spousta věcí, který popsal, proběhla ve skutečnosti daleko zábavněji; tu a tam nás chtěli dokonce lynčovat! Bohužel to nikdy neudělali, i když Johanes se moc těšil.

Taky je pravda, že Ludvík vypráví o všech, jen o sobě ne. Tak schválně: od chvíle, co jsme se dostali do Arminu, dodržoval pozoruhodné zvyklosti. Vstával ráno za svítání a ze všeho nejdřív se šel vykoupat do řeky. Potom si vzal čistou indickou sukni zvanou dhótí v šafránové barvě mnicha a zároveň tu ze včerejška vypral. Pak prováděl krátkou bohoslužbu na domácím oltáři; přestože tam má sošku Ježíše Krista, bylo jeho uctívání svérázná kombinace indických a evropských metod, které otce Ignáce přiváděly málem k infarktu. Pokud se ten den vařilo z masa nebo podle zvyklostí, které se mu nelíbily, vařil si sám pro sebe a každé jídlo obětoval. Pokud byl vařením pověřen on, dodržoval svoje rituální předpisy a obětoval vzorky.

K tomu jídlu: ženy byly většinou pověřeny uvařit pro všechny, ale každý den měl někdo službu jako vrchní kuchař, aby strava byla pestrá. Někdy se jedlo podle evropských zvyklostí, jindy asijských. Kdo bude mít kdy službu, se určovalo dohodou. Muži měli spoustu práce při výstavbě, na polích a jinde. Lov byl vyhrazen šelmám, které přece jen nemají k práci tak vřelý vztah.

Ludvík se pokouší ve svém vyprávění předstírat, že jeho počínání všichni schvalovali, ale opak je pravdou. Mnohým šel na nervy ještě víc než já, a to je co říct. Zvlášť některým křesťanům, přívržencům otce Ignáce. Ačkoliv jsme se přesvědčili, že dokonale zná Bibli a umí ji vykládat, necítil potřebu konat bohoslužby pro nikoho jiného než pro sebe; a snad jediný, kdo má chuť si s ním povídat o víře, jsem já. Asijci si ho vážili, ale byl z jiného oboru, křesťanská strana ho považovala za příliš mírného a nevýbojného, než aby ho brali vážně. Takže sice tvořil třetí stranu, ale bez povšimnutí většiny.

Kupodivu, šelmy ho braly velice vážně. Ao Harrap soudil, že Ludvík je nejmoudřejší z nás všech a chodil za ním rád a často. Taky Tannarr ho bral, s Aflargeem jsem o tom nemluvila.

Ludvík se velmi zajímal o naše dosavadní zážitky. Charry mu půjčil deník, ve kterém zachytil svůj pobyt v Arminu až do dnů současných. Je to v podstatě tahle knížka; Ludvík se nabídl, že přepíše text na stroji a dodá mu literární styl.

Jenže trochu nad tím kroutil hlavou; Charry dost rychle pochopil, co mu vadí: „Já vím, je to jaksi moc v salátovým vydání; jestli můžu prosit, buď na to opatrnej. Taky je to psaný všemi možnými jazyky, jak jsem zrovna měl náladu a čas. Snad se v tom nějak vyznáš...“

Byla to pravda; Charry píše většinou anglicky a arminsky, ale když neví, pomáhá si slovy ze všemožných jazyků, dokonce i japonštiny; má nechvalný zvyk slova všelijak zkracovat, komolit a psát různým písmem. Moc krásné je, když na jedné stránce má texty arminským tibrem, latinkou i japonským znakovým písmem. Ty latinkou navíc současně anglicky, německy, francouzsky a některé speciální výrazy svou podivnou starodávnou keltštinou. Sama se musím pochlubit, že píšu zásadně francouzsky, velmi úhledně a pravopisně, což se o Charrym říct rozhodně nedá.

Ludvík vzal ty papíry a zalezl s nimi do svojí kůlny. Když jsme přišli k večeři, našla jsem mezi Charryho a mým talířem tři listy napsané strojem, začátek vyprávění o Charryho sporu s profesory na jeho námořní akademii. Bylo to pěkně čistě opsáno dobrou franštinou, jemně a přehledně. Charry na to koukal jako zjara, já se smála, protože Ludvík se taky potutelně usmíval. „No co, nelíbí se ti to? Dělal jsem, co jsem mohl...“

„Ale jo, líbí moc! Hlavně to, že se tady tak pěkně mluví. Já bych to tak pěkně neřekl. Proč jsi to opisoval?“

„Říkal jsem přece, že můžu opsat všechno, budeš-li chtít! Mám čas a náladu a je to mé zaměstnání; proč bych tvoje vyprávění neopsal, aby se dalo číst?“

„Tak to seš hodnej! A píšeš daleko rychleji, než já stačím vymejšlet. Víš, kolik dní a večerů mi trvalo, než jsem slepil těch pár sešitů dohromady?“

„Chápu. Já ovšem píšu na stroji, tak mi to jde patřičně rychleji. Nesmíš se bát, ono to časem půjde líp. Jenom to chce začít; psát knížky může každej!“

„Ovšem ne každej za to přijde do kriminálu!“ podotkla jsem.

„Přeju ti, Diano, aby ses nikdy nesetkala se zlem tohoto světa.“ řekl Ludvík. „Abys nikdy nepoznala vězení a hořkost zajetí, jemuž nemůžeš svými silami zabránit!“

„Nechtěla jsem tě urazit,“ omlouvala jsem se. „Promiň, mám někdy takový nevkusný žertíky...“

„Nikdy se neurážím. A co se týče tvých žertů, usoudil jsem, že by bylo dobré Charryho vyprávění trochu proložit vtipem, je zbytečně suché a není to ke čtení. Můžeš mi pomoci, budeš-li chtít.“

Chtěla jsem; tak jsem s ním pak spolupracovala na vytvoření souvislé knihy z Charryho zápisků. Naučil mne taky psát na stroji a dost mi to šlo, i když ne tak jako jemu. Ostatně, on zas určitě nedokáže tak zacházet s mečem a házecími dýkami jako já! Občas mi taky brousil literární styl a já doufám, že od týhle chvíle už nebudu používat nevhodných obratů, který mi vyčítal.

Další jeho znalost se prokázala při velmi ošklivém neštěstí, které se přihodilo Staškovi. Způsobil si úraz při otesávání jednoho trámu. Byla jsem nablízku a doběhla k němu jako jedna z prvních, když začal z plna hrdla řvát. Sekl se do ruky, ostří sekery proťalo nebezpečně tepnu a málem mu useklo ruku v zápěstí. Krev stříkala proudem; Harry kluka zadržel, protože chtěl honem utíkat za Andrejem a položil na zem, aby mu poskytl první pomoc. Andreje běžel sehnat nějaký leopard, ostatní se shrnuli okolo a různě překáželi. Ponny byla bledá jako smrt, neplakala, stála jako vbitá do země a jen občas jí poškubávala ramena.

Rozehnala jsem je a pokoušela se zastavit krvácení, to bylo nejhorší; stiskla jsem tepnu nad ranou směrem k srdci, někdo mi podal kapesník a já rychle tepnu podvázala. Krvácení se snížilo, ale docela nepřestalo, byla jsem celá od krve, ještě štěstí, že nechodím oblečená. Při tom řval Stašek jako zvíře a cloumal sebou, že ho Harry při vší své síle nemohl ani udržet. Konečně doběhl Andrej; přistoupil, já uhnula, on se dotkl rány a velmi se zamračil. „Bylo by zapotřebí operovat - ale nemůžu ho uspat ani s ním nic dělat! To...“

V té chvíli se objevil Ludvík. Zjistil, co se stalo, rozhrnul zvědavce a poklekl ke Staškovi. Vztáhl obě ruce, zakryl mu oči a současně stiskl prsty spánky; několikrát přejel dlaněmi nad spánky a čelem, pak zas ruce odtáhl a chvíli mu hleděl do očí. Stašek najednou přestal křičet, už jenom chroptěl a chvěl se v podivné křeči.

„Nekřič! Nic tě přece nebolí! Nic necítíš. Lež klidně!“

Ludvík projevoval od začátku nezvyklou rozhodnost a panovačnost, která se u něj nevyskytuje za jiných okolností; všichni ho poslouchali, neboť z něj přímo vyzařovala neochvějná jistota, že co dělá, je správné.

Stašek opravdu, jako by nic necítil, zmlkl a ležel klidně.

„Jak to děláš?“ ptal se Andrej udiveně.

„Hypnóza. O tom jsi nikdy neslyšel? Co s ním? Chceš ho dostat do baráku, na operační sál?“

„Jo, odnesem ho. Vezmi ho, Harry; ty taky, Ludvíku...“

„Půjde sám.“ řekl Ludvík. „Stašku, slyšíš mě? Zastav přítok krve do levé ruky. Teď vstaň a jdi do lékařského domu. Ruku drž rovně před sebou, nehýbej s ní!“

Stašek se pomalu zvedl; ruku držel nataženou a zdálo se, že krev z ní skutečně přestává prýštit. Kráčel mechanicky, jako by ne on sám, ale nějaká cizí vůle vedla jeho tělo. Ponny mu vkročila do cesty a přerývaně vzlykala: „Stašku, proboha! Stašku, co je ti?“

„Nemluv na něj, nevnímá tě.“ řekl Ludvík. „Jděte všichni pryč! Diano, Andreji, Harry, vy zůstaňte. Ponny, ty taky odejdi. Nechte ho být!“

Ludvík přivedl Staška do prvního dokončeného domu, který patřil Andrejovi a Mabel. Ordinace nebyla doposud zařízena, tak mu nařídil jít do kuchyně, kde bylo nejčistší a nejvhodnější prostředí. Stůl jsme přetáhli k oknu a Andrej si urychleně myl ruce. Byl nervózní a vše mu padalo.

„Stůj, Stašku! Zastav se!“ Stašek se poslušně zastavil uprostřed pohybu. Ludvík stanul před ním; za rytmického hlazení chlapcových spánků, čela a zátylku prsty mu dlouho hleděl do rozevřených očí. Všimla jsem si, že Stašek pomalu přestával dýchat; krev z rány přestala téci úplně, všechny tělesné funkce, včetně nervózních záškubů prstů zdravé ruky, zcela ustaly. Potom se přestal pohybovat i hrudník. Teď Stašek vypadal, jako by byl mrtev.

„Zastavil jsem všechny životní pochody jeho těla. Nyní se nachází v kataleptickém stavu, jako třeba žába v zimě. Srdce bije jen velice pomalu, puls je neznatelný. Ale je živý a může se zase probudit k životu.“

„Kde ses tohle naučil?“ žasnul Andrej. „To snad nedokáže nikdo jiný, koho znám...“

„Nad tím teď neuvažuj; můžeš začít ošetřovat, jak chceš. Nespěchej, je čas. V tomto stavu vydrží neomezenou dobu. Já a Diana ti budem asistovat. Diana se nebojí ran, viď, že ne?“

„Kdepak... klidně to udělám.“

Andrej si připravoval nástroje: skalpely, jehly, svorky. Opatrně se dotkl rány, zavrtěl hlavou a řekl: „Napřed musíme očistit všechnu krev. Mimochodem, proč to už nekrvácí?“

„Protože jsem ho uspal. Až ho přivedu k životu, zase začne. Musíš všechno sešít dohromady, i tepnu. Umíš to?“

„Ano... snad to dokážu. Naštěstí není rána tak hrozná; tepna to odnesla, ale kost je narušená jen nepatrně a nervy téměř vůbec. Ale ztratil hodně krve...“

„Nevadí, dáme mu jinou krev. Provedeme transfuzi.“

Andrej udiveně zvedl hlavu od pacienta. „Co provedeme?“

„Dáme mu krev od jiného člověka. Jistě se najde někdo, kdo bude vyhovovat jako dárce.“

Andrej kroutil nevěřícně hlavou. „Poslouchej, já vím, že už se s tím dělaly pokusy. Ale někdy vyjdou a většinou ne. Nemyslíš, že je to nebezpečné?“

„Ne. Akorát krev, kterou používáš, musí být stejná jako krev nemocného. To je celé.“

„Pěkně řečeno! A to nevíš, že se vědci celého světa snaží zjistit, podle čeho se to řídí? A všichni na tom ztroskotávají?“

„Je to úplně jednoduché. Jsou čtyři typy krve, čtyři krevní skupiny. Rozděluje se to...“

„To tvrdí ten doktor z Prahy, slyšel jsem o tom na universitě. Ale to je prý šarlatán, jeho pokusy nemají žádnou cenu. Tomu nesmíš věřit! Kromě toho, stejně nevíš, jak se to dělá! Kde bys k tomu přišel?“

„Naučil jsem se to. Nebudu ti povídat, kde. Ten člověk z Prahy má asi pravdu, i když jsem o něm v životě neslyšel. My to víme už dvě stě let.“

„My? Kdo my?“ řekla jsem.

„Bratři. Já sám jsem viděl, jak dali nemocnému krev jiného muže. A pomohlo mu to. Vysvětlili mi, jak se to dělá.“

„Tak dobře. Dej se to toho!“ řekl Andrej.

Ludvík našel v lékárničce jehlu a pár sklíček, sebral na jedno trochu Staškovy krve a něco s tím kutil; co, jsem nemohla vidět, protože jsem pomáhala Andrejovi s operací.

„Dejte mi krev, vy dva! Moje se nehodí!“

Píchl mne a Andreje do prstu a vzal kapku krve na sklíčko. Chvíli čaroval, pak nespokojeně zavrtěl hlavou a odešel ven.

„Moc tomu nevěřím,“ řekl Andrej. „Možná je to pravda, ale je otázka, jestli to Ludvík opravdu dokáže...“

„Já doufám, že jo!“ řekla jsem. „Ale proč to neřekl už dřív? Proč se nepochlubil, že se vyzná v hypnóze? Viděla jsem kouzelníka, kterej dělal to, co on; jezdil s komediantama. Myslela jsem, že to je nějakej podvod...“

Andrej nespokojeně zavrtěl hlavou. „Ludvík umí ledacos, s čím se nepochlubí.“

Za chvíli se Ludvík vrátil a s ním MacLeod. „On má stejnou skupinu. Lehni si tadyhle na stůl, vedle Staška. Umej mu ruku, Diano!“

Zatímco jsem omývala MacLeodovi paži lihem, Ludvík našel trubičku z gumy, nasadil na každý konec jehlu a utěsnil. Poté zabodl jednu z jehel do Staškovy ruky v lokti a nechal ji trčet. „Už budeš hotov s tím šitím, Andreji? Ale radši nespěchej, je dost času. Na transfuzi ho musím probudit aspoň k hypnotickému spánku, protože do ztuhlýho těla by krev netekla...“

Andrej končil, sešil už všechny části Staškovy ruky k sobě a teď sešíval ještě kůži; řekl to Ludvíkovi a přihlížel, jak přivádí Staška k vědomí. Očekávala jsem, že začne zase řvát, ale nestalo se tak; pouze začal dýchat, otevřel oči a koukal upřeně bez hnutí nahoru, na Ludvíkovu tvář.

„Jak je ti?“ ptal se Ludvík něžně.

„Dobře, pane rytíři.“ řekl Stašek. „Je mi dobře.“

„Bolí tě něco?“

„Bolí mě ruka, pane rytíři. Co se mi stalo s rukou?“

„Obnov si z paměti vnímání té chvíle. Teď si pomalu procházej přes tepnu, šlachy, nervy. Zjisti, zda jsou všechny části správně sešity!“

„Ano, pane rytíři. Uzdraví se to.“

„Teď dostaneš krev, Stašku. Krev pana MacLeoda. Poděkuj mu.“

„Děkuju, pane MacLeod. Jseš moc hodnej, že mi dáváš svou krev.“ Stašek mluvil stále stejným bezpřízvučným hlasem, který se dost lišil od jeho obvyklého slovního projevu.

Ludvík pokývl hlavou a zavedl druhou jehlu do MacLeodovy ruky. Rytmicky stlačoval dvěma prsty trubičku a krev, prýštící z jeho žil, tlačil po kapkách do Staškovy ruky. Pracoval klidně a mechanicky, jako by neměl v rukou nejcennější tekutinu, jaká na světě může být.

Žádný z nás nepostřehl, jak se tu objevil Charry. Stál najednou ve dveřích a hleděl s údivem na Ludvíkovu práci. Když poznal, že jsme si ho všimli, popošel blíž a zeptal se: „Co to má znamenat?“

Vysvětlila jsem mu krátce, co Ludvík dělá a proč. Charry se trochu zamračil, prohlížel Staška a jeho ruku, pak chvíli přihlížel Ludvíkově práci. To už ovšem d'Enghiem končil a vytáhl jehlu z MacLeodovy žíly. Andrej zakryl ránu kusem vaty, namočené v lihu, potom stejným způsobem uzavřel i Staškův vpich v lokti. „Teď budeš spát, Stašku. Probudíš se zítra v tuto hodinu a budeš se uzdravovat!“

„Ano, pane rytíři.“ řekl chlapec tiše.

„Spi!“ řekl Ludvík, Stašek poslušně zavřel oči a usnul.

Ludvík d'Enghiem odložil trubičku, kterou držel v ruce a zvedl oči k Charrymu. „Chtěl ses mne na něco zeptat.“ usmál se.

„Jo. Chtěl jsem se zeptat, kde jsi přišel k těm znalostem a zda je to vůbec rozumné a myslitelné, provádět tak nebezpečné experimenty.“

„Nejedná se o experiment. Znám způsob provádění transfuzí, naučili mne to. Bratři.“

„Aha. Hypnotizovat a přivádět do... toho stavu smrti, to tě taky naučili oni?“

„Ano.“

„A co tě naučili ještě? Taky čarovat? Nebo vyrábět zlato z olova? Třeba taky kámen mudrců?“

Ludvík se zatvářil velmi smutně, když říkal: „Vyrábět zlato z olova dokázalo zatím jen několik málo osob za celou dobu dějin lidstva; nikdy jsem o takovou činnost nejevil zájem. Co se týče kamene mudrců, s tím je to tak asi stejné. Ale ujišťuji tě, že co dělám, není žádné čarodějnictví; je to čistě výsledek vědeckých výzkumů, které jsou v pokročilejším stavu než věda normálních lidí.“

Charry si přejel dlaní po čele. „Pořád ještě mi nechceš nebo nemůžeš říct, čím se zabývá vaše organizace? Nechci na tebe naléhat, ctím tvoje sliby a přísahy; ale co jsi nám právě předvedl, dává tušit, že tví bratři nejsou jen tak obyčejná banda protistátních spiklenců!“

Ludvík omluvně pokrčil rameny. „Vím, že není hezké, co říkám. Ty jsi mi svěřil všechna svoje tajemství, já tobě žádná. Ale co znám, není moje tajemství a já ti je nesmím prozradit, dokud k tomu nedostanu svolení. Můžeš se něčeho dohádat, jako se dohádali ostatní. Co uhodneš sám, ti nemohu vzít a nebudu tím vinen!“

„Chápu. Můžu ti tedy klást otázky?“

„Samozřejmě. Řeknu ti, co budu moci.“

Mabel nám udělala kávu. Sedli jsme si vedle do jejich budoucího salónu na bedny, nábytek ještě neměli.

„Takže patříš k organizaci, která udělala v oboru lékařství pokroky, o jakých se ostatnímu lidstvu ani nezdá. Proč je nesdělíte veřejnosti?“

„Není to dovoleno. Já sám jsem přestoupil nařízení, když jsem použil svých znalostí ku pomoci cizí osobě, která není naším členem. Ale jsem člověk a Staška mám rád; a jsem občanem Arminu, povinným pomoci bližnímu svému. Proto jsem přestoupil zákaz a provedl před vašima očima několik zákroků, které nejsou obvyklé mezi lidmi. Avšak podle Andreje už i lidé přišli na možnost dát krev jednoho člověka jinému, podle Diany hypnózu předvádějí nedoukové a šarlatáni na jevištích. Neučinil jsem nic, co bych mohl vystavit ohrožení.“

„Máš více takových tajemství?“ ptal se Charry.

„Ano, mám ještě nějaká. Avšak moje znalosti nepřevyšují průměr; dokonce mi chybí řada znalostí, které jsou povinné. Jsem ubohý diletant. Umím ledacos, ale nic pořádně a mé činy by nenalezly omluvu v očích lidí, kteří znají víc než já.“

„Krásně řečeno - a vyhnul ses při tom všemu, co jsme chtěli vědět. Co ještě umíš?“

„Andrej už ví, že dovedu otvírat zámky bez správného klíče. To je například jedno z mých umění. Jinak nevím, co by tě zajímalo. Až bude třeba, něco z toho použiju.“

„Samé zajímavé věci! Jak je to s tou alchymií?“

„Alchymii se neposmívej! Nevyznám se v ní, ale viděl jsem pokusy alchymistů a můžu ti prozradit, že vládnou silami, které by mohly být nebezpečné každému; i tobě a tvým šelmám. Co se týče přeměny prvků, o které jsi mluvil, neviděl jsem ji, ale jeden z mých přátel mi přísahal, že existuje. A že ji provedl přesně podle návodů Herma Trismegista a Alberta Magna.“

„A poslyš,“ řekla jsem. „O pokusech Nicolase Flammella jsi taky slyšel? Víš, kdo to byl, že jo?“

„Ano, vím kdo byl adept Nicolas Flammell. Ale kde jsi k jeho jménu přišla ty?“

„Podle jedné otcovy knihy to byl muž, který psal svá tajemství do zdí katedrál. Byl alchymista a stavitel; dost tam na něj nadávali a pomlouvali ho.“

„To by mu snad ani nevadilo. Ačkoliv, stejně se o tom nedozví, zemřel někdy... v patnáctém století. Asi.“

„To snad ne! Já slyšela, že žil ve dvanáctým století!“

„No... to taky.“

„Počkej! Chceš říct, že žil... tři sta let?“

„Já to netvrdím, já s ním nikdy nemluvil! Vím jen co se o něm říká, a četl jsem některé jeho knihy. Povídá se, že transmutaci uskutečnil celkem třikrát; potom zmizel a o dalším jeho osudu není zpráv. Kdybych tušil, že se na to budeš ptát, Diano, nechal bych si Tajemství katedrál vysvětlit.“

„Jmenoval jsi Herma Trismegista a Alberta Magna. Jejich práce jsi snad studoval?“

„Ne soustavně. Samozřejmě jsme se o tom něco učili ve škole. Ale jak říkám, transmutace mě nikdy nezajímala.“

„Školní vědomosti!“ nakrčil Charry nos. „Snůška nesmyslů a zbytečností! Cos to vlastně studoval?“

„No... máme takové vlastní školy. Taky jsem samozřejmě chodil na universitu v Bruselu, ale to když jsem byl mladý. Potom už jen tak namátkově...“

„Tak nám ještě řekni,“ navrhla jsem. „Proč ti vlastně všichni říkají pane rytíři. Všimla jsem si toho už u Bolziniho; a teď zase Stašek...“

„Je to můj oficiální titul. Já totiž opravdu jsem rytíř; něco jako středověký křižák. Chápeš to?“

„Dobře, Bolzini to věděl. Ale jak to ví takový Stašek? Začal ti tak říkat až teď, v hypnóze!“

Ludvík chvíli uvažoval, jak mi to vysvětlit. „Víš, když uvedeš člověka pomocí hypnózy do stavu, kdy jeho mysl započne pracovat na vyšší úrovni, dostaví se zároveň s tím také širší poznání. On vlastně nevidí současný stav věcí, ale jejich vnitřní smysl. Nevím, jak to mám vysvětlit.“

„Ani nemusíš. Zkrátka, v hypnóze říká pravdu!“

„Ano, tak nějak.“

„Mohl bys třeba uvést do hypnózy mě? Ráda bych věděla, jaký je to zážitek a co v tom stavu uvidím.“

„Mohl bych; ale jsem začátečník v tomto oboru a nerad bych ti ublížil. Takové pokusy jsou nebezpečné. Já podléhám slibu, že nikomu ublížit nesmím.“

„No jasně,“ řekla jsem rozmrzele. „Křižák s alchymií a tajemstvím katedrál! A transfuzí krve a zlodějskými paklíči; jak přirozené! Budiž požehnáno tvému svatému dílu.“

„Amen,“ řekl a přežehnal se křížem. „Nesměj se mé práci. I tobě jednou může prospět.“

Přestali jsme ho trápit a radši se rozešli; já šla utěšit Ponny, která hrozně brečela a plna úzkosti se vyptávala, zda to Stašek přežije. Kdyby náhodou ne, byla pevně rozhodnuta se zabít, nebo vstoupit do kláštera a celý život tam truchlit v temné opuštěné cele. Ujistila jsem ji, že v klášteře to ani zdaleka není tak hrozné a vyprávěla jí svoje zážitky; trochu ji to uklidnilo.

Ludvík nařídil Staškovi, aby spal čtyřiadvacet hodin bez probuzení a trval na tom, že se nevzbudí; proto ho hlídali pouze leopardi a teprve nazítří, když se měl probudit, se u jeho lůžka sešlo víc lidí. Ludvík jich většinu vyhodil, ale já se hbitě vetřela. Taky Ponny, ta by se vyhnat nenechala.

Ludvík se choval absolutně klidně. Přišel ke Staškovi, zkontroloval mu puls, potom dýchání; dělal to letmými dotyky rukou. Pak se rozhlédl po nás, usmál se, dotkl se konečky prstů Staškova čela a řekl: „Procitni.“

Stašek se zvolna probíral k životu. Nejdřív pohnul zdravou rukou, potom víčky; nakonec otevřel oči. Rozhlédl se po nás a asi nás poznal, protože když uviděl Ponny, pokusil se usmát. Skoro se mu to povedlo.

„Jak se cítíš?“ ptal se Ludvík.

„Docela... dobře.“ Bylo vidět, že se Staškovi vrací vědomí. „Já jsem si zranil... ruku! Že jo?“

„Ano, ale dali jsme tě do pořádku. Andrej ti ji sešil, bude to zas dobrý.“ uklidňoval ho Ludvík.

„Ty jsi se mnou taky... něco dělal! Že?“

„Ano, transfuzi. Dali jsme ti MacLeodovu krev. Líbí se ti?“

„Jasně! Je to přeci taky krev Ponny!“

„Výborně, je zdravej!“ rozesmála jsem se.

Chvíli jsme všichni chválili Staška, jak je statečný a jak je dobře, že se brzy uzdraví. Potom požádal Ludvík Ponny, aby se mu věnovala, pečovala o něj a tak; může ho krmit, oblékat, umývat a vůbec všechno, co půjde. Ponny měla sice oprávněné pochybnosti, zda to Stašek skutečně potřebuje, ale jeho ta myšlenka potěšila a nadšeně souhlasil.

Už jsme chtěli odejít, když promluvil: „Bratře Ludvíku... směl bych se tě na něco zeptat?“

„Jistě; co tě trápí?“

„Viděl jsem... různé věci. Potřeboval bych vědět, co je pravda a co... představy. Třebas... ty ses mne dotýkal. V tom stavu jsem opustil svoje tělo a pohyboval se... na různých místech. To bylo všechno pravda?“

„Pravděpodobně ano. Nevím.“

„A... ty bytosti?“

„Co říkáš, chlapče?“

„Bytosti, které... byly tady všude kolem. Různí lidé... tedy, já aspoň myslím, že to byli lidé. Měli... zářící těla. Stáli kolem, všude tady kolem nás. Nepomáhali, jenom se dívali.“

„To všechno jsi vážně viděl?“

„Nemohu to nijak vysvětlit. Vy jste taky měli jiná těla. Ale při tom jste měli taky ta svoje dnešní... překrývala se navzájem. Tys měl docela jiné, i Diana a Andrej. A Ponny byla venku, ale to druhé, zářící tělo, bylo tady se mnou. Cítil jsem je.“

Ludvík kupodivu vypadal velice vážně.

„Viděl jsi taky... třeba nějaké znaky?“

„Na tělech, jo? Jistě, všecky možný. Takovej zubatej kříž, co nosíš na krku. Nebo křídla, co má Diana.“

„Diana nosí nějaký křídla?“

„No a pořádně veliký; jenomže je měla složený na zádech. Ne že by nějak překážely, ty zářící těla se můžou všelijak překrývat; ale asi by jí vadily, já nevím. Ty to taky nevíš, Diano?“

„Nevím a připadá mi to jako legrace. Co jsem v tý vizi, kluk, holka, zvířátko nebo pták?“

„To je hrozně těžký říct. Seš okřídlenej tvor, hrozně krásnej. Máš ještě dokonalejší tělo než teď.“

„To je vidět? Máme nějaké šaty?“

„Šaty jsou hmotná věc. Jsou vidět, ale jako když jsou zbytečný. Tam nahoře na nich vůbec nezáleží, jako kdyby byly průhledný.“

„To se ti určitě líbilo!“ rýpla si Ponny.

„A co? Stejně budeš moje žena; už to vím určitě.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Budeme mít spolu děti. Viděl jsem je v tobě, ale docela maličký. Ještě menší než zrníčka prachu. Ještě to nejsou lidi, teprve až se spojí... no, však víš. Ještě nejsou živý, ale už jsou! A jsou strašně krásný, já se nemůžu dočkat, až...“

„Zaraz, Stašku,“ řekl Charry. „Mám takovej dojem, že ty tvý vize směřujou zásadně jedním směrem...“

„Ty seš taky hrozně krásnej, v tom tvým zářícím těle,“ ocenil Stašek. „Seš velikej a mocnej císař. Budeš velikej panovník týhle země!“

Něco mi napadlo: „Ty mý křídla jsou blanitý nebo opeřený?“

„Zářící. Z jakýho jsou materiálu, to nevím.“

„Asi bude nejlepší, když půjdeme a necháme tě odpočinout,“ řekl Andrej. „Bylo toho na tebe dost. Ponny, ty ho dobře opatruj a hlídej, my zas přijdeme.“

„Děkuju vám. Prosím, mohl bych dostat něco k jídlu? Ale... mohlo by to být takový jídlo, jaký si dělá bratr Ludvík? Bez masa... totiž, aby to nikoho nebolelo.“

„Přinesu ti něco.“ slíbil Ludvík.

„To je dobře. Já bych už nikdy nechtěl nikomu způsobit bolest.“

Odešli jsme a nechali děti spolu. Jenomže Ponny stejně na chvíli odešla, když Stašek zase usnul. Mezitím už kolovaly po táboře různé pověsti, takže všichni jen čekali, až se dozvědí něco konkrétního. Ponny se nedala prosit a napovídala toho tolik, že kdyby všechno byla pravda, zatočila by se nám všem pěkně hlava. Takhle nevím, jaké fámy všechny probíhaly.

Navštívila jsem Ludvíka v jeho chýši. „Nemůžu se nějak vyznat v tom, co povídal Stašek. Myslíš, že to všecko skutečně viděl? Je to něco reálnýho?“

„Co ti mám odpovědět? Těžko říct.“

„Přece na to musíš mít nějaký názor!“

„Vím, že existují jevy, které nejsou snadno pochopitelné. Stašek je zřejmě velice citlivý; je ještě mladý. Až zestárne, otupí a přestane tak jasně vnímat. Nebo možná ne.“

„A je to pravda? Třeba to, že mám někde na zádech nějaký křídla! Přece to je blbost, ne?“

„Kdo ví, jak vypadá tvoje astrální tělo.“

„Takže, mám nad tím uvažovat jako nad realitou?“

„To samozřejmě. To snad už přece víš, ne?“

„Mohl bys zkusit zhypnotizovat taky mě? Hrozně ráda bych viděla nějaký věci, co jinej nevidí!“

„Pokus s tebou udělat můžu - ale nevím...“

Skutečně se pokusil; několikrát jsem nedokázala upadnout do transu, Ludvík se tiše zlobil a já se trochu styděla. Potom jsem se mu konečně podřídila natolik, že jsem snad opustila svoje tělo a měla nějakou vizi, ale vůbec ji nechápu. Byla jsem buď v místě, kde se právě rodila či zanikala hvězda, nebo možná ve vysoké peci v době tavby. Všude kolem všecko hořelo, světy vznikaly a zase zanikaly, ale mne se to netýkalo. Ničení nebo zrození? Divná záležitost...

Pokračovali jsme v práci na výstavbě města. Otec Ignác už totiž ztratil trpělivost a rázně požadoval, aby se něco dělalo s chrámem Páně. Atanas Willenberg o tom již dlouho uvažoval a chystal se na to; mezitím namaloval audienční síň pro Vládce, jednací síň pro vládu a teď se zabýval návrhem zasedací síně pro náš parlament. Bohužel jsme doposud neměli hrad ani zámek, takže se to nedalo realizovat.

Přišla jsem do Atanasovy pracovny právě ve chvíli, kdy projednával návrh chrámu s Ludvíkem. Měla jsem dojem, že se dokonce hádají, což u Ludvíka téměř nepřipadá v úvahu. Ale zcela jistě Atanasovi něco vytýkal a kritizoval jeho práci; nebylo to od něho hezké, Atanas se s tím hrozně nadřel.

„Já myslím, že pro zdejší potřeby je to dobrý dost! Není potřeba dělat s tím takové ciráty...“

„Nesmysl!“ odtušil zostra Ludvík. „Když si uvědomím, že by to mohl vidět Fulcanelli, nepřichází v úvahu, aby se to odflinklo!“ V té chvíli mne spatřil, usmál se a řekl: „Co nám neseš, Diano?“

„Charry potřebuje výkresy od společné jídelny. Kdo je to Fulcanelli?“

„Jeden můj známý,“ řekl Ludvík, přehrabuje se v papírech na stole. „Znalec výstavby chrámů. Řekl jsem jeho jméno, protože jsem chtěl Atanasovi pohrozit. Kdyby totiž ten muž viděl kostel, jaký právě navrhl, mohla by ho ranit mrtvice.“

Prohlédla jsem si plán; byla to ohromná gotická katedrála se čtyřmi věžemi, z nichž dvě vyšší se nacházely na západní straně, nižší na východní; kostel byl trojlodní, navíc měl po stranách dvě menší boční lodi, ústící do příčné lodi, tvořící osu kříže, jemuž se podobal půdorys chrámu. Moc se mi líbil, ale říkala jsem si, že bychom takovou stavbu nedokázali dát vlastními silami dohromady ani za deset let.

„Co se ti na tom nelíbí?“ ptala jsem se. „Je to přece krásné - nebo ne?“

„Mně se to líbí! Ale to víš, odborník by tam našel lecjaké výtky a úpravy...“

„Tak proč nám nepostaví katedrálu ten Fulcanelli? Když je tak chytrej...“

Ludvík se divoce rozesmál. „Tohle mu tak říct! Fulcanelli se objevuje tak jednou za patnáct let a nikdy nedělá žádnou práci, jen vyzvídá, co je kde nového. Určitě by to nevzal. Je odborník a odborníci mají málokdy touhu se předvádět.“

„No jo,“ řekla jsem, protože se mi zdálo, že si ze mne dělá legraci. „Tak vyřiď tomu svýmu Fulcanellimu, ať si trhne nohou!“

A šla jsem, zatímco Ludvík a Atanas se popadali za břicha smíchem.

Stašek se uzdravoval velice rychle; Andrej mu ránu každý den čistil a převazoval a Ponny se snažila, co to šlo, aby se mu dařilo dobře. Například tím, že se k němu nastěhovala, dokonce s ním spala na jedné posteli, ale nic dalšího. Člověk by si řekl, že mohl být naprosto spokojený; přesto měl ještě jeden problém. Jakmile se mohl pohybovat volně, i když s rukou zavázanou, navštívil Ludvíka a požádal ho, aby se stal jeho duchovním učitelem.

„A co si pod tím pojmem představuješ?“ zeptal se Ludvík. „Co myslíš, že bych tě mohl naučit?“

„Nevím, jak bych se vyjádřil přesně. Vím jenom tolik, že toužím získat poznání na tak vysoké úrovni, jakou máš ty. Mám pocit, že tvoje rozsáhlé znalosti nesmějí jen tak zmizet ze světa; protože by přinesly štěstí mnoha lidem.“

Ludvík promluvil po důkladné úvaze: „Vezmi na vědomí, že doposud nemám právo vykonávat činnosti duchovního učitele. Může tedy trvat velice dlouho, než to právo získám a než tě budu moci zasvětit. Možná bys udělal lépe, kdyby ses obrátil na někoho jiného, kdo nemá takové potíže.“

„Ne, pane rytíři; chci, abys mým duchovním učitelem byl ty a nikdo jiný. Chci se naučit dodržovat tvé životní zásady, pochopit, jakým způsobem pojímáš Boha a sloužíš Mu. Pochopil jsem, že ty jsi nejlepší ze všech.“

„Dobře. Přijmu tě.“ řekl Ludvík d'Enghiem.

Teprve po této zprávě pochopili mnozí občané, jak výjimečnou je Ludvík osobností; od té doby ho počali navštěvovat se svými osobními problémy a radili se s ním. Dokázal jim pomoci velmi fundovaně. Jenom Julinka si na něj stěžovala, když za ním přišla a žádala, aby jí věštil z ruky; podíval se jí sice na dlaň, ale co jí řekl, byly jen nehorázné vtipy a rýpavé rady do života, což Julinku nepotěšilo a tak ho začala všude pomlouvat.

Mistr Saong-Čou přijal zprávu o výskytu nového duchovního učitele s naprostým klidem. Později prohlásil, že něco podobného očekával už dlouho a Ludvíkovu způsobilost v tom směru poznal na první pohled; je nutno přiznat, že se tak skutečně choval. Oba si zvykli navštěvovat přednášky jeden druhého, pokud byly pro větší počet lidí. Každý z nich učil něco trochu odlišného, což ale nevadilo.

Otec Ignác byl v trochu horší situaci; jeho jezuitský řád jej přímo zavazoval, aby bojoval proti každé odchylce, která se kde projeví. Je pravda, že se o to snažil, ale jeho prostředky byly velmi omezené. Jezuité za dřívějších časů měli možnost ovlivňovat přístup ke kacířům za pomoci světské moci států, v nichž působili. To u nás nepřicházelo v úvahu, Charry byl k podobným sporům laxní a já fandila Ludvíkovi. Takže otec Ignác mohl jen hledat protiargumenty a ve svých kázáních často odhalovat chyby, kterých se ostatní dopustili. Ludvík chodil na jeho bohoslužby často a rád; když byl veřejně kritizován, jenom se usmál a obvykle připustil, že z hlediska katolické dogmatiky má otec Ignác pravdu.

„A to ti vůbec nevadí?“ ptala jsem se ho jednou.

„Proč by mi to mělo vadit? On má skutečně pravdu.“

„Když on má pravdu, tak ty děláš chyby!“

„Ano, dělám veliké množství chyb. Proto nikoho nenutím ani mu nedoporučuji, aby dělal to, co já.“

„Když to vidíš jako chyby, nebylo by lepší, abys to nedělal?“

„Já to jako chyby nevidím. Vidí to tak otec Ignác.“

„Ale ostatní, zejména mladí, tě napodobují!“

„Stašek je mým žákem; vysvětlil jsem mu, z jakých předpokladů v které záležitosti vycházím a on to přijal. Ostatní mají svobodnou vůli; k ničemu je nenutím, pouze říkám svůj názor. Jestliže mne poslechli, je to jejich věc.“

„To je perfektní! To bych si potom mohla taky já otevřít vlastní školu, mít žáky a kázat jim svoje představy!“

„Divím se, že to už dávno neděláš.“

Uznejte, dalo se s ním diskutovat? Každého jsem dokázala vytočit a pohádat se s ním, jen s Ludvíkem to nešlo, prokoukl každý můj pokus a bral ho jako zábavu. Byla jsem nucena přizpůsobit se, tak jsem ho přestala provokovat.

Když se nám podařilo postavit první domy pro většinu rodin, rozjet polní práce a všechny ostatní nezbytnosti, začala se plánovat cesta Reginy do Číny. Mnozí naši občané totiž zanechali v Číně příbuzné, které by rádi přesídlili do Arminu. Charry to projednal a získal souhlas všech představitelů státu, takže svolil, aby se tam vypravili. Kapitánem Reginy měl být pan Millard, v posádce toužili být všichni mladí z bojovnické kasty. Charry a já jsme se rozhodli zůstat doma.

V té souvislosti vyvstala otázka nových uniforem pro naše námořníky a vojáky. V Arminu to je jednoduché: od chvíle, kdy jsme vydali dobrozdání, že tetování může nahradit oděv, si každý příslušník kasty bojovníků nechal vytetovat někam na tělo aspoň malý ornament. Číňané to dělali rádi a ochotně a chlapci tím dávali najevo odvahu a přezírání bolesti, takže mnozí už měli na kůži slušnou sbírku fantastických obrázků. Něžné slečny nezůstávaly pozadu. Aby byly obrázky vidět, nemohli je samozřejmě zakrývat zbytečným oděvem, takže většinou nosili jen ozdoby, šperky a girlandy z květin. K tomu patřily fantasticky vyzdobené účesy pánů i dam, případně další obrázky namalované na kůži, které se ovšem při častém koupání smývaly. To není tak strašná chyba; partneři a partnerky dotyčných osob měli možnost se vzápětí výtvarně vyřádit zase jinak.

Když vešel ve známost úmysl vyplout zase do světa, stala se otázka oděvů žhavě aktuální. Měli jsme určité množství látek, které se daly použít. Ovšem jak, když každý měl o krásném vzhledu svérázné představy? Nakonec jsme rozhodli svěřit návrhy Martinu La Graquovi, neboť měl největší přehled a nejčastěji fundovaně kritizoval vkus ostatních.

Martin uspořádal přednášku: „Jsme tady nikoliv proto, abychom životní styl našeho státu připodobnili, přizpůsobili dosavadnímu světu; ale abychom vytvořili docela novou kulturu, nový svět! Dostali jsme možnost, kterou mají všude jinde jen výjimečně, protože nemusíme přemáhat odpor konzervativních zpátečníků a můžeme se svobodně rozvinout v celé šíři svého talentu...“

Všichni byli nadšeni, ačkoliv málokdo pochopil, o co mu jde. „Takže co vlastně navrhuješ?“ ptal se Charry.

„Navrhuji jednoduše oprostit se od pocitu, že musíme někomu podléhat! Vytvoříme něco nového!“

Charry to vzdal a požádal ho, aby zpracoval svoje představy výtvarně. Martin ochotně nakreslil návrhy a během dvou dnů je předvedl veřejnosti. Vymyslel pro Armin docela nový styl, který nazval neorenesancí; Ponny tvrdila, že určitě přežije dějiny. Zavedl bělostné košile s barevně vyšívanými erby majitele na srdci, těsně padnoucí kalhoty a vesty, spojované nikoliv knoflíky, nýbrž šněrováním, stojaté vějířovité límce, klobouky se širokými střechami a spoustou peří, sukně na všech stranách krátké nebo dlouhé ke kotníkům, ale s prostřihy až k pasu, pro dívky výstřihy skoro na břicho, opasky s kovovými štítky a dýky ve zdobených pochvách našitých na nejrůznější místa šatů. Neměl námitek ani proti účesům a ozdobám vlastního stylu; všechno to do sebe krásně zapadalo.

„No, hezký,“ komentoval to Charry. „A kdy se bude ten maškarní ples vlastně pořádat?“

Na rozdíl od něho Ponny a Stašek přijali neorenesanci přímo nadšeně. Momentálně neměli co dělat, Stašek pro svoje zranění a Ponny pro své mládí, tak vymýšleli obleky; paní MacLeodová jim ty neuvěřitelné hlouposti schvalovala a spolu s Mariannou La Graquovou je šily. Ponny se dokonce rozhodla vyučit se u ní švadlenou.

Byl to moc hezký párek, když se v neděli objevili na promenádě: Stašek s jemně zkadeřenými vlasy dlouhými až na krk, malým červeným kloboučkem ozdobeným barevným peřím, sepjatým stříbrnou sponou ve tvaru polské orlice, v bílé košili s velikým límcem, červenobílé vestě a kalhotách s jednou nohavicí červenou a druhou zelenou, oběma těsně přiléhajícími k nohám; širokým opaskem s kovovými štítky a mosaznou sponou, na kterém visel krátký kord s rukojetí zdobenou tyrkysy a v ručně šitých botách pana Bolziniho s nahoru otočenými špičkami. Ponny ve vzdušných bílých šatičkách, zdobených prostřihy na nejneočekávanějších místech, takže rukávy byly vlastně jen pásky látky spojené několika barevnými stužkami, výstřih nic zbytečně nezahaloval a sukýnka, ať se snažila jak chtěla, nedosahovala ke kolenům. Zato boty působily starořeckým dojmem, byly přivázány na lýkových provazcích, překřížených až ke kolenům. Na krku měla řetízek, který jí Stašek udělal ještě když byl zdráv, na řetízku pochvu krásně pozlacenou a v té pochvě dýku, kterou by mohla nepřítele i rozpárat. Na hlavě nosívala síťky jako tehdejší dámy; různé podle toho, co její matku napadlo, někdy zdobené perlami, jindy zlatem, někdy pouze papouščím peřím. Ale vždy byly nádherné a ti dva vyhlíželi jako ze starého obrazu. Však na jejich parádu padla většina zásob látky!

Někdy chodila Ponny oblečená taky jako chlapec; v tom případě se oblékali se Staškem naprosto stejně, dokonce si kvůli ní dal přistřihnout vlasy na stejnou délku. Ponny byla od začátku ostříhaná nakrátko a líbilo se jí to; dokonce záviděla, když jsem se v Rangúnu směla nechat vyholit a ona ne. Teď dostala pro své spády nový impuls kvůli Mabel, Kamiči a její družině. Ponny neochvějně dodržovala zásadu chodit ve všední den nahá, ale v neděli se na bohoslužby co nejkrásněji vystrojit a chodit oblečená, dokud ji všichni neviděli. Pak uložila šaty do parádního pokoje a šla se normálně koupat.

Mabel nebyla jediná, která čekala dítě; to vyplývá ze zvyklostí původních zemí našich občanů. Hned po ní měla rodit Kamiči, pak ostatní ženy z Číny a Japonska. Johanes by považoval za nesmírné pokoření, kdyby jeho čokoládová kráska zůstala neplodná; stejně Li, jejich ženy byly kamarádky a taky její synek se na přicházejícího sourozence nesmírně těšil. I když jsem se snažila tomu zabránit, šířila se v národě psychóza, že žena bez dítěte nezaslouží žádnou úctu; čemuž propadly i bílé ženy. V obtížné situaci byla Ponny, která obden navrhovala, aby se se Staškem vzali. Rodiče jí sice dovolovali všechno, ale tohle rázně odmítali. Takže Ponny aspoň požadovala, aby se rozhodli pořídit si ještě další dítě. Bráška Jimmy ji samozřejmě podpořil a tentokrát se rodiče dali umluvit, výměnou za příslib poslušnosti obou dětí.

Takže nejhůř jsem na tom byla já; přes veškerou naši snahu se mi nedařilo otěhotnět. Prozatím se nikdo neodvažoval říct mi něco do očí, ale tušila jsem, že mne za zády všechny ženské pomlouvají. Nějakou dobu se mi dařilo udržet názor, že politické důvody to zatím nedovolují; taky mne podpořil Ludvík, když věštil, že ve vhodnou dobu budu mít syna.

Otevřenou agitaci proti mně vedla Julie Bolziniová. Jako v podstatě jediná svobodná dívka využívala svého postavení k nekalé konkurenci a snažila se každou chvíli ulovit některého neopatrného muže. Pokusila se o Charryho, Ludvíka a dokonce Yamanakiho, avšak o všechny tři bezúspěšně. Nejsem si zcela jistá, zda odolal Andrej; Julinka si dokázala většinou rychle všimnout, kdo nemá právě odpovídající partnerku pro svoje potřeby. Skandály kvůli tomu propukaly průměrně každých čtrnáct dní a Charry byl nucen je řešit, což ho silně rozčilovalo. Většinou vyvolával rozbroje Julinčin neodbytný ctitel Johansson, kterému se neomrzela nikdy a který byl neustále připraven zmlátit každého dalšího milence. Klid byl pouze, když chodila nějaký čas s Willenbergem; ale netrvalo to dlouho, Atanas ji někde přichytil s jiným, vysmál se jí a dal kvinde. Julinka si běžela postěžovat tatíčkovi, že její vřelé city byly opět mrzce pošlapány a Bolzini chvátal za Atanasem s dýkou. Ten ho vyhodil zavřenými dveřmi. Byl z toho skandál a Charry rozhodl, že to už tak nenechá a Julince otcovsky domluví. Dal jí dvě pořádné facky přes čumáček a pak, když začala ječet a řvát, přehnul ji přes koleno a naplácal tam, kam se to patří.

Načež oznámil že vypisuje konkurs na ruku slečny Julie a kdo by ji chtěl získat do domácnosti, ať se hlásí. Přihlásil se pochopitelně nejdřív Johansson a Charry rozhodl, že mu bude dána a vyzval otce Ignáce, aby je oddal. Julinka se vzpouzela, řvala, vyváděla a hádala se, ale starý Bolzini vzkypěl hněvem, promluvil si s dcerou v soukromí, Julinka uznala, že má pravdu a oteklou pusinkou vyslovila kýžené ano. Byla veliká a slavná svatba, Ponny byla družičkou a Stašek mládencem, otec Ignác si na to nechal pořídit nový krásný ornát, všichni jsme byli v gala a šelmy se tvářily obzvlášť slavnostně. Nevěsta se asi smířila s osudem, protože zářila štěstím, Johansson se důstojně nafukoval a krásně svedl slavnostní řeč při hostině. Potom Charry jménem státu oba přijal mezi občany a přijal jejich přísahu (Julie už občankou byla, ale Johansson ještě ne) a předal jim parcelu na postavení vlastního domku.

Od té chvíle byla Julie Johanssonovou řádnou manželkou a on, když ji chytil při nevěře, zbouchal ji do modra a zas jejich manželství chvíli hezky klapalo. Julinka není z cukru a nějaká ta rána jí nevadí, svému muži pak byla oddána jako pes; aspoň ho na slovo poslouchala a dělala všechno, co mu viděla na očích, zvláště když se na ni díval.

Svatba Johanssona s Julií byla první slavná událost, která se konala v novém kostelíku. Bird City se proměnilo ze shluku neuspořádaných srubů v pěknou vesničku, takže se výstavba chrámu Páně nedala déle odkládat. Otec Ignác byl šťastný, i když na realizaci gotické katedrály pochopitelně nedošlo. Ale podařilo se nám postavit kostelík větší než běžné chalupy, dokonce tak velký, že mimo všech občanů města tam byl prostor pro případných dvacet dalších. Což bylo dost, protože se většina lidí služeb Božích nezúčastňovala; zato mnohé šelmy sem chodily velice rády a sledovaly každé představení s neutuchajícím zájmem. Otec Ignác nejdřív nevěděl, jak se k tomu postavit, ale protože měl málo oveček, nakonec je vítal. Věnoval svému kostelu všechnu péči a lásku; podařilo se mu vytvořit docela pěkný oltář, namaloval vlastnoručně obrazy Narození Páně, Panny Marie, Svaté Rodiny a Ukřižovaného a chystal se na Křížovou cestu a obrazy svatých. Rozmístil je po stěnách a ochotně a rád vysvětloval jejich smysl každému, kdo o to měl zájem.

Andrej Rastopčenkov se naučil hrát na harmoniku asi pět nábožných písní a ostatní se učili zpívat; moc jim to nešlo, kupodivu nejkrásnější hlasy měly šelmy. Otec Ignác časem byl nucen tolerovat drobné odlišností víry; postupně mu stačilo, že někdo je křesťan a má aspoň základní představu, co to znamená. Když slyšel názory některých z nás, obracel oči k nebi a prosil Hospodina za odpuštění; ale myslím, že nás měl svým způsobem rád.

Že naše šelmy mají velmi vřelý vztah ke svým mláďatům, jsme všichni věděli; teď rozšířily svou náklonnost taky na lidská mláďata, která se chystala přijít na svět. Všechny ženy v požehnaném stavu se těšily jejich veliké úctě; z vyprávění otce Ignáce nejvíc milovaly příběhy o tom, jak byl Ježíšek malý a Marie o něj pečovala. Když se chystaly Vánoce a měl se stavět Betlém, vypadalo to, že na Jezulátko budou dýchat tygr, leopard a jaguár; i když někteří nadšení křesťané byli ochotni odchytit buvola a divokého osla a přinutit je, aby tuto službu konali; což by bylo o život, obě zvířata jsou mimořádně nezkrotná.

Budoucí občánci se hlásili k životu velmi rázně; ženy se chodily často radit s Andrejem a ten prohlašoval, že všechny jsou zdravé a nebudou s tím potíže. Nicméně přesto začal uvažovat, zda tuto záležitost nějak nesjednotit. Andrej už předtím považoval svůj dům v podstatě za nemocnici; po přístavbě tam měl svou ordinaci a několik pokojů (většinou nevyužitých), plánoval další výstavbu operačního sálu s dokonalým vybavením a postupně úplné nemocnice, v níž by pouze měl svůj byt. Také rozhodl, že Mabel bude po vlastním slehnutí pracovat jako porodní asistentka a patřičně ji školil. Vlastně, pro všechny budoucí matky se často pořádaly přednášky,

kromě Andreje je konal i Ludvík a Saong-Čou. Protože přednášky se týkaly zdravého způsobu života, zúčastňovalo se jich pomalu víc lidí než zasedání parlamentu.

Od chvíle, kdy si Mabel dávala holit hlavu, stoupla její prestiž u Číňanek a Japonek. Já už byla zvyklá, tak jsem se jen bavila, ale Mabel se rozhodla vyhovět zvyklostem a chodila od té doby (ve svátek) ve volném oranžovém plášti. Tehdy se za ní nastěhovala Marianna La Graquová; stejně jako její muž byla velmi zbožná a lákala ji činnost jeptišky, ovšem díky názorům Ludvíka d'Enghiema spíš jiná než katolická. Navrhovala, aby lékařská péče byla organizována jako činnost církevní, při čemž by samotná nemocnice fungovala jako klášter. Andrej nad tím kroutil hlavou, ale Marianna to považovala za vhodné působiště pro své nápady. Takže se nechala konečně vyholit taky a klášter pro dvě jeptišky zdárně zahájil činnost.

Toto rozhodnutí vyvolalo kromě souhlasu také řádnou vlnu kritiky, zejména z okruhu přívrženců tradice; ale Ludvík a Martin byli pro a nakonec podlehl i Andrej. Ten to dal najevo zvláštním způsobem, totiž nechal se ze solidarity s Mabel taky ostříhat. Vždycky měl sklon nosit krátké vlasy, takže mu to nedělalo problémy. Aljoška nosil pořád ještě copánek a neubránil se, bez milosti mu ho ustřihli. Nakonec se dal vyholit i Martin, taky kvůli své ženě. Ponny škemrala, ale neprosadila se.

Diskutovala jsem s Charrym, že ten ježek, co nosím na hlavě, nemá účel a kdyby třeba... věříte, že mi ten rabiát málem natloukl? Chudák ženská nikdy nemůže vědět, jak s ní bude její krutý manžel nakládat. A přitom docela bezdůvodně; copak by to bylo poprvé?

Jednou měl Ludvík dobrou náladu. Bavili jsme se o zákonech, když řekl:

„Proč vlastně nevydáš nějaký zákon, jak má kdo vypadat? Vlastně zákon ne, to by museli schválit. Dejme tomu dekret císařovny. To by přece bylo hezké, ne?“

Líbilo se mi to, ale podezírala jsem ho, že si dělá legraci. Tak jsem zaváhala.

„Je všeobecně známo, že ráda chodíš nahá a stříháš lidem vlasy. Proč to nenařídíš dekretem?“

„Ale to není tak docela pravda!“ bránila jsem se. „Není pravda, že bych někomu kecala do toho, jak se obléká nebo češe!“

„Kdepak! Jenom nedáš pokoj, dokud není podle tebe!“

„Říkám to proto, že oblékání je vrcholně nezdravé, zvlášť za horkého počasí. Nebo za deště, když hadry promoknou a je to hnusný! A když někomu vlasy sluší, ať si je klidně nechá růst! Řekla jsem něco Ponny, nebo někomu?“

„Ponny nemusíš nic říkat, nakecá toho na to téma sama dost. Kdyby ji máma nehlídala, vymyslí každý týden jiný účes pro sebe i pro Staška, a všechny šílené.“

„A co? Je snad špatný, když chci, aby to lidem slušelo?“

„No jasně, že není! Jenom je potřeba vnést do toho trochu života, aby ses měla s kým o co hádat. Třeba že bys každý týden vyhlásila volbu nejkrásnější ženy ve státě, a tu pak za trest oholila, aby už nebyla tak hezká!“

„No dovol? Co si to o mně myslíš?“

„No tak ne. Můžeš je vybírat čistě namátkově. Na koho ti zrovna padne zrak...“

Urazila jsem se. A dala jsem si záležet, by to na mně bylo vidět.

„Ještě lepší nápad: svěř to svým dvorním dámám. Určitě si každá s někým bude chtít něco vyřídit, tak tě poštve a ty to vyřešíš za ně...“

„Vidím, že máš náladu rejpat. Tak jen do mě, a nešetři kamarádku!“

„Tak chceš to slyšet vážně? Dávej si trochu pozor na lidi, až budeš ve světě. Všimla sis, že tě kdo chce utáhne na vařený nudli, jen když ti trochu polichotí?“

„To teda ani náhodou!“

„No kdepak! Představ si, že by se tady vyskytla nějaká opravdu chytrá holka, která by chtěla zabrat důležité a výnosné místo u tvého dvora. Přišla by za tebou a požádala, abys ji cvičila v boji. Pak by si postěžovala, že se jí mastí vlasy a že se jí vůbec nelíbí její účes. Možná ne napoprvé, ale určitě bys jí namydlila hlavu a dala se do ní břitvou. A od té chvíle by byla tvůj miláček.“

„Nechápu, co mi předhazuješ. No dobře, tak kamarádky stříhám. Ale jen když to chtějí!“

„A když je holka pěkně vyholená, o to víc jí sluší třeba zlatý náhrdelník, náušnice... Kolik toho od tebe dostala třeba Mabel?“

„Co já vím? Já to nepočítám!“

„No právě. Napadne tě, že by jí něco slušelo, a v tu ránu to má. Já vím, holky nejsou chamtivý. Nevadí Charrymu, že takhle pomalu rozdáváš státní poklad?“

„Charry není takovej hamoun. Konečně, zatím rozdávám z toho, co jsme našli u pirátů!“

„Rozdáváš proto, že ty ani Charry nepočítáte majetek. Pro tebe i pro něj jsou daleko důležitější kamarádi. Zatím o nic nejde, ale časem se můžou najít kamarádky, který toho začnou zneužívat. Nebo poznáš, že je nějaká holka pěkná mrcha?“

„Stoprocentně!“

„Kolik zákeřných holek jsi v životě poznala? Takových, které si z tebe udělají zlatý důl a pod tvými ochrannými křídly začnou zneužívat majetek a moc?“

„Tak podle tebe jsou ženský jenom mrchy? To proto, že nenávidíš ženy!“

„To není pravda. Jednu jsem měl velice rád. A nehněvám se na ni, že ona neměla ráda mne. Viděla prostě svět jinak. Byla krásná, chytrá, všestranně dokonalá. Takové vymýšlejí škodolibí andělé, aby měli lidé proč litovat, že je ztratili.“

Nepochybujte o tom, že mě to zajímalo, ale už o tom dál nehovořil. Tak jsem se zvedla a šla po svých. Ale občas jsem o jeho slovech přemýšlela.

Když se Mabel přiblížil její čas, očekávali jsme to všichni s napětím. Andrej začínal být netrpělivý, snad ponejprv, co jsme ho znali. Bručel, chodil sem tam, nemírně popíjel a Charry to vítal, neboť taky on měl zas jednou důvod k napití. Andrej si vzpomněl, že dle lékařských etických zákonů je lepší, když ošetření provádí jiný lékař než manžel a požadoval od Ludvíka, aby byl v nemocnici pokud možno pořád.

Naše šelmy samozřejmě taky hlídaly; musely být stejně při všem, co se dělo. I když je z nemocnice každý vyháněl, ometaly se okolo dveří a zajímaly se, co bude, jak to bude a kdy to bude, zkrátka měly moc zbytečných starostí.

Ale když to opravdu přišlo, nebyl shodou okolností vzhůru nikdo. Bylo to někdy po půlnoci a všichni sladce spali. Když Mabel počala naříkat, vážený doktor veškerého lékařství Andrej Rastopčenkov se probudil, vyděšeně se zahleděl na manželku a namísto co by nějak pomohl, vyletěl jako blázen z pokoje a začal vykřikovat, že to je strašný a Mabel umírá. Vůbec si počínal jako bez rozumu; nebýt toho, že na prahu spal jeden tygr, který probudil Ludvíka, mohlo se dítě narodit zcela bez lékařské pomoci. Potom hned utíkal ohlásit to mně.

Když jsem doběhla k Mabel, Ludvík už se staral a organizoval. Mně nařídil, abych se dobře dívala pro případ, že bych to někdy musela dělat sama. Několik děvčat zatím ohřívalo vodu. Andrejovi dal Charry facku a tím ho přinutil se uklidnit. Mabel byla při vědomí a chovala se, jako by prožívala nějakou švandu, Ludvík jí zřejmě snížil citlivost na bolest. Okolo nemocničního baráku se zatím srotila dobrá polovina vesnice, všichni hlučeli a diskutovali; do dveří strkali hlavy Ponny a Stašek, kteří tam měli co dělat ze všech nejmíň. Ponny jsem nařídila postavit se do kouta a dívat se, co ji v budoucnu taky čeká. Stašek vypadl sám, jako správný chlap nemohl pohled na plodovou vodu a jiné nechutnosti vytékající z ženy na takovém místě vydržet. Andrej zoufale zklamal; seděl u stěny, oči zavřené, klepal se a nemohl se na Mabel ani dívat. Stresoval Mabel víc než co jiného, tak jsem naznačila Charrymu, aby ho taktně vyvedl, vymáchal v korytě pro koně a dal mu napít. Zvládl to bez problémů.

Ludvík byl naprosto klidný. Pohlédla jsem mu do tváře, když citlivými prsty masíroval Mabel určité body na břiše, bocích a zádech a ujišťoval se, že dítě vychází správně, to jest hlavou napřed. Usmíval se; jeho tvář byla klidná a spokojená.

Byl to chlapec; Mabel křičela jen přiměřeně, sledovala Ludvíkovu práci a vypadala šťastně. Když Ludvík dítě plácl po zadečku, rozkřičelo se na celou nemocnici. A všichni se naráz začali smát a radovat. Marianna kluka omyla a přiložila k prsu Mabel, která se usmívala jako sluníčko. „Moje... moje dítě! Můj syn... Ach Diano, vidíš, jak je krásný?“

Charry potřásal zatím rukama i celým tělem Andrejovi; no ovšem, chlapi si přece musí pogratulovat, vždyť dle jejich názoru nejpodstatnější dřinu při narození dítěte udělali oni. Potom gratuloval Charry i Mabel, ale dost opatrně; jenom ji hladil po hlavě a chválil novorozeně.

Andrej se už taky vzpamatoval, aspoň natolik, aby začal vnímat. Ludvík mu stiskl ruku: „No, tak vidíš! Až se ti bude rodit příští, už to zvládneš sám. Teď jsi konečně dospělý chlap, táta od rodiny. Jak se bude jmenovat?“

„Saša... Alexandr. Už jsme se na tom dohodli...“

Ludvík vyhlédl oknem: „Svítá. Vem svého syna a obětuj slunci. To se má... slunce ho bude chránit!“

Andrej vzal malého Alexandra Mabel z náručí; Ludvík mu otevřel dveře a Andrej vyšel s dítětem v rukou ven, na zápraží. Paprsek slunce dopadl na křičící novorozeně.

„Slunce, které vidíš celý svět,“ řekl Ludvík. „Vem si to dítě, které bude žít pod tvými paprsky; dopřej mu, aby jeho život byl šťastný a krásný, dej mu svoji sílu a moudrost. Ať jeho dny nikdy nezastře stín - ať mu nikdy nepřestane svítit tvoje záře...“

Na slavnostní obřad nebylo dítě zavinuto do žádné pleny; a tak v té nejvznešenější chvíli začalo najednou močit a pokropilo všechny v okruhu dvou metrů. Lidé se smíchem uskakovali, šelmám, které pachové značky mají rády, se to líbilo velmi.

Charry stál vedle mne. Teď se rozhlížel po našem městě Bird City, jako by je viděl poprvé. Několik stavení, tak ubohých na to hrdé označení město, na jedné straně křesťanský kostelíček, na druhé buddhistická pagoda. Ostrůvek života v nepřehledném moři divočiny.

Ani si neuvědomil, že mi křečovitě svírá rameno. „První dítě, Diano! A narodí se další, bude jich spousta, budou tady žít a pracovat... První dítě v Arminu. Ach Bože, chtěl jsem, aby bylo moje...“ zarazil se a překvapeně se otočil ke mně: „Ty brečíš, Diano? Proč...?“

Zákon pro příští století

Diana se zmínila, že naši mladí bojovníci se rozhodli vypravit se ještě jednou do Číny a přivézt další kolonisty. Charry s tím vřele souhlasil a dal jim pokyn:

„Soustřeďte se zejména na mladé. Je samozřejmé, že bude-li mezi nás chtít přijít i někdo starší, přijmeme ho, jeho moudrost a zkušenosti nám budou k užitku. Ale mladý člověk nebo dítě znamená budoucnost pro naši zemi. Stráví-li tady svůj život tak, jak je dáno člověku, bude k užitku sobě i celému národu.

Zvažujte bedlivě, koho sem přivedete. Zajímejte se především o takové, kteří mají dobré srdce a morálku na vysoké úrovni. Nevadí, že nemají znalosti a zkušenosti, ty nabydou u nás. Ale k čemu by nám byli lidé od přirozenosti ničemní, i kdyby jim život dopřál bohatství, chytrost a moc?

Součástí vašich povinností vůči Bohu a vlasti je prokazování dobrodiní každému, kdo to potřebuje. Neváhejte, když máte pocit, že někdo vyžaduje vaši pomoc. Pomáhejte také těm, kdo si to nezaslouží, protože i jim může váš zásah být k nějakému užitku. Vaším úkolem je rozšiřovat dobro...“

Každý člověk chápe rady a pokyny podle svého. Naši mladí si nechali projít hlavou pokyny Charryho i ostatních a pochopili je asi takto:

„Pamatujte si, vy zabednění pitomci, že patříte k nejlepšímu národu, jakej vůbec na světě může být! Proč? Protože jste občané Arminu, členové bojovnické kasty a věční služebníci samého Boha! Jako takoví jste přirozeně lepší než cizinci, šúdrové a bezbožní ateisté, mezi které jedete. Pro ty křupany je obrovská čest, že jste se rozhodli vůbec s nimi mluvit! Já neříkám, sem tam se mezi nima najde jedinec, kterej stojí za to, abyste s ním prohodili slovo. Takovýho seberte a sem s ním! Ostatní, co nestojej za to, abyste si o ně znečistili boty, nechte tam a nezdržujte se s nima - leda byste došli k názoru, že jim prospěje vidět trochu vyšší kultury. Tehdá s nima můžete prohodit nějakou řeč, třeba jim to v dalším zrození bude k něčemu dobrý.

Svět, do kterýho jedeme, je pod vládou Satana. Některý svatý bráhmani sice tvrdí, že Satan neexistuje a jestli, tak vůbec není nebezpečnej, protože my mu nepodléháme. To je pravda - ale co ti chudáci, co mu podléhají, ha? Když jsme služebníci Boží, tak máme přímo svatou povinnost to Satanu Ďáblovi natřít, kdekoliv na něj narazíme. Je tedy fakt, přímo s ním se nám povede srazit málokdy, ale jsou tady jeho sluhové a lidi pod jeho vládou. Jeho sluhy vybušit můžem a taky to uděláme, jen se těšte! A ty chudáky, co trpí pod jeho vládou, osvobodíme a přivezeme sem do Arminu, kde je klid a pohoda!

Čeho bychom se měli bát? Jsou s námi naši svatí patroni, náš císař, císařovna a všichni ostatní! Takovou kliku svět nemá. Tak jen počkejte, až na vás přijdem!“

S tím naši mladí vesele vyrazili do světa a strávili tam pár měsíců. V tu dobu byl v Bird City celkem klid, mohli jsme se nerušeně soustředit na výstavbu zbývajících domů, péči o děti a takové věci. Charry s Dianou taky odjeli na jih do svého sídla, po dobu jejich nepřítomnosti vládl Andrej a protože je koncepční typ, zvládl to skvěle. Dá se říct, že život ve městě pokračoval velice úspěšně a všichni prosperovali.

Stašek a Ponny nebyli starostlivými rodiči do světa puštěni z obavy, aby bez dozoru nepropadli hříšným sklonům. Navštěvovali mne dost často a zkoušeli naučit se různé věci, které považovali za důležité. Byl jsem tomu rád, jsou to inteligentní mladí lidé a dobře chápou vše, co mají. Vyzkoušel jsem s nimi několik experimentů v různých oblastech činnostech mysli.

Regina se vrátila s relativně velikým úspěchem: přivezla veliký houf šikmoočků spíš mladšího věku. Dozvěděli se, že po odchodu Mistra Saong-Čoua se jeho gang definitivně rozpadl a jeho životní prostor zabrala konkurence. To se ostatně dalo očekávat. Posádka se částečně zapletla do bojů, v nichž padli tři lidé a jeden jaguár. Podařilo se jim ale osvobodit některé přátele. Nalezli také převýchovný tábor pro děti, jejichž rodiče byli pobiti nepřítelem. Několik dětí z rodin, ke kterým měli příbuzenský nebo přátelský vztah, osvobodili. Vzali s sebou i další, které chtěly. Tato část jejich činnosti je poněkud nejasná.

Povzbuzeni tímto úspěchem přepadli nevěstinec, do něhož byly odvezeny dívky, které přežily boj. Obvykle války gangů dopadnou tak, že dospělí muži jsou pobiti, ženy někdy ano, někdy ne. Děti bývají posílány na převýchovu, dospívající dívky a mladší ženy do nevěstinců, patřících vítězi. Z toho důvodu nejsou majitelé těch bordelů proti nám nijak chráněni. Pro naše muže jsou ztělesněním již zmíněných služebníků Satana a podle toho se s nimi zacházelo. Strážců nevěstince tam prý bylo dost; jaký byl jejich osud, není jasné, každý vypráví něco jiného.

Při této příležitosti posbírali na různých místech mladé muže bojovného charakteru a vznešených morálních kvalit; jak je poznali, nevysvětlili, ale zřejmě vycítili, že právě oni jsou ti praví. Poskytli jim poučení, co je Armin a jaké obrovské štěstí je potkalo a hned na nich vynutili přísahu věrnosti a oddanosti nové vlasti, Bohu a zásadám kasty bojovníků. Zřejmě šlo o jedince mimořádně chápavé, protože během plavby se změnili natolik, že nebyli od našich k rozeznání. První odměnou jim bylo, že si mohli sehnat manželku a vzít si ji, aby neměli později doma problémy. Ty manželky patří nejspíš k dívkám osvobozeným z nevěstince.

Po návratu došlo ovšem k řadě kritických připomínek. Regina se vrátila v době, kdy Charry a Diana byli s některými šelmami na jihu, takže přijetí do řad občanů prováděl Andrej Rastopčenkov se svým štábem. Když se tedy císař a císařovna vrátili, mohli pouze konstatovat skutečnost a všechny připomínky šmahem zamítnout s výmluvou, že při tom nebyli.

První námitky přišly od paní Julie Johanssonové; tato ctnostná dáma nesla velmi nelibě, že její muž se během plavby choval dle jejího názoru nepřístojně a nemorálně. Nutno konstatovat, že dotyčný pán vyniká slabšími rozumovými schopnostmi; což ovšem není považováno za velkou chybu a ostatní kamarádi mu ochotně vysvětlí, co nechápe. To, že se oženil a zanechal doma věrnou a oddanou choť, mu nijak nepřekáželo, aby v přístavech vyhledával společnost žen docela jiných, včetně neřestných. Tak si počínají všichni námořníci a kromě paní Julie to nikomu nevadí. Snad by ani ona nic nenamítala, ale jedno z osvobozených čínských děvčat obdivovalo Johanssonovu sílu a mužnost natolik, že si ji přivezl s sebou do Arminu a zřejmě slíbil, že jí poskytne útulek ve svém domově. To paní Julie nehodlala připustit.

Když však zahájila pod patronací otce Ignáce a za pomoci svých morálně zdatných přátel ostrou kampaň, zjistilo se, že nemá žádný zákonný důvod si stěžovat. Ohledně mezilidských vztahů prozatím žádný předpis nevyšel a mínění jednotlivých občanů se různila. Třeba Číňané vůbec nechápali, co se jí nezdá. Ano, její muž si sehnal další ženu, ale co jí na tom vadí? Měla by být ráda, bude mít aspoň pomocnici v domácnosti a kamarádku na dobu, kdy manžel nebude doma. To může být taky často a na dlouho. Přiznávali Julii postavení hlavní manželky, o tom nepochybovala ani čínská dívka a cítila k ní patřičnou úctu; taky jí bylo sotva patnáct, zatímco Julii nejmíň o dvacet víc.

Julie zuřila a obviňovala všechny; větší část obyvatelstva se jí bohužel pouze smála. Pokusila se přednést žalobu nějakému zodpovědnému úředníkovi státu; ale soudce jsme doposud neměli, nejvyšší postavení měl Andrej a ten se s ní odmítal bavit. Přišla taky za mnou a já se pokusil vysvětlit jí situaci, ovšem zhola zbytečně, odmítala cokoliv pochopit.

Když se tedy vrátil Charry, byl mu problém předložen; nejdřív nepochopil oč jde, potom prohlásil, že rozhodnutí patří zcela do kompetence jeho manželky Diany, odpovědné za morálku obyvatel. Nicméně souhlasil, aby bylo svoláno mimořádné zasedání parlamentu a záležitost projednána.

Zápis z mimořádného zasedání parlamentu

Schůze byla svolána na nedělní odpoledne; vzhledem k panujícímu vedru k řece blízko cihelny, takže jednotliví účastníci jednání čas od času odbíhali se vykoupat. Aby byla navozena příznivá atmosféra pro zodpovědné jednání, byla předtím uspořádána veliká hostina. O její kvalitě se nemohu nijak vyjádřit, většina jídel i nápojů byla pro mne nevhodná.

Andrej: „Účelem dnešního zasedání je vypracovat zákon, který by řešil problematiku manželství, jeho uzavírání, způsobu zániku a všeho, co s tím souvisí. Předem konstatuji, že jednání nebude jednoduché, protože mezi různými vrstvami obyvatelstva existují na tuto záležitost diametrálně rozdílné názory.“

Julie: „To tedy nechápu! Jaké rozdílné názory? Manželství je věc posvátná a nedotknutelná a kdo je jakkoliv narušuje, musí být příkladně potrestán!“

Johanes: „Klídek! Prozatím ještě žádný manželství neexistuje, ježto o něm nebyl vydanej žádnej zákon. Až bude zákon, bude taky manželství; do tý doby drž laskavě hubu!“

Julie: (řada neidentifikovatelných zvuků, nejspíš nadávek).

Andrej: „Prosím, bez osobních invektiv! Zákon o manželství je obvyklou a zásadní součástí právního řádu každé vyspělé země!“

Martin: „Tak nám nějak vysvětli, jak by měl takový zákon vypadat! Třeba jak to je v těch vyspělých zemích!“

Andrej: „Bohužel, v každé zemi jinak. Hodně se řídí náboženským cítěním a tradicemi obyvatelstva. U nás máme mnoho různých národností a náboženských směrů. Je zapotřebí vyhovět pokud možno všem; nebo aspoň většině.“

Ludvík: „Dejme tomu, že bychom mohli konstatovat: manželství je dobrovolný svazek, uzavíraný mezi mužem a ženou se souhlasem ostatních členů jejich rodin a zaměřený ke společnému životu a výchově dětí, které se těmto manželům narodí.“

Andrej: „Ano, s tím se snad nedá polemizovat. Kromě jednoho: té zmínky o souhlasu ostatních členů rodin. Myslíš tím rodiče?“

Ludvík: „Ano; taky bratry, sestry, prarodiče a tak.“

Andrej: „Tak tady bude problém. Rodiče Mabel nejsou mezi živými a její příbuzní s naším sňatkem moc nesouhlasili.“

Ludvík: „To vím; ale zpravidla rodiče se sňatkem souhlasí a svým dětem dokonce vystrojí svatbu. Co dělat v případě odepření jejich souhlasu, by mohl stanovit nějaký další paragraf.“

Diana: „Já bych jenom připomenula, že nesouhlas původní rodiny není třeba brát tak tragicky. V mnoha světových kulturách patří mezi svatební zábavy, že ženich nevěstu unese či uloupí původní rodině a ožení se s ní násilím. Pokud respektujeme různé etnické zvláštnosti, měli bychom...“

Andrej: „Diano, jestli se to týká událostí před víc jak sto lety, tak se o tom proboha nezmiňuj; já už vidím, jak kočky špicují uši a budou chtít vyprávět, o co šlo a jak to bylo!“

Diana: „Já to klidně můžu vyprávět; ale je to dlouhý...“

Andrej: „No právě! Prosím vás, lidi, omezte se na fakta, která mají s projednávaným zákonem něco společného!“

Johanes: „Já myslím, že tyhle fakta s tím mají společnýho dost. Mnohej z nás si vzal ženu, která původně patřila nějakýmu bídnýmu nepříteli. Na to přece nemusíme brát ohled, ne?“

Andrej: „Co to s tím má společnýho?“

Johanes: „Má žena byla vdova, její první muž zahynul. Příbuzní mi ji dát nechtěli, musel jsem o ni bojovat; a vidíte, jak je to šťastný manželství? Zkrátka, když ženich vidí, že otec nebo brácha nevěsty nemá dost pochopení, dá mu pár facek a situace se okamžitě nádherně vyjasní!“

Julie: „Já nechápu, co to má společného s věcí! Nebavíme se snad o zvyklostech nějakých pohanských kmenů a jiných barbarů, ale o právu a morálce vyspělé společnosti!“

Mabel: „Je mi líto, má drahá, ale do naší společností patří jak lidé z evropské, tak asijské kultury. Zákony musí vyhovovat všem občanům, nebo aspoň většině.“

Diana: „A taky šelmám, aby se na to nezapomínalo.“

Julie: „Co je nám po nich?“

Diana: „Je nám velice; a ještě víc je jim po nás. Taky leopardi, tygři a jaguáři mají svoje představy o právním řádu, do kterých patří i manželství. Je nutno to brát v úvahu.“

Julie: „Tím chceš říct, že zákon mýho muže nepotrestá?“

Diana: „S tím nepočítej. Ostatně, ty sama seš pro něj dost velkej trest za všechny jeho hříchy.“

Julie: (jekot, hádka, nadávky)

Ludvík: „Nacházíme se na území Arminu, šelmy jsou tady původní obyvatelstvo. Smím se zeptat, jaké právo platí u nich?“

Ao Harrap: „Je to velmi jednoduché. Pokud jaguár cítí, že se mu některá dívka líbí víc než ostatní, začne se jí dvořit. Když se také on líbí jí, dá mu to najevo; někdy o ni musí bojovat s tím, komu patřila doposud. Když se podaří překonat všechny překážky, je jeho a mají svatbu.“

Julie: „To je krásné; a tak romantické! Proč to tak nemůže být i u nás lidí, když to mají šelmy tak krásně zařízeno?“

Andrej: „Děkuji za pochopení, ale položím Ao Harrapovi dalších pár otázek. Co rozumíš pod pojmem svatba?“

Ao Harrap: „Pohlavní spojení obou manželů.“

Ludvík: „U nás se pojem svatba bere jako obřad, během kterého rodiče, kněz, státní úředník nebo někdo takový projeví souhlas se spojením těch dvou. Máte taky něco takového?“

Ao Harrap: „Ano, máme. To vše jsou součásti svatebních her.“

Ludvík: „Takže jestli rozumím, rozhodující není souhlas druhých, ale okamžik spojení těch dvou?“

Ao Harrap: „Ano.“

Ludvík: „Považuješ za svatbu každý akt lásky mezi dvěma jedinci?“

Ao Harrap: „Ne, jen ten první. Prvním spojením se stávají manželi a další opakování to potvrzuje, ale není už právně důležité.“

Andrej: „Byla by svatba právoplatná, i kdyby s ní nevyjádřili souhlas ostatní členové společenství? Kdyby ke spojení došlo tajně nebo kdyby se o tom zkrátka nevědělo?“

Ao Harrap: „Nechápu přesně, o čem mluvíš, ale ano. Souhlas jiných není pro nic důležitý. Důležití jsou ti dva.“

Julie: „Cože, bez kněze? Bez souhlasu rodiny?“

Ludvík: „Prosím tě, ty laskavě mlč! Ao Harrape, stává se někdy, že spolu dva mladí uzavřou sňatek, aniž by ostatní souhlasili, dokonce proti jejich přání? A že se později musejí bránit?“

Ao Harrap: „Ano, to se stává dokonce velmi často.“

Ludvík: „Mají rodiče, náčelník nebo někdo jiný nějakou možnost zpochybnit právoplatnost svatby?“

Ao Harrap: „Ne, myslím, že ne. Mohou tedy dotyčného jaguára zabít a dívku provdat za jiného. Ale předtím už byla jeho ženou, s tím se nedá nic dělat. Stávalo se to.“

Ludvík: „Takže, jestli rozumím: svatba je pohlavní spojení těch dvou. Obřady, souhlas a oslavy jsou věc druhotná.“

Ao Harrap: „Ano, tak to je.“

Ludvík: „Jak dlouho trvá takové manželství?“

Ao Harrap: „Dokud nezemřou.“

Ludvík: „Je možné něco jako rozvod? Zrušení manželství?“

Ao Harrap: „Neumím si to představit. Je možné změnit minulost? Je možné říct, že tato srna nebyla ulovena, když jsme ji právě snědli? Směšná představa, nemyslíš?“

Andrej: „Mezi civilizovanými lidmi existuje stav, kterému se říká rozvod. Manželé se dohodnou, že se rozejdou a už spolu nebudou dál žít. Pak si rozdělí majetek a každý se třeba provdá za někoho jiného. Je to možné i u vás?“

Ao Harrap: „Ano, stává se to často. Někteří se rozcházejí velice rádi a hledají si nové partnery. Mnohokrát se o tom zpívají různé legendy a všichni se tím baví.“

Ludvík: „Takže, každý z manželů má právo z manželství odejít a vzít si někoho jiného?“

Ao Harrap: „Stává se to, ale právo na to nemá. Kdo to udělá, musí počítat, že bude muset bojovat s tím, komu se to nelíbí.“

Ludvík: „Přesto to udělá?“

Ao Harrap: „Ovšem. Je to stejně dobrý důvod k boji jako každý jiný. My bojujeme rádi a o cokoliv.“

Ludvík: „Počkej. To druhé manželství se uzavře stejně jako první? Které potom platí? Komu patří ta dotyčná jaguáří dáma?“

Ao Harrap: „Oběma.“

Ludvík: „A když si jaguár kromě jedné vezme ještě jinou?“

Ao Harrap: „Tak má dvě. To bývá velmi často.“

Andrej: „Nechápu. Je možné mít dvě manželky současně?“

Ao Harrap: „Proč ne?“

Julie: „Nesouhlasím! Zásadně nesouhlasím! Jsme lidé a ne šelmy!“

Martin: „Nesouhlasit můžeš. Ale je možné nějak tomu zabránit?“

Julie: „No přece tím zákonem!“

Martin: „Tvému muži nebo i jaguárům?“

Julie: „Já kašlu na jaguáry, ať si dělají, co chtějí! Já chci, aby se Johanssonovi nařídilo vyhnat tu žlutou děvku!“

Johansson: „Uklidni se! Koukej, všichni se ti smějí!“

Julie: „To se nesmějí mně! To se všichni smějí tobě!“

Ludvík: „Já prosím o klid, rád bych si ujasnil situaci. Jak je to, když se dáma, která byla nejdřív provdána za jednoho jaguára, teď je za druhého, setká s tím prvním a on třeba zatouží opět se s ní milovat?“

Ao Harrap: „Tak to udělají.“

Ludvík: „Souhlasí s tím druhý manžel?“

Ao Harrap: „Obvykle ne.“

Ludvík: „Co se děje pak?“

Ao Harrap: „Bojují.“

Ludvík: „Kdo s kým?“

Ao Harrap: „Podle toho, kdo si na koho troufne.“

Ponny: „Tím chceš říct, že bojují mezi sebou i jaguářice?“

Ao Harrap: „Velmi často. Jak by jinak dokázaly svoji převahu?“

Johansson: „To se o mě mají ty holky taky porvat?“

Charry: „Proboha, ty už radši mlč!“

Ao Harrap: „Nechápu, proč by si lidé nemohli vyřizovat své věci tak jednoduchým a krásným způsobem jako jaguáři.“

Ludvík: „Pokračuji: kolik manželek může mít současně jaguár?“

Ao Harrap: „Kolik chce.“

Ludvík: „Kolik může mít jaguářice manželů?“

Ao Harrap: „Taky kolik chce.“

Ludvík: „Je teoreticky možné, aby některý jaguár byl ženat zároveň se všemi ženami svého národa?“

Ao Harrap: „Ano, je. Quantá Chilcox je po duchovní stránce manželem všech našich žen. Ale též manželkou všech našich mužů; to je tím, že se může projevovat jako muž i jako žena...“

Gyula: „Mythologii sem snad tahat nebudem!“

Ao Harrap: „V dějinách se vypráví, že první Vládcové jaguárů měli totéž privilegium a mohli nařídit každé dívce, aby je milovala. Ale protože to nebyli schopni zvládnout, vedla se o to válka, které se říká Válka Ibišků, protože ibiškový květ byl znakem Chai Wagharr Thrreemna, vévody mořských jaguárů. Ten vypověděl Vládci nepřátelství, protože Vládce vyzval jeho sestru, aby jej přijala jako manžela, ale pak se nedostavil, protože musel vést válku s Velkým Čarodějem Ocelotů, který odmítal jeho nadvládu. Z tohoto důvodu sestra Chai Wagharr Thrreemny zůstala toho jara pannou; šla si tedy stěžovat k Hoře Chrlící Oheň, kde žil zářící duch jejího praděda Sarraw-Thangrra a žádala ho...“

Diana: „Prosím tě, pomalu! Já si to píšu a nestíhám!“

Andrej: „Ne! Zaraz to, budeš nám o tom vyprávět jindy; nebo spíš to řekni Dianě, ona to literárně zpracuje. Bereme za prokázané, že vladaři jaguárů měli kdysi právo na všechny ženy. A dost!“

Mabel: „Domníváš se, Ao Harrape, že by Vládce Arminu měl mít právo na všechny ženy, které tu žijí?“

Ao Harrap váhá a uvažuje.

Diana: „Rozhodně ne!“

Martin: „Taková situace byla u lidí ve středověku taky. Říkalo se tomu Právo první noci a bylo to právo lenního pána...“

Charry: „To teď nebudeme rozebírat. Nemám zájem...“

Gyula: „No jo, ale co když někdy bude jiný Vládce, který to bude prosazovat? Já bych dal do zákona, že žádný Právo první noci nemá co v Arminu existovat...“

Ludvík: „Prosím vás, trochu vážně! Takže domluvili jsme se, že tradiční přístup arminského obyvatelstva k problému je takový: Zákonná svatba je v podstatě první milostný styk mezi partnery, trvá do jejich smrti, je nezrušitelná, ale je možné, aby každý manžel uzavřel další sňatky s jinými partnery. Přičemž platnost všech těchto zákonných aktů není nijak omezená.“

Charry: „Chceš takto stanovit právní stav věcí?“

Ludvík: „Právní stav věcí takový je! Šelmy to tak uznávají!“

Gyula: „To je podle tebe důvod, aby to uznávali i lidé?“

Ludvík: „Jakou si představuješ jinou verzi?“

Gyula: „Pochopitelně řádný křesťanský sňatek se souhlasem rodičů a požehnáním kněze, přičemž civilizační vymoženosti, jako třeba rozvod, budou nějak... stanoveny... Já samozřejmě chápu, že větší část našich občanů nejsou křesťané a jejich zvyklosti jsou jiné. Ale taky oni snad mají nějaké obřady v tom směru!“

Diana: „Je řeč o svatbě, ne o obřadech.“

Gyula: „Dobře. Tak tedy občanský sňatek jako ve Francii? Starosta se šerpou přes prsa a zápis do státní matriky?“

Diana: „Ano, ale pouze jako druhotné opatření. Povinná registrace skutečného stavu. Prvotní ale je vztah dvou lidí.“

Marianna: „Nejsem si jistá, co máš na mysli, ale prožívám okamžik příjemné hrůzy při té představě.“

Diana: „Pokud to nevíte, tak jsem feministka hrubého zrna. Dávám návrh, aby každý milostný styk byl považován za řádný sňatek.“

Marianna: „Jak si to představuješ technicky?“

Diana: „Obřady dle zvyklostí některé církve nebo státní souhlas s registrací budou svatbě předcházet nebo ji následovat, ale nejsou bezpodmínečně nutné. Jakmile dojde k milostnému styku, jsou ti dva řádnými manžely na věčné časy. Bez možnosti změny.“

Julie: „To je nesmysl! Lumpárna! Blbost!“

Ludvík: „To je geniální řešení situace. Nerozčiluj se, Julinko, registrace není povinná. Můžeš být manželkou kohokoliv a nikomu do toho nic není, dokud to někam nenahlásíš.“

Diana: „Správně. Stát to bude registrovat od chvíle, kdy to jeden z partnerů nahlásí úřadu. Každý bude mít svou kartu, do té se mu budou zaznamenávat partneři a případně děti, které z každého toho vztahu vzejdou. Jednoduché a jasné.“

Julie: „A co ta svatba?“

Diana: „V rohu bude poznámka, podle jakého náboženství a kterým knězem byl sňatek potvrzen. Jednoduché a jasné.“

Ludvík: „A kde sňatek potvrzen nebude, postačí ten záznam. Pokud třeba někdo nechce a tak. Skutečná svatba je okamžik spojení.“

Johanes: „Mně to připadá skvělé! A pochopitelně, obřady se budou lišit podle toho, ke které kastě se dotyčný hlásí. Protože vím, že u kněží je předběžný obřad a souhlas nutný, zatímco bojovníci to zvládají i s následnou nebo vůbec žádnou registrací...“

Andrej: „Jsem rád, že jsme se dohodli. Ludvíku, vymysli do zítřka paragrafované znění a dáme to odsouhlasit...“

Bylo provedeno hlasování; osm hlasů proti, ostatní pro.

Bolzini: „I tak my nesouhlasíme! Je to naprosto nepřípustné znevažování tak posvátné věci, jako je sňatek!“

Diana: „A teď by nám Ao Harrap mohl vyprávět, jak to bylo s tím jaguárem Chai Wagharr Thrreemnem a jeho válkou. Třeba podle toho později Ludvík napíše knížku...“

Očekával jsem, že důsledky toho jednání se potáhnou ještě hodně dlouho, neboť nesouhlas katolických kruhů byl zásadní. Ale návrh získal řadu přívrženců, zvláště mladých. Podpořil jej taky Martin La Graque, který prohlásil:

„Dostali jsme šanci vytvořit zcela novou kulturu. Musíme vzít do úvahy všechny okolnosti, ne jenom ty, které se nám hodí. Naše zákony budou platit i v příštím století...“

Julie se pokusila vytvořit nátlakovou skupinu, která se měla mstít za údajnou nemravnost vlády, parlamentu a veřejnosti. Zákon o sňatku a rodině byl jasně vytvořen a přijímán větší částí národa s nadšením; Julie se tedy soustředila na druhou věc, totiž boje mezi jednotlivými občany.

Vystoupil s tím starý Bolzini, známý provokatér.

Bolzini: „Zákon stanoví, že svatba je realizována v okamžiku, kdy dojde k milostnému spojení dvou partnerů. Dobře, i když s tím budeme souhlasit, jak se postavíme k případu, že muž unese dívku a znásilní ji, přestože ho ona nechce?“

Ludvík: „Podle zákona se jedná o legální svatbu. Násilí, jehož bylo použito, je ovšem nepřípustné.“

Bolzini: „Jsou dvě možnosti. Buď s tím dotyčná souhlasí proti vůli svých rodičů, nebo nesouhlasí ani ona. Možnost, že by si to rodiče přáli a dívka nechtěla, ponechávám stranou, i když ani tato možnost není vyloučena.“

Andrej: „Čeho chceš vlastně dosáhnout?“

Bolzini: „Chci vědět, jak se v tom případě bude postupovat.“

Ludvík: „Směl bych se zeptat právního experta Ao Harrapa, jakým způsobem v takovém případě postupují jaguáři?“

Ao Harrap: „Takové případy se skutečně stávají. První, že rodiče nechtějí dceru dát některému jaguárovi; v tom případě ji unese skoro vždy. Je to správné, protože tím, že umí překonat překážky ze strany bývalé rodiny dokáže, že je chytrý, statečný a obratný a dokáže se o ni řádně postarat.“

Bolzini: „To je ovšem strašné! Tím se vlastně schvaluje únos!“

Ludvík: „Pokud souhlasí dívka, není souhlas rodičů důležitý.“

Ao Harrap: „Obvykle kvůli tomu vzniknou další boje a spory; někdy dokonce válka. Ale taky se může stát, že to projde v klidu.“

Ludvík: „Navrhuji, aby se případné boje omezovaly jenom na okruh rodiny a nezatahovaly se do toho státní orgány!“

Andrej: „Takže v případě únosu, kdy s tím holka bude souhlasit, se do toho soudy a stát nebudou plést! Jasné?“

Odhlasováno; tři hlasy Bolziniových proti.

Ao Harrap: „Jiná situace nastává v případě, že dívka nesouhlasila s únosem a vznese vážnou stížnost. V takovém případě se ztrestání pachatele stává i záležitostí lenního pána. Ten, komu patří území nebo vláda nad účastníky sporu, musí zasáhnout.“

Bolzini: „Tak! Teď chci vědět, jak zasáhne!“

Ao Harrap: „Především musí vyslechnout všechny zúčastněné; potom zjišťuje, jaké řešení by bylo v zájmu všech. Obvykle existuje někdo, kdo bude v každém případě poškozen, ale s tím se nedá nic dělat. Prospěch celku je prvořadý.“

Andrej: „Jak se to řešilo? Především: byl sňatek platný?“

Ao Harrap: „Ano. Sňatek platil a nebylo možno jej zrušit. Bylo však nutné, aby provinilec byl potrestán. Především mu náčelník oznámil, že propadl zákonu a je v zájmu všech, aby zahynul; potom se ho otázal, jakým způsobem to chce udělat.“

Johanes: „Skutečně o tom některý jednal?“

Ao Harrap: „Samozřejmě! Například za panování vládce Koo-rhetta se stalo, že jeden z mladých bojovníků...“

Ludvík: „Prosím tě, Ao Harrape, ne! Jak to vyřešili?“

Ao Harrap: „Poslali ho zabít draka, který sídlil na konci světa.“

Julie: „A to on šel?“

Ao Harrap: „Samozřejmě! Kdyby nešel, všichni by se mu smáli.“

Julie: „Co s ním udělal ten drak?“

Ao Harrap: „Žádný drak tam nebyl. Vládce Koo-rhett jej tam poslal spíš proto, aby zahynul po cestě, protože projít svět nebylo za oněch časů tak zcela bezpečné. A on potom...“

Ludvík: „Ne, nevyprávěj! Obávám se, že dneska by už těžko někdo uvěřil a šel na tu akci. Co navrhuješ jako praktické řešení?“

Ao Harrap: „Pověřovat ho nebezpečnými úkoly tak dlouho, dokud buď někde nepřijde o život, nebo svou statečností dotyčnou dívku neokouzlí natolik, že mu odpustí.“

Diana: „To je psychologicky naprosto dokonalé řešení!“

Julie: „Já teda nevím, mně se to nelíbí. Co když nebude chtít?“

Gyula: „S tím si nedělej starosti; však my ho přinutíme!“

Julie: „Můžu vědět, jak?“

Johanes: „To ještě nevím, ale něco na něj vymyslíme! Podle toho, co by to bylo za člověka. Ale měl by tak krutej život, že by mu vypravit se na toho draka připadalo jako rekreace!“

Ludvík: „Prosím vás, už nechte toho draka! Draci jsou chránění, vylovili je ti předchozí hrdinové. Stačí definovat, že únos a znásilnění ženy, tedy v případě jejího nesouhlasu, je trestný čin a zasluhuje trest. Hlasujeme?“

Schváleno jednomyslně.

Ludvík: „Abychom mohli trestat, budeme muset mít Nejvyšší soud. Ptám se císaře: chceš být sám nejvyšším soudcem, nebo tím někoho zodpovědného pověříš? Je to ve tvé pravomoci.“

Charry: „Navrhuji Ao Harrapa. Je nejzkušenější.“

Ao Harrap: „S díky přijímám.“

Bolzini: „Často se tady povídá, že jednotliví občané mají možnost vyřešit svoje spory vzájemným bojem. To je pravda?“

Charry: „Ano, tu možnost jim musíme ponechat.“

Bolzini: „Považuješ to za správné řešení?“

Charry: „Nejsem si jist, že je to správné; je to nejjednodušší.“

Bolzini: „V souboji nemusí zvítězit ten, kdo je v právu; často zvítězí ten, kdo umí líp bojovat.“

Charry: „To by souhlasilo; ale zároveň je velmi obtížné zajistit, aby se každá záležitost projednávala před řádným soudem. Některé případy jsou těžko objasnitelné a jiné zas natolik bezvýznamné, že nemá smysl s nimi soud obtěžovat. Navrhuji, aby se skutečně závažné zločiny trestaly, ale přesto byl dán určitý prostor k soukromému narovnání sporů.“

Andrej: „Tím soukromým narovnáním myslíš boj?“

Charry: „Ano.“

Andrej: „Co považuješ za závažné případy?“

Charry: „Například vražda, loupež, únos dítěte, žhářství... činy diktované touhou po majetkovém prospěchu, zkrátka odporující právu a zákonům. Věci, které nelze vyřešit soukromě.“

Andrej: „Co například zranění ve rvačce?“

Charry: „No... existuje nějaký takový zákoník, Diano, že? Říká se tam, že nikdo nesmí ublížit ženě, dítěti, tomu, kdo spadne z vozu nebo ztratí zbraň, spí nebo je nemocný...“

Diana: „To je Šrímad Bhágavatam a říká se to jinak. Vychází z něj všechny samurajské zásady, kodex Bušidó a tak.“

Andrej: „Opakuji otázku. Dva občané se z nějakého důvodu dostanou do sporu. Buď při hře, sportu nebo zábavě se nepohodnou, servou se, jeden druhého těžce zraní. Bude potrestán?“

Charry: „Myslím, že není důvod. Pokud existovala rovnost zbraní; je pochopitelné, že musí být potrestán ten, kdo napadne mečem člověka beze zbraně.“

Tošio: „Když ten druhý je kvalifikovaný bojovník, potom se nemusí muže s mečem bát. Existují techniky, jak jej odzbrojit...“

Johanes: „Nemyslím, že je vhodné a správné řešit takovým způsobem záležitosti členů kasty bojovníků. Pokud chceme, aby se udržovali v bojové pohotovosti, musíme připustit, aby cvičili při každé příležitosti. Řešení vzájemných sporů bojem je stará tradice, považovaná za vhodnou v případě, že se provede řádným způsobem. To jest za přítomnosti svědků, rozhodčího a lékaře, který může poskytnout pomoc.“

Andrej: „A když při tom někdo zemře?“

Johanes: „Má smůlu. Nebyl dobrým bojovníkem.“

Gyula: „Je možné konstatovat, že utrpěl nehodu při výcviku.“

Marianna: „Což ovšem jeho žena a děti moc chápat nebudou!“

Gyula: „Předpokládá se, že takto si budou počínat především muži svobodní a bezdětní. Ženatí by měli mít rozum a nervat se při každé příležitosti.“

Mabel: „Johanes má ženu a dítě, bude mít druhé a rve se pořád a kvůli každé hlouposti. Nemyslím, že by toho nechal!“

Johanes: „A co? Jsem bojovník; je pro mne čestnější padnout než se projevit jako zbabělec. Kdybych zahynul, věřím, že moje žena se o děti postará a nějak je uživí.“

Mabel: „Budou ovšem žít v nejhorší bídě! Jako žebráci...“

Johanes: „Aspoň z nich budou drsní bojovníci.“

Diana: „Obávám se, že se nedomluvíme, pokud se na to nepodíváme z kastovního hlediska. Jiný přístup k problému mají kněží, jiný bojovníci a jiný obchodníci. Považuji za správné, aby obchodníci řešili své spory soudem, bojovníci soubojem a kněží velkomyslným odpuštěním.“

Andrej: „To bude pro každého platit jiné právo?“

Diana: „Jak jinak je to možné? Pro bojovníka je ponižující řešit své záležitosti před soudem; pro kněze je ponižující řešit je vůbec jakkoliv, protože zločiny proti bráhmanům trestá Bůh. Když se někdo dovolává světské spravedlnosti, znevažuje tím Boha.“

Andrej: „Dobře. Ale pokud takový rozdílný přístup stanoví zákon, budou to všichni kritizovat. Nikdo to nepochopí!“

Diana: „Jejich problém. Ostatně, pro šúdry bude platit zákon jako všude jinde. Pokud se někdo cítí šúdrou, může svými problémy klidně obtěžovat soudy...“

MacLeod: „Existuje v Arminu všeobecná vojenská povinnost?“

Charry: „Nemyslím. Byl bych pro to, aby se vojenská povinnost týkala pouze kasty bojovníků.“

MacLeod: „Pokud vím, mnozí mladí z kasty kněží a obchodníků mají snahu žít jako bojovníci; například Stašek, který chce být knězem a lékařem jako Ludvík, ale zatím se chová jako bojovník.“

Ludvík: „To je přirozené. Za dávných časů procházeli všichni mladí určitým způsobem bojového výcviku. Když se počali zabývat závažnější činností, přestali si hrát na válku.“

MacLeod: „Přece jenom bych nějaký zákon v tom směru vydal.“

Ludvík: „Přál by sis navrhnout jeho znění?“

MacLeod toto pověření přijal a vypracoval tento

Zákon o všeobecné povinnosti vojenské.

Každý občan Arminu je povinen vyzbrojit sebe a svoji rodinu tolika a takovými zbraněmi, jimiž dokáže on a příslušníci jeho rodiny vládnout a v čas boje je využívat; item je povinen cvičit se v používání těchto zbraní, udržovat je v náležitém pořádku a vlastnit k nim dostatek střeliva, případně dalších potřeb a náhradních dílů. V čase ohrožení státu, města nebo některého z občanů nepřítelem je potom každý povinen se se svými zbraněmi dostavit na místo střetnutí a podle svých sil a schopností pomoci při potření zbabělého nepřítele a konečném vítězství našich statečných bojovníků.

Tento zákon vyvolal řadu připomínek.

Julie: „Nechápu, co je míněno termínem každý. To znamená, že se to týká taky žen a dětí?“

MacLeod: „Žen pochopitelně ano; dětí dle jejich věku a znalostí. Chápu, že batolata asi bojovat nebudou...“

Andrej: „Tvůj Jimmy je ještě malý kluk; jak si to představuješ?“

MacLeod: „Můj syn si zatím hraje s nožem, to mu stačí. Až bude větší, vybavím ho zbraněmi a naučím ho s nimi zacházet.“

Julie: „Nechápu, proč mají se zbraněmi cvičit ženy!“

Mabel: „Protože Diana pracuje mečem líp než většina chlapů.“

MacLeod: „Říkám: takovými zbraněmi, které dokážou používat. Pokud je někdo mrzák a jezdí v kolečkovém křesle, nebude ho nikdo nutit bojovat. Tebe do toho můžeme započítat také...“

Ludvík: „Někteří lidé mají morální výhrady k používání zbraní.“

MacLeod: „Ty taky vynechávám z toho návrhu. Zákon se týká lidí, kteří mají odvahu a zájem bránit sebe, své rodiny a svou vlast. Nemůžeme nutit ty, kteří to z nějakého důvodu dělat nechtějí.“

Ludvík: „Ale stát by jim měl poskytnout ochranu!“

MacLeod: „Stát jim ochranu poskytne. Ale nelze vyloučit, že tento úkol nezvládne, pokud jej občané nepodpoří.“

Ludvík: „Navrhuji, aby k zákonu byl připojen dodatek:

Této povinnosti jsou zbaveni občané, kteří pro fyzickou nebo psychickou nezpůsobilost, věk nebo morální zábrany nejsou schopni bojového nasazení.“

S tímto dodatkem byl zákon jednomyslně schválen.

Andrej uvažoval, jak nám naše nápady oplatit; takže vymyslel

Zákon o všeobecné pracovní povinnosti.

Každý občan Arminu je povinen vyučit se některému řemeslu užitečnému pro celek a vykonávat je ke svojí obživě. Žádnému není dovoleno žít bezpracně na úkor ostatních; vyjímaje děti, nemocné, ženy v domácnosti a starce nad šedesát let věku.

Byl jsem nucen se proti této formulaci ohradit:

Ludvík: „Rád bych upřesnil formulaci vyučit se některému řemeslu užitečnému pro celek. Mohl bych to chápat jako spiknutí proti sobě, protože jediný tu nejsem ničím vyučen; a jak znám svoje manuální schopnosti, asi bych řemeslo ani nezvládl. Mám se tedy od této chvíle považovat za příživníka?“

Charry: „Jestli chceš, jmenuji tě svým dvorním čarodějem!“

Andrej: „Nemyslel jsem teď zrovna tebe; ostatně je známo, že jsi spisovatel. To je dost poctivé povolání, aby ses jím uživil.“

Ludvík: „A nevadí, že nemám výuční list?“

Andrej: „Vycházím z tezí Jeana-Jacquese Rosseaua, které naznačil ve svém románu Emil. Tam považuje vyučení se v nějakém oboru za dostatečnou prevenci proti bezpracnému životu.“

Ludvík: „Je mi líto, ale pokud je někdo milionářem a stará se o prosperitu své banky, má s tím tolik práce, že téměř nemá čas něco z toho utrácet; přestože tím asi není vyučen. Nedá se říct, že někdo žije bezpracně, když neprovozuje řemeslo.“

Andrej: „Dobře. Beru, že řemeslo je taky voják, kněz, spisovatel nebo státník. Ale každý něco dělat musí!“

Po tomto upřesnění byl zákon schválen.

MacLeodovi se vytváření zákonů zalíbilo. Proto vymyslel

Zákon o zákazu politické činnosti.

Jakkoliv je známo, že veškerá politická činnost plodí výhradně a pouze nesváry a hádky, opozici a zkázu státu jako celku, zakazuje se všem a každému ustavovat jakékoliv politické strany, spolky a organizace, vyjma snad kdyby se někdy ukázala potřeba vytvořit stranu státní. Jakýmkoliv jiným stranám, organizacím a spolkům, zvláště zahraničním, se zakazuje štvát a provokovat občany a vyvíjet činnost na území Arminu, pokud by to nebylo výslovně povoleno Vládcem, vládou a parlamentem.

Andrej se postavil proti, ale MacLeod řekl ve zdůvodnění:

MacLeod: „Pokud se pamatuji, navrhl jsi jako státní ideu Arminu anarchistickou myšlenku. Nebudou-li existovat žádné politické strany, je to čirá anarchie. Tak nechápu, co se ti nezdá.“

Většině to bylo jedno, takže zákon prošel s osmi hlasy proti.

A jeden zákon vytvořil také Tošio Yamanaki; dost pozoruhodný:

Zákon o válečné kořisti.

Stanoví se, že veškerý majetek nepřítele, který byl za takového prohlášen Vládcem Arminu, je dnem vyhlášení nepřátelství bez dalšího zdůvodňování majetkem Arminského císařství; z toho důvodu je každý voják i ozbrojený občan povinen získávat jakýmkoliv způsobem co největší množství majetku nepřítele a přemístit ho na území Arminu. Z majetku takto získaného budou hrazeny náklady válečného tažení, odměny jednotlivým účastníkům a zvláštní odměny tomu, kdo získal tuto kořist pro stát. Z válečné kořisti bude přidělován majetek zasloužilým bojovníkům buď Vládcem nebo jeho pověřeným zástupcem.

Diana: „Teda Tošio, to je bomba! Ať si ještě někdo troufne o nás tvrdit, že jsme piráti a lupiči, když to máme v zákonech! Jakmile se někdo bude chovat nepřátelsky, vlítnem na něj a oberem ho třeba o poslední kalhoty!“

Andrej: „Nejsem si jist, zda bude takový zákon přijat všude se stejným nadšením. To už chybí jen vydávání korzárských patentů.“

Ao Harrap: „Co jsou to korzárské patenty?“

Diana: „Já ti to vysvětlím. V sedmnáctém století v Karibském moři se stalo zvykem, že když...“

Andrej: „Diano, mlč! Vysvětlíš později. Mně se myšlenka na sháňku po válečné kořisti moc nelíbí; ale jsem si vědom, že náš stát je chudý. Musíme brát tam, kde je...“

MacLeod: „Já bych navrhoval stanovit jasný podíl, komu co bude patřit. Kolik dostane občan a kolik stát.“

Tošio: „Jak to myslíš? Já se domnívám, že stát bude vlastníkem veškeré válečné kořisti; vojákovi poskytne jen odměnu.“

Martin: „Nesouhlasím. To by dostatečně nestimulovalo naše vojáky, aby se snažili k něčemu přijít. Měli by dostat víc.“

Ludvík: „Okamžik. Je vůbec někdo něčeho ve státě vlastníkem, nebo patří veškerý majetek státu?“

Charry: „Soukromé vlastnictví je samozřejmě nedotknutelné.“

Ludvík: „Podle Šrí Išopanišádu nemůže být nikdo ničeho majitelem, protože vlastníkem celého Vesmíru je Bůh. Lidé mohou být majiteli něčeho pouze dočasně, do své smrti. Jinak se mají cítit jako správci, kteří se starají o svěřené hodnoty.“

Martin: „Navrhuji, ať je veškerý majetek pokládán za vlastnictví Boha ve správě státu; stát potom konkrétní předměty a objekty svěřuje jednotlivcům, aniž by tím ztrácel svou svrchovanou moc. Tak bude možné, aby měli jednotlivci v držení půdu, domy, peníze i nejrůznější předměty.“

MacLeod: „Při dodržování dědického práva?“

Martin: „Ano, správa svěřeného majetku bude dědičná.“

Ludvík: „S tím lze souhlasit.“

Martin: „Proto navrhuji, aby majetek, který jednotlivý voják při vojenské akci získá, byl ponechán v jeho správě po zaplacení podílu státu ve výši deseti procent.“

Gyula: „Moment, jestli to správně chápu. Když já někde v cizině třeba vyberu banku, převezu ty peníze sem a tady je uložím; potom zaplatím státu deset procent a jsem jejich legální vlastník?“

Martin: „To ne! Leda, že by to byla nepřátelská země.“

Johanes: „Teda, dost dobrý! Kde je nejbližší nepřátelská země?“

Charry: „V současné chvíli nemá Arminský stát nepřátele, takže se moc netěš. Nemůžeme ovšem ručit za soukromé války jednotlivých občanů, to se snad nedá chtít po nikom...“

Johanes: „Myslím, že jsem to pochopil.“

Diana: „Chraň pámbu toho, kdo si s náma něco začne!“

S patřičnými dodatky byl zákon schválen jednomyslně.

Tyto události se sběhly při druhém zasedání parlamentu v průběhu příštího období dešťů. Současně se během té doby konaly přípravy na odjezd Charryho a Diany do Evropy.

Myšlenkou na odjezd se všichni zabývali už dlouho; bylo nutno se vrátit domů a uspořádat tam svoje záležitosti. Všechny záměry, které Charry a Diana měli, jsem neznal, jejich upřesňování ještě probíhalo. Bylo pouze rozhodnuto, že lodi Griissirno a Regina se vydají na cestu po skončení období dešťů a s tím souvisejících tajfunů a uragánů. Charryho měli doprovázet Tošio Yamanaki, Gyula Ártabogyi, Aflargeo, Tannarr a Ao Harrap.

Řešily se složité otázky příslušnosti našich námořníků; mnozí váhali složit státní přísahu, dokud si nevyřeší své záležitosti v původní vlasti. To se týkalo třeba kapitána Millarda a Tobyho, kteří se do Arminu chtěli odstěhovat.

Otec Ignác dlouho váhal, zda má opustit svěřené stádečko; byl však povinen dostavit se do Říma k otci provinciálovi řádu Tovaryšstva Ježíšova. Chtěl jeho prostřednictvím vyprosit od Jeho Svatosti papeže rozličné úlevy a pomoc pro náš stát a požádat o milost oficiálního jmenování naším duchovním správcem.

„Neradím ti, drahý bratře, abys jezdil do Říma,“ řekl jsem mu. „Jestli chceš být někdy biskupem v Arminu, nesmíš se vrátit k pánům jezuitům. Radím, jestli se ti líbí v Arminu, neopouštěj ho, nebo ho už nikdy nespatříš.“

„Milý bratře,“ řekl otec Ignác pohoršeně. „Svádíš mne ke hříchu a to k hříchu neposlušnosti; jak by to bylo možno omluvit? Moje kroky určuje Bůh a provinciál řádu. Pošle-li mne nehodného sem, budu v bázni Boží pásti stádo, které mi bylo svěřeno. Neučiní-li tak, bude zajisté věděti, proč tak neučinil; já uposlechnu svého pána a půjdu tam, kam mi přikáže, i kdyby mne srdce bolelo.“

„Je mi tě líto. Arminské arcibiskupství nečeká na tebe, otče Ignáci. Jistě se najde jiný, výše postavený muž, který ochotně převezme úlohu dvorního kaplana hraběte Guyrlayowa, aby se mohl vetřít na tvé místo a získat bohatství a postavení v této zemi..“

Nicméně všechno přesvědčování bylo marné; dobrý starý páter byl pevně rozhodnut uposlechnout.

Charry přesvědčoval i mne, abych jel s nimi. Řekl jsem:

„Domnívám se, že budu Arminu užitečnější na tomto místě. Budu se starat, aby se rodily zdravé děti, vítat je na světě a učit, jakmile povyrostou. Je to krásná práce. Kdybych se vrátil do Evropy, bylo by mojí povinností učinit to, co otec Ignác. Vrátit se ke svým a podat jim hlášení o všem, co jsem zažil. Nevím, co by se stalo, kdybych to učinil. Takhle si tě bratří buď najdou sami, nebo si ty najdeš je. Připluji za vámi později, jakmile mi k tomu dáš pokyn.“

„Myslím, že máš pravdu,“ řekl mi Charry. „Svým zástupcem tady jmenuji Andreje, neboť se domnívám, že je nejschopnější vládnout a poroučet. Ale tebe bych poprosil, abys občas na jeho rozhodnutí dohlédl a pokusil se dát mu dobrou radu, kdyby mu chyběla.“

„Správně jsi pochopil Dianin kastovní systém.“ usmál jsem se.

Charry jen mávl rukou. „Diana je hrozně chytrá a zná spoustu všelijakých věcí; ale my se musíme dívat dopředu.“

„I to je vlastnost vládců. Diana přes svoje bojové schopnosti patří do kasty bráhmanů a je správné, že ti dává rady. Ale vládu musíš vykonávat ty. Jsi kšatria, je to tvoje povinnost.“

„Jsem rád, že tě mám po boku.“ řekl a stiskl mi ruku.

Vzdal jsem mu povinnou úctu a on odešel; a já jsem doprovázel odjezd jeho lodí svými modlitbami. Konec konců, jsem bráhman.

Návrat beze slávy

Naše lodi Griissirno a Regina opustily Bird City a zamířily směrem k severozápadu. Nevybrali jsme si nejlepší počasí, stále ještě pokračovaly prudké lijáky a vítr byl krajně nepříznivý, takže jsme museli často používat pouze parní stroje. Moře bylo bouřlivé, obloha stále zatažená, což nás poněkud roztrpčovalo.

Teprve když jsme dorazili do oblasti Perského zálivu, bylo to lepší, bouře a deště ustaly; byli jsme tomu rádi, hlavně Dianu potěšilo, když se zase mohla opalovat na palubě. Obnovil se normální život, namísto tmavých gumových plášťů se objevily pestrobarevné obleky. Ale zamyslel jsem se a došel k názoru, že je nezbytné svolat mužstvo a promluvit k nim:

„Přátelé, blížíme se k britskému přístavu Adenu, kde zakotvíme a navštívíme jej. S tím je spojen problém, který by nám mohl být nepříjemný; totiž je na mne vydán jistý zatykač, který sice nemá velkou platnost, ale může nám ztížit život. Zatykač zní na jméno hraběte Guyrlayowa; proto se vrátím k původnímu jménu Charles Rither, s nímž jsem se ostatně nikdy nerozloučil. Žádám, abyste laskavě zapomněli, že jste někdy slyšeli o hraběti z Guyrlayowu, dokud se nevzdálíme z Adenu a jiných britských území.

S tím souvisí další věc. Jsme sice občané či zaměstnanci státu Armin, ale to neznamená, že to musíme všude roztrubovat a dávat najevo. Pročež vám budu muset s těžkým srdcem zakázat veškerou parádu, kterou se honosíte; ty nádherné obleky, klobouky s peřím a tak dál. Naším heslem budiž střízlivost a prostota. Z toho důvodu jsem se i já rozhodl objevovat se nadále krajně prostě, jen ve své bílé slavnostní uniformě. Vy budete v přístavech nosit bílé uniformy nebo jednoduché námořnické, ale prosím vás, nic jiného. V případě, že se vás někdo bude ptát, odpovíte, že vlajka na stožáru je vlajka rejdařství a majitelem lodi je firma Garrichet & spol., jejímž zástupcem jsem já. Ohledně státní příslušnosti se nevyjadřujte, ať se zeptají kapitána. Já už jim to vyložím podle práva a zákonů.“

Námořníci poslouchali, tvářili se otráveně a Ártabogyi řekl: „No, to je pěkný! To je teda konec veškerý arminský slávy?“

„To se mám taky dát ostříhat?“ ptal se Johanes. „Pěkně děkuju za takový dobrodiní!“

„Co dělat nebo nedělat, to vám musí dát rozum. Ale pamatujte si jedno: zase se vrátíme do Arminu! Čím dřív to bude, to záleží na úspěchu našeho poslání. Blížíme se do civilizovaných míst; nedá se nic dělat, musíme se zařídit podle našeho okolí.“

Námořníci se rozešli bez oslavného pokřiku.

„Teda,“ pravila Diana. „To byla slova hodná arminského císaře!“

„Ty mlč! Ostatně, s tebou se taky bude muset něco stát! Při vjezdu do Adenu mi budeš stát po boku v obleku, příslušejícím tvému pohlaví a postavení manželky lodního kapitána a zástupce rejdařství. To znamená nikoliv v uniformě ani v žádné přehnané nádheře. Dovedeš si to představit?“

„Ale jo! Uvědomuješ si, že je to šikanování nebohé bezbranné lidské bytosti? Nemohla bych radši vystupovat jako kluk, třeba by se to nezbláznilo?“

„Jednou už musíš začít vypadat jako dívka. Až přijde čas, můžeš si zase dělat, co chceš. Ale teď musíš vystupovat důstojně a přiměřeně svému stavu.“

Povzdechla a šla si hrát s kočkami.

„Jo, miláčkové! Zatím jsme si o tom nestačili popovídat, ale budete muset přestat pobíhat volně po palubě. O'Reilly udělá pořádnou klec, tam vás budeme v přístavech zavírat. Ta klec bude samozřejmě otvíratelná i zevnitř, ale nebudete ji smět opouštět, když budou na palubě cizí lidé.“

„V pořádku,“ řekl Aflargeo. „Když si nás budou prohlížet, můžem řvát a dělat na ně zlé obličeje?“

„Klidně. Snad vám to nebude tak moc proti mysli.“

„Co se dá dělat,“ řekl důstojně Ao Harrap. „Budeme si muset zvyknout na nejhorší zacházení.“

„Já taky!“ Diana objala Tannarra okolo krku. „Moje ubohé malé kočičky! Ten nelida by dal nakonec zavřít do klece i mne!“

Mávl jsem rukou a odešel na můstek.

Delfín Darkka ohlásil pobřeží; byly to břehy království Jemenu a okolo Griissirna a Reginy se objevily bárky pašeráků a kupců; ty nás doprovázely jako konvoj až do Adenu. Adenská přístavní správa nás přijala bez nejmenších nesrovnalostí; nejevili jsme zájem navštěvovat panstvo ani dělat žádné rozbroje, zůstali tam jen čtyřiadvacet hodin a druhý den odpluli. Rudým mořem jsme se dostali až k Suezskému kanálu, i tím jsme propluli bez obtíží; načež jsme zastavili k dvoudennímu odpočinku v Alexandrii.

Diana mne poprosila, zda bychom se mohli jet podívat do Káhiry, k pyramidám a hrobům faraónů; znala to tady dobře a přála si opět spatřit místa svého dětství. Souhlasil jsem, tak jsme vyrazili do Káhiry na dvojspřežním kočárku taženém mezky, ovládanými špinavým Arabem. Napřed chtěl za svoje služby horentní sumu, ale Diana si na něj vyjela arabsky, on trochu zkrotl a ustálil své finanční požadavky na rozumné míře. Přesto jsem mu dal vysoký bakšiš, a on za to hlasitě velebil moji dobrotu, když jsme projížděli okolo jeho otrhaných soukmenovců. Děti za námi běžely a žebraly, ale to se stává i jiným Evropanům.

Diana byla oblečena do letních šatů, podobně jako ostatní dámy, tvář zakrytou velkým kloboukem se spoustou peří a umělého ovoce; kdo ji znal, ani by ji nepoznal. Obešli jsme pyramidy, podívali se do musea vykopávek, prošli kolem několika chrámů a svezli se na zasmušilých zkrocených velbloudech, o kterých se Diana vyjádřila, že by cestu pouští nepřežili, ani kdyby nemuseli nic nést. Nemohu říct, že by se mi na velbloudu jelo zvlášť dobře; to zatracené zvíře se kolébalo ze strany na stranu, poháněč řval a tloukl ho hůlkou, až jsem ho musel zarazit. Diana byla zvyklá, i když teď seděla bokem a nebylo to pro ni tak pohodlné. Turisté většinou objíždějí na velbloudech pouze kolem pyramid; Diana požádala svého poháněče, aby jí dovolil zajet kus dál, kde už vykopávky skončily. Vyjeli jsme na nějaký vršek a má žena se zahleděla k jihu. Sňala si na chvíli klobouk a nastavila tvář horkému větru. Vlasy, které za ten rok sice narostly, ale nedaly se upravit do žádného účesu, se jí rozevlály na všechny strany.

„Nejradši bych se rozjela tam dolů,“ ukázala rukou. „Do Súdánu, do Afriky! Znám to tam; tam někde zmizel můj tatínek. Charry, pojedeme tam dolů?“

„Dočkáš se, Diano. Půjdeme tam a najdeme tvého otce. Ale hned teď to bohužel nepůjde...“

Nasadila si klobouk, otočila velblouda a vracela se. „Nahoře v Evropě je zima. Je leden, připlujeme tam v půli února, když počítám zastávku doma. Zima - nikdy jsem neměla ráda zimu! Kdyby zima trvala čtrnáct dní, docela by mi to postačilo!“

„Zase přijde jaro! Já mám jaro rád...“

„Já taky,“ přikývla. „Tak jedem zpátky...“

Když jsme se vraceli, dala Diana jednu chvíli zastavit; bylo to na konci města Port Saídu, kde začínala poušť. Ukázala na jedno místo na hradbách: „Tady! Viď, že to bylo tady!“

„Tady jsem stál já, vedle Harry a Johanes - ty jsi běžela tamtudy. A za tebou ti chlapi.“

„To jsem tě poprvé viděla bojovat. Jak jsi přemohl toho šejka! To jsem byla ještě malá, je to už pět let. Bylo mi čtrnáct, teď je mi devatenáct. A jsem tvoje žena...“

„Vezu si ze světa nejhezčí ženu, jakou znám! Je to má válečná kořist. Jediná válečná kořist. Všechno ostatní patří mé zemi.“

Neřekla už nic. Vrátili jsme se zpátky do Alexandrie a nazítří odpluli. Cesta Středozemním mořem byla opět špatná pro velkou nepřízeň počasí; mimo Gibraltaru jsme nikde nezastavili a v tom Gibraltaru jen proto, že nás tam chytila tak nepříjemná vichřice, že se pomalu nedalo plout. Když trochu polevila, podařilo se nám proniknout do Biskajského zálivu a tam jsme konečně užili trochy lepšího počasí.

„Takovéhle mizerné počasí je tady pořád?“ ptal se Aflargeo.

„Ne, to je na naši počest! Někdy bývá i horší!“

„Že jsme sem lezli! Proč jsme nezůstali radši doma v Arminu?“

„Vrátit se už nemůžem; musíš to s námi vydržet.“

„Já se nebojím! Ale nelíbí se mi to.“

První větší zastávku jsme plánovali ve Francii, kam se Diana chtěla podívat za svými příbuznými. Její otec bydlel ve městě Amiensu, pokud se nepotuloval po světě; jako dítě procestovala kus Afriky a Arábie, ale poznala i téměř celou Francii, protože profesor Garrichet měl dobrý zvyk jezdit z města do města, pobýt tam vždy dva měsíce až půl roku a studovat v místních knihovnách a archívech; tak se stalo, že poznala značnou část universitních knihoven, spoustu vážených vědců a muzeálních vykopávek. O domov se starala sestra pana profesora, neprovdaná slečna Clotilda, která se během řídkých pobytů Diany v Amiensu snažila přivést ji na jiné a lepší myšlenky než činy a skutky egyptských faraónů a významných objevitelů starověkých kultur.

K této slečně Clotildě jsme nyní mířili; přistáli jsme ve velkém přístavu Le Havru, který jsem ostatně znal z dřívějška, a do Amiensu jeli železnicí. Do té doby jsem nikdy nejel vlakem, ačkoliv jsem je často vídal; od nás z vesnice do města dráha nevedla, jinak jsem se pohyboval po moři. Je to velmi pohodlné cestování a našim šelmám by se velice líbilo; bohužel z ohledu na veřejný pořádek jsme jim tuto rozkoš nemohli dopřát.

Město Amiens mne příznivě překvapilo starobylostí a důstojným vzhledem. Diana byla veselá a šťastná, vyprávěla mi spoustu podrobností o svém dětství a upozorňovala mne na každičký detail, který zasluhoval pozornosti; dokonce odložila návštěvu doma o půl hodiny, abychom si mohli řádně prohlédnout katedrálu, která je chloubou a ozdobou města.

Potom jsme se nechali zavést drožkou do vilové čtvrti, kde jsme zastavili před jedním domkem a Diana prohlásila, že to je její domov. Branka do zahrady byla otevřená a když jsme vstoupili, vyřítil se na nás ohromný pes neurčité rasy; zuřivě štěkal a cenil zuby, ale když Diana zavolala, vrhl se k ní, postavil se jí tlapami na prsa a začal jí olizovat obličej. Diana ho uchopila okolo krku, smála se a bránila; pes si mne taky očichal a dal se pohladit, přátelsky vrtě ohonem. Asi jsem se mu zamlouval.

Štěkot a rámus přivolal posléze nevrlou starší osobu nevlídného vzhledu v oděvu něco mezi komornou a kuchařkou. Tato dáma se na nás podívala s despektem a pronesla:

„Copak si panstvo přeje? Tohle je dům slečny Garrichetové!“

„To je v pořádku, Marie,“ řekla Diana. „Copak mne neznáš?“

Marie na nás pohlédla přimhouřenýma očima a řekla: „Pánbůh mne netrestej - slečinka Diana! Jejda, tak to se už slečna ráčila vrátit ze svejch toulek? A samozřejmě jako vždycky bez halíře, a rovnou tetičce na krk - že jo?“

„Nestarej se, Marie! Mám peněz dost a nepřišla jsem tentokrát tetičku vyjídat!“ Diana mluvila mile a přátelsky, zatímco z hlasu Marie čišel hněv a odpor.

„Tak to by bylo poprvně, co se známe! Že by někdo z vaší ctěný rodiny nepřišel za tetičkou o almužnu? Jak se tak na vás dívám, slečinko, nevypadáte, že byste našla zlatej poklad - spíš myslím, že vás k našim dveřím přivedla nouze jako obyčejně. A tentokrát jste si s sebou vzala ještě fešáka; no všechna čest, nic lepšího jsme od vás nečekaly, já ani milostpaní. Nevejrejte tak na mě, mladíku; vsadila bych se o co chcete, že se u nás taky chcete zadarmo najíst!“

„No, Diano,“ řekl jsem. „Jestli nás takhle vítají, pak abychom šli radši do hotelu - ne?“

„Okamžik! Marie, dovol, abych ti představila svého manžela. Já jsem se totiž vdala...“

„I to je vám podobný, slečinko,“ prohlásila Marie, pohlížejíc na mne zdrcujícím pohledem. „Nic chytřejšího jste nemohla udělat. Doufám, že váš pan manžel je při vší úctě stejnej trouba jako vy a že taky nemá co do úst!“

„Můj manžel je hrabě de Guyrlayowe,“ Diana si neodpustila, aby udala moji hodnost a titul přesto, že jsem jí to zakázal. „Snad mi budeš věřit, Marie, že nemusí žebrat a zvlášť ne u nás, když se chce najíst...“

Marie znovu přimhouřila oči a pohlédla na mne nedůvěřivě: „Voni že jsou hrabě? To bude asi nějakej čistej hrabě, když se oženil zrovna s váma, slečinko! Nedovedu si představit, jak by si někdo z vaší rodiny dokázal otočit kolem prstu nějakýho kloudnýho pána! To teda abych se zasmála!“ Zasmála se a znělo to jako parní pila.

„Snad abys to přestala řešit venku na mrazu a pozvala nás do domu,“ řekla Diana. „Kdepak je milá tetička Clotilda? Můžeme jí aspoň složit poklonu?“

„Račte dál!“ prohlásila Marie a odstranila se nám z cesty. Vstoupili jsme do temné haly, v níž se uklízelo jen občas a to ještě halabala; vrazil jsem do nějakého stolku, který byl v cestě a zaklel, naštěstí tomu strážný anděl tety Clotildy nerozuměl.

Marie se zabývala tím, že sebrala Dianě z hlavy kožešinovou čepici a teď jí pomáhala z kabátu. Při té příležitosti ji vzala za vlasy a natáhla jí je do celé (nedostatečné) délky.

„To jsem si mohla myslet! Jako vždycky, slečno, ostříhaná jako kluk. Zdá se, že léta vás rozumu nenaučila.“

„Byla jsem daleko na jihu, Marie.“

„Divím se, že nejste postrojená jako šašek! To jediný se mi na vás zdá divný, že jste slušně oblečená. Jinak jste živej obrázek svýho dětství, jak vás vychovával váš milej pan otec, Bůh mu odpusť všecky jeho hříchy...“

„Kdybych věděla, že si to tak pamatuješ, byla bych si oblékla něco výstřednějšího.“

Marie zatím vzala můj klobouk a plášť a kriticky zhodnotila mé oblečení. Nenašla na něm závadu, tak se zas soustředila na Dianu: „Však povídám, že to není žádnej pořádnej hrabě!“ hučela, zatímco věšela naše oděvy na věšák u krbu, aby uschly od sněhu. „Pořádnej pán by vám nedovolil takový věci vůbec dělat. Bude to asi nějakej móc divnej hrabě!“

„Poslechněte, madam,“ řekl jsem. „Nechci se míchat do vašeho podivného hodnocení mé ženy, ale snad bych mohl aspoň něco říct na to, co povídáte o mně. Neznáme se, nic jsem vám neudělal a Dianu, i když jste ji možná neměla ráda, jste neviděla nejméně pět let. Snad byste k ní mohla být shovívavější. Prožila toho hodně a mnoho z toho nebyly příjemné věci; a jistě to bylo víc, než jste kdy zažila vy, i při svém věku!“

Komorná se vyjeveně otočila, potom přiklusala ke mně, bojovně zvedla hlavu a podívala se mi do očí: „Tak abysme si rozuměli, mladej pane! Já pro vás nejsem žádná madam; jmenuji se Marie a sloužím v tomhle domě už pětatřicet let! Rozumíte? A jestli Pánbůh dá, budu v tomhle domě sloužit třeba ještě dalších třicet let a když mi slečinka Diana dovolí, budu vychovávat ještě vaše děti, jako jsem vychovávala slečnu! Ale nikdo mi nebude povídat, co mám dělat a co ne. Protože já vím sama nejlíp, co je správný a dobrý a když na to slečnu nebo pána upozorním, měli by mi být vděční a neohrnovat nos nad rozumem ženský, která zná svět!“

„On to Charry tak nemyslel, Marie,“ řekla Diana. „Viď, miláčku, že to tak nemyslíš?“

„Ale, mně je to jedno! Když si Marie myslí, že je nejchytřejší, ať nám spánembohem radí...“

„Jo!“ nafoukla se komorná. „Jenom bych ještě chtěla říct, že ve slušný společnosti se neříká manželovi na veřejnosti miláčku. Aspoň ne, když si slečinka chce hrát na paní hraběnku. To by ostatně už mohla slečinka vědět od pana hraběte...“

„Nevím. Víš, pan hrabě není rodilý Francouz!“

„Není - Francouz?“ podivila se Marie. „Tak to teda tuplem není žádnej pořádnej hrabě. Nemylte se, slečinko; kdoví, za koho jste se to vdala! Jestli vám vůbec řekl pravdu, kdo je!“

„Tak už mlč - a ohlas nás tetince! Já ti pak všechno vysvětlím od začátku až do konce...“

Marie tedy vzdorně pohodila hlavou, ohrnula nos a vypochodovala hřmotným krokem po schodech nahoru. Potřásl jsem hlavou a řekl Dianě: „Prosím tě, opravdu trváš na tom, abychom tuhle osobu nechali dělat všechno to, o čem mluvila?“

„Marie se ti nelíbí?“ zasmála se Diana. „Ona asi nikomu. Je to nejprotivnější služebná v celém městě. Mě vychovala a dávala mi taková ponaučení, že jsem chtěla být myškou a někam se schovat, když spustila. Ale to ještě není nic proti tomu, když někdo haní její rodinu, totiž naši rodinu. Je schopna ho podříznout a třeba skalpovat, kdyby urazil tetinku nebo mne; a teď taky tebe. Není tak zlá, jak se dělá...“

„Snad mne ale nemusela na potkání urážet a hádat se se mnou! Ty přece taky už nejsi malá holka, aby tě hubovala jako děcko!“

„Ona ve mně dítě vidí. Vychovávala mne a nemůže si zvyknout na to, že jsem už dospělá. A na tebe žárlí, že sis mne vzal. Obávám se, že na tebe bude koukat skrz prsty!“

Marie se vrátila; pohlédla na nás pyšným výrazem tváře a řekla: „Milostpaní dává prosit. A chtěla jsem říct, slečinko, abyste mluvila hodně nahlas; tetinka začíná trochu špatně slyšet, zvlášť cizí lidi...“

Diana vyšla po schodech nahoru, já za ní. Marie nás zavedla do parádního pokoje, kde v křesle seděla bělovlasá žena, zabalená do několika šálů, ačkoliv tam bylo až přehnaně teplo. Na nose měla brýle a před sebou na stolku nějakou knihu.

Diana k ní přiběhla, sklonila se, vzala ji za ruku a políbila. Stařena tu ruku zvedla, vzala Dianu za vlasy, obrátila jí hlavu hodně do světla a řekla hodně nahlas: „Ty že jsi moje malá Diana? Taková veliká - a tak hezká?“

„Drahá tetičko,“ řekla Diana. „Tolik jsem se na tebe těšila!“

„Ano, jsi Diana. Poznávám tě dobře; ty jsi ale hezká; to jsem ani nečekala! Jsi jako já za mlada; pravá mladá dáma z rodu Garrichetů. Věděla jsem, že se vrátíš. Viď, že jsem věděla, že se vrátí, Marie!“

„Ano, milostpaní,“ řekla Marie. „Vždycky jste říkala, že se slečna Diana jednou vrátí...“

Stařenka uhladila Dianiny vlasy, sňala brýle, natáhla je před sebe a prohlížela si mne tak jako dalekohledem.

„A kdopak je tohleto? Toho neznám! Ne, neznám...“

„To je můj manžel, tetinko. Vdala jsem se...“

„Neslyším tě,“ zvolala teta. „Musíš mluvit nahlas. Mluvíš tak potichu, že tě neslyším! Všichni teď mluví tak potichu...“

„Můj manžel!“ křičela Diana. „Vdala jsem se...“

„Ach ne, za něho? Hm... proč jste mě nepozvali na svatbu? Ty děláš všecko moc zbrkle, holčičko moje. Jsi si úplně jistá, že je to ten pravý člověk?“

„Ano, tetinko. Mám ho ráda a on mne taky!“

„Tak to je dobře. Oni lidi říkají, že lásky se člověk nenají! Cha cha! Když tě má rád, třeba pro tebe bude i krást, abys měla co jíst. Tak to je!“

„To snad ne!“ řekla Diana a tetička jí rozuměla, i když mluvila dost potichu.

„Dneska krade každej! A kdo ne, aspoň okrádá Pánaboha o čas a trpělivost. Tvůj muž vypadá jako důstojník. Důstojník byl můj Fernand. Ale byl to ničema - opustil mne a nechal se zabít v Maroku. Bezcharakterní člověk.“

„Charry je hrabě!“ řekla Diana a tetička sebou škubla.

„Cože je?“

Marie došla k tetičce z druhé strany a vykřikla jí do ucha: „Ten pán je hrabě z Guyrlayowu. Charry de Guyrlayowe...“

„Hrabě!“ mávla rukou tetička. „Dneska je každý hrabě! Já znala zamlada dva hraběcí synky. Jeden mne opustil a druhého zabili v souboji. Šlechtici nestojí za nic; buďto si s tebou jen hrají, nebo jim to nedovolí rodina. Pamatuj si to pro podruhé, Diano!“

„Já už se podruhé vdávat nebudu!“

„To nikdy neříkej! Dneska se pořád někdo rozvádí a znovu vdává. Lidé už nemají žádnou morálku. Jak to je, Marie - jak to bylo s paní notářovou?“

Marie počala hrobovým hlasem přednášet blízko u ucha dojemný příběh, jak paní notářová utekla s tím mladým praktikantem od zemského soudu, pak se rozvedla s panem notářem a vzala si toho mladíka a on ji potom opustil s nějakou mladou dívkou. Nezajímalo mne to, ale Diana se během toho vyprávění trochu vzpamatovala; když Marie na chvíli umlkla, vykřikla:

„My jsme tě přišli navštívit, tetinko! Můj manžel tě chtěl poznat. Charry, pojď blíž...“

„Jak mu to říkáš?“ pozeptala se tetinka. „Má takové divné a cizokrajné jméno...“

„To je Charles, teti. On si tak říká, víš? Je to taková zkratka - on je cizinec.“

„To jsem pochopila, nejsem na hlavu padlá! Francouz by tady nestál jako špalek celou tu dobu a něco by řekl.“

Zahulákal jsem svým vytrénovaným hlasem několik společenských frází. Tetinka nadšeně pokývala hlavou. „Moc mě těší, pane hrabě! Moc ráda vás vidím. Přijměte prosím moje pohostinství! Marie, dnes večer budu pořádat slavnostní večeři, zařiď to, prosím...“

„Milostpaní, vzpamatujte se!“ řekla Marie. „My budeme pořádat slavnostní večeři? To přece nemyslíte vážně!“

„A ty - mlč!“ řekla stará paní. „Už jsem rozhodla, že budeme pořádat slavnostní večeři! Na počest mladé paní hraběnky. Tak to všem řekni - uvidíš, že to půjde...“

Pochopil jsem, co asi brání uspořádání slavnostní večeře; Diana to pochopila taky.

Marie ohrnula nos: „Jak si přejete, milostpaní...“

„A teď už jděte! Jsem unavená. Večer se uvidíme. Těšilo mě...“

„Ještě moment,“ řekla Diana. „Chtěla jsem se zeptat, jestli nevíš něco o tatínkovi...“

„Cože? Ach, Francois!“ pochopila tetička. „Neslyšela jsem o něm vůbec nic. Ztratil se, jako by se po něm slehla země. Ale to se dalo čekat; můj bratr byl vždycky budižkničemu. Spíš ty bys o něm mohla něco vědět; šla jsi ho přece hledat, nebo ne?“

„Šla, tetinko. Ale nedostala jsem se tam.“

„Aha! To by mě tedy moc zajímalo, kde jsi se tolik let toulala. Nikdy nedoděláš nic do konce; jsi jako tvůj otec. A taky jako jsem byla já ve tvých letech. Ještě že jsi se včas vdala. Nějaký ten rozum snad přece máš...“

„Snad, tetičko...“ povzdychla si Diana.

„Jo, tak to je,“ pravila stará paní. „A teď mne nech spát!“

Vycouvali jsme z pokoje - venku Marie rozhodila ruce a bouchla jimi do svých širokých sukní: „Tak tady to vidíte, slečinko! Potom se řekne, že jste sem nepřijeli tetinku vydírat! První den jste tady a už si milostpaní poroučí slavnostní večeři. Ale z čeho ji mám udělat, to už milostpaní poroučet neráčí. Renta přijde až dvacátého a dneska je šestého. A obchodníci jsou taková verbež, že dneska nedají na dluh ani starému zákazníkovi. Máme úvěr přesně tak do toho dvacátýho, potom zaplatíme dluhy a jede se nanovo. Mohla byste mi poradit, slečinko, z čeho pořídit tu slavnostní večeři - když jste tak chytrá, co?“

Diana se rozesmála a zatahala mne za klopu. „Hoď sem tisícovku, Charry! Musíme si tu naši večeři zaplatit!“

Vytáhl jsem peněženku, Diana mi ji vzala z ruky a odpočítala z ní deset stofrankových bankovek. „To je prozatím, Marie. Pošleš tetičce nějaké peníze, viď, miláčku?“

„S radostí. Bude to prozatím stačit, Marie?“

„Propána!“ řekla služebná trochu otřeseně. „Tolika peněz jsem viděla pohromadě naposledy před desíti lety! Jestli jsou všecky pravý, tak je to úplný bohatství!“

„Zkuste to rozměnit, uvidíte!“

„Tak to moc děkuju, pane hrabě! Já je milostpaní schovám, aby si špatný lidi nemysleli, že jsme najednou vykradli banku. Víte, jak nepřejícný jsou lidi; já bych mohla povídat, to jo, ale nebudu, aby se neřeklo, že jsem drbna. Já půjdu hnedka na nákup, zaplatím dluhy u pekaře a řezníka a hokynáře; tak kdyby panstvu nevadilo, že je nebudu obsluhovat...“

„Půjdeme do města,“ řekla Diana. „Chci manželovi ukázat, kde jsem vyrůstala. Zatím si jistě nákupy obstaráš.“

„Pánbůh mě netrestej! Copak vás ještě to uličnictví nepustilo, milostpaní? Málo jsem se vám naříkala, abyste se chovala slušně? Teď chcete ještě milostpána tahat po všech koutech a nedejpámbu mu vykládat, co jste tropila za alotria jako malá holka? Vždyť vás vyžene ze svýho domu, mějte rozum!“

„Bez starosti, Marie,“ řekl jsem. „Já už svou ženu znám, žiju s ní skoro tři roky...“

„Ještě že tak! Tak dobře, jděte; já se brzo vrátím a potom vám upravím vaše pokoje...“

„Stačí jeden,“ řekla Diana. „Nepotřebujem oddělené pokoje.“

„Ale milostpaní!“ naježila se Marie. „Snad nechcete spát s milostpánem v jednom pokoji?“

„A to klidně. Víš, my bydlíme v kajutě na lodi. Máme takovou hrozně úzkou postel, právě tak že se na ni vejdeme. Takže jsme na to zvyklí, ležet co nejblíž u sebe...“

„Bože můj! Takový spuštění mravů; zrovna vidím vašeho pana otce a vaši ubohou matinku, ti byli taky takoví, Bůh je netrestej za jejich hříchy...“

Vydali jsme se do města; Diana mě vedla na jinou stranu a při tom neustále něco vyprávěla. Obešli jsme náměstí, prohlédli řadu podivných památek na Dianino mládí a chtěli zabočit do uličky k řece, když jsem si povšiml řezavého hlasu naší Marie, který se ozýval z jednoho krámku: „Ano, přesně tak, jak to povídám, to je - a kdo mi nevěří, ten je u mě trulant a nekňuba!“

„Ale nepovídejte,“ řekl nějaký hlas. „To není ani možný! Paní Truvierová, je možný, aby se dcera starýho bláznivýho Garricheta vrátila, dokonce ještě s velkým bohatstvím?“

„To teda je pravda!“ ječela Marie. „A vyprosila bych si, abyste urážela našeho ubohýho milostpána! Pan Garrichet nebyl blázen, to byl náhodou moc učenej pán, že byste všecky nestačily ani koukat, co všecko von měl v hlavě za učenosti! A ten mladej, jako náš mladej milostpán, pan hrabě - to je vám fešák!“

„Hrábě, hrábě,“ povídala jiná žena. „Dneska je každej nějakej hrábě. Copak je to za pána, když si vzal zrovna vaši slečinku? Kdyby byl co k čemu, tak takovou hloupost neudělá!“

„Vy tomu zrovna tak rozumíte, osobo! A prosila bych, abyste neříkala naší mladý milostpaní slečinka. Pro vás a pro všecky vostatní hloupý osoby je to paní hraběnka, rozumíte?“

„To se jí snad mám poklonit, když ji natrapíruju?“ smála se hokynářka. „Nebo políbit ruku?“

„No - nevím, jestli by jí to přišlo vhod od takový nevzdělaný husy, jako jste vy; ale slušnost by to každopádně žádala!“

„Pchá! Bylo jí osm let, když nám rozbila v průjezdě okno! Ještě dneska ho starej nestihl zasklít. Chytla jsem ji, vyhrnula jí sukýnky a nasekala na holej zadek! Teď se tu na nás bude vytahovat, paní hraběnka...!“

„To bych si teda vyprošovala, osobo! Buďte vůbec ráda, že vás neslyší pan hrabě; toho byste se bála jako čert svěcený vody! To je vám pán; když se na vás podívá těma svejma černejma vočima, jako kdyby vás žahnul bičem! Vysokej, opálenej, černý dlouhý vlasy a v očích mu blejská černej voheň, jako kdyby to byl sám Satanáš! Velikej chlapík to je a sílu musí mít; však ona si naše milostpanička uměla vybrat! Ani promluvit na takovýho pána byste neuměly, vy husy vesnický...“

A tak dál a dál; Diana se smála a šli jsme dolů k řece. Leželo tam hodně sněhu, protože tam nikdo nechodil; Diana radostně poskakovala a bořila se až po kolena do sněhu.

„Támhle dole jsem se jednou topila. Vytáhl mě řeznickej tovaryš a hned mi dal pár facek, protože jsem řekla, že jsem se netopila, ale chtěla zkusit plavat pod ledem, když už jsem ve vodě.“

„To bych udělal taky! Co jsi tam chtěla?“

„No přeci jezdila na bruslích! To se vezme starej nůž a přiváže se k podrážce ostřím dolů. Na tom se jezdí, to neznáš?“

„U nás moře nikdy nezamrzá a na řece jsme se jenom klouzali; nemůžu znát všecko...“

„Jej, já tě to třeba naučím...“

Dole, kde se řeka pod mostem rozšiřovala, si hrály děti; jezdily na nožích, jak to Diana říkala. Zůstali jsme stát na mostě a dívali se na ně.

„Být zase tak malá...“ povzdychla si Diana. „Škoda... pojď, půjdeme domů. A po cestě se stavíme u pana notáře, zeptat se, jak to vypadá s tatínkovými záležitostmi...“

Notář byl starší pán utrápeného zevnějšku a v jeho předpokoji seděl tajemník, který si udělal živnost z toho, že k pánovi vpouštěl žadatele. Když ale Diana vyslovila svoje jméno, mohl se přerazit, jak nás ohlašoval; pan notář nám přišel naproti až ke dveřím. Usadili jsme se do kožených křesel a notář řekl:

„Tedy, situace vypadá asi tak, slečno... ach promiňte, paní hraběnko. Váš otec opustil Francii před sedmi lety, údajně za účelem vykopávek v Egyptě a níže, v angloegyptském Súdánu. Před svým odchodem ponechal u nás pouze odkaz na jistou rentu, kterou měla být zabezpečena výživa vás jako jeho dcery, a dále slečny Clotildy Garrichetové, neprovdané sestry pana otce. Tato renta je ovšem nevelká a při dnešní drahotě musím uznat, že vaše paní tetička si nežije příliš přepychově.“

„To vím. Uděláme v té věci, co budeme moci. Ale překvapuje mne, že otec nezanechal pro mne žádnou zprávu, která by mi vysvětlila, kam odejel a proč. Pamatuji se, že mi v dopise na rozloučenou napsal: pokud zahyne, dozvím se všechno o jeho práci ze závěti. Snad by bylo vhodné jeho závěť už konečně otevřít a předat mi ji, neboť bez nejmenších pochyb je můj otec buď mrtev, nebo se alespoň nemůže vrátit...“

„Zajisté,“ notář si zamnul nos v prstech. „Ovšem je tady ona truchlivá skutečnost, že váš pan otec nezanechal žádnou závěť; aspoň ne u mne. Ovšem to není směrodatné pro tuto záležitost, jak vím, spolupracoval nejen se mnou, ale i s jinými právníky a to jednak v Paříži, ale též v jiných městech, kde se právě nacházel. Zcela jistě vím, že nějaká závěť existovat musela, protože váš pan otec se se mnou radil o právnických problémech, které při jejím vypracovávání vyvstaly...“

„Byla bych vám vděčná, kdybyste podnikl v té věci pátrání a zjistil mi, zda o tom někdo nemá nějakou zprávu. Dám vám naši adresu, jakmile se někde usadíme; snad byste nám potom mohl dát poštou vědět, kdyby se v té věci něco změnilo.“

„Bude nám potěšením, paní hraběnko.“

„Dále pak si dovolím zaslat vám z Le Havru telegraficky deset tisíc franků ve prospěch své tety Clotildy. Je vaší povinností poskytnout tetince nebo její služebné Marii pět set franků měsíčně v den, kdy si pro ně přijde. Až peníze dojdou, postaráme se o další.“

„Zajisté, s radostí.“ ukláněl se notář.

„Děkuji vám. Jste velmi laskav; budu očekávat vaši zprávu...“

Vyšli jsme sice bez výsledku, ale přece jen s určitou nadějí.

„Otec nemohl zmizet beze stopy! Napsal mi v dopise přesně, vidím to jako dnes:

»Moje malá Di-Cléo, odjíždím do Afriky na místo, kde jsi ještě nebyla; tam, kde se odehrávají pohádky, které jsem ti vyprávěl. Když se vrátím, budu nejšťastnější člověk na světě, protože dojdu ke svému cíli. Když se nevrátím, dozvíš se všechno z mé závěti. Buď šťastná, moje maličká Di-Cléo, a vzpomínej na svého tatínka.«

Co myslíš, jak bys tomu rozuměl?“

„Já bych jel za ním. A ty jsi to udělala taky.“

„Když odjel, bylo mi dvanáct. Čekala jsem dva roky, pak už mi došla trpělivost; když se nevracel, sebrala jsem uzlík šatů a nějaké našetřené peníze a šla pěšky do Le Havru. Tam jsem se seznámila s jedním kapitánem, který mi slíbil, že mě doveze do Alexandrie za těch pár franků, co jsem mu dala. Namísto toho mě tam prodal nějakýmu otrokáři a tak jsem se dostala na trh...“

„Pěkný lotr! Jestli ho najdeme, zakroutím mu krkem, lumpovi!“

„Těžko. Jestli ho najdeme, nebudu čekat na tebe a vyřídím ho sama. Byl to lotr všech lotrů; ať shoří v pekelným ohni za svou věrolomnost! Ale umožnil, abychom se setkali.“

Doma už bylo všechno jiné; hala byla rozsvícená, Marie se pilně otáčela v kuchyni. Diana se v domě dobře vyznala, tak nám Marie jenom ukázala náš pokoj. Usídlili jsme se v něm a Diana šla hned pomoci Marii, neboť čas pokročil a my měli hlad jako vlci. Opřel jsem se o lenošku a chvíli podřimoval; ovšem Diana mne velmi brzy probudila, abych šel k večeři.

Tetu Clotildu přivezla Marie v pojízdném křesle; stará paní s večerem pookřála a dokonce se jí asi zlepšil i sluch, protože Dianino vyprávění jí Marie nemusela opakovat do ucha. Diana vykládala podle vlastního uvážení celkem věrně příhody z Arminu; mohla si to dovolit, nedalo se očekávat, že by teta Clotilda nebo Marie vyžvanily něco důležitého. Já sám jsem se choval umírněně, mluvil málo a jen když mne někdo vyzval. Dianě svítily oči a s potěšením líčila některé drobnosti, které vyvolávaly v Marii bouři odporu a v tetě Clotildě shovívavé nadšení.

Konečně jsme šli spát; tetičku odvezla Marie zpátky do jejího pokoje. Diana překvapivě rychle zesmutněla, když jsme se odebrali do naší ložnice; usedla na postel a řekla:

„Proboha! Ani jsem nevěděla, že je to s tetičkou tak špatné!“

„Špatné? Je to milá stará dáma; řekl bych trochu nemocná, ale to bude nejspíš příznak stáří...“

„Ale ne! Taková ona nikdy nebyla! Když jsem ji viděla naposled, byla to energická, tvrdá žena - ještě přísnější a mravnější než Marie. Dneska přechází mlčením nebo úsměvem věci, které by před pěti lety odsoudila, rozumíš? Slyšela líp než Tannarr a viděla na dvacet metrů každou skvrnu na mých šatech nebo nejmenší závadu na čemkoliv. Běhala po domě a nadávala střídavě na mne a na tatínka, ale při tom nás měla ráda, protože jsme byli celý její svět. Dnes je zničená, Charry; už nebude dlouho žít...“

Zamračil jsem se. Rychle jsem se svlékl a vlezl pod deku. Diana vlezla ke mně, přitulila se mi do náruče a snažila se usnout. Byla tady zima; zvlášť nám, kteří jsme přišli do Evropy po letech strávených v horkém pásmu. Taky jsem po chvíli usnul; bylo toho na mne pro dnešní den dost.

Probudilo mě tiché klepání na dveře; otevřel jsem oči a podíval se především z okna, ale podle měsíce zatím neuplynulo moc času, maximálně dvě až tři hodiny; mohlo být k půlnoci. To klepání bylo tiché, ale slyšel jsem je; Diana však spala a já ji tiše odsunul a vstal. Potichu jsem otevřel dveře, aby nevrzaly; byla to Marie.

„Milostpaní si přeje, abyste ji navštívil, pane hrabě!“

„Teď - uprostřed noci? Já nebo Diana?“

„Výslovně si přála vás! Vezměte si župan, pane. Není vyloučeno, že to bude trvat déle...“

„Tiše, neprobuďte Dianu!“ vzal jsem župan a vyklouzl za komornou na chodbu. „Co si přeje paní?“

„Nevím. Neptejte se na to, co má zůstat skryto, pane. Řekla, abyste za ní přišel.“

Šla přede mnou, svícen v její ruce vrhal mihotavé stíny na nábytek zčernalý časem. Otevřela dveře své paní bez klepání a pobídla mne, abych vstoupil. Stařena seděla u stolu a nehybně zírala do světla svíce, stojící na stole.

„Jděte k ní, milostpane,“ řekla Marie. „Čeká vás!“

Přešel jsem pokoj; dveře za mými zády zapadly. Napadlo mi, že Marie musí hodně krotit svou zvědavost, když zůstala venku. Nebo snad ví, co se tu bude dít?

Stará paní zvedla pomalu oči k mé tváři. „Posaď se!“ promluvila a její hlas zněl hluboce a pevně, omládlý a vnitřně procítěný. „Zavolala jsem tě, abych ti dala radu. Potřebuješ moji radu.“

Usedl jsem na taburet; bylo mi zima na nohy a nelíbilo se mi tu. Ani ve dne nebyl ten pokoj příliš útulný a teď, ozářený jenom jedinou svíčkou, ztratil úplně všechen půvab.

„Ty jdeš domů,“ řekla stařena. „Vracíš se domů. A dobře děláš. Postihlo tě neštěstí, zatímco jsi byl ve světě. Je to tak dobře, protože i ty jsi způsobil mnoha lidem neštěstí. A ještě hodně neštěstí způsobíš, než dojdeš na konec cesty.“

„Co... cože?“ vykoktal jsem. „Nerozumím vám...“

„Mluvíš hlouposti! Mlč raději a poslouchej, co ti povídám. Máš před sebou cestu, dalekou cestu. Celý tvůj život je cesta a ty po ní půjdeš a nebudeš se ptát, kam vede. Měl jsi přítele, ten taky chodil po takových cestách. Ty půjdeš také, ale tvá cesta povede dál, mnohem dál. A bude těžší, než byla ta jeho...“

„Vy... vidíte budoucnost?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Já vidím všechno. Ubožáku; nazval jsi se vládcem a myslíš, že budeš mít prospěch ze své země, že budeš vládnout ze svého paláce a vše půjde podle tvé vůle! Zatím budeš věčně jenom sloužit své zemi a nic z toho, co vytvoříš, ti nebude k užitku! Zaseješ obilí a nebudeš je sklízet; postavíš dům a nebudeš v něm bydlet; budeš bojovat a nebude to tvé vítězství, co sklidíš. Važ si dnešního dne, protože každý příští den bude horší než ten, který je.“

„Stal jsem se vládcem, abych sloužil své zemi!“

„To si myslíš teď. A přece přijde chvíle, kdy si budeš přát být žebrákem namísto císařem; kdy koruna na tvé hlavě bude těžší než trnová koruna, která trýznila Krista. Važ si přítomné chvíle; važ si Diany, dokud ji máš, protože její život bude kratší než tvůj a ty budeš trpce vzpomínat na chvíli, kdy ti byla propůjčena chvíle štěstí. Uvidíš ji umírat; postupně uvidíš umírat mnoho těch, které máš rád...“

„Diana zemře? Kdy - jak - proč?“

„Přijdou zlí lidé. Zbraně jaguárů, tygrů, leopardů je nezastaví a tvoje ruka bude slabá ve chvíli, kdy na ní ucítíš Dianinu krev. Zůstaneš sám proti všem nepřátelům, budeš plakat a budeš chtít zemřít; ale nebudeš mít právo, protože tvoje země potřebuje tvoji ruku. Budeš nejbídnější ze všech lidí, protože přátelé tě budou nenávidět a nepřátelé tebou pohrdat. Diana a tvoji přátelé ztratí život, ale ty ztratíš víc; ty ztratíš svoji čest.“

„Já - nikdy! Lžeš, stařeno...“

„Těšíš se na syna, mrzí tě, že ti ho Diana nedala. Ale jednou toho syna vlastními ústy zapřeš a prohlásíš za mrtvého. Jen potají se budeš dovídat, že je vychováván v dalekém horském městě tygrů, že bere do ruky zbraň a že ji zvedne; proti tobě, otci, protože bude věřit, že jsi zradil svou zemi. Povede proti tobě válku a ty ji povedeš s ním proti lidem, se kterými budeš sedat u jednoho stolu; a až zemřeš, on se stane Vládcem a zničí tvoje nepřátele. Tak to bude - tvoje jméno se stane úslovím pro člověka neštěstím a bídou zkrušeného a lidé tě budou litovat pro tvoje veliké utrpení...“

„Je to pravda,“ zeptal jsem se a sklonil hlavu do dlaní. „Je tohle všechno pravda?“

„Je to pravda; nikdy nelžu. Vím to a lituji tě, ubohý vládče světa. Lituji všechny, kdo jsou s tebou, protože tvá cesta všechny zavede do propasti. A ty je uvidíš umírat a oni ti ve smrti budou žehnat, protože jsi je vedl po správných cestách. Protože prospěli vlasti, kterou si zvolili.“

Zvedl jsem hlavu. „A co Armin? Co moje vlast?“

„Tvé vlasti prospěje každý ze tvých činů. Co budeš dělat, bude pro zemi, která tě zvolila. Budeš jejím vládcem a i když obyvatelé často nebudou věřit, že je vedeš dobře, bude to správné. Věř svému srdci a svému rozumu a budeš volit správně. Tvůj syn jednou pochopí, že jsi měl pravdu.“

„Jaký bude? Jaká bude má země?“

„Tvůj syn bude vládnout dlouho, celý život. Bude po všechny dny smutný a sám a lidé jej budou ctít, protože bude moudrý a velmi nešťastný. Jeho vláda bude vládou největšího rozkvětu Arminu; tvá země se stane nejmocnějším státem světa. Tvůj syn odmítne korunu císaře, ale bude mocnější než kterýkoliv císař světa a bude všemi vážen, ctěn a milován.“

„Císařství tedy zanikne. No, co se dá dělat...“

„Nezanikne. Tvůj syn nebude mít děti; ale přijme za svého syna, který se stane ozdobou Arminu. Pozvedne císařskou korunu a vsadí si ji na čelo; povede války v mnoha zemích a jeho jméno se stane postrachem nepřátel. Lidem dá svobodu a štěstí, proto ho budou vítat jako osvoboditele z jejich otroctví. Nakonec bude zasedat v čele dvanácti králů a nosit trojí korunu...“

„A potom?“

„Potom už nic! Nestačí ti, že jsem ti řekla, co bude v příštích sto letech? Jsi neskromný, vládče světa. Potom ať se stará jiný čaroděj o prospěch tvé země. Jdi a pamatuj si, co jsi slyšel. Jsi zvědavý a vypočítavý. Nechci tě vidět. Zlobím se na tebe, protože jsi takový. Změň svou povahu k lepšímu!“

„Děkuji ti. Jenom ještě: řekni mi něco o Dianě! Nejvíc mi záleží na tom, co bude s Dianou!“

„Diana?“ zachrčela stařena. „Co má být s Dianou? Snaž se, aby byla šťastná a buď na ni hodný. Co chceš víc?“

„Řekla jsi, že zemře! Že brzy zemře!“

„Sha - co je to pár let proti věčnosti? Zemře a kdy, to nevím. Ale ty budeš žít ještě dlouhá léta po ní. Neřekla jsem, že zemře brzy. Zemře tehdy, až přijde její čas. A zemře rukou cizího člověka, ten ji přežije o několik vteřin. Zabiješ ho. To všechno jsem viděla. Stane se to v nějaké temné chodbě, na černobílých dlaždicích. Ta chodba vede... do kvádrové síně. Je tam kvádrová síň a za ní chrámová prostora. Takový dost divný chrám...“

„Kde - v kterém městě?“

„V hlavním městě Arminu, tvé říše. Ještě nestojí, ale postavíš je. Nevím, jak se bude jmenovat. Bude ležet na veliké řece, uprostřed bude tvůj zámek. V tom zámku se to stane.“

„Jak můžeš znát moje myšlenky? Ještě mne ani nenapadlo, kde postavím hlavní město své říše. Nemyslel jsem na to!“

„Pomyslíš. Ve tvé zemi bude sedm měst jako sedm hvězd souhvězdí. Jedno z nich už stojí, ostatních šest postavíš ty. Ne - pět postavíš. Šesté město bude stát až za mnoho desítek let, bude to město tvého vnuka. Tak to je.“

„Dobře. Povídej ještě o Dianě!“

„Diana, pořád Diana! Bude tě chránit a bude tě milovat. I ty ji budeš milovat. Patříte sobě, jeden druhému. Ona tě chrání a také ty ji musíš chránit. Zachránila ti život. A ještě zachrání. Měj ji za to rád a hleď, aby byla šťastná. Rozumíš?“

„Rozumím. Chápu tě.“

„A teď jdi! Jsem unavená. Jdi a neruš mě. Chci už spát. Noc je dlouhá a já brzy budu spát navěky. Jdi - a pamatuj si, co jsem ti tady říkala.“

Vyšel jsem ven; stařena zůstala nehybně sedět v křesle jako vosková socha. Marie stála přede dveřmi a v ruce držela svíčku; aniž by co řekla, obrátila se a šla přede mnou k mému pokoji.

„Marie,“ řekl jsem. „Teta Clotilda mi prorokovala...“

„Vím. Co jste si myslel? Že vás zve jenom pro legraci?“

„Ta její proroctví jsou tak udivující, že se zdráhám uvěřit jim! Bývají její proroctví účinná?“

„Věřte nebo nevěřte; mně po tom nic není. Stejně bude mít pravdu milostpaní. Vy jste mladý, pane, nemáte ještě rozum. Až ho dostanete, uvidíte, že paní měla pravdu.“

Vrátil jsem se do pokoje; ač se údaje staré ženy podivuhodně shodovaly s Arminskými realitami, přesto se mi nechtělo příliš věřit. Celou večeři se mluvilo o Arminu, tygřím městě, císařství. Ale podivná pohádka o mém synu a záhadném vnuku se mi zdála přece jen přehnaná. A potom ta Dianina smrt...

Diana se pohnula, když jsem lezl do postele, a zvedla hlavu.

„Kde se touláš? V noci se spí, ne?“

„Byl jsem u tety Clotildy.“

„No ne,“ zahuhňala. „Snad mi nejsi nevěrný s tetou Clo-Clo?“

„Prorokovala mi.“

„To bude nějaký pěkný nesmysl...“

„Prorokovala mi, že tě zabijou.“

„Hned teď - a tady?“

„Ne - v našem hlavním městě, v chodbě ke kvádrové síni. Až to město postavíme.“

„Jo ták... to máme teda dost času. Tak si lehni a spi. Až to město postavíme, budem se bavit o tom, kdy mě zabijou.“

A převalila se na druhý bok a zavřela oči. Lehl jsem si k ní a přemýšlel o podivném proroctví; až jsem usnul a nezdálo se mi nic. Aspoň se na nic nepamatuju.

Ráno, když jsem se probudil, bolela mě hlava a měl jsem nejasný pocit, že se mi zdály nějaké pitomosti. Diana byla vzhůru podstatně dřív a smála se jako sluníčko.

„V noci jsi mě strašil, že mě zabijou. Kdy, kde a proč?“

„Nevím - to říkala teta Clotilda.“

„Nesmysl, teta nikdy neprorokuje budoucnost. Jenom mně říkala, že budu viset na šibenici, když si nepřestanu okusovat nehty. Tak s tím už ale dávno přestala!“

„Nesměj se, to je vážná věc! Vykládala mi...“ vypověděl jsem jí celou historku a Diana se smála na celé kolo.

„Vymýšlíš si. Zeptáme se tety Clo-Clo, jak to bylo.“

Šli jsme k snídani, Diana tetu políbila na tvář a řekla: „Slyšela jsem, že jsi prorokovala mému muži něco o budoucnosti naší země a o mojí smrti!“

Teta Clotilda se na mne podívala s nelíčeným zájmem. „Nechápu. Mluvíš potichu! Mluv nahlas...“

Diana jí to zakřičela do ucha ještě jednou.

„Ten mladý muž má velikou fantazii! Něco se mu zdálo.“

„Nezdálo!“ řekl jsem. „Marie, vy jste mě přece vedla k tetě, sama jste mne tam zavedla. Řekněte něco!“

„Milostpane, já vždycky říkala, že když někdo pije k večeři tolik vína jako vy, tak má potom těžký sny. Ale na moji radu se v týhle rodině jaktěživo nedalo - že, milostpaní?“

Diana se na mne podívala útrpně a neřekla už nic.

Po snídani jsme se rozloučili s tetou Clotildou i služebnou Marií a odjeli opět vlakem do Paříže. V hotelu jsme se zapsali jako pán a paní Ritherovi, jako povolání jsem uvedl obchodník; konečně, loďař je jistý druh obchodníka. K našemu nynějšímu postavení příslušelo zdvořile nevtíravé chování a nový, nepříliš výstřední oblek. Až na Dianinu krásu na nás nic neupoutávalo pozornost, tak jsme těch pár dní v Paříži prožili klidně a bez rušivých příhod. Zůstali jsme tam týden; za tu dobu jsme prolezli všechna atraktivní a zajímavá místa, udělali jsme si výlet i do Versailles, chodili jsme do Opery a taky do nočního klubu na Montmartru, prošli jsme Louvre a Tuillerie, prohlédli si Vítězný oblouk a Invalidovnu, chrám Saint-Madelaine a Sacré-Coeur, Nôtre Dame a place de Concorde, navštívili jsme i universitu. Diana se tam setkala s několika důstojnými starci, kteří byli přátelé jejího otce. Bylo toho dost na týdenní pobyt.

Jediná maličkost, která nás trochu překvapila, byla příhoda v hospůdce u Opery, kam jsme zabloudili během dne na svačinu. Byl to podnik střední kvality, kde se kromě exaltovaných pánů a dam zastavovali chudáci, pouliční holky, tuláci, žebráci, prodavačky z tržnice a potulní umělci, kteří bavili přítomné zpěvem a hrou na tahací harmoniku; taky tu byla spousta cizinců, ti přihlíželi a bavili se barvitým pařížským životem. Malebně rozedraný tulák, když seděl u dveří, vykřikoval vtipy a natahoval dlaň, vydělal možná víc než člověk, co poctivě celý den pracoval. Ježto byla zima, dali jsme si svařené víno a k tomu svačinu sestávající ze studeného masa, salámu, šunky, různých sýrů a spousty zeleniny. Číšník nám to přinesl a postál chvíli u nás, aby viděl, jak nám chutná; číšníci v Paříži mají takové zvyky. Tak si povšiml, že já i Diana, jak jsme odkoukali od Ludvíka d'Enghiema, jsme udělali před jídlem nad talířem kříž nožem. Zachytil jsem jeho pátravý pohled, ale nenapadlo mne, že by to platilo našemu počínání. Diana se napila vína a předtím, jak se taky naučila od Ludvíka, zamumlala: „Bože, odpusť nám naše hříchy!“ - to jsme po půlročním stolování vedle něho dělali bezmyšlenkovitě a automaticky.

Když jsme dojedli a dopili, přistoupil k nám majitel s mosazným tácem, na němž ležel ubrouskem přikrytý účet. Pozvedl jsem ubrousek a spatřil lístek, popsaný nějakými klikyháky; teprve po chvíli jsem poznal tajné písmo, které mi kdysi Ludvík ukazoval jako vzorek jejich šifer. Pochopil jsem, že jsem se nějakou náhodou dostal do blízkosti jeho přátel; ale rozhodl jsem se nedat najevo, že k nim nepatřím, předstíral jsem čtení, pokývl hlavou a tác mu vrátil.

„Děkuji, pane,“ uklonil se. „Navštivte nás opět...“

„Ovšem,“ usmál jsem se. „A účet?“

„Je vyrovnán. Děkuji za návštěvu.“

„Díky, bratře.“ vstal jsem, Diana se usmála a šla za mnou. Chápala, co se děje, a snažila se nic neprozradit.

„Fajn,“ řekla venku. „Tak jsme se dobře najedli na účet bratra d'Enghiema. Budeme sem chodit pořád, co říkáš?“

„Naopak, sem už nikdy nesmíme! Dal mi nějaký vzkaz, který jsem si měl přečíst, ale psaný tajným písmem. Možná to něco znamená. Pozítří odjíždíme; snad se do té doby nic zlého nestane. Rozhodně se už nikdy nesmíme ukázat v té hospodě, protože by mohl třeba chtít odpověď.“

Taky jsme se tam už neukázali. Co si mysleli ti dobří lidé, nevím a nechci to vědět.

Pozítří jsme odjeli z Paříže přímým rychlovlakem do Le Havru, bez zbytečných odboček a zastávek. Tento rychlovlak, jako ostatně všechny vlaky v té době, měl čtyři třídy: první exkluzivní, se zlacenými zrcadly, plyšovými sedadly a elegantními kupátky pro každého cestujícího zvlášť, druhou lepší, s kupátky, ale už jenom se sedadly potaženými kůží, třetí turistickou s dřevěnými sedadly a čtvrtou, což byly vagóny bez oken, vybavené hrubě stlučenou lavicí po obvodu; kdo se na ni nevešel, seděl na zemi uprostřed. Nicméně byly i osoby, které neměly ani na takovouto dopravu; ty používaly třídy páté, jak jsme se zakrátko dozvěděli.

Hrabě de Guyrlayowe jako osoba bohatá by zvolil cestování první třídou; avšak jako loďař pan Rither jsem nehodlal míchat svoji osobu mezi šlechtu a tak jsem se spokojil s druhou, ačkoliv se to Dianě nelíbilo. Nicméně měli jsme vlastní kupé a byli zcela nerušeni okolním světem, pokud jsme nehodlali otevřít dveře. Zakrátko poté, co jsme se uvelebili ve vagónu, se vlak dal do pohybu a pomalu supěl zasněženou krajinou.

Asi po hodině jízdy zastavil na nějaké stanici; Diana zvědavě vysunula hlavu a pozorovala, jak železničář obchází vagóny a oťukává je dlouhým kladívkem. Taky jsem se díval, ač nechápu, k čemu je takové ťukání do kol dobré. Až upoutala mou pozornost scéna, která se odehrála u vedlejšího vagónu.

Tam dozorčí objevil něco, co se mu nezdálo; přivolal si na pomoc průvodčího a ještě dva pomocníky a společnými silami vytáhli zpod vagónu jakéhosi chlapíka a odřený tlumok. Chlap byl poměrně mladý, zarostlý a neupravený, v šatech sice nepříliš čistých, ale pečlivě zaplátovaných. Celkem vzato byl tulák; chabě se bránil proti spojenému útoku čtyř železničních úředníků, kteří mu z plna hrdla nadávali a spílali.

Lidé z vagónů začínali vylézat ven, aby se protáhli; vyskočil jsem taky a přistoupil blíž. Chlapík se bránil směsicí franštiny a jakési hatmatilky a snažil se promluvit, aby se doprosil shovívavosti; ale kampak na čtyři rozvzteklené nádražáky!

„Charry, zeptej se, co udělal!“ křičela Diana a já přistoupil blíž a zaťukal průvodčímu na rameno hůlkou: „Co udělal ten člověk, smím-li se ptát?“

Nádražák se otočil a když viděl, že se ho ptá slušně oblečený, zřejmě zámožný člověk, odvětil dost ochotně: „Je to drzý ničema, pane! Jel pod vagónem na ose kol!“

Sehnul jsem se a podíval pod vagón. Na ose, na níž jsou nasazena kola, je malá deska, na kterou se zřejmě ten člověk musel směstnat a držet se na ní celou hodinu za třeskutého mrazu. Snesu ledacos, ale tohle se mi zdálo dost namáhavé.

„Jak se mu to mohlo podařit? Ten muž je akrobat, nebo co?“

„Je to drzý tulák, pane!“ řekl průvodčí. „To oni dělají, aby se vyhnuli placení. Jsou to velcí darebáci, pane...“

„Třeba nemá na lístek...“ namítl jsem.

„Tak ať jde pěšky!“ řekl hrubě. „Kdyby pracoval, nemusel by jezdit na černo. Vy máte peníze, pane, protože jste pořádný člověk. Kdyby on byl pořádný člověk, taky by měl!“

Proti této argumentaci se nedalo nic namítat.

„Přesto se mi líbí jeho houževnatost. Hej, mladíku - kam se chcete dostat?“

Obrátil ke mně hlavu, protože jsem překřikl všechny tři zbylé nádražáky; měl docela veselé oči a to bylo s podivem, na vlasech a vousech mu ulpělo jíní. „Chtěl jsem do Le Havru, pane. Snad bych tam dostal místo na lodi.“

„Jsi námořník?“

„Ne, pane, ale mohu jím být. Umím všechno.“

„Mluvíš špatně francouzsky. Odkud jsi?“

„Z Čech, pane. Víte-li, to je ve Střední Evropě...“

„Vem ho k nám, Charry,“ řekla Diana. „Nudím se; třeba s ním bude zábava. Zaplať za něj...“

„Vezmu toho mladíka k sobě do kupé. Co to bude stát?“

Průvodčí se poškrábal na bradě a zaškaredil se. „Máte najato celé kupé. Ale rozmyslete si to dobře, pane! Ten člověk je ničema, možná zloděj - jistě má vši a...“

„Nedívejte se tolik na šaty; není vyloučeno, že je to poctivý člověk. I dělník chce být živ - pojď, kamaráde...“

Průvodčí se zašklebil; asi si začal myslet, že jsem nějaký socialista. Nezajímalo mne to, pomohl jsem zkřehlému mladíkovi vlézt k nám do vlaku. Ostatně, železničáři už zaháněli cestující dovnitř a vlak se za okamžik rozjel.

Podal jsem mu láhev s rumem a on se pořádně napil; pak si otřel vousy a slušně poděkoval.

„Máš hlad?“ ptal jsem se německy, aby mi rozuměl, a on se rozesmál všemi bílými zuby.

„Aby ne, pane! Naposledy jsem jedl včera ráno...“

Diana rozbalila naše cestovní zásoby a nabídla mu studené kuře; chopil se ho rychleji, než stačil poděkovat a dal se do jídla. Šlo mu to dobře, šelmám by se líbil.

„Slyším, že ani německy nehovoříš pořádně! Co tedy vůbec jsi?“

„Čech, pane!“ opakoval znovu. „Němčina není má rodná řeč; u nás doma mluvíme česky.“

„Řekni něco!“ přála si Diana a on pronesl několik vět, kterým jsme nemohli rozumět.

„Je to něco jako polština nebo ruština.“ konstatovala.

„Ale - vy rozumíte polsky nebo rusky, milostpaní?“ vyjevil se mladík. „Jak jste se to naučila?“

„Umím trochu rusky, ale moc ne. Znám jednoho Rusa.“

„Jakou řečí ještě mluvíš ty?“ ptal jsem se.

„Mluvím kromě češtiny německy, a to berlínským, bavorským nebo vídeňským dialektem, francouzsky, maďarsky, polsky a trochu taky anglicky. Ale domluvím se i jinými jazyky...“

„Jak s tebou máme mluvit my?“

„Třeba francouzsky; rád se něco přiučím, když panstvo dovolí.“

„S radostí,“ řekla Diana. „Tak říkáš, že jsi námořník?“

„Nejsem, paní. Ale mohl bych pracovat na lodi. Říkal jsem si, že by mne tam mohli využít...“

„Co jsi všechno dělal dřív?“

„Ledacos, pane. Doma jsem pracoval jako jiní na vesnici; umím na poli i s dobytkem. Pak jsem dělal v Plzni v továrně, v Praze jsem sloužil u panstva a jezdil s koňmi. Nějaký čas jsem byl na Kladně, u železa, potom v Boleslavi. Pak jsem šel vandrem po Evropě, tam se naučíš ledacos; byl jsem už holičem, kuchařem, sluhou. Vůbec jsem dělal všechno možné. Dokážu všecko, pane.“

„A tady ve Francii?“

„Dělal jsem číšníka, stavebního dělníka, hlídače, čistil okna a sloužil u jedný nóbl dámy. Ale potom mě vyhodili, protože nemám papíry. Kvůli tomu mě policie nikde nenechá. Papíry mi dají jen tam, kde mám trvalej pobyt; a to já nikde nemám, protože u nás ve vesnici mi je pan starosta nechtěl dát a nikdo jinej prý nemá na to právo.“

„No, co se dá dělat! Snad nebude tak zle. Znám víc lidí, co nemají v pořádku papíry a žijou.“

„Zlatý slova, milostpane!“ řekl mladík a vesele se usmál.

„Jsem loďař. Mám dvě lodi a třeba bych tě mohl zaměstnat; jako co bys nejradši pracoval?“

„Já budu pracovat jako lev, milostpane!“

Diana vyprskla smíchy: „Lva opravdu ještě nemáme...“

„Dobře, beru tě. Jak se jmenuješ?“

„Vít Jeřábek, pane. Říkejte mi Vítku.“

„Dobře, Vítku. Prozatím tě beru jako sluhu, snad ti to bude vyhovovat. V Le Havru ti dám zálohu a koupíš si slušnější šaty. Já jsem Charry Rither, loďař - a tohle moje žena Diana.“

„Ano, milostpane; ano, milostpaní. A s dovolením, není potřeba mně kupovat nic. Já mám ještě jedny lepší šaty, než jsou tyhle. Ty jsem si vzal jenom na cestování. Tady v tlumoku mám zabalenej svůj vycházkovej oblek...“

„To už je druhý člověk, který chodí jako trhan a nosí s sebou elegantní oblečení,“ řekla Diana. „Ludvík to dělal taky tak; a jaký byl švihák, když se převlékl!“

„Tak se převleč! Můj sluha nesmí vypadat jako nějaký vagabund!“

Ohlédl se udiveně na Dianu: „Převlíct - tady před milostpaní?“

„Kdyby se odehrávalo něco zvlášť necudného, tak otočím hlavu!“

Vítek se tedy přestrojil do trubkovitých pruhovaných kalhot a kostkovaného saka a vylepšil to čepicí se štítkem, kterou si narazil frajersky na ucho. Takto vypadal k nerozeznání od pařížského pouličního flákače.

„Výtečně,“ prohlédl jsem si ho. „Nic dalšího už ovšem nemáš. No dobře, snad se tě lidé nebudou lekat!“

„Vždyť je to hezkej mládenec!“ řekla Diana. „Snad bych mohla takhle chodit po Paříži i já, co říkáš?“

„V Paříži jde všechno; jenže teď jedeme do slušně vychovaný vesnice. Tam se nosí lidové kroje v neděli a odřené šaty od hlavy k patě ve všední den. Žádný vylomeniny, miláčku...“

„To tam ten náš novej přírůstek krásně zapadne!“ smála se.

Dojeli jsme do Le Havru; tam se Vítek ujal našich kufrů a nesl je za námi do drožky a pak na loď. Zaznamenal jsem ho krasopisně do lodní knihy Griissirna a Diana mu vyplatila zálohu, načež se Vítek sebral a šel do města. Očekával jsem, že ho už neuvidíme, ale s večerem byl už zas na lodi a hlásil se do práce. Protože kuchař měl ještě volno, nařídil jsem mu, aby uvařil večeři a on se do toho hned ochotně dal.

Nečekal jsem žádné zázraky a Diana taky ne; ale Vítek přinesl na podnose kachničku tak krásně vypečenou, že se srdce smálo, krásně osmažené brambůrky a k tomu salát, jaký jsem ještě nejedl; to vše servíroval v bílé košili a černém saku s motýlkem a choval se líp než nejlepší číšník. Večeřeli jsme sami, kromě několika lodníků a šelem na palubě nikdo nebyl. Vítek nás obsluhoval, stoje u stěny a dolévaje mi víno, jakmile jsem dopil sklenici. Když Dianě (možná schválně) upadla vidlička, okamžitě ji sebral a podal novou.

„Výtečně, chlapče! Mám dojem, že jsi skutečně nelhal, když jsi řekl, že jsi kuchař a číšník. Jestli umíš i ostatní profese tak dobře jako tyhle, mám radost, že tě máme.“

Zbytky od večeře ochotně odnesl šelmám, jichž se vůbec nebál; na Dianinu přímou otázku prohlásil, že už byl krmičem u medvědů v zooparku knížete Schwarzenberga a je na šelmy zvyklý.

„Tak otevři klec a pusť je ven! Neboj se, nic ti neudělají...“

Aflargeo stál blízko mříže a pozoroval našeho nového sluhu; Vítek otevřel dvířka a když kočky vyšly, sledoval je sice s obavou, ale bez zbytečné předpojatosti. Dokonce na moji výzvu je pohladil, tak jsem mu vysvětlil, jak se to se šelmami má a že není důvodu, proč by měly být zavírány. Okamžitě to pochopil a už se o kočky nestaral.

Potom jsme šli spát; a spali jsme dobře až do rána. Ráno jsem se probudil sice dost časně, ale jak jsem zjistil, ne dosti včas. Kromě jiného jsem nemohl najít boty a Diana taky ne; vylezl jsem z postele a šel bos na palubu.

Vítek seděl na bedničce u dveří a pilně leštil moje holínky. Pohlédl na mne, usmál se a pozdravil: „Dobré jitro, pane hrabě!“

„Dobrýtro, Vítku! Ale... kde jsi přišel k tomu, že jsem hrabě? A proč mi čistíš boty?“

„Povídal mi to támhleten pruhovanej,“ ukázal na Aflargea. „Oni umějí mluvit jako lidi, pane, víte o tom? A ty boty... přece je potřeba je čistit, nebo ne?“

„Jistě. Ale nech toho a jdi se podívat, co je se snídaní. Z komína se kouří, kuchař už je asi v kuchyni.“

„Není, pane. To jsem zatopil já. Snídaně bude za chviličku; co by si pan hrabě a paní hraběnka přáli snídat?“

„Kávu, housky, slaninu, vejce, sýr. Ovoce, jestli nějaké je. Když ne, zavařeninu nebo kompot.“

„Ano; račte si jít lehnout, pane hrabě. Za okamžik přinesu snídani panstvu rovnou do postele, jak se sluší...“

„Kde jsi k tomu přišel?“

„Ve všech slušných rodinách snídá panstvo v posteli. Pan hrabě zajisté ráčí žertovat...“

„Toho hraběte si nech od cesty, nemusí to nikdo vědět. Rozumíš? Říkej nám... nejlíp křestním jménem, jako my tobě.“

„Ano, pane.“ řekl a šel.

Vrátil jsem se do postele a řekl Dianě, co se děje; ještě se smála, když vstoupil Vítek a přinášel na podnose vše, co jsem si objednal. Diana učinila zbytečný pokus se zakrýt přikrývkou, ale Vítek se jen diskrétně usmál.

„Není třeba míti obav, paní! Byl jsem svého času lázeňským v Nových lázních ve Vídni. Dámy z těch nejlepších kruhů často procházely okolo mne ve velmi nedostatečném oblečení, ba v rouše Evině, abych tak řekl...“

„Jo, to tě jistě mrzelo. Dej to sem...“

Podal mi podnos a já ho postavil na svá kolena.

„Dovolil bych si poznamenat, pane, že by nebylo nemoudré natlouci na tomto místě do zdi dřevěný klínek a zde v čepu zasadit vzpěru, za kterou by se zachytil podnos, aby tak držel v přímé poloze a panstvo mohlo stolovat, aniž by vystoupilo z postele nebo si jinak působilo nepohodlí...“

„Ani nápad! Nebudeme snídat v posteli. Až vyplujeme, uvidíš, že budeme mít jiné starosti. Příště nám budeš servírovat snídani v jídelně jako ostatním.“

„Ano, pane.“ řekl, ačkoliv jej to jistě mrzelo.

„A teď můžeš jít.“

Než jsme se najedli, stačil Vítek uklidit navigační kajutu tak, že to tak nedokázala ani Mabel. Všechno mu v rukou jen hrálo a nedal si říct, že něco nemusí dělat. Při tom si ještě stačil pískat a hádat se se šelmami, které mu chtěly pomáhat.

Námořníci se scházeli dosti rychle; měli víc než týden volna a když zavlál na stožáru Modrý Petr, měli z toho radost. Do deseti hodin, než se zvedla ranní mlha, byli již všichni na lodích, tak jsme vypluli. Vítek stačil do té doby prolézt Griissirna od přídě až k zádi, navíc ještě spravil v kuchyni kamna, se kterými si kuchař nevěděl rady a která on dokázal opravit stejně hravě, jako všechno ostatní.

Než se podával oběd, stačil uklidit naši kajutu, vyčistit mi slavnostní uniformu, stejně tak i Dianě; nabrousit naše šavle a nože, vyčistit ručnice a sidolem vyleštit všechnu mosaz. Při obědě obsluhoval, potom pomohl kuchaři umýt nádobí a vynadal mu, že neumí pořádně vařit.

„Vítka si necháme,“ rozhodla Diana. „Až ho přejde ta nemístná horlivost, bude z něj vynikající sluha.“

Propluli jsme kanálem La Manche a vpluli do vln Severního moře. Po dlouhých letech jsem se vracel domů; a neměl jsem tušení, co mne tam čeká...

Jak chutná domov

Naše městečko se ani trochu nezměnilo. Na okrajích vyrostlo sice pár nových domů, ale jinak vypadalo stále stejně ospale a pokojně. V přístavu bylo trvale volno, tak jsme si nemuseli hledat místo k přistání; ostatně lodivod se nejspíš probudil, až když jsme zakotvili. Nebylo ho třeba, znám přístav jako své boty a kapitán Millard tu byl doma.

Než jsme vykonali všechny práce s přistáváním, přišel správce přístavu a taky houf čumilů. Správce však už byl jiný; starý pan Graatssen, kterého jsem dobře znal, tu nebyl. Ten nový lhostejně vyslechl naše jména i jména našich lodí, lhostejně vybral zálohu a vzal na vědomí, že míníme nějaký čas zůstat v tomto přístavu. Když jsem se zeptal na pana Graatssena, řekl, že už dávno umřel; dávno znamenalo pro něho před třemi lety. Usoudil jsem, že i můj odjezd se stal pro mnoho lidí dávno...

Dal jsem celé posádce volno, převlékl se do civilu a s Dianou šel do města. Procházel jsem ztichlými ulicemi, ze kterých nikomu nenapadlo odmetat sníh; a vyprávěl jsem své ženě o svém mládí.

O dávných časech - jak dávných? Příběhy o studiích na námořní akademii, o nepřátelích z kadetky, o kamarádech i protivnících, o své staré rozmrzelé bytné; prošel jsem okolo toho domu, bába se na chvíli ukázala v průjezdě, ale nepoznala mne. Holič na rohu mne už nepozdravil hlubokou úklonou, jak to dělal za studentských let, protože jsem okázale pohrdal jeho uměním. V pekařství na rohu už nebyla stará tlustá prodavačka, ale mladá dívka s obličejem voskové panny, která po mně lhostejně přelétla pohledem. Až po několika krocích jsem si uvědomil, že ji znám; hrávala si před domem s panenkami, když jsem od její matky kupoval housky. Teď je na vdávání.

Na náměstí jsem se zarazil, jako když do mne praští hrom. Staré lípy, pod kterými sedávali místní stařečci a stařenky, zmizely jako kouzlem; stály tam ošklivé kůlny a krámky nějakých stánkařů. Ty staré lípy, které jsem měl rád, zelená šumící koruna, pod níž jsme za jarních nocí vyspávali, když nás vyhodili z naší staré hospody naproti! Co komu udělaly, že musely zahynout?

To mi nedalo; zeptal jsem se starého trafikanta, který zvědavě vystrčil nos ze své budky: „Proč skáceli ty lípy na náměstí?“

Podíval se na mne udiveně, potom protáhl: „Na náměstí? Jaký...? Ach jo, no jo, to oni museli! Vždyť ty stromy pomrzly! To jak byla ta zlá zima... jo, už je to čtyři roky. Bylo veliký náledí, tu krajní, velikou, to skácelo - napřed větev a potom celá lípa. Ty ostatní byly taky zle zničený - to bylo tehdá hrozný náledí, já sám jsem si na něm zlámal ruku. A jak vy to víte, pane, že tam byly nějaký lípy?“

„Byl jsem tady, strýčku Nillsi. Děkuju vám...“

A starý pán vytřeštil krátkozraké oči a snažil se zjistit, kdo vlastně jsem; kdoví, zda se upamatoval.

Zabočil jsem směrem k naší staré hospodě; bylo ostatně nepříliš teplo a zasloužili jsme si něco horkého. Diana ode mne už hodně slýchala o naší hospůdce a chtěla ji vidět; otevřel jsem dveře a dostal druhou ránu.

Lokál, který býval dřív obložen tmavým začouzeným dřevem, na zdech visely obrazy lodí a lustr byl ze starého kormidelního kola, se proměnil. Byl čistě vybílený a zařízený stejnými stolky, téměř novými, místo lustru bylo plynové osvětlení a místo starého hostinského nějaký mrzutý chlapík, který roznášel pivo a snídaně těm několika hostům. Když nás spatřil, usmál se a přiblížil se v předklonu. „Panstvo si bude přát?“ zašveholil.

„Tohle bývala přece taková zajímavá námořnická hospoda!“ řekl jsem. „Vy jste to tu přestavěli?“

„Jo, byla tady spousta tý veteše. Ale když jsem to zdědil po prastrýci, dal jsem to všecko Židovi. S dovolením, dovolil bych si nabídnout vám stůl u okna, jeden z nejlepších...“

„Děkuji. Snad později...“

Vypadli jsme odtamtud, jako by tam vypukl oheň.

„Myslela jsem, že uvidím kus tvýho mládí,“ řekla Diana. „Teď koukám, že se všecko mění rychleji, než sis myslel. I ty ses asi změnil; nikdo tě nepoznává...“

„Uvidíme! Povšimni si toho muže, co jde proti nám. To býval můj nejlepší přítel.“

Muž, který k nám kráčel, byl Tlustý Bertin; ovšem velmi pohublý Bertin, v odřených námořnických šatech, v jakých jsem ho nikdy neviděl. Jeho blahobytné kulaté bříško, vzniklé z nepočítaných půllitrů piva, zmizelo, ve tváři zhubl a ztratil svou zdravě červenou barvu. Zato nos mu téměř zmodral. Ale byl to pořád ještě on a já ho poznal na první pohled.

„Okamžik!“ řekl jsem blahosklonným tónem. „Mohl byste mi říci, námořníku, jak se odtud dostanu k námořní akademii?“

Zastavil se, když slyšel můj hlas a pomalu se ke mně obrátil. Jeho smutné oči mne pátravě přejely, pak řekl lhostejně:

„Zpátky do náměstí a druhou ulicí... poznáte to podle věže s hodinami. Nemůžete zabloudit... pane.“ Trochu zaváhal, když to řekl; snažil jsem se pokřivit tvář, ale myslel jsem, že mne přesto pozná. Možná poznal, nebo aspoň jsem mu připadal známý; chvíli váhal, než vyslovil to „pane“.

„Děkuji vám, dobrý muži...“ řekl jsem.

Podíval se na mne ještě pátravěji; potom se pomalu otočil, sklonil hlavu a udělal dva kroky vpřed. Nepoznal mne.

„První důstojník Bertin Lindberg!“ vyštěkl jsem zostra, jako za studentských let. Bertin se zarazil a vypjal do pozoru, jako bych ho švihl bičem, vzápětí se otočil a v jeho tváři se objevil veselý úsměv.

„Zde, kapitáne!“ vykřikl překvapivě omládlým hlasem.

„Jak to stojíš, když s tebou mluví velitel?“ zařval jsem, ale vzápětí rozpřáhl ruce, protože mi padl kolem krku; a oba jsme se začali smát na celé kolo.

„Pro všecky svaté, Charlie! Jsi to vůbec ty, úplně živej? Já za tebe dal sloužit zádušní mši...“

„To teda dost málo věříš svýmu kapitánovi, Bertine! Řekl jsem ti, že se vrátím i z horoucích pekel, když se mi zachce tam jet. Opravdu jsi mě nepoznal, nebo co?“

„Chvilku mi připadalo, že jsi to ty... ale Charlie, promiň mi tu otevřenost, vypadáš jako svůj vlastní stín! Víš, že jsem váhal dokonce tolik, že jsem se neodvážil k tobě přihlásit? Vypadáš úplně jinak, než když jsme se znali...“

„Každej se mění, Bertine, ty taky. Nevypadáš, že by se ti vedlo zrovna přepychově...“

„Z každýho se nestane pán, jako z tebe! Když se na tebe kouknu: kabát z kožešiny, košile z hedvábí, beranice z leoparda... a ty zlacený knoflíky! Řekl bych, že tobě se peníze jenom hrnou!“

„To víš, zaspořil jsem si! Něco jsem ve světě vydělal... ale největší poklad, který mám, je tenhle: prosím, moje žena Diana.“

„Rukulíbám, milostivá paní,“ uklonil se dvorně Bertin. „Já jsem už taky ženatý, Charlie. Mám dvě děti a třetí na cestě. Však sám víš, co to je za starosti...“

Neřekl jsem nic, zato Diana pronesla s velmi směšným přízvukem, který si v mé mateřštině nemohla odvyknout: „To tu budem stát na mrazu? Snad bysme se mohli někde stavit na něco teplého, ne?“

„Má pravdu... ale viděl jsem, že naši hospůdku nám zrušili. Kam se teď tady chodí?“

„Mládež chodí ke Zlámaný kotvě. Ale já... víš, abych ti řekl pravdu, nemám teď peněz tak nějak nazbyt. V hospodě už jsem nebyl... no, nějaký čas.“

„Tak si zas jednou zajdeš. Doufám, že nespěcháš; tvá žena se jistě nebude zlobit, když jí ode mne doneseš nějaký dárek...“

„Má žena se zlobí sice často, ale když něco dostane, nikdy.“ řekl Bertin, vzal mne pod paži a vedl s sebou. „Kdyby tvá žena nebyla tak malá a štíhlá, řekl bych, že by nám mohla dát nějaké starší šaty. Ale takhle...“

„Proč si nekoupíš? Teď, když budeš mít zaměstnání, můžeš!“

„Zaměstnání? O čem to mluvíš?“

„Kapitán Rither nemá ve zvyku nechávat kamarády na holičkách. Nebo snad máš něco výhodnějšího než službu u mne?“

„Cože - ty máš loď?“

„Mám dvě lodi. Mám velkou spoustu všelijakých věcí, o kterých se ti ani nezdá. Však uvidíš...“

Zlámaná kotva nebyla daleko, tak jsme tam byli v tu ránu; bylo tam teď dost prázdno, sedli jsme si ke kamnům a dali si horký grog. Dělali velmi dobrý a nedávali do něj moc vody. Pravý námořnický, jak se sluší.

„To mi nejde na rozum,“ řekl Bertin. „Kde jsi za ta léta mohl přijít ke dvěma lodím. Vyplul jsi pokud vím na starém Atlantiku, té kraksně, která se mohla každou chvíli potopit. Vsadím se, že nedoplula k cíli - nevíš, kde skončila?“

„Stojí na pobřeží jednoho ostrova zarytá v písku. Byla to dobrá loď, Bertine, neurážej ji. Jenom lidé, kteří na ní pluli, byli pošetilí a často dělali chyby.“

Bertin si přejel rukou obličej; potom tu ruku vztáhl a dotkl se prsty jizvy na mém čele. Pak si povšiml mé pošramocené tváře a zakroutil hlavou. „Před chvílí jsem řekl, že se ti peníze hrnou, ale nemyslím to tak. Teď koukám, že vždycky ti nebylo tak dobře jako teď. Tohle byla zlá rána, viď?“

„Bylo jich hodně zlých. Má jediná zásluha je, že jsem přežil; a moji nepřátelé zahynuli. Povídal jsem ti kdysi, že se stanu postrachem moří; nebudeš mi to věřit, Bertine, málem se mi to povedlo. Angličané mne mají za piráta, Portugalci za spiklence, Japonci za nepřítele svého státu. Moc jsem se změnil od té doby, co jsme se spolu viděli naposled. Dokonce se bojím, jestli jsem se nezměnil přespříliš.“

„Já se taky změnil,“ sklonil Bertin hlavu. „Měl jsem dlouho bídu; dokonce jsem udělal leccos, co se nehodí pro poctivého chlapa. Ale má žena a děti chtějí jíst...“

„Bertine, nemůžu ti zaručit lehký a klidný život, protože jsem pořád ještě na cestě a pořád ještě jsem si nepostavil dům, abych v něm žil až do smrti. Můžu ti nabídnout palubu svý lodi a neznámou zemi, kterou mám rád a v níž si chci vybudovat sídlo. Možná bude zapotřebí bojovat, možná dokonce i zemřít. Viděl jsem umírat hodně dobrých lidí a před několika dny slyšel proroctví, že přináším neštěstí svým přátelům. Tohle je jediné, co ti můžu nabídnout; že teď bude dobře. Jak později, to se uvidí.“

„Vždycky jsem s tebou do všeho šel, tak půjdu i dneska. Moje žena a děti chtějí jíst; tak se stanu námořníkem na tvý lodi. Radši než předákem na cizí.“

„V pořádku. Budeš prvním důstojníkem jako vždycky. Později možná i kapitánem.“

„Vážně? Copak ty nemáš prvního?“

„Mám, Dianu. Ale ta to ráda složí, stejně ji to nebaví. Můžeš zatím dělat druhýho důstojníka, Diano.“

„Klidně - mně je to jedno.“

„Cože, tvá žena slouží jako důstojník? Copak to je možný?“

„Diana by klidně mohla být kapitánem, kdyby chtěla. Budu ti toho hodně povídat, Bertine. Možná mi ani nebudeš věřit; ale všechno, co ti říkám, je pravda. Věř mi.“

Seděli jsme tam u grogu; pak u druhého a třetího. Pomalu se začali scházet i jiní hosté a naslouchali; pověděl jsem s malými úpravami Bertinovi vše, co jsem zažil.

Můj přítel jenom potřásal hlavou: „Neměl jsi lehký život, Charlie. A jak tak koukám, nebudeš mít ani nadále...“

Zato posluchači se na mne dívali s útrpností a pohrdáním.

„Tak se ten čertův spratek přeci vrátil!“ řekl někdo u dveří, ale tak, abych to slyšel. „Dřív byl jenom rváč a pijan, teď se z něj stal ještě i lhář a vychloubač...“

Za starých časů bych ho požehnal pěstí; teď jsem se jen otočil v tu stranu a vychutnal, jak tam všichni ztichli.

„Radši půjdeme. Stav se s námi na lodi, dám ti zálohu. Zítra chci jet domů, tak čekej, až se vrátím. Uvidíme, jakou práci pro tebe budu mít.“

Šli jsme na loď, kde Bertin dostal tučnou zálohu. Odešel a ujišťoval mne, že jeho žena určitě okamžitě ztichne, jakmile jí ukáže peníze.

Dianu zábava v hospodě rozveselila tak křečovitě, že jsem jí to nevěřil ani na okamžik. Různé potřebné činnosti jsme prováděli v náladě spíš mrazivé; ale když jsme se navečeřeli a šli spát, pohladila mne po vlasech a řekla: „Tak sis to nepředstavoval, viď? Mělo to být asi krásnější...“

„Zítra půjdu domů. Diano, nechci, abys mne doprovázela. Zůstaneš tady na lodi. Večer se vrátím a řeknu ti, co uděláme. Možná, že přijdeš k nám jako královna. Možná...“

„Rozumím,“ políbila mne na tvář. „Vzala jsem si tě, abych s tebou snášela dobré i zlé. Bude tohle to horší?“

„Nevím. Uvidíme.“ řekl jsem. A opravdu jsem nevěděl.

Ráno byla nepříjemná mlha a lezavá zima; brzy po snídani jsem se oblékl do civilních šatů, ale namísto krásného raglánu si vzal námořnický plášť a čapku, abych se vrátil do rodné vsi bez zbytečného halasu. Kromě toho jsem si vzal taky pořádnou hůl, abych se měl o co opírat, protože do naší vesnice byly tři hodiny ostré chůze. A peníze, abych mohl... no, však uvidíme.

Za městem mě dojel nějaký člověk se saněmi; nasedl jsem k němu, příští hodinu čichal kouř jeho dýmky a poslouchal jeho tlachání. Nebyl od nás, byl z další vesnice, kterou jsem taky dobře znal, ale nepoznal mne; když jsem mu řekl, kdo jsem, nepamatoval si, že by mne kdy viděl. Já jeho ostatně taky ne.

Když jsme dojížděli k vesnici, mlha se zvedla a já viděl jako na dlani údolí s mnoha přikrčenými chaloupkami a několika pyšnými statky. Chaloupek přibylo, statků nikoliv; ale já se díval nahoru do stráně, do jabloňového sadu, kde probleskovala černá střecha, kterou jsem sám natíral barvou. Už zašla; budu ji na jaře muset natřít znovu. Možná dokonce strhnout a udělat novou. Kdoví, jak hospodářství vypadá; otec a matka už na všechno nestačí.

Sedlák mne vysadil na kopci a já ani nešel dolů do vesnice, ale šlapal sněhem až k cestě k našemu domku. Jak jsem se blížil, cítil jsem příjemnou únavu - vracel jsem se po letech domů a náš dům vypadal takhle z dálky úplně stejný, jako když jsem před lety odcházel. Teď se zvedlo hejno holubů a zakroužilo nad stavením; ano, to černobílý kocour přešel po střeše. Ani on se nezměnil. Cesta byla pečlivě umetená, po dvoře se kolébaly kačeny a kdákaly slepice, slyšel jsem i příjemný zvuk chrochtajících čuníků.

Otevřel jsem branku a vstoupil; z boudy, v níž dříve odpočíval náš starý líný hafan, se na mne vyřítilo černé psisko cenící strašlivé zuby. Lehce jsem zavrčel, pes se zarazil a na další pokyn přiběhl a nechal se ode mne pohladit. Ale štěkot přivolal čeledína, staršího muže nevlídné tváře, který se na mne nedíval moc přátelsky. Ani já ne, neznal jsem ho.

„Copak tu chcete?“ zeptal se, prohlížeje si mne.

„Vrátil jsem se ze světa. Dobrý den přeju.“

„Dobrej. A kterejpak vy jste?“

„Vším způsobem jsem tady hospodář. Charlie Rither, jestli jste někdy to jméno slyšel.“

Zarazil se a podrbal na zarostlé bradě: „Syn starýho Rithera?“

„Přesně tak. Vy jste náš nový čeledín?“

„Tak něco. Ale jestli zrovna váš... moment; pantáto!“ zavolal do chodby, vzápětí se ozvaly kroky. Nebyly to však otcovy šouravé krůčky, nýbrž pevný, těžký krok cizího muže. Vůbec jsem ho neznal a on mne taky ne; koukal dost udiveně.

„Kdo že vy jste, mladej pane?“

Vysvětlil jsem mu to; vypadal stejně rozpačitě jako čeledín.

„No jo... jenže já nejsem majitel. Jsem tady jako nájemce. Ale o tom, co bylo předtím, toho moc nevím...“

„Kdo je tedy majitel?“

„No... támhle zrovna jde. Uctivej dobrej den, pane starosto!“

Tohohle chlapa jsem poznal okamžitě; sedlák Müller, jeden z největších boháčů v obci. Kráčel rozvážně, velký, zdravý, břichatý a v kožichu, kouřil si viržinko a vypadal spokojeně.

„Co se děje?“ ptal se líně. „Co tady hledá ten chlap?“

„Tvrdí, že je nějakej Rither!“ řekl nájemce.

Müller na mne pohlédl bez valného nadšení. „Tak se seber a koukej zmizet! Tady už nemá žádnej z Ritherů co pohledávat.“

„Počkejte, Müllere. Napřed bych se snad mohl dozvědět, kde je můj otec a matka, ne?“

„Především, od jisté doby mi říkají pane Müllere, zvlášť od té doby, co jsem se stal starostou. A dále, nejsem povinen nikomu hledat jeho rodinu, Rithere!“

„Především, od jisté doby mi říkají pane Rithere; vysvětlovat proč, vám nebudu. A pak se mi zdá divné, že disponujete statkem, který byl vlastnictvím naší rodiny. Snad byste mi mohl laskavě vysvětlit, jak jste k němu přišel.“

„Mno...“ protáhl Müller. „Nemám sice ve zvyku obtěžovat se s každým pobudou; ale asi bych se tě nezbavil. Máš-li zájem, můžeš jít se mnou a prohlédnout si úřední listiny.“

Obrátil se a kolébal se rozvážně ke svému statku. Byl to jeden z největších ve vsi, větší už byla jen panská Hůrka na kopci nad vesnicí. Kráčel jsem za ním; než jsme prošli návsí, stačila si mne důkladně prohlédnout polovina obyvatel. Slyšel jsem, jak se za našimi zády polohlasem dohadují, co jsem zač.

„Tak pojď dál...“ vyzval mne Müller otráveně.

„Bude mi ctí.“ řekl jsem a vešel za ním. Kolem nás se shromáždilo pár čeledínů, aby mi případně nějakou natáhli, když bude třeba. Vešli jsme do kuchyně, kde seděla tlustá hospodyně a neobyčejně krásná dívka; až jsem se zarazil, když jsem si uvědomil, že to je patrně Müllerovic dcera. Když jsem ji znával, byla žabec a hrávala si na písku.

„Dovoluji si popřát vám co nejzdvořileji dobrý den,“ udělal jsem před selkou a její dcerou tu nejelegantnější poklonu, jaké jsem schopen. Potom jsem podal čeledínovi, který stál pořád ještě za mnou, svoji hůl, čapku, svlékl kabát a rovněž mu ho hodil přes ruku. Všiml jsem si, jak Müller vytřeštil oči, když viděl můj kvalitní oblek.

„Nuže, pane?“ pronesl jsem. „Mohl bych vidět ty listiny?“

„No jistě,“ řekl už mnohem příjemněji a hrnul se k starožitné kredenci. Jeho žena vstala a šla s ním; vytáhla však z kredence skleničky a láhev domácí kořalky a se širokým úsměvem mi nalila; rovněž tak svému muži.

„Snad nepohrdnete naším malým pohoštěním...“ řekla jedovatě a udělala na mne ještěrčí úsměv.

„Děkuji,“ řekl jsem chladně. „Trochu jsem ve světě odvykl...“

Müller se otočil s nějakou listinou. Podal mi ji a já četl; byla to kupní smlouva, ale ne s mým otcem, nýbrž s nějakou akciovou společností. Nicméně šlo o statek, nazývaný stále ještě Ritherův dvůr.

„Nerozumím. Jak se dostal náš statek do majetku společnosti?“

„To bylo tak... starej Rither... teda když jste vy odešel, bylo to všecko na něm. Nestačil to... potom přišlo ten jeden rok sucho a on se zadlužil. Nic se neurodilo, já sám jsem přišel o spoustu peněz, věřte mi. Druhej rok to vypadalo slibně, ale... potom přišla ta strašná bouřka a všecko potloukly kroupy. Rither a jeho čeledín se snažili zachránit, co se dalo, ale nepovedlo se to, navíc si váš tatík zlámal nohu. Tu zdravou. Spadl ze žebřiňáku, když vedle práskl blesk a koně se splašili. Jo, koně... zaběhli do řeky a utopili se, oba dva, když se nemohli vyplést z postrojů - to víte, nikdo tam nebyl a čeledín to nestíhal. Zkrátka Rither přišel o všecko a banka to postoupila akciový společnosti Pomocná ruka. Všichni jsme mu pomáhali, samozřejmě, já nejvíc. Půjčil jsem mu taky spoustu peněz. Pak, když ti ostatní dlužníci žádali svoje peníze zpět, společnost statek zabavila a hledala kupce. Koupil jsem to já; byl jsem největší dlužník...“

„A otec - a matka?“

„Nevím. Odešli někam. Váš tatík se ke mně nezachoval sousedsky. Urazil mě... velmi nepěkně mě urazil. Pak odešli. Nevím, kdo by mohl něco vědět.“

„Dobře.“ řekl jsem. „Koupím statek zpátky.“

„No... to bude trochu...“ zasmál se Müller. „Dal jsem za něj pěknou sumu, že ano... asi nebude tak levný...“

„Peněz mám dost. Jak vidím podle smlouvy, koupil jste celé hospodářství za osmapadesát tisíc. Nabízím šedesát.“

Müllerová vypískla a její manžel zaklepal spodní čelistí.

„Šedesát tisíc zlatých, pane? Cožpak vy máte... tolik peněz?“

„Pochybujete snad o tom? Jste zvyklý, že Ritherové nikdy neměli peníze, že? Ostatně, ve vašem vyprávění se mi leccos nelíbí; na příklad nevěřím tomu, že byste vy měl nějakou snahu mému otci pomáhat. To by se muselo nebe převrátit peklem nahoru, abyste vy měl někdy nějakou dobrou vůli. Celý život jste lidi jen okrádal, šidil a podváděl. Jak je možné, že najednou jste se stal takovým lidumilným dobrákem?“

Viděl jsem, jak v něm vzplanul vztek; snad by na mne i skočil, ale rozmyslel si to včas. „Urážíte mne, pane Rithere! Jste stejný jako váš tatík; nepoznáte dobrodiní, když je vidíte tváří v tvář! Avšak nehněvám se na vás, jste mladý a prožil jste jistě veliký otřes, když jste se dozvěděl tu smutnou zprávu. Jsem ochoten se s vámi smířit.“

Natáhl pravici, ale já se jen zamračil. Dívka, na jejíž jméno jsem si právě vzpomněl, Eva-Marie, přistoupila blíž a podívala se mi zhluboka do očí. „Pane Rithere, řekl jste tatíčkovi krutá a zlá slova; přesto se na vás nezlobíme a prosíme vás, abyste se s námi smířil. Vzpomeňte si na naše dětství, Charlie - mohl byste ublížit kamarádce svých dětských her?“

Byla krásná; ale hlavně ve mně hrklo, když jsem slyšel zvláštní tón jejího hlasu. Tvářila se tak mile, že jsem přece jenom trochu slevil ze své zaujatosti proti jejímu ničemnému otci. Stiskl jsem Müllerovi namísto krku raději ruku:

„Je možné, že jsem se ve vás mýlil a jste poctivý člověk. V tom případě si buďte vědom, že se dovedu i omluvit za křivdu a odškodnit ji, jak nejlíp umím. Ale nepřejte si, kdybych se přesvědčil, že jsem měl pravdu já; v tom případě byste o mně ještě uslyšeli!“

„Zdá se, že jste si navykl na velmi suverénní jednání v tom dalekém světě,“ řekl Müller s úsměvem. „No jistě, když jste chtěl získat bohatství a moc, nemohl jste jednat jinak. Souhlasím s vámi, mladý muži. Mohu se zeptat, jak se vám ve světě dařilo?“

„Děkuji, ušlo to. Prošel jsem toho dost: Indočínu, Filipíny, Čínu, Japonsko... jak život šel.“

„A získal jste veliké bohatství?“ zeptala se selka Müllerová; chamtivostí se jí až oči zalévaly slzami.

„To samozřejmě ne. Určitě to nebude víc než dva tři milióny. Musíte uvážit, že jsem se taky musel rozdělit s přáteli.“

„To je fantastické,“ vydechla Eva-Marie. „Cožpak tolik peněz vůbec existuje pohromadě?“

„Taky někdy. Ale teď musím jít hledat otce a matku. Jenom bych ještě poznamenal, že Eva-Marie klidně může přestat vzpomínat na naše společné dětství. Tenhle kroužek na mém prstě je svatební prsten. Přivezl jsem si kromě jiného taky manželku. Aby si někdo nedělal zbytečné naděje.“

Z očí Evy-Marie čišel mráz. Její matka se zatvářila jako uražená ctnost a Müller zrudl jako višeň. „Snad nás nemusíte pořád urážet, pane Rithere!“

„A vy snad můžete pochopit, že někdy vidím i gesta, která mi někdo dělá za zády. Například ty opičky, které dělala vaše žena na Evu-Marii, aby mne přesvědčila, že se s vámi mám spřátelit. Nechtěl bych tak krásnou dívku uvádět zbytečně do pokušení. Těšilo mne, pane Müllere. Sluho, můj plášť...“

Čeledín, který až doposud stál vyjeveně u dveří, mi podal můj kabát; vzal jsem jej a oblékal, při tom řekl: „Copak mi do něj ten člověk nedokáže ani pomoci? Ve slušném domě by takového ťulpase dávno vyhodili...“

Vyškubl jsem mu z ruky hůl a čepici, pozdravil po vojensku a vyšel ven. Divoce vypadající pes, velký jako tele, se ke mně lísal a jediný v tomto domě mi byl sympatický; pohladil jsem ho, prošel brankou a rázoval dál vesnicí. Neohlédl jsem se; ale jistě se za mnou dívali.

Zamířil jsem rovnou k hospodě; v tuto dobu tam nikdo nebyl, ale když jsem vstoupil, starý hostinský se objevil a slušně zdravil.

„Dobrýtro, táto Borgu! Dejte mi pivo, sobě taky a povězte mi, kam šel můj otec, když ho vyhnali z gruntu. Rither, pamatujete?“

Borg se na chvíli zarazil a prohlížel si mě; potom teprve se mu rozzářila tvář a on řekl: „Proboha - mladej Rither! Chlapče, tys vyrostl... vůbec bych tě nepoznal! Ale bože, to je dobře, že ses vrátil - jen jsi měl přijít tak o dva roky dřív.“

„Chápu. Povídejte, táto, jak to bylo s otcem.“

Borg si sedl ke mně ke stolu. Chvíli si zapaloval fajfku, potom spustil: „Víš, to bylo tak: tvůj tatík s tou svou nohou na všecko nemohl stačit. On, Klaase a tvá máma dřeli jako mezci, ale bylo to všechno málo. Ty jsi jim tam chyběl. A potom to sucho; to víš, vaše pozemky jsou daleko od řeky a všechnu vodu museli dovážet. Müller na tom zbohatl, ten má pozemky až k řece. Tehdy koupil to pole hned u svejch. Potom ale druhej rok tvýmu tátovi všecko potloukly kroupy, koně se mu utopili a on sám si zlámal nohu. No, ležel dlouho a nikdo se o hospodářství nestaral, pacholka museli propustit. Když už vůbec nic neměli, začal Müller rejpat do spolku, tý jejich slavný Pomocný ruky. A páni z Pomocný ruky přijeli, změřili všecko, odhadli cenu a zjišťovali, jaký má kdo pohledávky. Müller chodil po vesnici a každýmu odkupoval jeho směnky. Já toho moc neměl, ale nebylo mu líto i to koupit. No a potom s tím šel na společnost; ta sebrala tvýmu otci statek a dala ho Müllerovům. Tvůj tatík někam odešel; snad prý k tomu starýmu kapitánovi, Stephensovi. Nevím; slíbil, že napíše, ale už mi nenapsal. Nevím, co se s ním stalo.“

„To jsem si mohl myslet! Když jsem mluvil s Müllerem, skoro mě přesvědčil, že tátu zachránil jenom on! Dokonce jsem si začal dělat výčitky svědomí, jak se k němu chovám! Bylo by lepší, kdybych mu rovnou rozbil hubu!“

„Müllerovi šlo o pozemky, ne o váš barák. Nechal se slyšet, že skoupí všechno kolem; už odkoupil pole od několika lidí a všude dává svoje nájemce. Ale hlavně chce získat Hůrku.“

„Hůrku? Velkostatek na Hůrce?“

„Jo, ten. Celá Hůrka teď patří taky Pomocný ruce. Celej vršek od lesa až dolů k řece, statek a ještě ten kus lesa až ke Kozí skále. Müller by to rád koupil, ale chybějí mu peníze; konečně, celý ten váš statek taky ještě nezaplatil! Nejradši by provdal dceru za někoho, kdo má aspoň sto tisíc. Hůrka prej stojí tři sta tisíc a jako zálohu je potřeba složit těch sto, chápeš? Müller se teď bojí, aby mu Hůrku někdo nekoupil před nosem...“

„Hm,“ řekl jsem a napil se piva. „Tři sta tisíc? To by šlo, táto Borgu. Co abych ji koupil sám?“

„Neblázni! A ty máš tolik peněz?“

„Seženou se, něco jsem si našetřil. Co byste tomu říkal?“

„Konečně, proč ne? Je to hezkej statek, úrodný pole, všude dost vody a navíc ještě ten kus lesa! Když ho dáš vykácet a prodáš dřevo, budeš mít ty peníze skoro doma...“

„Uvidíme. Děkuju, táto Borgu. Nevíte, kde bych mohl koupit jezdeckýho koně? Nechce se mi chodit pěšky až do města...“

„U Nillssona. Má spoustu koní, poslední dobou. Nebo potom taky u Seidelmanna, ale ten by tě okradl...“

„Mě nikdy! Díky, táto, ještě se uvidíme. Tohle máte za to pivo, je to japonský zlaťák; takový jste asi ještě neviděl!“

Borg si prohlížel hranatou minci s dírkou uprostřed a kroutil hlavou. „Proboha, takovej peníz? Na to nebudu mít zpátky!“

„Tak si ho nechte. Za dobré zprávy!“

„Přitluču si ho nad výčepní pult! Ano, to udělám - a jak sem někdo přijde, všem budu říkat, že je od tebe!“

„Fajn. Ale že chci koupit Hůrku, to jim můžete říct, až bude moje - rozumíte?“

„To víš, že jo! Legraci nezkazím - a chci vidět Müllerovu hubu, až se to dozví!“

Vyšel jsem z hospody a zamířil k Nillssonovu statku; nebylo to daleko. Vrata byla zavřená, ale když jsem zabouchal, vylezla děvečka a ptala se, co si jako pán ráčí přát.

„Koupím koně, jezdeckého. Možná i víc.“

Nillsson mne taky nepoznal; když jsem se mu představil, moc se divil. Choval se docela přátelsky, nejspíš chtěl něco prodat.

„Samo nebe mi vás posílá, pane! Jako kdybyste věděl, že zrovna jako sůl potřebuju hotový peníze. Doufám, že platíte hotově?“

„Samozřejmě!“ dobře jsem věděl, že Nillsson penězi nikdy nepohrdne. „Jenom za hotový...“

„Výtečně,“ pravil, mna si ruce. „Tak pojďte do stáje...“

Téměř hodinu jsme potom strávili prohlížením a výběrem vhodných kusů. Líbili se mi dva, grošovatý a hnědák s bílou lysinou na čele; nemohl jsem se dlouho rozhodnout, prohlížel jsem jim zuby, kopyta, hladil nohy, taky jsem si je nechal předvést na dvoře.

„Tak co, kterýho?“ ptal se Nillsson netrpělivě.

„Oba. Hnědáka pro mne, grošáka pro moji ženu. A taky mi dejte nějaký sedla na oba.“

„Proč to?“

„Protože si je odvedu oba s sebou. Druhého povedu za otěže.“

Sehnal mi sedla na oba koně a já mu pomohl je osedlat. Pak jsme ještě dlouho úporně smlouvali; byl bych zaplatil, co si řekl, ale byl to sedlák z našeho kraje a smlouvání byla jeho veliká vášeň. Kdybych zaplatil co chtěl, měl bych široko daleko nadosmrti po reputaci. Přesto byl Nillsson spokojen a radostně si mnul ruce, když jsem od něho odjížděl.

Vyrazil jsem zasněženou cestou přímo přes kopec směrem k moři; tam se nacházela rybářská vesnička, spíš jenom shluk chalup, kde bydlel i strýček James Stephens, bývalý kapitán a velmi moudrý člověk. Od jisté doby musel pro nevhodné politické názory opustit činnou službu a živil se rybařením a kritizováním vlády; vždycky měl nějaký důvod poukazovat na její chyby.

Trvalo mi jeden a půl hodiny, než jsem tam hlubokým sněhem dorazil; a to jsem v půli cesty vystřídal koně, přesedl za jízdy z jednoho na druhého, jako to dělají Tataři a jiné primitivní stepní národy. Lidé ve vesnici se moc divili, když jsem proletěl mezi chalupami rovnou k moři a zarazil u Stephensovy rozdrbané rybářské chýše.

Slyšel dunění kopyt, vyšel na zápraží a dost se podivil, neboť mne asi nepoznal. Seskočil jsem, objal ho a vykřikl:

„Strýčku! Zaplať Bůh, že aspoň ty jsi tady!“

Strýček James se zarazil; podíval se na mne lépe a teprve potom se jeho vrásčitá tvář roztáhla do úsměvu a on mi oplatil objetí: „Charlie! Bože hochu - vůbec jsem si nemyslel... Ale já jim vždycky říkal, že na tebe je každé nebezpečí krátké! Pořád jsem říkal, že se vrátíš; a vida, vrátil ses!“

Zašli jsme do domku; zjistil jsem, že veškeré zařízení za tu dobu hodně zchátralo, asi se ani strýčkovi nevedlo zrovna dobře.

„Posaď se přece!“ strkal mne strýček James do židle. „Musím si tě aspoň prohlídnout...“ nasadil si brýle a pozoroval moji tvář, potom řekl: „Bože, chlapče, tys toho asi zažil...“

„Nebylo to tak zlé, jak myslíš. Žil jsem, jak jsem uměl. Tak jsem teď zas tady...“

„Změnil ses, chlapče. Jak vlastně dlouho jsi byl pryč? Počkej, šest let... Ale vypadáš nejmíň o dvanáct let starší. Moc jsi se změnil za ty roky...“

„Snad ne, strýčku. Asi se ti to jen zdá...“

„Kůži na obličeji máš celou zažloutlou a vysušenou; těch šrámů po tváři! Od čeho máš jizvu na čele? A tvoje oči - ne, vůbec bych tvoje oči nepoznal. Jsou jiné, než byly dřív, dívají se tak vážně a smutně... ne, Charlie, ty už nejsi ten veselý student...“

„Každý máme svoje starosti. Možná, že starost o rodiče mne trochu změnila. Řekli mi ve vsi, že snad ty bys mohl vědět...“

Strýček James se rozpačitě drbal ve vousech. „No, něco vím, ale nemám zdání, jestli ti to k něčemu bude. Když je ten mazanej Müller vyhnal ze statku, bydleli nějaký čas u mne; potom tvoji matku pozvala její sestra Elsa k sobě, tak tam odešli. Tam byli minulou zimu; ale na jaře Elsa zemřela, jak mi napsal tvůj táta. Její muž Johann je sice nevyháněl, ale ani nepřemlouval, aby tam zůstali. Na jaře se tedy vydali do světa; poslední dopis jsem od nich dostal z města Freistadtu, to bylo na podzim. Bydleli u nějakýho Hannese Berga; otec psal, že se u něj zas staví, až se vrátí, tam jim můžu napsat. Další dopis už jsem nedostal.“

„To mi docela stačí. Hannes Berg, Freistadt. Od něho se jistě dozvím další. Děkuji ti, strýčku Jamesi...“

„Přeju ti hodně štěstí, Charlie. Budu čekat - doufám, že dobře pořídíš...“

Zůstal jsem u strýčka Jamese ještě asi hodinu a vypověděl mu v krátkosti některé hlavní události těch šesti let; potom jsem mu dal něco peněz na nutné výdaje a on peníze ochotně vzal; přiznal, že má nejenom bídu, ale že podporou mého otce a matky přišel o všechny úspory a mírně se zadlužil. Věděl jsem, že je to dobrý člověk; nikdy bych od něho nečekal nic jiného, než že se bude ze všech sil snažit prospět těm, které měl rád.

Potom jsem vyrazil cvalem po pobřeží zpátky do města. Protože při pobřeží se nacházely poměrně značné úseky silného ledu, neobjížděl jsem jednotlivé zátoky, ale přejížděl je napříč přes led. Oba koně běželi skvěle; dokonce si rychle zvykli i na můj neobvyklý způsob přesedání za jízdy a tak jenom děti, které se klouzaly u břehu nebo si stavěly sněhuláky, se smály a divily nad jezdcem, který okolo nich proletěl, jako by ho hnali běsi.

Na lodích bylo pusto jako po vymření; uvázal jsem koně na molu a vyběhl po můstku na Griissirna. Dianu jsem našel v kapitánské kajutě ve společnosti Tlustého Bertina, který luštil zápisy v lodních knihách a hrozně se divil. Diana si pilníčkem leštila nehty, ale na stole měla rozebrané svoje revolvery a čistila je; vzhlédla ke mně s radostí.

„Teda ne, že bys tam dlouho pobyl! Copak se stalo, vyhnali tě nebo co? Vypadáš, jako kdyby ses honil s ďáblem!“

„Dej mi něco najíst a připrav se na cestování! Pojedem do světa; nevím na jak dlouho.“

„Fajn,“ zvedla se a zahodila pilníček. „Kam se jede? A proč?“

„Tak sleduj,“ posadil jsem se a opřel o stěnu. „Zatímco jsem se toulal po světě, prodali mi rodnou chalupu, vyhnali rodiče a ti se někde ve světě ztratili. Pojedu si pro ně a mám dojem, že bys ráda jela se mnou. Bude to asi několikadenní výlet po zasněžených kopcích. Co ty na to?“

„S radostí! Nikdy nezkazím žádnou švandu!“

„Dobře. Bertine, ty bys pro mne taky mohl něco udělat. Zjistíš, kde má sídlo společnost Pomocná ruka a koupíš od nich usedlost zvanou Hůrka; je to pořádný kus polí, statek, kus lesa a tak dál. Nenech se ošidit! Odhadní cena je tři sta tisíc zlatých; dám ti tu částku v anglických librách sterlingů, přepočítací kursy znáš. Jestli si něco usmlouváš, zůstane ti to jako provize. Bereš?“

Bertin vyvalil oči. „Při hotovým placení mi přece jistě sleví aspoň pět tisíc! A když počítám, že s nima budu smlouvat...“

„V pořádku. Snaž se, snažíš se na svým. Ten statek Hůrku si prohlídneš a zjistíš, jak vypadá. Co nájemci a tak dál. V případě, že nájemce nebude stát za nic, vyhodíš ho, ale když bude dobrý, může zůstat, budu rád. Statek zařídíš, aby se v něm dalo bydlet. Musí to být, než se vrátím.“

„Za co? Dáš mi na to, nebo mám ze svýho?“

„Na dluh. Na konto pana Rithera; já se s nima už srovnám, až přijedu. V případě, že se tě někdo bude ptát, kde jsem vzal tolik peněz, je to převážná většina mých úspor; rozhodně už nemám nic víc, sotva tak... deset tisíc. Rozumíš? Koupí Hůrky jsem vyčerpal všechny svoje finanční prostředky...“

„Potom by nebylo hezký, abych tě okrádal o tu provizi...“

„Ale ne, peněz mám dost! Jenom se s nima nehodlám před nikým vytahovat, chápeš? Chci vzbuzovat dojem středně zámožnýho pána. Bohatý lidi jsou podezřelý; neomezený finanční prostředky by na mě poštvaly kdejakýho fízla.“

„Ach - dobrá, chápu tě. Co dál?“

„Dál už nic; vrátím se a ujmu se toho sám. Děkuju, Bertine, za všechno, co uděláš.“

Diana zavolala Vítka a ten přinesl za několik okamžiků oběd. Postavil se jako obvykle za mne, aby obsluhoval; Diana kramařila zatím ve skříni a připravovala se na cestu.

„Kdo všechno pojede s náma? Měli bysme vzít nějaký doprovod...“

„Nevím. Kočky budou chtít jet, ale to nejde; nehledě k tomu, že hnát je do sněhu by nebylo humánní. Chtěl jsem vzít Yamanakiho.“

„Nesmysl! Tošio vypadá jako pěst na oko mezí bílejma! A to jeho chování! Andrej nebo Ludvík by se hodili; O'Reilly je moc starej a Ártabogyi napolo zdivočelej. To by neprošlo...“

„S dovolením,“ řekl Vítek. „Kdyby milostpán dovolil, osmělil bych se připojit k výpravě. Snad by panstvo nebylo proti...“

„Ty? A dovedeš jezdit na koni?“

„Ano, pane, bude-li třeba. Taky dovedu střílet z pušky nebo dát pár ran sekerou; kácel jsem kdysi dřevo v alpských lesích.“

„Nepředpokládám, že bychom bojovali, ale pro jistotu s sebou budeme mít pušky i revolvery. A taky meče, pro každý případ. Ale zbraně budou schovány v pouzdrech u sedel. Nesmíme vzbuzovat pozornost. Dobrá, Vítku, pojedeš s námi. To bude stačit; tři lidé jsou akorát dost.“

Na tom taky zůstalo; během odpoledne jsme připravili všechny cestovní potřeby a sehnali další čtyři koně. Chtěl jsem, abychom každý měli dva pro případ přesedání.

„Na místě budeme muset sehnat nějaké saně; ale zatím by nás zdržovaly. Pojedeme co nejrychleji.“

Diana dlouho váhala, co si obléknout; nakonec se rozhodla pro kožešinové kalhoty mužského střihu a kabátek z leopardí kožešiny s kapucí, která se dala stáhnout do obličeje. Já měl rovněž kabát z kožešiny, ovšem tygří; Vítek si koupil kožíšek ovčí, o kterém tvrdil, že mu prokáže stejně dobré služby.

Vyjížděli jsme brzy ráno, když město ještě spalo. Jeli jsme celý den s minimálními zastávkami, přespali v zájezdní hospodě a že jsme dojeli až po setmění a šli velmi brzy spát, nic zvláštního jsme tam nezažili; druhý den kolem poledního jsme dorazili do Freistadtu. Ubytovali jsme se v místním hotelu a vydali se hledat Hannese Berga.

Našli jsme ho bez námahy, seděl v jedné z hospod, pil pivo a tvářil se nerudně. Byl to postarší chlap s holou hlavou, rudým nosem a modrými tvářemi, na první pohled hrubý a nepříjemný; i jeho hlas zněl chraplavě a příkře.

„Jo, tak vy jste ten mladej Rither? A jakej milostpán! Pročpak necháváte svýho tátu s mámou toulat se světem?“

„Vrátil jsem se před třemi dny ze světa. Když jsem odjížděl, ještě jsem žádný pán nebyl.“

„Vaše maminka mockrát říkala, že se vrátíte ze světa s penězi! No, vidím, že už se stalo. Tak dobře, ukážu vám, kam odešli. Máte nějakou mapu nebo tak?“

Rozložil jsem před ním na stole mapu, kterou jsem si koupil speciálně pro tento účel.

„Jo. Tak starej povídal, že půjdou tadyhle. Zkuste se po nich podívat v tomhletom směru. Když se někde zdrželi, museli se přihlásit na obecním úřadě, u starosty nebo tak. Musejí o nich mít nějakou evidenci. Jistě vám dají vědět, co a jak.“

Poděkoval jsem Bergovi a zeptal se, měl-li s rodiči nějaká vydání; odmítl však jakoukoliv odměnu, tak jsem mu aspoň zaplatil pivo a večeři a nějakou chvíli jsme s ním poseděli. Ale přes všechnu naši snahu zůstal stejně zasmušilý a nevlídný; až při loučení mi přátelsky stiskl ruku a řekl:

„Jsem rád, že jsem vás poznal, mladej Rithere. Kdybyste někdy něco potřeboval, obraťte se na Hannese Berga. Jste můj přítel a pro přátele udělám všechno. Pamatujte si to!“

Ráno jsme vyrazili na další cestu; sledovali jsme trasu, kterou nám naznačil Berg a poptávali se u vesnických starostů; většinou nám ochotně vyšli vstříc, avšak pomalu mne přestávalo bavit vyprávět každému znova, jak jsem se vrátil ze světa s nějakým majetkem a hledám rodiče, abych si je odvezl na svůj statek a spokojeně jsme tam žili. Byli to však dobří lidé, všichni mi upřímně přáli úspěch a mnozí hovořili s uznáním o mém otci a matce i o mně samotném. Doba, ve kterou rodiče byli v jejich obci, se zkracovala; z Freistadtu vyšli v říjnu, nyní už jsme věděli, kde byli koncem listopadu a začátkem prosince. Ale teď už byla víc než polovina února.

Při večerní poradě v tmavé zakouřené hospodě jsem zakreslil do mapy celou trasu; Diana se zamyšleně dívala na tu čáru, okusovala tužku a přemýšlela. Konečně řekla:

„Mám dojem, že to je ucelený směr; jako spirála rozšiřující se z Freistadtu. Jezdíme kolem dokola. Tady se ale spirála prohýbá; to asi proto, že v tom směru je moře, odkud jsme přišli.“

„A tady se bude muset prohnout,“ ukázal jsem na jiné místo. „Protože tady jsou hranice.“

„A co je za hranicemi?“ ptal se Vítek. „Mám dojem, že Pruské království - nebo ne?“

„Přesně tak. Německá říše, se kterou udržujeme sice přátelské vztahy, ale nemá nás moc v lásce.“

„Silný soused je špatný soused,“ soudil Vítek. „A s Němci je nejlíp vůbec nic nemít.“

„Ani jsem se nikdy nesnažil. No, uvidíme...“

Ale další dny daly za pravdu našim obavám; trasa pohybu rodičů se blížila stále víc pruským hranicím, koncem prosince už se pohybovali v hraničním pásmu.

Potom stopa najednou zmizela; starosta jedné z obcí, kam měli podle slov minulého namířeno, o nich neměl zdání a když jsme se poptali v sousedních obcích, nikdo jméno Rither neznal.

„Tak,“ řekl jsem. „Tady stopa končí. Právě o vánocích tudy bloudili; kdepak asi našli útočiště na Štědrý večer?“

„Navrhuji zeptat se v nějakém kostele, pane,“ řekl Vítek. „Nebo v klášteře - tam často přijímají poutníky.“

„Kostel je v Treuheimu, ale zavřený, jak jsem viděl. Snad poutní chrám na Vršku?“

Poutní chrám na Vršku je stavba v barokním slohu, tyčící se nad městečkem Treuheimem; vyjeli jsme tam a já zabouchal na bránu, která se po chvíli otevřela a vykoukl starý vrásčitý kněz.

„Pochválen buď Pán Ježíš Kristus, otče. Prosím vás o dovolení, zda bychom si tu směli oddechnout a na něco se vás zeptat...“

Stařeček pokýval hlavou a otevřel bránu; vjeli jsme do dvora malé přikrčené fary, seskočili s koní a uvázali je ke kůlu, podpírajícímu dřevník.

„Ne tak,“ řekl starý kněz. „Koním je třeba ovsa a cestujícím pokrmu; zaveďte prosím zvířata do stáje a sami přijměte moje skrovné pohostinství...“

Necítil jsem se jistě, když jsem podle jeho výzvy vedl koně do stáje a pak za ním vstupoval. Byl to katolický kněz a já zatím měl to potěšení setkat se jen s jedním katolíkem, otcem Ignácem.

Na faře se nás ujala stará kuchařka, ukázala nám, kde se máme upravit a pak nás zavedla k pánovi; farář seděl u okna a četl si v Bibli. Vstal a s úsměvem nám šel vstříc.

„Nuže, bratři v Kristu, povězte, co vás přivádí!“

„Jmenuji se Charry Rither. Toto je moje manželka Diana a sluha Vítek. Hledám svoje rodiče, kteří se ztratili ve světě, když jsem byl mimo tuto zemi...“

Starý kněz pokýval hlavou. „Rither? Hovořil jsem s jistým Ritherem o vánočních svátcích. Poskytl jsem jim přístřeší po dobu několika dnů. Je to muž s chromou nohou a žena, oba již ne mladí. Ta žena hovořila o synovi, který zmizel v jižních mořích.“

„To jsem já. Bůh mi dopřál se vrátit, dokonce jsem si našetřil i jisté jmění. Nyní hledám rodiče, aby se vrátili ke mně, na můj statek. Nevíte, kam odešli?“

„Dobrotivý Pán vede správně kroky nás všech. Dejž Bůh, aby se jmění ve tvých rukou Jeho požehnáním rozrostlo a bylo k užitku tobě i tvým blízkým, synu.“

„Doufám, že se tak stane, otče. Věřím, že se mi podaří vzmoci se a všichni budeme žít šťastně. Ale teď bych prosil, zda byste mi mohl říct, kam rodiče odešli.“

„Naše cesty nevedou vždy přímo, synu! Častokrát se odklánějí od směru, kterým je třeba jít ke spasení. Tvůj otec přešel přes hranice na německou stranu; nějaký jeho náhodný známý mu sehnal práci v cukrovaru.“

„Do říše? Ale to přece nebylo moc moudré!“

„Milý synu, na první pohled nikdy nic nevypadá moudré nebo nemoudré; čas ukáže, zda takový krok byl posvěcen milostí Boží. Práce v cukrovaru není lehká, ale lze-li vydělati nějaký peníz, budiž Bohem pochválena.“

„Dobře, dejme tomu. Nechci zneužívat vaší trpělivosti, ale jakým způsobem vlastně přešli hranice? Myslím, že neměli potřebná povolení; a nemýlím-li se, pruské úřady vyžadují neústupně všechny papíry v pořádku...“

„Zajisté by se tak stalo. Ale dobrotivý Bůh ve své péči o toto hříšné lidstvo dává růsti hustému stromoví lesnímu a v něm vytvořil stezky pro lesní zvěř, po nichž lze přejít hranicí, aniž by člověka spatřilo bdělé oko bedlivého strážce...“

Diana vyprskla smíchem, ale hned si zakryla ústa dlaní.

„Milá dcero,“ řekl kněz a taky on se při tom usmíval. „Jsi ještě velmi mladá a jak vidím dle tvé ústroje, zvyklá na lecjaké zákruty života. Překvapilo by mne velmi, kdybys nikdy neslyšela, že mnozí lidé přecházejí hranice, aniž by o tom upovědomili jejich strážce. Jest psáno: „Kdo chce kam, pomozme mu tam.“ Není to sice slovo boží, ale jest moudré mu naslouchati a vykonati tento dobrý skutek...“

„Máte pravdu, otče. Diana se smála jen proto, že je mladá a váš způsob řeči jí možná připadá obveselující.“

„Nehorším se na dívku, kterou nazýváš svojí ženou; ačkoliv já bych ji na první pohled považoval za chlapce. Přeju jí, aby její mládí trvalo ještě dlouhá léta. Dále potom osměluji se navrhnout panstvu, aby pokračovalo v cestě způsobem, o němž jsem se zmínil, zvláště v případě, že vaše doklady nejsou zcela bez poskvrny v očích celníků.“

Měl svatou pravdu; veškeré moje doklady byla značně stará a omšelá důstojnická knížka, téměř už nečitelná; a pak papíry na jméno hraběte Guyrlayowa, vlastnoručně vystavené. Naproti tomu Diana neměla vůbec žádný doklad o své existenci a jak to je s naším sluhou, jsem se ani nechtěl ptát.

„A vy víte, otče, jakým způsobem se dají přejít hranice?“ ptal jsem se a kněz přikývl.

„Ukážu ti cestu na mapě, synu. Přejdeš hranice v noci jako tvůj otec. Snad se ti podaří najít tu pravou cestu, není to tak těžké; všechno ti vysvětlím. Projedeš lesním masivem a za úsvitu se dostaneš k vesnici. Uvidíš zdaleka bílou věž barokního kostela. Kupole je natřená na černo a nad lodí je ještě jedna věžička. To říkám proto, abys tu vesnici poznal. Jmenuje se Wolfsdorf, ale raději se tam nezastavuj. Pojedeš-li dál tou cestou, dostaneš se na státní silnici. Tam už jezdí hodně cizinců, ztratíš se.“

„Vidím, že to skvěle znáte!“ řekla Diana.

„Bůh nám přikazuje poznat vše, co je na této zemi. Já, jeho bídný sluha, se snažím plnit přikázání Boží a dle možnosti konat dobré skutky všemu živému, co Bůh stvořil.“

„Děkuji vám, otče; budu se vašimi radami řídit.“

„To čiň, milý synu. Tak ještě: nebylo by moudré pohybovat se po Prusku v těch vašich kabátech z kožešin zvířat, přitahuje nežádoucí pozornost. Snad by bylo možno to nějak skrýt...“

„Pravda, pravda! Ale to nebude problém; Diana na to myslela a našila zapínání i na vnitřní stranu. Obrátíme kožichy srstí dovnitř a nebude nic vidět...“

„Jsi moudrý, ač mlád, synu. Věřím, že Bůh ocení tvoji šikovnost a bude tě provázet na tvých cestách.“

V té chvíli vešla hospodyně a oznámila, že oběd je připraven; farář povstal a zdvořile nás zval k jídlu. Vstoupili jsme do jídelny, přistoupili ke stolu a po krátké modlitbě, kterou kněz přednesl, usedli k jídlu. Když jsem dělal podle zvyku kříž lžící nad talířem, uvědomil jsem si, že to v tomto kraji asi není zvykem a zvedl jsem oči - ale postřehl jsem, že i starý kněz vykonal stejný pohyb a taky on zaregistroval, co činím já.

Zatímco jsme jedli, vstoupil dveřmi do pokoje mohutný rezavý kocour; jedno ucho měl natržené, na jednu přední tlapku kulhal a v obličeji měl hrdý a nepřístupný výraz pána nad životem a smrtí svých poddaných; usedl pyšně na jednu z čalouněných židlí, stojící opodál a změřil si nás krásnýma svítícíma očima. Setkal jsem se na chvíli s jeho pohledem a s údivem zjistil, že oči mají stejný měňavý lesk jako oči mých šelem; že to zvíře v pokoji faráře z Vršku je arminská šelma.

„Diano... podívej se na něho!“

Kromě Diany se ohlédl taky farář; ve tváři se mu objevil široký úsměv. „Nevšímejte si ho! To je jenom můj kocour, říkám mu Tulák. Neublíží vám, ani vás nebude obtěžovat...“

„Ale vždyť on...“ Diana se zarazila a spolkla, co chtěla říct. Polévka, kterou jsme jedli, byl vývar z hovězího masa a byly v něm kousky masa; jeden z nich se jí asi nezamlouval, tak ho vyplivla do ruky a natáhla dlaň ke kocourovi. Ten začenichal, mlsně se olízl, přemýšlivě si Dianu prohlédl, leč stále váhal.

„No, tak si přece vem!“ řekla Diana arminsky. „Nedej se prosit, máš jistě hlad...“

V kocourových očích to zablýskalo; seskočil se židle, přešel majestátně k Dianě a vlezl jí po kalhotách do klína. Opatrně sebral maso z její ruky a při tom mňoukl: „Děkuji...“

„No ne!“ vydechl farář. „To je poprvé, kdy k někomu šel na první zavolání. Je většinou velmi nedůvěřivý k cizím, protože je starý a setkal se už s mnoha zlými lidmi...“

„Věřím,“ natáhl jsem ruku a pohladil kocoura po hřbetě. „Už ten jeho dodrápaný kožich o tom dává svědectví.“

„Neboj se,“ dodal jsem arminsky, když se po mně otočil. „Jsme tví přátelé a chceme, abys i ty byl náš přítel.“

„Poprvé vidím lidi, kteří mluví naší řečí,“ řekl kocour. „Jste mé krve nebo jste lidé jako jiní?“

„Jsme jiní, ale tvé krve.“ řekla Diana. „Pak si popovídáme.“

Otřel se jí hlavou o ruku; pak jí zůstal sedět na klíně a pozoroval, co si povídáme.

„Je to hodný chlapec,“ řekl farář. „Ale toulá se. Proto mu říkám Tulák. Někdy zmizí na týden i víc, někdy na měsíc. Vždycky se ale zase vrátí...“

„Bodejť ne,“ mňoukl kocour. „Zde v okolí není žádná naše kočka. Mám taky svou rodinu; mám povinnost se za ní občas podívat. To by měl člověk pochopit!“

„Máš mu to říct sám!“ řekl jsem mu, ale dál hovořil s farářem: „Víte, otče, jeho život není tak lehký, jak si myslíte. Jako každý z nás lidí hledá ženu ze své krve, tak i on musí putovat za svojí družkou; je to daleká cesta a někdy se neobejde bez obtíží; ale přesto musí jít...“

Farář se zarazil: „Jeho krve? Jak to myslíš, synu?“

„Nevšiml jste si nikdy, že váš kocour není jako jiní? Nevšiml jste si jeho úžasného nadání pro vše, co se považuje za výsadu lidského pokolení? Neumí náhodou věci, které považují lidé z okolí za zvláštní, možná i... zázračné? Nepřekvapil vás někdy něčím takovým?“

Farář si v rozpacích zamnul bradu. „Ano... tak, jak jsi řekl, synu. Ale jak to víš ty?“

„Vím to. Boží milost je nekonečná, otče; dala vzrůst i plemeni šelem, které to všechno dokážou. Znám je; promluvil jsem s tímto kocourem jeho řečí. Vím například, že rozumí všemu, co si tady povídáme; mohl by i mluvit, kdyby chtěl.“

„Tomu se zdráhám uvěřit! To snad není možné...“

„A přece existují šelmy příbuzné kočkám, které hovoří, dokonce několika jazyky lidí. Sám mám na lodi tygra, leoparda a jaguára; všichni tři umějí nějakou lidskou řeč.“

Kocour přeskočil od Diany ke mně a otřel se mi vousisky o tvář. V očích mu svítilo rozčílením: „Opakuj mi, co jsi řekl!“ vykřikl arminsky. „Řekni to ještě jednou!“

Opakoval jsem tu poslední větu arminsky.

„Potom ale přicházíš z Ostrova - z Vnitřního světa!“

„Ano. Jsem Vládce Ostrova Arminu.“

Prudce seskočil z mého klína a vyskočil na stůl. Jeho rezavá oháňka vzrušeně bičovala vzduch.

„Ty... pán Ostrova? Potom bys musel znát cestu; tu cestu, která se před tisíciletími ztratila! Můžeš nás dovést k našim bratřím, dovést nás do Arminu!“

„Mohu, ovšem že mohu; ale copak ty nejsi z Arminu? Myslel jsem, že jsi se sem zatoulal...“

„Můj národ žije mezi lidmi už po tisíce let! Třicet tisíc generací hledáme cestu; a teď ji můžeme nalézt!“

„Chceš tím říct, že žijete od věků tady v Evropě; i tvoji dávní předkové? Že tady žijete a nevíte nic o Arminu?“

„Za dávných časů, když tady byly ještě pralesy a žila v nich veliká zvířata s hustou srstí, jsme přišli z jihu. Sídlili jsme v obydlích lidí v povodí Nejdelší řeky. Moji předkové byli osobními přáteli Vládců té země a jsou vyobrazeni na nástěnných obrazech; pán má knihu, ve které je obraz našich předků v hrobce krále Tut-ankh-Ammona, syna Slunce. Neznáme cestu do Vnitřního světa; občas někdo z nás vyjde na východ, aby se tam dostal, ale žádný se odtamtud ještě nevrátil.“

„Kolik vás je - a kde jste?“

„Jsme roztroušeni po celé zemi. Občas se setkáváme, jeden zná druhého; žijeme mezi lidmi jako jejich přátelé a nechceme už odejít. Ačkoliv nás ta cesta přitahuje a láká...“

„Statečný národ!“ řekla Diana. „Třicet tisíc generací žít mezi cizinci; a při tom stále ještě být svoji!“

„Je nás stále méně a méně. Mého nejstaršího syna před nedávnem zabili. Můj vnuk Chirro mi o tom přinesl zprávu. Žije nedaleko odtud, za hranicemi lidí...“

„Začínám už věřit, že si rozumíte,“ řekl kněz. „Nevím, jak se to stalo, ale máš pravdu, synu. Tuláčku, pojď ke mně; nebo už nemáš rád svého pána?“

Kocour se mu otřel o ruku, seskočil a vyšplhal se do klína starého faráře. „Proč jsi se mnou nikdy nemluvil?“ ptal se kněz, hladě vyschlou žilnatou rukou rezavou srst.

„Nedovedu - dobře - promluvit.“ řekl pomalu, tiše Tulák. „Mnoho - mých předků - zabili lidé - když - promluvili.“

Starcova ruka se zachvěla; přivřel oči a svraštil tvář. „Ano, chápu. Mluvit ne, jen proboha ne mluvit! Nesmíš už víc, vždyť já ti rozumím i tak. Ve tvých očích je vidět všechno, co mi chceš říct. Mám tě rád, Tuláčku - a jsem rád, že tě mám...“

„Přesto chci odejít,“ řekl Tulák zase arminsky. „Řekni mu, bratře: chci odejít s tebou, tam kam jdeš ty. Ale vrátím se zas ke svému pánovi. To mu řekni!“

„Říká, že chce odejít se mnou. Věřte mi, otče, nežádal jsem ho o to; a nesouhlasím, aby od vás odešel. Chtěl bych, abys zůstal!“

„Vrátím se!“ řekl Tulák zase lidsky. „Pane, já se vrátím. Až poznám cestu svého bratra a přivedu k němu svoje děti.“

„Chce jít s tebou? Potom mu nemohu bránit; on udělá vždycky, co chce. Odejde - ale budu se těšit, že se zase vrátí ke mně.“

„Vrátím se,“ řekl Tulák. „Slibuji, že se vrátím.“

„Za několik dní budeme z Pruska zpátky. Bude-li Tulák chtít, může se s námi podívat na náš statek a prohlédnout si naše šelmy. Chcete-li mne někdy navštívit, otče, budete srdečně vítán; je to statek nazývaný Hůrka ve vesnici N. Tam budeme všichni bydlet. Ale Tulák se bude muset vrátit; poručím mu to a on bude muset poslechnout, jsem jejich pán...“

„Ano...“ šklíbil se Tulák.

Kněz pohladil kocoura po hřbetě; už zase s vlídným úsměvem. „Jdi, vím, že chceš jít; ať je tvá cesta dobrá a ať ti přinese radost. Až se vrátíš, budu tě čekat.“

Zbytek oběda proběhl mlčky; teprve když jsme pak seděli u kávy, vyprávěl jsem spolu s Dianou něco málo o Arminu. Starý kněz naslouchal s hlavou nachýlenou dopředu, občas přikývl a sem tam přejel dlaní po rezavém kožíšku svého kocoura. Tulák naslouchal se vší pozorností; občas si dal něco přeložit do arminštiny, ale jinak rozuměl všemu i keltsky. Přiznal, že zná taky německy; neboť většina jeho rodiny žije v Prusku.

Potom nás farář vyzval, abychom šli na chvíli spát; na cestu v noci bylo třeba být bdělí a přichystaní na všechno. Sice podle jeho zpráv strážci hranice v noci nevylézají ze svých kasáren, přesto je třeba dbát nejvyšší opatrnosti, neboť pruští vojáci i celníci jsou vzorem důslednosti a plnit rozkazy je jejich vášní. Přes říšské hranice nesmí proklouznout ani myš! Podle Tuláka by určitě neproklouzla; prozradil, že je vášnivý lovec myší, přestože je chytat nemusí, má dost jiné stravy. Pochlubil se, že loví i krysy a potkany jako svoje nepřátele; však potrhané ucho získal právě v boji s velikým potkanem. Farář potvrdil, že je to pravda a hovořil o Tulákovi s velkým obdivem a pýchou.

Ulehli jsme na pryčny v noclehárně, přiléhající k faře; Tulák se přitulil Dianě do náruče. Tak jsme spali několik hodin, až nás kocour probudil poukazem, že je čas. Taky farář byl vzhůru, i hospodyně; osedlali jsme koně a farář mi naposledy ukázal na mapě přesnou trasu cesty lesem. Podmínky nebyly nejlepší, ležel hluboký sníh a koně do něj zapadali až po kolena; nicméně to byla záruka, že se celníci nevydají na obchůzku, dokud nenastane ráno. Protože s večerem začal padat drobný sníh, dalo se předpokládat, že naše stopy do rána zapadnou a nebudou vidět.

Napřed jsme jeli asi půl hodiny po cestě; potom jsme u jedné staré zlámané borovice odbočili do lesa a vyjeli nahoru do dosti příkré stráně. Tam jsme narazili na průsek, jímž jsme pokračovali dál. Vítek byl trochu neklidný, ačkoliv z nás měl největší zkušenosti v ilegálním přecházení hranic. Tvrdil, že jde-li vše jako po másle, tím horší bude konec akce a že máme dávat pozor. Já ale věřil spíš Tulákovi, který říkal, že cítí člověka na dálku a že nikde v okolí žádný celník ani strážce není.

Když jsme se z průseku dostali na volnou pláň, změnilo se sněžení v prudkou fujavici; přitáhli jsme si kapuce kabátů do očí a snažili se dodržovat přímý směr, ačkoliv viditelnost byla čím dál horší. Už jsem se začínal bát, že to budeme muset vzdát a vrátit se. Naštěstí opět pomohl Tulák; jakoby směr cesty cítil, vedl nás jako průvodce a jen díky němu jsme udrželi správný kurs. Oddychli jsme si, když jsme se zas dostali do lesa; po půlhodině jízdy sotva znatelnou stezičkou jsme dojeli na širokou vozovou cestu a na jejím okraji jsem si povšiml sloupu s pruskou orlicí. Přejeli jsme cestu a zajeli do lesa, teď už na německé straně.

Nyní jsme zase sjížděli prudce dolů; Diana nadávala, že máme jet na kozách a ne na koních. Tulák znal les skvěle, vedl nás neochvějně vpřed, až prohlásil, že jsme v bezpečí a můžeme si odpočinout. Na chvíli jsme sesedli s koní, zahřáli se rumem a v úkrytu křovin ze sebe oklepali sníh; ale vzápětí jsme už zase nasedli a pokračovali v cestě lesem.

Okolo páté hodiny ranní jsme se dostali na cestu; podle faráře vedla k vesnici Wolfsdorffu. Pokračovali jsme po ní a skutečně tak k osmé hodině oznámil Tulák, že jsme blízko vesnice. Avšak ze vsi s charakteristickým barokním kostelem jsme ve stávající tmě a sněhové vánici neviděli vůbec nic. Projeli jsme okolo několika chalup a po další hodině se konečně dostali na státní silnici.

Nyní už byla cesta snazší; tu a tam byla projetá povozy, které jezdily sice ojediněle, leč přesto. V několika samotách jsme ani nezastavovali; mířil jsem do města Oberhausenu, jednoho z několika stejného jména. Tento byl navíc nad říčkou vznešeného názvu Seina; když ten potok Diana spatřila, smíchy málem spadla s koně a Tulákovi musela vysvětlovat, co je a kde je skutečná Seina. Nicméně tento potok poskytoval vodu pro cukrovar, kde měl pracovat můj otec.

Zastavili jsme na náměstí v hospodě, kde nás ochotně přijali a poskytli snídani. Po jídle jsem nechal Dianu a Vítka v šenku a sám se vydal do cukrovaru, který byl kousek za městem, abych se poohlédl po rodičích. Měl jsem tu čest seznámit se s důležitým panem vrátným se svislým knírem, který se mne až neslušně dlouho vyptával kdo jsem, co jsem, co tu chci, proč to chci a jak dlouho se hodlám zdržet, a všechno to sepisoval do tlusté úřední knihy. Hovořil jsem s ním německy; usoudil zřejmě, že jsem téže národnosti a já mu jeho omyl nevymlouval. Když byl dosti uspokojen a když jsem mu za ochotu vtiskl do ruky nějakou marku, odebral se konečně do budovy a nechal mě čekat na vrátnici pod dohledem zlostně vypadajícího vlčáka. Když se vrátil, právě jsem si s tím vlčákem hrál, házel mu kousky chleba a tahal ho za uši a spodní čelist; vrátnému div nevylezly oči z důlků. Požádal mne, abych se obtěžoval za panem personálním šéfem.

Pan personální byl tlustý a podezřívavý; nabídl mi doutník, který jsem odmítl a skleničku weinbrandtu, kterou jsem ovšem přijal. Kromě toho mi nabídl židli a podrobil mne důkladnému výslechu, obdobnému jako předtím vrátný. Avšak nic si nezapisoval - předpokládal jsem, že si všechno pamatuje.

„Ano, měli jsme dělníka a pomocnici jménem Rither a Ritherová. Pracovali u nás od začátku ledna; asi tak čtrnáct dní. Okamžik, podívám se do kartotéky.“

Vytáhl jedno šuple psacího stolu a dlouho se hrabal v tvrdých kartičkách. Potom dvě vytáhl a pokyvoval vážně hlavou.

„Ano, Rither Karl a Ritherová Anna. Přesně tak. On pracoval jako dělník u drtičky, ona v expedici jako balička. Od třetího ledna do pětadvacátého ledna. V pořádku. Chcete vědět, kolik si kdo z nich u nás vydělal?“

„Snad ani ne. Spíš bych rád věděl, kam potom odešli. Proč vůbec opustili zaměstnání?“

„Skončila sezóna. Škoda; byli oba dobří pracovníci, i když on měl nějaké potíže při chůzi - nemýlím-li se, ochrnutou nohu. Ale jak jistě víte, cukrovar pracuje pouze sezónně; od sklizně cukrové řepy až do vyčerpání zásob. K tomu vyčerpání zásob došlo pětadvacátého ledna. Potom jsem propustil většinu dělníků, protože jsem je už nepotřeboval.“

„A kam tedy odešli - to nevíte?“

„Ne. Předpokládám, že dál do vnitrozemí. Víte, jsme pohraniční oblast, těžko sháníme pracovní síly; ale také příležitosti najít práci je málo. Dál ve vnitrozemí je to lepší. Zřejmě očekávali, že tam práci seženou lehčeji; měli něco málo ušetřeno, nic jim nechybělo - tak šli.“

Poděkoval jsem, rozloučil se a šel; nemělo smyslu zůstávat tady déle. Z Oberhausenu nad Seinou vedla jen jedna silnice; jedním směrem jsme přijeli, druhým se zřejmě vydal otec a matka. Byl konec února, měli jsme tedy za nimi asi měsíční zpoždění, avšak jeli jsme na koních; koňmo člověk projede kus cesty, než se pěšák sotva někam doplazí.

Zatím trochu ustala vánice, takže jsme zakrátko mohli obdivovat zasněžené lesy a přikrčené chaloupky samot a malých vesniček. K polednímu jsme zastavili v jakési větší vesnici, která kromě kostela měla i výstavnou radnici s věžičkou a hospodu, v níž jsme se hodlali najíst.

„Navrhuji, pane, abyste se šli zeptat na radnici,“ řekl Vítek. „Jestli tady zastavovali nebo přenocovali, musí o tom mít na radnici zápis. Evidují všechny cestující, kteří se ve městě nebo ve větší vesnici zdrží na delší čas.“

„Myslíš?“ zeptal jsem se a zavolal hostinského. „Poslyšte, kdybychom tu chtěli přespat - museli bychom se zapsat?“

„Ovšem, pane! Musím každého zapsat do knihy a každý týden se hlásit na radnici, tam si to pan tajemník zaznamená!“

„Výtečně! Než bude oběd, zaskočím tam.“

Tak jsem tedy šel; radnice byla opravdu pěkná, zdálo se, že občané nešetří penězi na její výstavbu. Opět mne přivítal vrátný, ale bez výslechu, a zavedl mne do kanceláře, kde seděl pán prořídlých vlasů. Když jsme vstoupili, urychleně počal brkem čmárat do nějakých lejster.

„To je pan tajemník!“ vysvětlil vrátný. „Návštěva, pane...“

„Dobrý den přeji,“ řekl jsem. „Pane tajemníku, prosil bych vás, zda bych nemohl promluvit s panem starostou.“

„Nelze,“ řekl tajemník škrobeně. „Není tady.“

„To mne mrzí. A kdepak je?“

„Nevím! Odjel!“

„Nevadí,“ nevzdal jsem se. „Snad byste mi mohl poskytnout malou informaci. Potřebuji vědět, zda tady okolo pětadvacátého minulého měsíce nepobýval muž a žena, manželé Ritherovi. On je starší, napadá na nohu, vypadá jako námořník. Ona je menší postavy, rovněž dost stará...“

„Hm...“ tajemník si mne prohlédl a zřejmě jsem v něm nevyvolal nejpřátelštější pocity. „A proč to potřebujete vědět?“

„Hledám je. Jmenuji se Charles Rither a jsem jejich syn.“

„Hm... synáček! A z jakého důvodu se vaši ctění rodiče potulují po světě jako vandráci, prosím?“

„Vrátil jsem se ze světa. Jsem kapitánem lodi Griissirno a byl jsem delší čas v jižních mořích. Za tu dobu upadla moje rodina do bídy a byla nucena se vystěhovat z rodinného statku.“

„Dobře,“ řekl, otevřel tlustou knihu a namočil brk do inkoustu. „Vaše jméno, prosím?“

„Rither, Charles.“

„Adresa?“

Řekl jsem svou městskou adresu, když jsem ještě studoval; měl jsem za to, že to může být tomu chlapovi jedno. Nebylo; položil pero, narovnal si skřipec a pronesl důležitě:

„Vy jste cizinec, pane!“

„Ano, to jsem.“ souhlasil jsem.

„Nejste občan Pruského království!“ pokračoval v obžalobě.

„Ne, to nejsem.“ přiznal jsem.

„A máte vy vůbec povolení žádat od nás informace? Jste velice podezřelý cizinec a zajímáte se o jiné podezřelé cizince; nezdá se vám, pane, že nejste vůbec oprávněn mne obtěžovat?“

„Nezdá. Jsem člověk jako jiní a snad pro vás není tak velikým obtěžováním, když se podíváte do svých záznamů, zda se tam nenachází jméno mých rodičů!“

„To se velice mýlíte! To jsou úřední záznamy, pane! Takové seznamy mohu předložit jen vojenskému a policejnímu vyšetřovateli nebo svým nadřízeným! Nikdo jiný nemá právo něco tady vyzvídat!“

„Vážený, já po vás nechci, abyste porušoval svoje předpisy!“ začala se ve mně vařit krev. „Snad mi můžete říct...“

„Já vám nemusím vůbec nic říkat!“ vykřikl. „Já vás mohu pouze požádat, abyste opustil tuto místnost a dostavil se s povolením k pátrání, podepsaným krajským policejním ředitelstvím! Až potom vám podám informace, jaké budete potřebovat!“

„Snad by bylo možné se nějak dohodnout! Kdybyste třeba přijal jistý obnos jako ocenění vašich služeb, já...“

„Vy...“ nadskočil na židli. „Vy se opovažujete nabídnout mi úplatek, pane? Vy, cizinec, podezřelý vagabund, takové nic? Už ať jste ze dveří, člověče, nebo zavolám strážníka!“

Zaťal jsem pěsti a postoupil k němu blíž. Sahal mi po rameno, tak pro jistotu o krok ustoupil. „Ty skrčku pihovatá!“ zahřměl jsem. „Ještě slovo a já tě zaškrtím...“

„Nevyhrožovat!“ hlas mu přeskočil do fistule. „Jen prosím žádné vyhrožování! Jsem úřední osoba!“

„Já ti ukážu úřední osobu!“ zvedl jsem ruku; naštěstí jsem se však v pravou chvíli ovládl, opět ustoupil a řekl: „Dobrá, ještě se setkáme! Budu si stěžovat u vašich nadřízených, uvidíme, co tomu řeknou!“

„Prosím,“ řekl tajemník. „V tom případě si dovolím také já je informovat, jakým způsobem jste se snažil vynutit na mně závažné opomenutí nařízení, která jsem povinen poslouchat!“

„Zkus to, se zlou se potážeš! Znáš policejního radu Brinknera?“

„Ne,“ řekl s údivem. „Kdo je to?“

„Já ho znám, hraju s ním kuželky. Uvidíme, co řekne pan vrchní rada Brinkner, až mu oznámím, jací lidé sedí v tomhle kraji na obecních úřadech!“

„Nevyhrožujte!“ řekl, ale zdálo se, že ho polil studený pot. „Pan rada Brinkner jistě rád uslyší, že plním své povinnosti...“

„To ano. Ale jistě taky rád zkontroluje stav obecních záznamů, zvláště těch, co jsou záležitostí pana tajemníka. Možná objeví nějaké nesrovnalosti v účtech; potom bych velmi nerad byl v kůži toho, komu se to bude klást za vinu!“

Otočil jsem se a odcházel; ale ve dveřích mne zastavil.

„Počkejte, pane! Není to sice v mé kompetenci, ale zdá se, že jste počestný muž.“ hledal chvíli v knize, potom řekl: „Nějaký Rither a Ritherová přespali ze šestadvacátého na sedmadvacátého v hostinci u Zvonu. Odešli směrem na jihovýchod, neznámo kam.“

„Výtečně! A to nešlo hned?“

„Nic jsem vám neřekl, vašnosti! Kdyby na to přišlo, nedal jsem vám vůbec žádnou informaci!“

„V pořádku. Děkuji vám.“

„Klaním se, pane. A pozdravujte pana policejního radu...“

Vypadl jsem odtamtud rozžhavený jako podkova; ještě že mi vítr foukl do obličeje pořádnou závěj sněhu, abych se uklidnil. Vrátil jsem se do hospody a vypověděl to všechno Dianě a Vítkovi; Diana se smála a Vítek řekl:

„Obávám se, pane, že stejného přijetí se nám dostane i u jiných úředníků. Pruské království je pověstné neochotou a nezdvořilostí k civilním osobám, zvláště cizincům...“

„To bych se na to podíval! Přerazím každého všiváka, kterej mě odbude, vejpůl! Roztrhnu ho jako hada...“

„Jejda, pane, vy se umíte krásně rozčilovat...“

„Neprovokuj, nebo...“

„Tak to nemyslím, pane! Já jenom, že byste docela dobře trefil sehrát pruskýho důstojníka!“

„Cože? Říkal jsem, že mi máš tykat! A nemám uniformu...“

„To není potřeba. Stačí vojenská čapka bez znaku, jak to tady někdo nosí, šavle za pasem... a rozhodné vystupování. Budou tě považovat za důstojníka v civilu. Když budeš něco chtít, neprosit, ale rozkazovat! Befehl ist befehl, říkají Němci. Neodváží se neposlechnout!“

„Dobře. Kde se sežene důstojnická čapka?“

„Viděl jsem tu vetešnictví. Hned jsem zpátky...“

Za okamžik se vrátil; čapka sice nebyla ta správná důstojnická čepice, ale byla jí hodně podobná a skoro nová. Narazil jsem si ji, zamračil se a řekl: „Tak co - jak to vypadá?“

Diana vyprskla smíchem, Vítek se zašklebil: „Až na ty vlasy to jde... proč nosíš takovej účes? Prušáci bývají ostříhaní!“

„Mně se to líbí!“ řekla Diana s podšitým úsměvem.

„Nedostatky vzhledu nahradíme arogancí,“ rozhodl jsem se. „Snad se jim to bude zdát lepší.“

„Zajisté, pane,“ řekl Vítek. „Ostatně šavle ani nebude potřeba, můžeš ji klidně nechat v pochvě. Bude stačit bičík na koně, když s ním občas práskneš po botách nebo budeš švihat přes levou ruku; kdyby nechtěli poslechnout, práskneš s ním o stůl.“

„V pořádku. Udělám to, jak jsi řekl.“

Na další cestu jsme se vydali už veseleji; a v následující vesnici jsem se rozhodl vyzkoušet Vítkovu radu. Zastavili jsme před radnicí, já seskočil s koně a chtěl ho uvázat, ale Vítek mi sebral otěže a držel je.

„Důstojník nikdy koně neuvazuje, ale dává otěže sluhovi!“

Vstoupil jsem dovnitř; vrátný tu žádný nebyl, chodbička vedla rovnou do úřadovny a v ní seděl úředník téměř navlas stejný jako v prvním úřadě. I jeho pohled, když jsem vstoupil, byl stejný.

„Dobrý den,“ řekl jsem. „Mohl bych mluvit se starostou?“

„Ne!“ řekl, sklonil hlavu a začal drápat něco perem s násadkou do svých listin. „Není tady!“

„V tom případě bych prosil informaci od vás!“

„Nemám právo podávat jakékoliv informace!“ řekl, aniž by třeba jen vzhlédl. Rozhodl jsem se zaútočit.

Švihnutím bičíku jsem mu vyrazil z ruky pero a současně převrhl kalamář na jeho papíry. „Co povídal? Jak to se mnou mluví? A proč nestojí v pozoru, když se mnou mluví? Neví snad, co to jsou služební předpisy?“

Chlap zamlel spodním pantem a vytřeštil na mne oči. Potom pomalu vstal a současně se snažil zachránit svoje papíry; ale já na nic nečekal: „Kdo si myslí, že je? Domnívá se snad, že před ním já budu stát jako nějaký žebrák?“

„Já...“ vykoktal. „Ráčejí odpustit, pane, ale... Mohu prosím vědět, s kým mám vlastně tu čest?“

„Major Brenner. Ačkoliv nevím, co jemu je po tom! Nejsem tady snad u výslechu, sám se chci něco dozvědět!“

„Ano, prosím... s radostí! Co si pán přeje?“

„Pátrám po pobytu dvou osob, manželů Ritherových. Pohybovali se tady koncem minulého měsíce. Zjistil mi, co o nich ví!“

Úředník se počal chvatně hrabat ve svých knihách.

„Já... já tady nemám nic psáno, pane!“ řekl pak třesoucím se hlasem. Asi to považoval za důkaz své neschopnosti.

„No - to je pěkný pořádek! Pan starosta se někde vyvaluje, jeho podřízení se nestarají o úřední záležitosti a jednají drze se stranami! Skutečně, moc pěkné!“

„Ale milosti,“ vydechl. „Já za to přece nemohu!“

„To má taky veliké štěstí, že za nic nemůže! Dobře, vyřídí panu starostovi, že ho mockrát pozdravuju a že ho jeho lehkomyslnost a nezodpovědnost v úřadě bude jednou stát místo! Ádié!“

„Já... já...“ koktal, zatímco já šel ke dveřím. „Pan starosta si na chvilku odskočil domů... já ho přivedu, pane, já...“

„Mlčel a styděl se! Ať si pan starosta v klidu hnípe. Servus!“

A už jsem byl venku, šlo to jako po másle.

„Měl jsi pravdu, Vítku. Nemíváš špatné nápady!“

„Člověk musí vědět, jak s kým jednat.“ poučil mne.

Tak jsem pokračoval dál; major Brenner se stával zlým snem úředníků městských a vesnických úřadů. Na noc jsme se uložili v nějaké hospodě v jednom městečku. Než jsme se stačili upravit k večeři, už se to tam vědělo a číšník se klaněl až k zemi před „panem majorem“.

Druhého dne nás však postihla příhoda, která pro nás mohla mít vážné následky; jako už víckrát, opět mi úředník na městském úřadě jedné zapadlé díry zapřel pana starostu, ale když jsem mu řekl jméno a hodnost, vymrštil se a odběhl; za okamžik mne zval dál, do pracovny pana starosty. V pracovně se kromě něho nacházel nějaký důstojník policie a mladý poručík; oba vyskočili a stavěli se do pozoru, když mne spatřili.

Srazil jsem podpatky jako oni, ale nezasalutoval, protože jsem neměl předpisovou čepici a byl v civilu. Trochu vykulili oči.

„Je mi potěšením, pánové!“ řekl jsem komisním hlasem. „Lituji, že musím pana starostu vyrušit z jeho úředního jednání, avšak potřebuji jistou informaci. Je-li ovšem vaše jednání neodkladně důležité, bude mi stačit pan tajemník.“

Jednání bylo zřejmě velmi důležité, neboť na stole stála láhev a skleničky a pánové si důkladně přihýbali, než jsem přišel, takže byla do poloviny prázdná. Starosta zrudl jako rak, policista se zachmuřil, důstojník se vyjevil.

„Je nám potěšením, pane...“ zakoktal starosta.

„Major Brenner,“ řekl jsem a dodal směrem k důstojníkovi: „Ze zvláštního oddělení.“

Důstojníček zprudka změnil barvu; jednu jeho tvář polil krvavý nach, jako by dostal facku, druhá tvář zbledla a nervózně sebou poškubávala, jako by měl nervový záchvat. „Já, pane majore...“

„Nejde mi o vás, mladý muži, můžete být klidný. Zajímám se o zcela jiný případ: jistý Rither a Ritherová...“

Tajemník špicoval uši; jen jsem řekl, co chci, už se hrnul ke kartotéce a hledal v záznamech. Setkal se s úspěchem; otec a matka přespali v přístěnku místního hotelu ze dne druhého na třetího února. To znamenalo téměř před třemi týdny.

„V pořádku, děkuji vám!“ chtěl jsem odejít, ale policista se zvedl a přistoupil blíž:

„Směl bych vědět, pane majore, z jakého důvodu provádíte to svoje pátrání?“

„Nesměl. Bohužel vám musím smysl svého počínání utajit. Útěchou vám může být, že ani já sám to nevím, plním rozkazy nadřízených.“

„Odpusťte,“ řekl poněkud jedovatě. „Jsem vrchní strážmistr Mühle. A moc by mne to zajímalo; nestává se tak často, že se obtěžuje major od zvláštního oddělení s pátráním, na které by stačil i četnický závodčí!“

„Přiznávám, že to možná vypadá podivně!“

„A musím se přiznat, že se mi to pranic nelíbí!“ sdělil.

„Myslíte, že mne to snad těší? Myslíte, že nemám jiné starosti, než se potloukat po všelijakých zavšivených dírách a zjišťovat pobyt nějakého tuláka?“

Jeho oči už předtím svítily odporem; teď se ten odpor změnil v nenávist: „Pan major asi neví, že je zvykem vyžadovat zprávu od policie, a to písemně! Nikoliv potulovat se krajem a vyzvídat! Není vůbec jisté, jestli pan major je skutečně major a ne nějaký drzý podvodník, který...“

V té chvíli jsem šlehnul bičíkem do stolu, skleničky nadskočily a starosta zezelenal strachy.

„Tak poslouchal! Aby věděl, zopakuji mu, co řekl plukovník von Eissenworth, můj nadřízený, když mne posílal: »Jeď tam osobně, Karl, protože od policie bychom se dočkali zprávy až někdy na jaře! Protože je známo, že na policii mají veliký schweinerei, svinčík!« Rozuměl, strážmistr Mühle?“

„Vrchní strážmistr - pane majore!“ vypjal se policajt.

„Záleží jen na mně, jak ještě dlouho! Pamatoval si, Mühle, že se s ním nebudu mazlit! Jasné?“

„Ale pánové, pánové,“ řekl nešťastně starosta. „Já myslím...“

„On nemá co myslet! Nepletl se do toho vůbec a radši mlčel! Vy!“ ukázal jsem na poručíka. „Co si myslíte o naší policii?“

Poručík se podivně zašklebil. „Pane majore, nenacházím slov! Mojí tetince ukradli zlatý náramek; dodneška zloděje nechytili!“

„No, co jsem říkal! Schweinerei!“

„Za to snad nemohu já!“ zkrotl Mühle. „Myslím, že...“

„On nemá co myslet! On má plnit rozkazy!“

„Provedu, pane majore!“ řekl a zasalutoval.

„Tak,“ řekl jsem. „No prosím! Večer na krku, nic není vyřízeno! Navíc ještě nemám ani nocleh; dá se tady někde slušně přespat?“

Poručík se vypjal jako struna: „Dovolil bych si připomenout panu majorovi, že nedaleko odtud se nacházejí kasárna našeho šestnáctého jízdního pluku; panu plukovníkovi bude zajisté ctí přivítat pana majora ve své posádce...“

Už jsem chtěl odmítnout; pak jsem si uvědomil, že by to vzbudilo pozornost, možná i podezření v četnickém strážmistrovi. Proto jsem uznale poklepal poručíkovi bičíkem po rameni:

„No, to je přece úslužný a inteligentní chlapík! Skutečný důstojník, který si je vědom svých povinností! Vzal si z něho příklad, strážmistře!“

Důstojník opět zrudl, tentokrát nadšením; rozloučil se se svými druhy, i já jim stiskl ruku, pozdravil bičíkem a šel. Poručíkův kůň byl uvázán z druhé strany radnice, proto jsme ho neviděli dřív; mladý muž zase udiveně zíral na Dianu a Vítka.

„Dovolte, abych představil! Moje žena Diana; a můj sluha. Pojedeme, Vítku; dneska budeme spát v kasárnách šestnáctého jízdního pluku...“

Diana se zašklebila, Vítek se však tvářil, jako by se nedělo nic divného. Nasedli jsme na koně a vyrazili. Poručík se trochu divil podivnému způsobu naší jízdy; povšiml si, že máme každý dva osedlané koně a zeptal se, proč to.

„To jste kavalerista, mladíku, když to nevíte? Přesednu za jízdy z jednoho na druhého; střídavě jim dávám možnost odpočinku. Rychlost jízdy se dvojnásobně zvýší a koně se téměř neunaví.“

„Ach... a to je možné? To i milostivá paní přesedá za jízdy z koně na koně?“

„No ovšem! Vidím, mladý příteli, že jste zatím mnoho ze světa neviděl - ale až se naučíte víc, budete moci snadněji posuzovat jednání svých bližních.“

Zmlkl; jenom užasle vytřeštil oči, když jsme přesadili a Diana přeskočila jako krasojezdkyně.

Kasárna se zakrátko objevila; ale poručíkův kůň byl už zplaven, jako by běžel vodou, byla to pěkně mizerná herka. Naši koně byli téměř čerství a my sami jsme byli jen maličko uhřátí. Náš kocour Tulák seskočil za jízdy u nějakého křoví a zmizel v něm; chápal, že není radno se přibližovat k lidem. Měli jsme domluveno, že se ráno zase sejdeme.

Stráž v bráně nás napřed nechtěla pustit, ale potom, když jim poručík řekl, kdo jsme, začala o překot salutovat. Seběhli se k nám vojáci; dali jsme jim koně, naše zavazadla vrazili někomu do náruče a dali se vést k panu plukovníkovi.

Plukovník se jmenoval Johann M. Birkart. Byl to kulaťoučký, růžovoučký pán s holou hlavou a monoklem v pravém oku; na uniformě měl několik medailí a řádů a ve tváři dobromyslný úsměv. Zato jeho podřízení, kteří se okolo seskupili, vypadali jako smečka nájemných vrahů.

Poručík podal hlášení, kdo jsme a co jsme; tvářil jsem se drsně, jak se sluší na majora. Diana se usmívala a zdálo se mi, že pan plukovník začíná podléhat jejímu kouzlu.

„Jste mi samozřejmě srdečně vítáni! Je mi velkým potěšením, že mohu v těchto nevlídných zdech uvítat dámu tak zářivé krásy... Snad nepohrdnete naším pohostinstvím, ke kterému vás zvu...“

„Děkuji vám, pane plukovníku!“ stiskl jsem mu pevně pravici.

Diana se usmála a řekla: „Jsem velice zvědavá na vaše kasárna; málokdy se dostanu mezi naše statečné vojáky...“

„Oh, madam!“ cukroval plukovník. „Nepřestává mne udivovat vaše smělost, rozhodnost a umění, které jsme doposud považovali za mužské! Musím přiznat, že když jste sesedla s koně, domníval jsem se podle způsobu jízdy obkročmo, že je to nějaký chlapec...“

„Nejste první! Je to můj obvyklý způsob. Karla to poněkud konsternuje, ale je to přece daleko nejlepší způsob!“

„Inu, ano... ovšem pro dámu je to poněkud nezvyklé!“

„Bude patrně třeba na to dámy navyknout!“ pronesla Diana s půvabným úsměvem. „V dnešních časech je třeba, aby každý byl připraven na každou eventualitu!“

V té chvíli se přiblížil Vítek - a oslovil Dianu: „Kam smím dát odnést vaše zavazadla, paní hraběnko?“

Plukovník se okamžitě otočil k intendančnímu důstojníkovi: „Zaveďte přece sluhu pana majora do jejich obydlí!“ a pokračoval k Dianě: „Prosím, hned bude vše zařízeno...“

Vítek šel s důstojníkem; chápal jsem, že schválně oslovil Dianu jako hraběnku, aby tím zvýšil úctu plukovníka i ostatních k naší rodině. V tomhle případě to bylo zřejmě zapotřebí.

Plukovník nás požádal, abychom ho po ubytování před večeří navštívili; nejspíš mu šlo hlavně o Dianu. Uvítal nás velmi mile, usadil do pohodlných křesel a nabídl příjemně hřející nápoj.

„Tedy, milý majore,“ řekl s vlídným úsměvem. „Představil jste se tuším jako Brenner - z poznámky vašeho sluhy vyrozumívám, že von Brenner; nebo se snad mýlím?“

Zasmál jsem se. Taky Diana vykouzlila zářivý úsměv.

„Drahý pane plukovníku, bude myslím rozumné, abychom si nehráli na kočku a myš a abych pro jistotu řekl všechno hned. Zapomeňte na slova mého sluhy. Jsem major Brenner a moje manželka je paní Brennerová, nic víc. Ostatně, Brenner je jméno jedné z vesnic, přiléhajících k panství mé rodiny, takže to má jisté oprávnění. Je to stejně pravé jméno jako kterékoliv jiné, které bych si mohl pro okamžitou potřebu vymyslet.“

„Výtečně! A skutečné jméno?“

„Skutečné jméno si s laskavým dovolením ponechám pro sebe. Ani byste mi je nemusel věřit; moje doklady jsou pečlivě uloženy v jistém trezoru v jisté kanceláři jistého úřadu a dostanu je jenom, když jedu náhodou domů na dovolenou. V tom případě jsem nadporučíkem pěchoty a pochopitelně nevím tím pádem nic o majoru Brennerovi a jiných okolnostech.“

„Tak... vy tedy jste...“

„Sloužím vlasti. Tak jako vy, plukovníku. Můj život nepatří mně, ale mé zemi; a prosím, abyste se nepokoušeli vyzvědět věci, které vám nesmím prozradit.“

„Chápu,“ pravil bystře plukovník. „Zachovávání služebního tajemství je také mojí povinností. Ovšem nechápu, z jakého důvodu se může starat major vojenské výz... echm, vaší organizace, o nějakého zpustlého žebráka a jeho ženu!“

„To vám mohu poněkud poodhalit. Jistě víte, že se připravují různé akce proti okolním zemím; mimo jiné jisté námořní velmoci. Ten zpustlý žebrák, jak mu říkáte, má totiž syna, námořního kapitána. A ten dotyčný se stal jistou shodou okolností přední osobností této jisté velmoci. Moji nařízení pojali úmysl na něho získat vliv prostřednictvím jeho rodiny; tento úkol jsem dostal na starost já. Mojí povinností je pracovat rychle, bez zbytečného hluku; ti lidé nesmějí vědět, kdo má o ně zájem, stejně tak jejich okolí. Mým úkolem je zjistit jejich pobyt, navázat spojení a odvést je na určité místo. Ostatní už není moje věc.“

„To nechápu! Jejich syn má důležité postavení, jistě ne bez finančního efektu; a nechá své rodiče toulat po vesnicích?“

„Totiž, oni o tom ještě nevědí; také on nemá o stavu své rodiny ponětí. Právě proto je nutná rychlost a pokud možno nenápadnost. Kdybychom svěřili tu práci policii, nadělá při tom spoustu rámusu a ty lidi vystraší, naladí je nepřátelsky; zkrátka, udělá jednu chybu za druhou. Proto jsem se toho ujal já.“

„V tom případě je mi všechno jasné! Jen nechápu, proč jste přinutil svoji ubohou ženu, aby vás doprovázela při té štrapáci! Dámu jejího postavení přece musí takový úkol k smrti nudit! Vojenský život nemůže být přitažlivý pro ženu tak krásnou...“

„Abyste se nemýlil! Moje žena je kromě jiného taky nadporučíkem zvláštního oddělení, vojenské problémy jsou pro ni denním chlebem. Nepřál bych vám stát proti ní se šavlí či puškou v ruce!“

„Nevěřím! Taková křehká krásná dívenka?“

„Jen se nesmějte,“ řekla Diana. „Nevím, jak byste dopadl!“

„Vzdor svému stáří a objemu bych se osmělil to zkusit! Avšak nyní bychom snad měli obrátit pozornost k něčemu příjemnějšímu: a to k večeři. Předpokládám, že započne za deset minut; právě je čas, abychom se vydali do jídelny.“

„Zajisté. Ale předtím bych vás ještě požádal, abyste laskavě pomlčel o všem, co jsem vám řekl. Je to určeno jen pro vaše uši, nikoliv pro ostatní.“

„Spolehněte se, majore! Můj věk a má hodnost vás jistě přesvědčily, že dovedu plnit povinnosti!“

„Právě proto jsem vám sdělil víc, než bylo bezpodmínečně nutné. Velmi si vás vážím, pane plukovníku!“

Poklepal mi blahosklonně na rameno. „Líbíte se mi, mladý muži! Chtěl bych vás mít u svého pluku; ale vlast vás potřebuje víc!“

Odebrali jsme se do jídelny; večeře, která se tam podávala, stála za to a byla nepoměrně lepší než obvyklá německá strava. Vojáci v bílých kazajkách stewardů nás obsluhovali a když jsme dojedli, začalo se připíjet a zábava počala nabývat na hlučnosti. Diana byla středem všeho zájmu; drobná dívenka v podivně střižených kalhotách a s rozevlátým účesem se jim líbila a tak se snažili před ní předvádět v nejlepším světle.

Diana se samozřejmě nedala prosit k různým nevázaným výrokům; naštěstí svoje nejlepší řeči nedokázala přeložit do srozumitelné němčiny. I tak vplétala do hovoru občas francouzské výrazy, až to plukovníka přimělo k otázce:

„Poslyšte, Karl, jaké vlastně národnosti je vaše paní?“

„Je Alsasanka. Pochází z německé rodiny, ale má francouzské vychování. Ostatně sám pozorujete ten francouzský přízvuk. Kromě toho umí anglicky, španělsky, arabsky, pár černošských nářečí, čínsky, malajsky a japonsky. To poslední ovšem ne úplně perfektně, i když lépe než já.“

„To je fantastické! Čínsky a japonsky? Kde jste k tomu přišli?“

„Přímo na místě. Vlast nám dává různé úkoly; za jejich splněním musíme někdy cestovat hodně daleko.“

Mohl jsem to klidně prozradit, Diana už toho napovídala dost, abychom upadli do patřičného podezření. Plukovník se zeptal:

„To je přece zcela neuvěřitelné! Potom jste jedni z mála lidí, kteří vůbec kdy byli v Japonsku! Co jste tam dělali?“

„Přátelili se s jedním místním knížetem. A vedli menší válku, ovšem tu jsme bohužel prohráli. Byl to jeden z úkolů, které jsem nesplnil; jinak by se svět podivil.“

„Jistě, jistě!“ mručel plukovník; to, že jsem nesplnil úkol, mi v jeho očích nijak neubralo na vážnosti. Asi proto, že sám si nedovedl představit, jak plní nějaký úkol v Japonsku.

Diana zatím diskutovala s dalšími důstojníky; řeč byla o šermu, Diana chválila moje šermířské umění a mrkala na mne, zda já na oplátku pochválím ji. Nedal jsem se prosit.

„Opatrně, pánové! Nebo má žena vytasí meč a potom to s vámi dopadne jako s Napoleonem u Lipska!“

„No no, pane majore!“ řekl jeden. „Nepokoušejte se nám tvrdit, že by milostivá paní dovedla zacházet se šavlí, jak se chlubí!“

„Chcete se vsadit?“ zeptala se Diana.

„Madam!“ vykřikl jeden z nich a klesl na kolena. „Možná jste se cvičila v šermu, ale nedokážete porazit důstojníka! Nabízím vám sázku; když vám vyrazím šavli z ruky, smím vás políbit?“

Diana se na mne ohlédla. „Prosím! A co já, když vám vyrazím tu vaši šavličku?“

„To je jedno; můžete si přát cokoliv, stejně nevěřím, že byste to mohla dokázat!“

„V pořádku. Zkusíme to.“

Poslali pro šavle; Diana se jedné z nich chopila a zamávala jí ve vzduchu. „Jsem zvyklá na lehčí. Doufám, že se nebudete smát, když něco pokazím...“

„Bez starostí, madam! Začneme?“ smál se důstojník.

Diana držela šavli v obou rukou jako samurajský meč. Když to řekl, škubla zápěstím a prudkým úderem vyrazila důstojníkovi z ruky jeho šavli - ani nestačil zaútočit.

„No ne, to neplatí! Nečekal jsem to, protestuji! Znovu!“

„Prosím, kolikrát chcete!“

Tentokrát čekala, až zaútočí - dvakrát ho odrazila a vzápětí mu prudkým útokem znovu vyrazila šavli z ruky.

„Tak to už není samo sebou!“ vykřikl někdo.

„Znovu!“ řekl důstojník. „Do třetice!“

Diana se opřela o šavli a čekala.

„Prosím, do střehu!“ řekl a zamával šavlí.

„Začněte. Můžete útočit, jsem připravená...“

Zaútočil; její šavle vylétla jako stříbrný blesk a srazila jeho čepel stranou. Vzápětí mu uskočila a on letěl do stěny. Sotva se otočil, zaútočila a vyrazila mu zbraň z ruky.

„Nuže? Chce to ještě někdo zkusit?“

„Prohrál jsem,“ přiznal. „Diktujte si, co mám udělat!“

„Nic zvláštního. Obejděte místnost po rukou dokola!“

„Jak? Po rukou? Jako cirkusák?“

Diana se zasmála, odhodila šavli a udělala stojku na rukou. „Takhle!“ předvedla několik kroků. „Pořád tak dál...“ A zase se postavila na nohy.

Za všeobecného veselí se důstojník stavěl na ruce a škobrtavě ušel pár kroků - potom spadl a všichni se mu smáli.

„To není jen tak!“ bránil se. „Ona by klidně mohla dělat instruktora šermu! Porazí každého, to se vsadím zas já!“

„Pořádného šermíře by neporazila! To jenom tebe, kamaráde!“

„Nemylte se,“ řekla Diana. „Už jsem bojovala mečem o život; musím s ním umět zacházet. Zkuste proti mně postavit nějakého profesionálního šermíře - uvidíme!“

„Dobrá,“ řekl jeden kapitán. „Zavolejte Kärmanna.“

Kärmann byl šikovatel hrubé tváře, který nespouštěl ruku ze své šavle; když mu řekli, co se od něj žádá, změřil si Dianu a řekl drsně: „Teda nevím, milostpaní; já když začnu fechtovat, tak se neznám! Snad abyste si to radši rozmyslela!“

„Bez starosti. Nejsem z porcelánu!“

Začali; byl to pěkný šermířský koncert. Diana odrazila několik jeho útoků jako nic, potom znenadání vyrazila; hrot její šavle se dotkl Kärmannových prsou a přeťal mu šňůru na uniformě. Vzápětí odskočila: „Už byste byl mrtev! Chcete pokračovat?“

„Jasně! Nevěřím, že to je samo sebou! V tom jsou nějaký čáry; jsem odjakživa nejlepší šermířskej instruktor u pluku!“

Opět se srazili; tentokrát Diana vyrazila Kärmannovi šavli hned. „Tohle nemá cenu! Kavaleristická šavle je hrozně těžká do ruky, jsem celá uhoněná! Ať mi Vítek donese můj meč, potom si to rozdám třeba s celým plukem!“

Vítek přinesl samurajský meč, muži se shlukli a prohlíželi si tu nevídanou zbraň. Diana vysvětlila, jak k němu přišla; vytasila ho, ale zase schovala do pochvy a kývla na Kärmanna:

„Teď můžete! Ale pozor, ať si neublížíte!“

„Taková lehká šavlička?“ zabručel a vyrazil; Diana odrazila pochvou, podruhé - potom jej praštila koncem meče přes hlavu, druhým mu podrazila nohu a jak padal, vzala ho ještě odzadu do týla. Vypadalo to, jako když tancuje.

„Teda tohle?“ řekl plukovník. „A s mečem v pochvě? Co kdybyste ho teprve vytáhla?“

„Usekla bych vašemu šermíři ty jeho kníry! Stejně vypadá jako divoký kocour!“

Kärmann měl nakroucené kníry a teď si po nich ulekaně přejel dlaní, ale prohlásil kurážně: „To není možné; to nedokážete!“

„Můžete se bránit, jak chcete. Ale moc nehýbejte hlavou; nebo vás škrábnu na obličeji!“

Kärmannovi se moc nechtělo, ale plukovník řekl: „No tak co, šikovateli? Chcete být poražen ženou? Ukažte, že se dovedete alespoň bránit, když už ne útočit!“

Kärmann uchopil pevně šavli a držel ji před obličejem; usmál se a řekl: „No tak dobře - můžete to zkusit!“

Diana se svistem tasila meč. Kärmann se pokusil odrazit, ale Dianin meč dvakrát blýskl a šikovatelovy zakroucené kníry spadly na zem. Na jeho tváři však nebyla jediná čerstvá stopa šavle.

„Fantastické!“ vykřikl někdo.

„To... to...“ koktal Kärmann a hladil si rukou tvář. Potom mu najednou zablýskalo v očích a hnal se šavlí na Dianu. Ta však položila meč na stůl; vyskočila, kopla ze strany šikovatele do ramene a vyrazila mu šavli, potom uchopila jeho mohutnou postavu a přes rameno přehodila na zem, jen to bouchlo.

„Jen ne tak zhurta, ať si neublížíte!“

„No tak, Kärmanne!“ řekl plukovník. „Co jste si dovolil? Okamžitě se omluvte! Jděte a styďte se!“

Šikovatel se skutečně omluvil. Potom radši odešel a důstojníci hodnotili Dianiny výkony.

Jeden kapitán se rozhodl ji oslovit: „Promiňte, paní hraběnko, zdá se nám, že vaše výkony jsou zcela mimořádné; smím vědět, jakým zázračným způsobem jste jich dosáhla?“

„Žádným zázrakem. Pečlivým výcvikem v Číně, Japonsku a jinde. V těchto oblastech má bojové umění velmi dlouhou tradici.“

„Četl jsem vyprávění cestovatelů, kteří pobývali na Dálném Východě. Znáte knihy Sven Hedina?“

„Bohužel nikoliv.“

„Procestoval oblast Tibetu a pobýval v tamních buddhistických klášterech. Slyšela jste o tom někdy něco?“

„V Tibetu jsem nebyla, ale v Barmě jsem do jednoho kláštera vstoupila. Ještě mi ani nestačily dorůst vlasy po ostříhání.“

„Vy jste byla buddhistickou jeptiškou?“

„Přála jsem si poznat toto učení.“

„Úžasné! A uvěřila jste těm jejich kejklům?“

„Otázka, čemu kdo uvěří či nikoliv, není vůbec důležitá. Nejde o žádné kejkle ani fakírské ukázky, ale o systém myšlení. Kdo jej dokonale pochopí, musí jej přijmout.“

„V čem spočívá?“

„Jsme duše, které byly uvrženy do světa v nějakém hmotném těle. Toto zrození má svoje povinnosti, které musí splnit; když se mu to podaří, je to v pořádku. Když ne, zrodí se příště znovu.“

„Fantastické! Zřejmě znáte Friedricha Nietzscheho?“

„Osobně ne. Proč?“

„V jeho knihách se vysvětluje existence skutečných aristokratů ducha i těla; vy mi připadáte jako takový dokonalý člověk!“

„Pan Nietzsche má pravdu, pokud se týká kasty bojovníků; třeba japonští samurajové by s jeho teoriemi souhlasili. Ale skutečným ideálem člověka není vládce a nadčlověk, nýbrž ten, kdo slouží celé společnosti, celému lidstvu, podle svých sil.“

„To myslíte vážně?“

„Ano. Bráhman, který upřímně slouží Bohu a vychovává všechny ostatní k pochopení smyslu života, je víc než nejlepší bojovník. Při tom ale nevadí, když umí trochu šermovat.“

„Nechápu. Jak si to představujete v praxi?“

„Nemám o tom žádné přesné představy a domnívám se, že to ani není zapotřebí. Neustále myslím na to, jak sloužit Bohu.“

Kapitán mávl rukou. „Nesmysly a hlouposti. Není žádný Bůh; jsou jen lidské představy. Pošetilí lidé se domnívají, že vědí něco o nadpřirozených věcech; ve skutečnosti je to hloupost!“

„Ano,“ usmála se Diana. „Jsem skutečně velice hloupá.“

„Nemyslel jsem to osobně,“ zarazil se ten muž. „Nehodlal jsem vás samozřejmě urazit; myslel jsem to v obecné rovině...“

„Nemyslel jste vůbec, kapitáne. Plácl jste to, co považujete za správné, nebo co vás naučili na vojenské škole. Že ano?“

„Teď bych se mohl urazit zase já, hraběnko!“

„Uražte se! Pokud vám to nějak pomůže v seberealizaci...“

„Kdybyste byla muž, vyzval bych vás za ta slova na souboj!“

„Nejsem muž, ale vyzvání by mne nanejvýš potěšilo. Dobře víte, že se vaší šavle naprosto nebojím; ale omlouvám se vám předem pro případ, že bych se dopustila prolití vaší krve.“

„Vy chcete prolít moji krev?“ důstojníkovi se zle zablýskalo v očích. „Možná víte, že prolití krve šlechtice je posvátný obřad a takový čin má hluboký mystický význam...“

Diana se rozesmála. „Ach tak! Chvíli jsem se domnívala, že jste bezbožný ateista; teď se zdá, že jste něco jiného!“

„Jsem Němec, madam! Jsem příslušník pragermánského kmene, který uctíval železo, oheň a krev! Kmene, jehož bohy byli Wotan, Donner a Baldur; pokud vůbec znáte ta jména!“

Teď zablýskly oči též Dianě. „Jestli ty cítíš v žilách krev Wotana a Donnera, potom já jsem Loki pokušitel!“

Kapitán zrudl v obličeji; taky ostatní důstojníci byli poněkud překvapeni. Diskuse se začala natáčet nebezpečným směrem.

„Loki je bytost plná zla...“ řekl někdo.

„Já nejsem žádné zlo,“ potřásla Diana plavými kadeřemi. „Jsem posměváček; říkám nepříjemné pravdy. Třeba tuhle: Tvoji Germáni přišli z Indie jako jeden z kmenů Árjů; jejich náčelníci a kněží měli stejné vědomí Boha, jaké jsem si odtamtud přinesla já!“

Kapitán k ní přistoupil. „Poznal jsem okamžitě, že jsi sestra ze vzdáleného světa! Patříš k nám; jsi s námi sbratřena krví!“

Diana se jen shovívavě ušklíbla. „Přikládáš své krvi hlubší význam, než skutečně má, bratříčku. A říkáš hlouposti!“

Nastala krátká diskuse mezi důstojníky. Kapitán se s nimi přel, vášnivě a zostra; rozvíjel jakési teorie, které na první pohled neměly vůbec žádný smysl. Je pravda, že byl poněkud podnapilý, stejně jako všichni ostatní. Plukovník se zdvořile omluvil a šel raději spát, vytušil zřejmě možné nepříjemnosti.

„Pověz nám pravdu, Loki,“ oslovil Dianu kapitán. „Je pravda, že jednomu z tvých indických bohů se obětuje lidská krev?“

„Bohyni Kálí, manželce Pána Šivy,“ přikývla Diana. „Mnozí lidé se úmyslně zraňují, aby jí mohli přinést tuto oběť.“

Kapitán se dotkl jizvy na své tváři. „Když jsem byl student, patřil jsem do burschenschaftu, studentského sdružení. Bojovali jsme spolu a výsledkem takových střetnutí bývaly podobné jizvy. Když tak dobře ovládáš svůj samurajský meč, dokázala bys udělat mi ještě jednu takovou jizvu?“

„Mám povinnost plnit lidská přání... ale k čemu je to dobré?“

„A dokázala bys obětovat moji krev své bohyni?“

„Upřímně řečeno, nevím... je to trochu neobvyklé přání!“

„Chci, abys prolila mou krev na počest Paní Kálí!“ vykřikl. „Chci, aby se její milost vylila na moji hlavu a aby mi dala sílu bojovat a stát se mocným!“

Diana dospěla k názoru, že rozmlouvat mu to by byl ještě větší nesmysl, než vyhovět. Sáhla po svém meči a zamyšleně přejela po rukojeti dlaní, jak to dělal Yamanaki.

„Tak co, sestřičko Loki? Vyhovíš mi?“

„Dobře, jak chceš. Ale bude to bolet.“

Zvedl se poručík, který nás přivedl. „Okamžik! Já se přidám! Jsem taky ze starého junkerského rodu a chci...“

Diana se zasmála a škubla rameny. „Jak chceš...“

„Kroť se, miláčku,“ řekl jsem opatrně. „Mám takový dojem, že si tady pěkně zahráváš s ohněm! Buď blázníš nebo jsi opilá...“

„Vypadá to, že jsem nejstřízlivější ze všech; a možná dokonce nejvíc při smyslech. Ale když mne někdo o něco požádá, sluší se, abych mu vyhověla. Je to ostatně hezké přání!“

Vzápětí se přihlásili další tři důstojníci.

„Okamžik,“ řekl kapitán. „V jakém pořadí na tebe máme útočit? Vybereš si sama, nebo...“

„Proč v nějakém pořadí? Můžete zaútočit všichni najednou. Umím odrazit několik útočníků.“

„To by tady v jídelně asi nebylo nejlepší,“ řekl nějaký poněkud střízlivější hlas. „Nebylo by lepší jít do šermírny?“

„Samozřejmě,“ řekl kapitán. „Jdeme, pánové? Smím prosit?“

Diana se do něj zavěsila a dala se vést jako pravá dáma. Měli tam tělocvičnu pro důstojníky; rozsvítili světla, Diana si na to svlékla kabátek a zůstala v tričku, takže si na jejím rameni všimli barevného draka.

„Co je tohle? Vypadá to jako tetování...“

„To je můj čínský dráček. Pěkný, že?“

„Velice; když jsi podstoupila tohle, nezapírej, že nejsi nějaká orientální kněžka! Tak začneme? Pamatuj si, každému nejmíň jednu pořádnou jizvu na tváři!“

„I jo, s radostí!“

„Ale počítej s tím, že ti to oplatím!“

„No... když to dokážeš...“

Diana se rozhodla pro malé představení; položila svoji katanu na zem, poklekla před ni a sevřela ruce, jako kdyby se modlila. Důstojníci se zastavili kolem, někteří se šavlemi v rukou. Jenže vyčkávali, nechápali, co by měli dělat.

„Můžete zaútočit okamžitě.“ řekla, aniž se zvedla z pokleku.

Někteří ještě váhali - ale kapitán se na ni vrhl. Diana zvedla meč v pochvě a nastavila jej ostří jeho šavle; pak vyskočila na nohy, odrazila dva další odvážlivce, vytasila a sekla dopředu. Katana zasáhla kapitána do obličeje, vytryskla krev. Zalekl se; držel se za tvář a viditelně nechápal, co se to stalo.

„Tak se bojuje v Japonsku.“ řekla tiše a s mírným úsměvem.

„Na ni!“ ukázal svým podřízeným.

Stál jsem v koutě u žíněnek a bavil se; Diana si už dlouho přála s někým si to pořádně rozdat. V první chvíli se ostýchala, ale když si o to říkali, vrhla se do útoku a během několika minut poznamenala každého z důstojníků, který se opovážil vytasit na ni šavli. Kapitán se na ni vrhl znovu, označkovala ho tedy ještě na druhé tváři, ale ani to mu nestačilo; nakonec ho sekla ještě do čela a vytrysklá krev mu zalila oči, takže nic neviděl a musel si jít sednout. Chtěl jsem ho ošetřit, ale jásal jako šílený:

„To je nádhera! Tvoje žena je fantastická, majore! Skutečná Bohyně nordické krve! Líbám zem, po které chodí...“

„A ty jsi blázen,“ řekl jsem a snažil se zastavit krev, která mu tekla z obličeje. „Nezdá se ti, že jsi šílený?“

„Ano, jsem šílený! Jsem jako velcí bojovníci Vikingů, vlastní krev mne přivádí k extázi! Jak je nádherné cítit chuť krve...“

„Já bych řekl, že bude lepší se jít něčeho napít. Poleju ti to aspoň kořalkou, aby se to vyčistilo... Budeš mít hrozné jizvy!“

„Jizva na tváři je ozdobou muže; to na tobě ostatně vidím taky! Vypadáš, jako kdybys bojoval s tygry a leopardy!“

„No, nejsi daleko od pravdy. Tak pojď...“

Nezbyl nikdo, kdo by nebyl zastříkán krví. I Diana byla celá zakrvácená jako řezník, i když neměla ani jediné zranění. Bavila se a prohlašovala, že jezdit po německých posádkách je větší zábava než po asijských klášterech.

Vrátili jsme se do jídelny a ti, kdo toho byli schopni, se snažili poskytnout ošetření uhynulým. Aby překonali bolest, jali se páni důstojníci tvrdě pít ty nejostřejší nápoje; při tom se vedly řeči, většinou nesmyslné. Diana se pokoušela vysvětlovat některé zásady duchovního uvědomování, ale neměla šanci. Tihle muži měli svoje vlastní názory a vlastní náboženství.

„Já bych navrhoval jít spát,“ řekl jsem. „Nebo se zítra nebudem schopni zvednout z postele!“

„Zítra musíme především vypadnout,“ vzdychla Diana. „Další takovou oslavu už bych nezvládla...“

„Jak to zdůvodníme? Ti chlapi spát rozhodně nepůjdou!“

„Chceš to vidět?“ ušklíbla se.

Pak vyskočila na stůl. „Hej, poslouchejte mě všichni!“

Protože hodně křičela, udělalo se nakonec ticho.

„Teď všichni okamžitě odejdeme spát! Někteří z vás, ti, kdož jsou vyvolení, by měli mít ve spánku nějaké vize. Nevím přesně jaké, je to podle toho, co vám chce Velká Bohyně sdělit. Zítra mi o svých snech můžete vyprávět, bude-li čas. Ale musíte jít hned!“

Poslechli jako ovečky; během půlhodiny jsme byli v posteli.

„Jestli má tvoje Paní Kálí trochu sebeúcty, tak se ti v noci zjeví a nafackuje ti všema tisíci rukama!“ varoval jsem Dianu.

„Pch!“ pravila a půvabně se usmála. „Jak můžeš vědět, že zrovna tohle nebyla její zábava?“

Dopis z neznáma

Druhý den ráno jsem váhal, zda vůbec vylézt ze svého pokoje. Co se dělo včera večer, bylo tak strašlivé, že mohly následovat jen další katastrofy: přijdou nás zatknout, zjistí si, že jsme jim lhali ohledně naší totožnosti, budou vyšetřovat, zavřou nás do kriminálu nebo do blázince. Nic jiného není možné, protože jinak by svět byl dočista šílený.

Přinesli nám do postele snídani. Velice dobrou. Když jsme pak vyšli ven, všichni nás zdravili jako prince. Umyl jsem se ve sněhu, jak to dělám od příjezdu do Evropy, ale plukovník se tvářil zděšeně, když mne viděl do půli těla nahého. „Proboha, Karl! Vždyť zmrzneš; dostaneš zápal plic a možná ještě něco horšího!“

„Bez starosti, Johanne! Rusové a Finové mají lázně, v nichž se vypaříš a vyhřeješ a pak jdeš zchladit do sněhu nebo ledové vody; a jsou zdraví a silní!“

To jsem věděl od Andreje, ale mohl si myslet, že jsem tam byl.

„No, jak chceš.“ souhlasil; potom si mne lépe prohlédl.

„Proboha, ty ses snad pral s divokými šelmami!“ ukázal na moje šrámy od kočičích zubů a drápů.

„Taky. Co myslíš, odkud máme naše kožešinové kabáty?“

Vojáci zatím prováděli ranní rozcvičku; zacvičil jsem si s nimi taky a všichni se tomu divili, páni důstojníci neměli ve zvyku moc cvičit, nebylo-li to bezpodmínečně nutné.

„Člověk se musí udržovat v kondici! Jinak by se mu mohlo stát, že neobejde po rukou stůl...“

Kapitán, který se jmenoval Manfred, se objevil s náplastmi po celém obličeji; navzdory tomu však zářil nadšením.

„Včera to byl skvělý večírek; bohužel předpověď naší malé Loki, že se mi bude něco zdát, se nevyplnila. Nevíš, proč?“

Nevěděl jsem, ale Diana okamžitě zareagovala:

„Pravděpodobně ztráta krve a všeobecné vyčerpání nebyly dosti veliké, aby se dostavila vize. Nečetl jsi nikdy o obřadech Indiánů v Severní Americe? Když některý z nich chce dostat radu od svých ochranných duchů, odejde na odlehlé místo, tam hladoví, trýzní svoje tělo a vyčkává až do chvíle, kdy se objeví prorocké sny. Teprve tehdy je dosaženo účelu...“

„Nevadí tomu třeba... všechen ten alkohol, co jsme vypili?“

„Nemyslím. Oni taky používají omamné prostředky. Všelijaké odvary z kaktusů a tak.“

„Dobře, o tom si večer ještě popovídáme. V každém případě bych se rád dozvěděl něco víc... kterou oblast jsi ty studovala?“

„Především starý Egypt, Féničany, Babylóňany... a ovšem Izrael. To by nám mohlo být blízké, souvisí to s křesťanstvím.“

„Mám dojem, že na to už nedojde,“ vmísil jsem se. „Pokud jste nezapomněli, nejsme tu pro zábavu; povinnost volá a zatím jsme nenalezli žádné stopy. Nerad bych zdržel naši záležitost třeba jen o jediný den...“

Plukovník se lišácky usmál. „Už jsme to všechno promysleli, milý majore! Pokud jsem pochopil, máš za úkol objet různé obecní úřady a vysledovat stopy pobytu těch lidí; ale to přece nemusíš dělat ty osobně! Na to stačí kterýkoliv voják!“

„No, stačil by. Ale až je najdou...“

„To už bude vaše věc. Dneska ráno vyšlu naše poddůstojníky, každého se dvěma vojáky. Objedou část okresu, zjistí pobyt těch lidí a přinesou nám o tom zprávu. Do večera budeš mít propátrán celý okrsek a svoje lidi určitě dostaneš; pozítří ráno pojedeš rovnou na místo, zajistíš je a budeš mít splněn úkol! Co říkáš?“

„No, zní to docela hezky! Ale co budu dělat já?“

„Zúčastníš se s námi lovu, který uspořádáme!“

Trochu jsem se zdráhal, ale bylo to nejlepší řešení. Kdoví, jak dlouho bych se ještě toulal a zbytečně upoutával pozornost. Plukovník zářil radostí nad svými organizačními schopnostmi.

Zúčastnil jsem se vypracovávání trasy jednotlivých hlídek; Manfred vypracoval přesný operační plán, každý poddůstojník měl přesně určeno, v kterých vesnicích se staví a bude se poptávat. Jména neschopných či neochotných úředníků si měl každý poznamenat k případnému dalšímu popotahování.

Pak jsme se bezstarostně nechali pozvat na zaječí hon ve zdejších lesích, které patřily armádě; na okamžik jsme též viděli našeho kocoura Tuláka, ale schoval se, když viděl, v jakém jedeme doprovodu. Diana dokázala, že dovede střílet zajíce a výřad byl slušný. Potom jsme ještě uspořádali štvanici na jelena a taky ho uštvali; probodl jsem ho přímo s koně mečem, ale parohy jsem ponechal posádce k výzdobě salónu.

Byl to docela veselý den a jeho vyvrcholením byla slavnostní hostina v kasárnách. Zatím se postupně vraceli zvědové a každý hned dostal kus zajíce. Potěšilo je to, strava vojáků bývá obvykle dost bídná, zcela jiná než strava důstojníků.

Zjistilo se přesně, kudy se moji rodiče pohybovali; a taky, kde před týdnem skončili. Přešli na území pana barona von Ramstädten, které zahrnovalo zámek, tři vesnice, pořádný kus lesa a přilehlé polnosti. Z území pana barona už nevyšli, podle všeho tam zůstali a to nikoliv dobrovolně.

„Tak to tě potěš pánbůh, Karl,“ řekl Johann, když to vyslechl. „Baron von Ramstädten je blázen; a co víc, starý blázen!“

„Cože - máme co dělat se šílencem?“

„Přesně tak; lépe řečeno s cvokem! Popadl ho amok, když se jeho starší syn před osmi lety zastřelil z nešťastné lásky. Od té doby mu začalo strašit ve věži a žije si prý na svém zámku jako nějaký středověký panovník!“

„To mám teda velikou radost!“ řekl jsem upřímně.

„Můžu tam s tebou zajet,“ nabízel se Manfred. „Vlítnem do toho jeho hnízda a převrátíme mu to tam naruby...“

„Radši ne,“ namítal Johann. „On nemá armádu rád a nás už vůbec ne; ještě by to zhoršilo situaci! Má nějaké příbuzné nahoře...“

„Umím si poradit sám! Změním se v důstojného pana notáře nebo advokáta. Snad to zvládnu; v Marseilli jsem jednou dělal čtrnáct dní prodavače ryb na místním tržišti...“

„Proboha! Ty - a prodávat ryby?“

„Byla to hrůza; ten zápach, hluk a všechno... Ale to jsem byl mladý a musel poslouchat. Prodával jsem ryby přímo proti jednomu paláci, kam se scházeli spiklenci. Po těch čtrnácti dnech jsme si na ně došlápli a... dosáhli patřičné dohody.“

Další příběhy ze života tajného agenta jsem už neprozradil, protože Diana zahájila seminář na téma zvyšování znalostí tajných nauk. Dnes se pilo podstatně méně než včera, taky já omezil svoje chutě na nezbytnou míru a radši poslouchal, co jim povídá. Při tom jsem se přesvědčil, že jsou v podstatě trapně nevzdělaní a věří prakticky všemu, co se jim napovídá.

Tito muži se považovali za střízlivé vědce, posuzující veškeré jevy zdravým rozumem, jak se sluší na lidi z konce devatenáctého století. Kdyby jim o Bohu vyprávěl katolický kněz, třeba otec Ignác, odmítli by jeho řeči jako směšné báchorky; Diana jim krmila uši báchorkami daleko nesmyslnějšími, ale že vycházela z vědeckých teorií pana Nietzscheho a dalších, nikdo o pravdivosti nepochyboval. Málokdy se opovažovala zmotat všechno tak dohromady jako toho večera, chvílemi plácala takové nesmysly, že jsem se děsil, že ji odhalí. Ale kdepak, ani na okamžik nezaváhali. Naučila je pár jogínských cviků, kousíček meditace, nějaké triky s mečem a byli spokojeni.

Plukovník se s námi nazítří loučil jako s vlastními dětmi; taky my byli velmi spokojeni. Nevydali jsme ani fenik a měli se jako v ráji. Upřímně každému doporučuji cestovat Německem jako pruský důstojník zvláštního oddělení.

V lese nás čekal kocour Tulák; spolu s ním mohutná černá šelma svítivých žlutých očí, téměř malý leopard. Byl to jeho syn jménem Chirro; prohlásil, že se potkal s otcem při nějaké toulce a že se k nám hodlá připojit. Kromě toho měl v blízké vesnici ještě dva bratříčky. Ten úplně rezavý se jmenoval Moritz, bílý s rezavými skvrnami nosil jméno Gustl. Kromě nich tam žila stará mourovatá kočka, matka všech těch uličníků; její jméno jsem si bohužel nezapamatoval. Na požádání věděla o dalších, ale prozatím jsme usoudili, že čtyři kočky jsou až dost. S touto čtveřicí jsme se tedy vydali na cestu za baronem Ramstädtenem.

Zámek pana barona byl obehnán silnou zdí a navíc ještě vodním příkopem, teď zasněženým, přes který vedl padací most. Jediná chyba krásy toho mostu byla, že se nedal zvedat, protože řetězy byly na pevno přibité a celé rezavé. V bráně lelkovali dva chlapi jako hory; asi stráže, ale momentálně si přihýbali rumu a tvářili se značně nevlídně.

Když jsem jim řekl, že jsem advokát Brenner a chci hovořit s milostivým pánem, pustili mne dál a zavolali zvoncem nějakého sluhu; to byl chlap ještě větší, zrzavý a vyhlížející jako gauner - ale přijal mne zdvořile a zavedl k pánovi.

Pan baron von Ramstädten byl starší bělovlasý pán nadutého zevnějšku, sahal mi sotva po rameno a byl vypasený jako vrabčák po dlouhé zimě, tedy kost a kůže. Zdvořile jsem se uklonil a vyložil mu, že pátrám po panu a paní Ritherových.

„Ano, vím o nich,“ zasmál se. „Dal jsem je zavřít!“

„Proboha - proč?“

„Jsou to tuláci! Spali ve stodole ve vesnici bez mého dovolení. Moje stráže je chytily a vsadily do vězení.“

„Nevšiml jsem si, že by tady bylo vězení!“

„Přesto je! Dole, ve sklepeních zámku. Tam budou bručet, dokud si je neodvedou k soudu!“

„To mne mrzí, rád bych jim pomohl. Pokud je třeba, zaplatím za ně pokutu, jakou budete chtít...“

„Nejde mi o pokutu! Mám dost peněz. Jde mi o to, aby si každý pamatoval, že nemá na území barona von Ramstädten co pohledávat!“

„Jistě už to pochopili! Byl bych vám velmi vděčen, kdybyste je propustil; okamžitě by odešli z vašeho území...“

„To nejde, musí dostat co jim patří! A vůbec, proč vlastně vy se o to zajímáte? Co je vám po tom, co dělám s nějakými tuláky?“

„Jsem ve službách hraběte de Guyrlayowe,“ řekl jsem a umiňoval si, že to bude už má poslední lež. „Hrabě se zajímá o tyto dva ubožáky z velmi ušlechtilých důvodů; jejich syn se totiž vrátil ze světa a hodlá se o rodiče postarat, aby nemuseli žít v bídě a utrpění, toulat se světem a...“

„Syn? Tak synáček se jim vrátil? Jenže to všechno se stane, až já dovolím, dřív ne! Napřed si odsedí, co způsobili mně; až já je pustím z vězení, pak se o ně může starat ten lidumilný hrabě!“

„Tresty za potulku snad nejsou v tomto kraji tak vysoké! Když je chci odvézt, snad byste mohl odpustit a potrestat je jiným způsobem; například finančně. Jsem oprávněn zaplatit jakoukoliv částku, jestliže...“

„Mlčte!“ vykřikl. „Nebo vás zavřu k nim! Urážíte barona von Ramstädten a to na jeho vlastním území! Dejte si pozor, abyste taky vy neokusil moje vězení!“

„Nezlobte se, ale snad i na tomto vašem území platí zákon jako všude jinde! Podle zákona nemá právo trestat lidi vězením nikdo jiný než okresní či krajský soud; pochybuji, že by souhlasil s vaším soukromým vězením a jinými divnými metodami...“

„Pane!“ baron se vypjal v celé své trpasličí velikosti. „Vy netušíte, s kým mluvíte! Jsem baron von Ramstädten!“

„To už jsem slyšel několikrát. Ale to vám nedává právo, abyste tady zaváděl mravy ze sedmnáctého století!“

„A třeba zavedu práva z patnáctého století, budu-li chtít!“ vykřikoval potrhlý stařík. „Nikdo mi v tom nezabrání!“

„V tom případě proti vám hrabě Guyrlayowe také použije metod patnáctého století! Varuji vás!“

„Ať přijde!“ zavřeštěl. „Dám ho vyštvat psy, rozumíte? A vy se kliďte! Nikoho nepustím z vězení - nikoho, rozumíte?“ chytil za šňůru zvonku, trhal jí a řval: „Kašpare, Kašpare!“

Ohromný sluha se objevil ve dveřích.

„Vyhoď ho, Kašpare!“ vykřikl baron.

Sluha mě chytil za límec; ohnal jsem se po něm a neurvalý chlap odletěl do kouta.

„Jestli se mě ta kreatura ještě jednou dotkne, zpřelámu jí hnáty! A vy, starý blázne, poslouchejte, co vám povím: ještě se setkáme a jestli to nepůjde jinak, dám vás zavřít do blázince! Myslím, že by to svět uvítal!“

Otočil jsem se; vzápětí jsem slyšel cvaknutí kohoutku a bez váhání padl na zem. Ozvala se hromová rána a ze zdi nade mnou se odloupl kus omítky. Vyskočil jsem; baron držel v ruce starožitnou pistoli, z níž se kouřilo.

„Jen tak dál a blázinec vás nemine! Až někoho zastřelíte, přestanou brát ohled na vaše postavení a věk. Jdu, budeme si muset promluvit jinak.“

A vypadl jsem odtamtud. Sluha Kašpar mne zpovzdálí sledoval.

„Až příště starého pána zas chytne amok, doporučuji vám, abyste krotil spíš jeho než hosta! Nebo se vám může docela dobře stát, že o to místo přijdete!“ doporučil jsem mu.

Neřekl nic, jen něco zabručel. Stál potom v bráně a sledoval mne, když jsem vyskočil na koně a vzdaloval se.

Diana a Vítek s kočkami na mne čekali v závětří v lese, protože není zvykem, aby advokát jezdil s doprovodem tohoto druhu. Zdálky už bylo patrné, že jsem nepořídil, neboť Diana okamžitě zvážněla a ptala se: „Copak - děje se něco?“

„Jenom to, že pan baron je cvok. Málem mne zastřelil z takové staré bambitky.“

„Doufám, že jsi mu za to nezlámal vaz! A co s tvými rodiči?“

„Jsou v kriminále u barona. To vyžaduje delší povídání.“ A seznámil jsem ji s celým případem.

„Fajn. Co budeme dělat?“

„Mám toho dost! Půjdu na to silou. V noci tam vlezeme a zkrátka je vytáhneme z vězení. Chirro!“

Černý kocour ke mně zvedl zlaté oči.

„Půjdeš opatrně do zámku. Tam zjistíš situaci; kde je vězení, jaké jsou kolem stráže, kolik je tam lidí. Tulák půjde s tebou... kde je vůbec Tulák?“

„Shání někde po lese,“ řekl Moritz. „Říkal, že má hlad...“

„Tak dobře, půjde jeden z vás, dohodněte se. Případně oba dva, jeden zůstane v zámku na stráži. My se utáboříme v lese a počkáme do setmění; potom půjdeme do zámku a tam se už uvidí.“

Všichni s tím souhlasili; Chirro a oba kocourci se okamžitě sebrali a vydali se sněhem k zámku. My jsme se rozjeli do lesa, abychom tam našli nějaký úkryt. Tou dobou nás dohonil Tulák; po cestě objevil lovecký srub, napolo zapadaný sněhem a dovedl nás do něho. Chtěl jsem vyrazit dveře, ale Vítek dokázal zručně odemknout zámek kusem stočeného drátu. Rozdělali jsme oheň v malých kamínkách, Diana ulehla na pryčnu, my se uložili na zem a Tulák se natáhl za kamna. Taky jsme se najedli a trochu prospali; potom se vrátili Chirro a Gustl.

„Vězení je ve sklepě zámku, je tam vchod z druhé strany, ze zahrady. Ve vězení jsou tři lidé, dva muži a žena. Před vězením je ještě jedna místnost a v té jsou dva muži. V bráně jsou taky dva muži. Kolik je jich v zámku, nevím, nemohl jsem to zjistit. Moritz tam zůstal, uložil se v kůlně, jak jsou ty veliké sáně.“

„Jaké sáně? Myslíš, že se dají použít?“

„Nevím. Ta kůlna je hned vedle konírny.“

„Tak ty sáně zrekvírujeme!“ řekla Diana. „Je to naše válečná kořist. Jsme s ním přece ve válce; střílel na tebe, Charry!“

„Nic se mu nestane, když si vypůjčíme sáně a pár koní. Nebo dva páry, aby čiperněji klusali...“

„Může být rád, když mu nepodpálíme střechu nad hlavou!“ řekla Diana dobrotivě a pohodlněji se natáhla. „Udělala jsem životní chybu, že jsem si nepřála koupel...“

„Pochybuju, že by ti vyhověli. Žádnou koupelnu jsem v kasárnách nepozoroval, i důstojníci se myli v té ratejně v umyvadlech...“

„Kdybych si poručila, Manfred by mi určitě sehnal koupací vanu a dostatek horké vody. Protože si mne hluboce vážil...“

„Nepochybuji, že by tě osobně namydlil a vydrhnul! Jenže pak bych mu bohužel musel urazit hlavu!“

„Proč bys byl na něj takovej? On byl přece docela milej!“

„Právě proto!“

Chirro si lehl k ní, přitulil se a nechal se od ní hladit. „Jsi krasavec,“ řekla mu a odvrátila se ode mne. „Jsi ohromně veliký; skoro jako moje kočky. Vypadáš málem jako černý leopard...“

Uraženě zvedl hlavu. „Copak jsou na světě ještě větší kočky než já?“ ptal se pohoršeně. „Jsem absolutně největší kočka, jaká existuje; mám předky z divokých koček, a i ty jsou menší...“

„O tygrech a leopardech jsi nikdy neslyšel?“

„Ne. Co je to za tvory?“

Diana mu začala vyprávět o Arminu; mluvila tiše a monotónně a já pomalu upadal do dřímoty. Probudil jsem se, až když se mi Tulák otřel o tvář čenichem: „Je noc! Je třeba jít...“

Opět jsme trochu pojedli; pak jsme vyrazili. Bylo asi k desáté hodině noční, ale než jsme se dostali až k zámku, byla pomalu půlnoc. Museli jsme obcházet zámek kolem dokola, abychom se k němu dostali zezadu; vpředu nás mohla vidět stráž. Ačkoliv to nebylo pravděpodobné, opět nastala fujavice a každý rozumný člověk byl raději doma.

Když jsme se dostali ke zdi, Gustl přelezl a za chvíli se vrátil s Moritzem. Zatím Chirro doběhl k bráně a nahlédl do strážnice, zda jsou tam strážní; byli. Moritz tvrdil, že i ve vězení klímá dvojice ozbrojenců na svých místech. Vězňové klidně spali či aspoň leželi - neměli v cele světlo.

Rozhodl jsem, že si vezmu na starost hlídku v bráně; sesedl jsem s koně a kráčel tiše sněhem k padacímu mostu. Samozřejmě, stráž byla v boudě a neměla snahu vylézt; přešel jsem opatrně most a nahlédl oknem dovnitř. Seděli u stolu a hráli karty; nevšimli si, když jsem pootevřel dveře a vpadl dovnitř. Stačily dvě přesně mířené rány pěstí a muži se složili na podlahu. Hvízdl jsem, Diana a Vítek přiběhli a pomohli mi je spoutat. Potom jsme zavedli dovnitř naše koně a schovali je u zdi zámku ve stínu, aby případný pozorovatel z oken nic neviděl.

„Vy jděte připravit tažné koně a zapřáhněte je do saní!“ řekl jsem. „Já se postarám o vězně. Rychle a tiše, jasné?“

Přikývli; vydal jsem se směrem, kam mne vedl Moritz. Vchod do vězení tvořila malá dvířka, za nimi vedly příkré schody dolů, do sklepních místností. První z nich byla strážnice; bylo vidět malým zamřížovaným okýnkem u země, jak tam klímají dva muži, z nichž jeden měl vedle ruky pušku.

Dvířka byla zamčená; zavolal jsem pokynem ruky Vítka a ten je po chvíli námahy otevřel paklíčem. Dolů po schodech mi to šlo, jsem na takové zvyklý z lodi.

Když jsem otevřel dveře, zvedli ti dva hlavy. Jeden hmátl po pušce, druhý... nečekal jsem, co udělá. Skočil jsem k prvnímu, vyškubl mu pušku a dal mu pažbou ránu do čelisti, až padl na stěnu. Vzápětí zaútočil druhý šavlí; odrazil jsem jeho ránu pažbou pušky a taky jeho praštil přes hlavu, až omdlel. Šlo to rychle; ani nestačili nadělat moc velký hluk.

Dveře do vězení byly samozřejmě zamčené; prohledal jsem ty dva darebáky, ale nenašel žádné klíče ani nic podobného. Dost mne to překvapilo a taky trochu znepokojilo. Nicméně však nezabránilo mi to v akci. Dveře do vězení nevypadaly nijak pevné, vrazil jsem do nich ramenem; udělalo to trochu hluku, ale nepovolily. Teprve na druhou ránu dřevo zapraskalo a já dveře vyrazil úplně.

Zaslechl jsem výkřik; výkřik ženy, jejíž hlas jsem okamžitě poznal. Nebylo pochyb, ačkoliv jsem v té tmě neviděl víc než nejasné obrysy, byla to má matka.

„Klid, maminko, nekřič,“ řekl jsem. „Hned to bude v pořádku!“

„Proboha...“ vydechla. „Ten hlas... Charlie!“

„To není možné!“ řekl otec. „Jak ses sem...“

„Ano, jsem to já! Nevidím vás dobře, jste uvázaní nebo volní?“

„Volně... proč bychom měli být svázaní?“ řekl nějaký cizí hlas. „Vy jste známý těchto lidí?“

„To si povíme potom. Maminko, můžeš chodit?“

„Ovšem, Charlie... ale jak to, že jsi tady... že žiješ?“

„Až potom! Teď musíme rychle pryč...“

„Jak to?“ ptal se otec. „Copak baron neví, že...?“

„Barona se nebudu na nic ptát! Rychle...“

Člověk, který předtím mluvil, pomáhal otci vstát; já vzal matku do náruče a nesl do strážnice. Teprve její výkřik mne upozornil na nebezpečí. Pustil jsem ji; první z ničemných hlídačů se na mne právě vrhl se stoličkou v ruce, ačkoliv mu z obličeje tekla krev po ráně pažbou. Zachytil jsem jeho ruku a zkroutil mu ji, takže pustil stoličku; potom jsem mu dal pěstí do břicha a jak se bolestí svinul, další do brady. Padl na zem jako prkno a zůstal nehybně ležet.

„Zatracený pacholek! Teď už snad má dost!“

„Proboha,“ řekla matka. „Charlie, vždyť ho zabiješ!“

„Žádná škoda. Už je ti dobře, maminko?“

Povšiml jsem si, jak ona i otec zestárli; matčiny vlasy zbělely a otec se ještě víc shrbil. Ve tvářích měli unavený, zbědovaný výraz, byli vyhublí, špinaví, otrhaní... Ale přesto první matčina slova, když si mne prohlédla, byla: „Ach Bože, synku... jak jsi zestárl...“

Vzal jsem ji a vedl vzhůru po příkrých schodech; když jsme byli asi v polovině, práskl nahoře výstřel a vzápětí další. Matka sebou ulekaně škubla. „Co se děje? Ono se... střílí?“

Opět práskly výstřely; jedna ze zbraní byl Dianin revolver.

„Něco se asi děje.“ řekl jsem a vytáhl z kapsy svůj; povšimla si toho a zadržela mi ruku. „Ne! Přece nebudeš zabíjet! To přece nesmíš...“

„Jak bude potřeba.“ To už jsme vylezli z branky na čerstvý vzduch a já se rozhlížel. Diana klečela u rohu zámku a střílela z revolveru, aniž by bylo vidět, kam.

„Obsadili bránu... nějaká posila! Co teď?“

Doběhl jsem k ní; viděl jsem, jak se okolo brány krčí několik postav, občas se ozval výstřel z pušky nebo revolveru. Namířil jsem a vypálil; jednomu to srazilo z hlavy čepici a chlap sprostě zaklel. „Příští půjde do hlavy! Nechte toho, nebo...“

V té chvíli mi matka strhla ruku. „Ne! Nestřílej přece... nesmíš nikoho zabít!“

„Jak chceš, uděláme to jinak. Diano, dávej pozor, aby se nepřemístili. Sem tam je pokrop...“

Zastrčil jsem zbraň a vzal svého koně za otěže. Zatím se k nám dostal i otec s druhým mužem; dotyčný byl ještě mladý a moc se divil, co se to děje. Vytáhl jsem z pouzdra na koni pušku a podal ji tátovi: „Vem si to, kdyby něco. Ty - umíš střílet?“

„No, snad... Už dlouho jsem...“ váhal chlap.

„Vem si flintu toho lumpa dole! Hned budu zpátky; prorazíme doufám bez boje...“

Nasadil jsem ostruhy a vyrazil podle zdi; objel jsem zámek z druhé strany a vpadl přímo do hlavního vchodu. Byla tam hala, v ní sluha Kašpar a ještě jeden starý, který udiveně zíral oknem na bránu a nemohl popadnout dech, když jsem se tam objevil. Kašpara jsem kopl do obličeje, když ke mně skočil, na starého namířil pistoli a křikl: „Kde je baron?“

„V ložnici... nahoře...“

„Který pokoj je ložnice?“

„Se skleněnými dveřmi - dvoukřídlovými...“

Nakopl jsem koně. Vyletěli jsme po schodišti do prvního patra bez ohledu ke kobercům, které tam všude byly. První, koho jsem uviděl v patře, byl baron von Ramstädten; běžel v pyžamu a županu ke schodům a když mne spatřil, zařval leknutím a rozběhl se zpátky do ložnice. Dohonil jsem ho, právě když skočil do postele a přetáhl si přes hlavu deku; strhl jsem ji, popadl ho za krk a vytáhl k sobě na koně. Pištěl zděšeně jako krysa a snažil se vykroutit; ale kampak na mne!

„Tak pojď, skrčku! Potřebuju tě!“

„Vy, pane advokáte? Jak se opovažujete...?“

„Žádný advokát! Jsem hrabě Guyrlayowe osobně!“

Zařval a kousl mne do ruky. Zatřásl jsem s ním, to ho uklidnilo - částečně taky to, že jsme právě sjížděli po schodech dolů. Kašpar už se zase zvedl, znova jsem ho srazil kopancem a vyjel s baronem ven, na nádvoří.

„Hej, vy tam! Přestaňte střílet! Mám vašeho barona před sebou na sedle - jak někdo vystřelí, podřežu mu krk!“

Zarazili se; přestali střílet, ale nevylézali z úkrytu.

„Řekni jim, ať se vzdají - nebo tě podříznu!“ zamával jsem mu před nosem nožem a baron zavřeštěl:

„Nechte toho - poslechněte ho, poroučím vám to!“

„No proto!“ řekl jsem a dojel k našim. „Diano, Vítku; dokončete zapřahání! Táto, mámo, do saní!“

„Ale to jsou moje saně!“ ozval se baron. „Hrabě Guyrlayowe, to je přece drzé násilí - a loupež!“

„Drž hubu! Nemám čas s tebou diskutovat, šašku!“

Muž, který pomáhal matce do saní, se otočil a řekl nadšeně: „Ale to je přece baron Ramstädten!“

„No a co - mám si dát nohu za krk? Rychle!“

Zapřáhli čtyřspřeží; bývalý vězeň vyskočil na kozlík a chytil do ruky opratě. Diana a Vítek nasedli na koně, kočky naskákaly do saní. „A pojedem! Já první... pozor, Diano!“

Dojel jsem k bráně; hlouček vyjevených baronových sluhů s puškami a revolvery tam stál jako hejno zmoklých slepic.

„Vašeho barona vezmu kousek s sebou, aby vás nenapadlo nás pronásledovat. A potom: kdo mi ještě jednou vleze do cesty, pozná moji pušku! Rozumíte?“

Rozuměli; zalezli jako králíci do nory.

Vyrazili jsme; teprve u lesa jsem zastavil a spustil barona na zem, do sněhu. „Zpátky můžeš doklusnout. A chraň se ještě někdy setkat s Charry Guyrlayowem!“

„Ale... v tom sněhu mám jít... bosý a v pyžamu?“

„Říkal jsi,“ pravila Diana. „Že se hrabě Guyrlayowe má chovat jako v patnáctém století. Můžeš bejt šťastnej, že tě nepověsíme na první větvi. Koukej mazat, než tě nakopnu!“

Baron to pochopil; vykasal si župan a rozběhl se směrem ke svým lidem. Diana se rozesmála.

„Proboha,“ řekla matka. „Za tohle tě dá zabít, Charlie!“

„Bez starosti, madam,“ řekla Diana. „Takovejch už jsme viděli! Nebyl by první ani poslední, kterýho jsme poslali navštívit jeho urozený předky...“

Matka se na ni s údivem obrátila a otec se zeptal: „Je pravda, co ten chlapec povídá?“

„Ten chlapec je moje zákonitá manželka. Někdy přehání, ale teď nelže. Ale pojedem, protože pan baron za námi jistě pošle svoje trapný poskoky...“

Vyrazili jsme; přesto jsem zaslechl, jak se matka ptá: „Ničemu nerozumím! Ty sáně a koně... jsme ukradli?“

„Vypůjčili. Možná mu je vrátíme... co říkáš, Diano?“

„Ať se s nima udáví,“ řekla Diana velkomyslně. „V další vesnici koupíme svoje a tyhle mu tam necháme stát. Napiš mu k tomu, ať se stydí za svou ničemnost. Ostatně, jaký s bláznem ciráty?“

Letěli jsme jako vítr; teď jsme jeli po silnici a tichými vesnicemi projížděli bez zastavení. Všechno tam patrně ještě spalo. Teprve když jsme se dostali mimo nejbližší okolí baronova panství a byli si jistí, že nás nikdo nepronásleduje, nařídil jsem zastávku. „Tak,“ řekl jsem a sesedl s koně. „Teď se můžeme teprve pořádně přivítat!“

Matka mne objala a v očích měla slzy: „Tys vyrostl! A zestárl.. chováš se tak, že bych tě ani nepoznala! Proboha, co to s tebou udělali v tom světě?“

„Stalo se toho moc, maminko; myslím, že bys nevěřila, kdybych ti to povídal. Myslím, že už nejsem tvůj malý chlapeček, jak jsem býval kdysi...“

„Dokonce ses oženil,“ řekl otec. „Ukažte se, mladá paní, ať si vás můžeme prohlédnout!“

Diana si stáhla z hlavy kapuci a přiblížila tvář ke světlu lucerny, která osvětlovala zavřený vnitřek saní.

„Bože, ta je hezká!“ řekla matka a pohladila ji po tváři. „Kde jsi přišel k tak hezké panence, Charlie?“

„Taky ve světě. Potkal jsem se s ní v Alexandrii už před šesti lety, pak jsme se rozešli a zase sešli. Víš, dlouho jsem se nemohl vrátit; až tak před dvěma lety. Ale měl jsem ještě spoustu povinností: obchody, jednání... a tak.“

„Ty ses stal samostatným pánem?“ ptal se otec. „Jak je možné, že se představuješ jako hrabě?“

„Jsem hrabě z Guyrlayowu. Mám hrad, dvě lodi, nějaké peníze, ten titul... no, mám toho dost. Nedivte se, když se vám bude něco zdát podivné. Víte, já jsem se tam stal...“ otočil jsem se na třetího osvobozeného vězně a ptal se: „Mluvíte i vy keltsky, abych nemusel všechno opakovat?“

„Bohužel ne. Německy, francouzsky, latinsky; jak si pán přeje. Ale keltsky nerozumím...“

„No dobře, tak potom,“ řekl jsem a pokračoval: „Stal jsem se císařem jedné země. Vládcem několika miliónového národa.“

Otec se rozesmál, matka mne pohladila a řekla vyčítavě:

„Chlapče, vůbec ses nezměnil! Pořád ještě si vymýšlíš!“

„Za pár dní poznáš, že ne. Jenomže musím se o svou zemi starat a... ještě moc věcí. Proto jsem nemohl přijít dřív.“

„Jsme rádi, žes vůbec přišel,“ řekla matka. „Třeba bez halíře; jenom abys byl zase s námi!“

„Teď už s vámi zůstanu pořád. Koupil jsem statek u nás ve vesnici... Hůrku. Tam budeme žít.“

„Hůrku? To panství s lesem a...? To máš opravdu tolik peněz?“

„Přímo cinkám zlatem. Uvidíme, co řeknou ti, kdo vás vyhnali. Teď budeme my největší sedláci ve vsi!“

„Nevím; bohatství nikomu nepřináší štěstí. Bojím se o tebe, synku - jestli je pravda, co povídáš, potom skončíš špatně! Ještě nikdy nepřinesl majetek nikomu štěstí...“

„Uvidíme. Zatím nám doufám pomůže k rychlému cestování. Není vám zima? Saně jsou sice kryté, ale třeba sem fouká; mám tady kožešiny, zabalte se do nich...“

Svlékl jsem kabát a podal matce - pohladila kožešinu. „To je přece z tygra! Kdes k tomu přišel?“

„Mám hodně tygrů. Klidně si to vezmi; já neprofouknu!“

„Ale ne, i tak je mi tady teplo! To pojedeme dál?“

„Celou noc až do rána. Pak někde zastavíme na snídani, vyměníme koně a vrátíme tohle všecko panu baronovi. A pojedeme zas, až na hranice. Teprve za kopečkama budeme v bezpečí.“

„A kdy budeme spát?“

„Vy můžete spát v saních. Diano, jestli jsi unavená, sedni si do saní taky. Vítek, můj sluha a tento pán budou řídit saně na střídačku. Já to vydržím...“

Všichni s tím souhlasili, tak jsem se obrátil na Němce:

„Smím se zeptat, kdo račte být?“

„Jmenuji se Hans Diettermann. Jsem herec, s dovolením pana hraběte. Dramatický umělec, zpěvák a někdy taky loutkář, když není jiná možnost. Toho času bez angažmá.“

„Jak jste se dostal do vězení pana barona?“

„Hrál jsem v hospodě loutkové divadlo pro sedláky. Zřejmě jsem se tím nějak dotkl pána, protože to byla hra o starém bláznivém paprikovi, který si hraje na feudála a přitom se mu kdekdo směje. Někdo mne viděl, sebrali mne a odtáhli na zámek. Mými dřevěnými herci zatopili v krbu a mne přidali k této vzácné společnosti; asi abych ji bavil v pochmurné žalářní kobce.“

„Dobře; kam vás mám dopravit?“

„Pokud možno pryč z Německa. Kam ráčí Vaše Milost?“

„Jedu na svobodné území. Chcete-li, můžete se s mým sluhou střídat v řízení saní; zdá se mi, že to dovedete.“

„Bude mi potěšením sloužit panu hraběti!“ řekl nadneseně.

„Tak jedem.“ řekl jsem a vyrazil první opět na cestu.

Jeli jsme asi do půl desáté hodiny ranní. Teprve tehdy jsme zastavili v nějakém městečku a šli se najíst do místní hospody. Požádal jsem hostinského, zda by se tu daly zakoupit saně a čtyři tažní koně; dal mi dispozice na koupi obojího a než se výprava najedla, podařilo se mi sehnat saně i koně. Saně sice nebyly tak přepychové jako baronovy, zato se mi zdály bytelnější a koně byli pořádní, ježto jsem je osobně vybíral. Napsal jsem krátký lístek pro barona, který si jistě za rámeček nedal a poslal saně i s koňmi po podomkovi, který byl celý bez sebe štěstím, že si vydělal pár marek.

„To s nimi jedete až ze zámku Ramstädten? Vypadají skoro uštvaní; jak dlouho jste to jel?“

„Asi tak od půlnoci.“

„Tak to už se nedivím,“ potřásal hlavou. „Takový kus cesty za deset hodin; divím se, že přežili!“

„Nikdy jsem neuštval žádného koně. Baron má docela dobré tahouny; koupil bych je od něho, kdyby nebyl takový osel.“

Vrátil jsem se do hospody; naši klímali na židlích, ale Diana se přesto probudila a zamrkala na mne: „Poslouchej, Charry, tohle nemá cenu. Dej nám aspoň hodinu na spaní! Musíme si odpočinout!“

„Co když po nás už pátrají?“

„Čerta starýho! Tobě se taky klíží víčka. Prospi se, potom se nám pojede daleko líp!“

Spolykal jsem rychle snídani. „Dobře, hodinu. Pak jedeme dál!“

Okamžitě jsem usnul, jako když mě do vody hodí; netrvalo to ale ani minutu a už mě hostinský budil: „Přál jste si probudit, pane! Ačkoliv já bych v tomto stavu nikam nejel!“

„Ty taky nikam nemusíš.“ Vstal jsem, zaplatil a už svolával své druhy k další cestě. Mladý herec nebyl k probuzení; naložili jsme ho do saní a Vítek se ujal řízení. Jeho koně jsme uvázali vzadu za saně. Ti noví byli odpočatí a letěli, jen sanice svištěla.

„Do večera musíme být na hranicích!“ nařídil jsem. „Jestli nás nepotká nic nepředvídaného...“

Nedělo se nic; jeli jsme po silnici s větrem o závod, předjížděli všechny a všechno a vesnice projížděli bez zastávky. Doufal jsem, že se nám akce podaří bez nebezpečí; ale nesnáze na nás ještě čekaly.

Asi kolem páté hodiny odpolední jsme projeli jakousi vesnicí; jel jsem první, proto jsem si všiml, že přes cestu je závora a dlouhá řada vozů z obou stran čeká na prohlídku, kterou provádělo několik četníků. Vítek se pověsil na opratě a zastavili jsme za posledním v naší řadě.

„Co se děje?“ zeptal jsem se vousatého sedláka, který tam trpělivě čekal u svých volků.

„Ale kdoví, pane! Hledají nějakýho velkýho pána, říkají, že je to hrabě! Ale čert tomu věř, anžto přepadl a oloupil jinýho velikýho pána, barona Ramstädtena! A navíc prej to je nějakej hrozně divokej a zlej člověk!“

„To snad není možné! A jak se jmenuje?“

„Vím já? Má takový hrozně divný jméno. Garri... co já vím? Moc velikej pán; ale když se hádá hrabě s baronem, proč to máme odnášet my, obyčejný lidi? No řekněte, pane?“

Už jsem pochopil, že jdou po mně; sklonil jsem se a podal sedlákovi zlatou desetimarku. „Znáš tady v okolí cesty? Jestli by se nedalo nějak kolem...“

Opatrně se rozhlédl a honem sundal čepici. „Jo tak, voni jsou ten... No, dalo by se přes les, ale... tam teď nikdo nejezdí!“

„Bez starosti, já tamtudy pojedu. Kudy to?“

„Zpátky a za vesnicí doleva; potom v lese zas doleva a pořád průsekem, až dojedou na silnici. Asi tak za hodinu uvidějí zas tuhle cestu. Je to delší, ale zas horší cesta...“

„Děkuju. Nedá se nic dělat, spěchám...“

„Šťastnou cestu, pane!“ zasmál se. „A opatrně...“

Vítek otočil saně a vraceli jsme se; za vesnicí jsme sjeli na vyježděnou cestu někam do stráně, ale zakrátko jsme byli v lese. Průsek jsme našli snadno, vedl souběžně se silnicí. Koně se dost bořili do sněhu, byli jsme nuceni je neustále pobízet, někdy dokonce táhnout za uzdy. Diana při tom zázračně obživla, snažila se pomáhat a smála se: „Vypadá to, že jsme jim uklouzli! Jestli nás ten starej neprozradil...“

„Doufám, že ne. Hlavně aby nepojali podezření. Víš, ta spousta koní v saních by jim mohla vrtat hlavou...“

Konečně jsme se dostali zase na silnici; opět jsme pobídli koně, ale nezdálo se, že by se ještě dokázali dát do klusu. Jeli jsme asi tak hodinu, když Diana najednou vykřikla a ukazovala dozadu: „A jsme v tom! Četníci!“

Otočil jsem se a počítal - bylo jich dohromady šestnáct, hnali se za námi v dlouhé řadě a něco vykřikovali.

„Krucifix, Vítku... švihni ty koně!“

Vítek dělal, co mohl, ale koně sotva pletli nohama; četníci měli naopak koně odpočaté, nebylo divu, že nás doháněli. Domluvil jsem se s Dianou pohledem; vypadalo to, že si budeme muset označit kroužkem další místo, kam nesmíme.

Pak jsme se dostali k místu, kde se silnice zatáčela. Vítek na kozlíku řval, švihal koně opratěmi i bičem, ale saně najely do závěje, převážily se a překotily na bok. Koně ržáli, vzpínali se a naráželi na sebe. Bál jsem se, že se zamotají do postrojů nebo je přetrhají a rozutekou se, tak jsem seskočil a snažil se je krotit. A potom, zatímco jsem pomáhal matce z převržených saní, nás dohnali četníci.

Diana jim vyjela vstříc; rychle jsem taky vyskočil na koně, abych s nimi byl na stejné úrovni. Považoval jsem to za nutné, kdyby nás napadli, přesila by mne na zemi udolala.

„Stát!“ řval velitel. „Neopovažujte se utíkat! Budeme střílet!“

„Nikdo neutíká!“ řekl jsem. „Jsme pokojní cestující a spěcháme, abychom před večerem přejeli hranice!“

„A vaše jméno? Jste hrabě Guyrlayowe, nezapírejte! Ukažte papíry - a hned!“

„Jsem hrabě Guyrlayowe, ale svoje dokumenty na potkání každému neukazuju! Z jakého důvodu mne zastavujete?“

„Přepadl a okradl jste pana barona von Ramstädten! Saně a koně patří jemu!“

„To je sprostá lež. Co jsem si od barona vypůjčil, to jsem mu v pořádku vrátil; tyhle koně a saně jsem zakoupil dopoledne za svoje poctivé peníze. Tady mám potvrzení, můžete se podívat!“

„Vaše falešné účty nás nezajímají! Jste zločinec a půjdete s námi; soud už vyšetří, co všechno jste spáchal!“

„Poslyšte, jestli si myslíte, že mi budete poroučet, tak jste na velkém omylu!“ varoval jsem ho. „Máte patnáct chlapů, ale to ještě neznamená, že vás poslechnu! Koukejte zmizet, nebo s vámi začnu jednat podle rady barona Ramstädtena!“

„Vy se opovažujete vyhrožovat? Zatýkám vás, pane hrabě! Cokoliv od této chvíle řeknete, může být použito proti vám! Zaručuji vám, že vás nemine vězení pro urážku úřední osoby ve službě a zpěčování se úřední moci!“

„Varoval jsem vás už jednou a vypadá to, že vám to nestačí. Jestli se mě někdo dotkne, přerazím mu hnáty!“

„Tak fajn!“ vykřikl jeden z četníků, vytasil šavli a vyřítil se proti nám; vytáhl jsem svůj japonský meč a přerazil jeho ubohou šavličku na dva kusy. Větší kus upadl do sněhu a četník vyjeveně zíral na zbytek, který držel v ruce.

„Tomu se říká varování.“ vysvětlil jsem mu.

Důstojník pomalu couval dozadu, při tom křičel: „Na něj, chlapi, zatkněte ho! Držte ho, strhněte ho s koně!“ Rázem na mne vyjelo pět mužů; druhých pět se vrhlo na Dianu, která podle mého vzoru taky vytasila meč.

„Proboha, ne!“ slyšel jsem matčin křik. „Charlie, nevzpírej se! Vždyť tě zabijou...“

„I kdeže, madam!“ rozesmála se Diana. „Jen se koukejte!“ Mávla mečem, probodla jednomu z četníků ruku, vzápětí vyrazila druhému šavli z ruky, třetího lehce ťala do stehna a ostatním dvěma stačila uhnout; taky já odrazil své protivníky a jednoho lehce zranil na ruce. Vítek zahalekal jako pasák dobytka, rozpřáhl se bičem, omotal jeho konec okolo krku jednoho četníka a strhl ho na zem. Mladý herec zatím sebral šavli, kterou Diana jednomu vyrazila a úspěšně se s ní bránil dalšímu četníkovi.

„Okamžitě je odvolej!“ zařval jsem na důstojníka. „Nebo ti tu pakáž pobiju jako potkany!“

Z hloučku okolo Diany se vypletl jeden poddůstojník; byl bez čepice a na čele měl šrám po šavli, pravou ruku si přidržoval levičkou, protože mu ji probodla. „To nemá cenu, veliteli! To není člověk, ale ďábel! Nechme toho!“

„Správně díš!“ pochválil jsem ho. Všiml jsem si, že jeden tahá z pouzdra pistoli, tak jsem mu probodl ruku v předloktí; zařval a dal se na zbabělý útěk. Vítek zatím strhl dalšího; viděl jsem, že táta chytil jednoho za nohu, strhl s koně a teď ho na zemi mlátil pěstmi přes vypasenou držku.

Pochopili to a stáhli se kus od nás; zlostně na nás pokřikovali a snažili se ošetřit si rány, z nichž jim kapala krev.

„Zbabělci!“ křičel důstojník. „Nebojte se jich! Copak nestačíte na těch pár zločinců?“

„Koukej zmizet, nebo ti toho zločince namaluju na čelo!“ řekl jsem a zamával na podporu svých slov mečem.

Důstojník vytáhl zpod kabátu ruku s revolverem a namířil na mne. V očích se mu objevil zlý úšklebek. „Tak teda zdechneš!“

V té chvíli se odněkud vymrštilo rezavé drobné tělo a dopadlo mu na ruku; důstojník zařval a setřásal z ruky zakousnutého kocoura Tuláka, který rval maso zuby i drápy a snažil se, aby ničema pustil revolver. Důstojník jej srazil druhou rukou na zem, namířil a třikrát vystřelil; tělíčko rezavého kocoura se vzepjalo v bolestné křeči a sníh zrudl krví.

„Za to tě zabiju!“ zařvala Diana a vrhla se na něho; důstojník na nic nečekal a dal se na útěk, jako už jeho muži před ním. Diana zuřila; ale jako černý blesk ji předběhl kocour Chirro.

„Ten patří mně! Ne vám lidem - to je moje právo!“

Vyskočil nahoru na důstojníkova koně a po uniformě bleskurychle vylezl nahoru; viděl jsem, jak oběma předními prackami s ostrými drápy rozerval důstojníkovi tvář. Ten pustil otěže koně, skácel se dozadu a s řevem se válel ve sněhu.

„Chirro! Proboha, nech ho!“ běžel jsem k nim; kocour sice odskočil, ale důstojník dál strašlivě řval a válel se ve sněhu. Obrátil jsem ho; jeho obličej byl jediná příšerná krvavá rána.

„Buďte proklet...“ zachrčel. „To jste vy, hrabě?“

„Ano, já. Už jste se odnaučil po nás střílet?“

„Proklínám vás všechny! Ta prokletá bestie mi vydrápala oči!“

„Myslím, že jedno oko je skutečně zasaženo, ale na druhé budete snad vidět. Máte pouze roztržené obočí. Ležte klidně, člověče!“

„Jděte pryč! Nechci, abyste se o mne staral! Zmrzačili jste mě nadosmrti! Jsem slepý, rozumíte, slepý...“

„Zabil jste.“ řekl jsem a při tom se snažil rychle ho ošetřit. „Neměl jste zabíjet!“

„Zabil jsem kočku! Jenom kočku, slyšíte?“

„Taky se vám kočka pomstila. To je spravedlivé. Nedivte se mu, zabil jste mu otce; co byste udělal na jeho místě vy?“

„Já jsem člověk! Chápete, člověk!“

„Víte to jistě? Lidská bytost nezabíjí zbytečně. Před tím kocourem se musíte ještě stydět. A neházejte sebou, nebo vás nedám dohromady! To musí k doktorovi; dovezu vás do první vesnice, ti vaši hrdinové vás nechali na pospas peklu. Jestli ale budete vyvádět, živ se tam nedostanete.“

S Dianinou pomocí jsem mu ovázal hlavu vší gázou, kterou jsme měli; okamžitě zrudla krví. Kladl jsem mu na obličej čistý sníh, abych ho zchladil a zastavil krvácení, nic víc se nedalo dělat.

Chirro zatím seděl u mrtvého Tuláka; druzí dva kocouři seděli rovněž vedle nich s oháňkou ovinutou okolo tlapek, ve strnulém slavnostním postoji. Chirro se po mně ohlédl: „Je mrtev...“

Poklekl jsem a pohladil rezavý kožíšek. „Tak už se nevrátí! Slíbil jednomu muži, že se k němu vrátí. Ale nesplní slib. Bude to poprvé, co nedodrží slovo.“

„Padl, jak mu kázaly naše zákony! Zemřel v boji...“

„Mám ti pomoci s jeho pohřbem?“

„Ne, jeďte dál! Gustle, Moritzi, vy také. Přijdu za tebou, Charry, až přijde čas. Nechte mne s ním samotného!“

„I vy ukládáte kožešiny svých zemřelých?“ ptala se Diana. „I vy máte svá pohřebiště?“

„Ano. Jděte a zanechte mne mému smutku!“

Spolu s Vítkem a Hansem jsme postavili saně zase do správné polohy a uložili do nich raněného četníka. Matka plakala a ještě se celá chvěla. „To bylo strašné, Charlie! Už nikdy bych nechtěla nic tak strašného vidět!“

„Neboj se, maminko, neuvidíš. Už si na nás nikdo netroufne! Teď už nemusíš mít strach...“

„Ale ne! Četníci nebyli to nejstrašnější... Nejhorší byly tvoje oči, Charlie. Teď už věřím, že bys dokázal zabít člověka!“

„Já? Já jsem přece bojovat nechtěl!“

„Divím se, že neutekli jenom když tě viděli! Jsi dravá šelma; jako ta kočka, co by dokázala zabít člověka, kdyby chtěla. Lidé by řekli, že do koček i do tebe vstoupil stejný ďábel!“

„Může být, mami. Ale teď pojedeme; abychom toho chlapa aspoň dovezli k lékaři živého!“

Vlezla do saní; ještě se ke mně otočila: „Už ti nikdy nebudu nic říkat. Stejně vím, že mě neposlechneš. Ty už nikdy nikoho neposloucháš, viď? Možná tu tvoji dívenku, protože ta je jako ty; ale nikoho jiného!“

„Jednoho ano, mami. Boha.“

Vítek švihl koně a saně se rozjely. Teď jsme jeli rychle, ale už ne tak zbrkle. Už se šeřilo, ale netrvalo dlouho a spatřili jsme světla nějaké vesnice. Zabouchal jsem bičem na vrata prvního z domků a když vystrčil hlavu nějaký muž, ptal jsem se:

„Máte tady doktora?“

„Ne... leda takovýho, co léčí koně a dobytek! Vostává uprostřed dědiny vedle hospody, jak je tam ten zelenej plot!“

„Děkuju. Pro něj bude dost dobrý!“

Našli jsme toho lékaře, složili u něj raněného četníka a aniž bychom co dál vysvětlovali, pokračovali v cestě. Byli jsme už v hraničním pásmu, k hranici nebylo dál než hodina, maximálně půl druhé jízdy. Nechtěli jsme, aby nás někdo ještě zdržoval.

Na hranicích to proběhlo zcela hladce; už zdálky jsme viděli osvětlenou strážnici a závoru spuštěnou přes cestu. Vyrazil jsem s Dianou dopředu a předhonili jsme saně, abychom se postarali o závoru. Vylezl nějaký celník, podíval se na mne, potom na saně, které se sem řítily a počal bez řečí vytahovat šraňk. Seskočil jsem u něho a pomohl mu.

„Děkuju! Trochu jsme se zdrželi a spěcháme, abychom byli včas doma na nocleh...“

„To je v pořádku, pane!“ řekl a natáhl ruku; vložil jsem do ní desetimarku, což považoval za dostatečný průkaz totožnosti a naše saně pustil na svobodné území. Už jsem nasedal, když ze strážnice vyběhl další, nějaký strážmistr.

„Nepouštěj ho! Co když je to ten zločinec?“

Skočil ke mně a chytil mne za kabát; ohnal jsem se a pěstí ho srazil do sněhu. Pak jsem rychle nasedl a ujížděl za mizejícími saněmi. Ani po nás nevystřelili.

Ještě před půlnocí jsem zabušil na bránu chrámu na Vršku. Po chvíli bouchání přišel otevřít starý farář, dosud oblečený; prý se před spaním modlil breviář. Byl nadšen, když jsem mu sdělil výsledek cesty a radostně nás zval, abychom u něho přespali. Přepustil jsem pokoj matce a otci, my ostatní jsme zalehli v noclehárně, postavené pro potřeby poutníků.

Ale musel jsem se starým pánem ještě promluvit: „Obávám se, že vás zarmoutím, otče. Když vám Tulák slíbil, že se vrátí, nevěděl, že to nebude moci splnit.“

„Nemůže splnit?“ zeptal se s údivem stařec. „Proč?“

„Je mrtev. Lépe řečeno, padl jako hrdina. Zachránil mi život a obětoval život vlastní.“

„Vás... chtěl někdo zabít?“

„Četník, důstojník. Věřte mi, otče, ačkoliv lidský život dovedu vzít, tentokrát jsem já ani nikdo z mých lidí nikoho nezabil. Přestože oni chtěli zabít nás.“

Starý muž jen sepjal ruce:

„Bůh ztrestá všechny hříšníky. Přenechme pomstu Jemu.“

„Pomsta již byla vykonána. Tulákův syn jej ztrestal tak, že si to bude pamatovat do konce svých dnů. Otče, jsem tvrdý chlap; přesto cítím, že se nestala správná věc. Ten muž ztratil zrak, možná navždycky. A mám strach, že jsem to zavinil já.“

„Milý synu,“ pohladil mne dlaní po tváři. „Naše činy řídí Bůh, Pán a Vládce. Cokoliv učiníš, v tom tě vede Jeho ruka a Jeho prozřetelnost řídí tvoje kroky. Říkáš, žes tentokrát nikoho nezabil, zachoval jsi tedy přikázání Boží, ačkoliv to asi nebylo nejlehčí, co jsi mohl udělat. Nemusíš si dělat starosti; pomodli se vroucně k našemu Pánu, vzpomeň na příklady svatých a ulehni klidně a pokojně k osvěžujícímu spánku. Ráno čekám tebe i tvoje druhy k ranní pobožnosti.“

Poděkoval jsem za slova útěchy a šel spát. A spal jsem opravdu klidně a beze snů a probudil se krásně včas, když právě slunce zapadalo. Diana mne utěšila, že ona vstávala před malou chvílí; farář nás zřejmě nechal spát skoro celý den. Měl jsem pořádný hlad, dostali jsme tedy dobrou večeři a farář požádal, abychom se ještě tuto noc zdrželi a teprve zítra vyjeli dál. Mimo jiné se to líbilo koním, tak jsme poslechli.

Ráno jsme potom vyslechli katolickou mši svatou; Diana mi šeptem říkala, co mám vůbec dělat. Naštěstí jsem už trochu zvyklý z pobožností otce Ignáce, tak jsem nic nepokazil.

Potom jsme šli k snídani, zatímco farář se ještě zdržel; tak jsem si všiml, že o šálek na kávu na mém místě je opřen lístek, složený a opatřený červenou pečetí bez znaku. Vzal jsem ten dopis a rozlomil pečeť, abych si mohl přečíst obsah:

¹

Hrabě Guyrlayowe!

Nemám nic proti dobrodruhům, ale co je moc, to už je příliš. Pokud budeš pokračovat tak jako v Německu, nemůžeme už krýt tvoje výstřelky a avantýry. Jedině alkoholik s nepředstavitelně nízkým stupněm inteligence mohl přijít na myšlenku způsobit takový rozruch, jako jsi udělal ty! Ještě jedna taková vylomenina a my z toho vyvodíme důsledky! Příště se s každým požadavkem na pruský stát přihlas u nás, nejlépe přímo u mne. Neodvažuj se ukázat ve Wittenbergu, komthur zuří jako živelná pohroma a slibuje ti pomstu. Uvědom si, že jsi nás mohl všechny přivést do nebezpečí. Radím ti dobře: odjeď a zalez někde do díry aspoň na pár měsíců, než se všechno přežene. Policie tě hledá a když tě dopadne, budeme s tím mít potíže zas jenom my. Mysli už konečně taky trochu na celek a ne jenom na sebe!

Ať se splní všechna tvá dobrá přání!

Jan Dunbar

„Kdopak ti to píše?“ ptala se Diana zvědavě.

„Nějaký pan Jan Dunbar.“ podal jsem jí dopis. Přelétla ho očima a zakuckala se zavařeninou, jak se začala smát.

„No ne! Ty ho znáš?“

„V životě jsem o něm neslyšel!“

„Že ale on tě zná! Tyká ti a píše, jako kdyby tě znal moc dobře. Nevíš, kdo by to mohl být?“

„Nemám zdání. Zeptáme se pana faráře...“

„Ano,“ řekl farář. „Přinesl to nějaký muž v noci pro tebe.“

„Neříkal nic?“

„Ne, vůbec nic. Jenom, že je to pro tebe.“

„Skvělé!“ řekl jsem a šel.

„Podle mého to vypadá na d'Enghiemovu partu. Ale potom to musí znamenat, že nás sledují! Celou dobu jsme pod něčím dozorem! Proč, to nemám zdání. Musíme si dávat pozor, Diano!“

Za chvíli nato jsme se loučili s dobrým farářem; až na kocoura Gustla, který se rozhodl zůstat u něho. Starý muž ho láskyplně pohladil po kožíšku a myslel na jiného rezavého kocoura; na toho, který mu dal slib a už se nikdy nevrátí, aby ho splnil; protože padl, jak mu kázal jeho zákon.

„Sbohem, hrabě! Vždycky mi budete vítán jako host...“

„Sbohem, otče! Snad najdu způsob, jak vám poděkovat za vše, co dobrého jste pro nás udělal.“

Teprve za dvě hodiny, když jsme už byli daleko odtud, jsem si uvědomil, že mne oslovil hrabě; tedy musí znát jméno hraběte Guyrlayowa, které jsem mu neřekl. Zřejmě jezdec, který přinesl dopis Jana Dunbara, také znal jenom moje nové jméno. Potom ale... pak by to znamenalo, že ten starý farář patří k lidem, kteří nad námi drží ochranou ruku! K Ludvíkovým bratřím!

Pak jsme se vrátili do naší vesnice a usídlili se ve statku na Hůrce; už bez dalších dobrodružství.

Život na Hůrce

Hůrka je krásnej statek a ještě krásnější byla, když jsme se tam přihrnuli jak velká voda. Nebyla tu ani noha, jen se tam placatil Charryho první důstojník Bertin, pil pivo a nudil se stejně zoufale jako Yamanaki, který šéfoval na Griissirnovi. Radostně nás přivítal a hlásil, že veškeré Charryho příkazy byly provedeny ke všeobecné spokojenosti. Statek koupil, něco si nasmlouval, nechal to zaknihovat a ještě projednal záležitost s nájemci. Na statku byli tři: dva z nich nestáli za nic a čekali jenom, až jim někdo vyplatí jejich podíl, aby se mohli rychle ztratit; třetí je o něco lepší, ale odstěhoval se radši do města k synovi a poradil Bertinovi, aby rychle zmizel z této půdy, protože ještě nikdy nikomu nepřinesla bohatství; je-li nový pán takový blázen a chce se tu usadit, ať si vzpomene na původního majitele, který propil veškeré své jmění a pak se oběsil na půdě na příčném trámu.

Charry zafrkal nosem, otevřel si novou flašku a důkladně se napil; potom se převlékl do pracovního a vydal se oklepávat krovy, zda by nebylo vhodné hned, jak sníh sleze, udělat nějaké opravy. Celý statek se musel znova vybílit, obnovit omítky, vsadit nová okna a všecko, co bylo z plechu, protože už dávno nikoho nenapadlo to nalakovat a rez je prožral. Pole byla v zanedbaném stavu, ale zatím pod sněhem, tak se na to nepřišlo.

Charryho matka a otec zírali užasle na ten statek a nechtěli věřit, že je to všecko naše; zato Charry byl jako doma. Hned začal se zařizováním, nájemci při odchodu ukradli všechno, co se jim líbilo a na oplátku tu zanechali svá zablešená lůžka a nábytek z bedniček; Charry to všechno vynosil ven, roztloukl a spálil. Tu noc jsme se vyspali na zemi, totiž Ritherovi a Vítek, já a Charry jsme odjeli saněmi do města na loď a převezli tajně na statek všechny tři naše šelmy.

Byla to zajímavá podívaná, když Ritherovi poprvé spatřili kočky; ačkoliv jim už Charry řekl, že je má a že je přiveze, dost se báli a teprve když Aflargeo přednesl přátelský projev v téměř plynné keltštině, odvážili se pohladit ho. Když Charry připustil, že možná mají hlad, paní Ritherová se okamžitě ujala své funkce hospodyně a přinesla jim mléko, nadrobila do něj chléb a kousky uzeného od naší večeře, pak zůstala stát a zírala, jak všechny tři veliké kočky snídají z jedné dost malé mísy. Musely se odstrkovat, aby svoje ohromné hlavy na tak malý prostor směstnaly. Po tomto seznámení nastal mezi Ritherovými a šelmami mír a Aflargeo si navykl ležet v kuchyni a dávat pozor, když mami vařila. Ona si naproti tomu zvykla dávat tygrovi všechny odřezky, které se jí nehodily, aby z toho tloustl a blahobytněl. Ao Harrap a Tannarr se jej párkrát pokusili z jeho vydrženého místa vyhnat a obsadit je sami, ale tygr byl ze všech nejsilnější a proto nepřipouštěl o svých právech diskusi.

Bylo nám jasné, že na takový statek nestačíme sami; Charry rozhodl přijmout zkušené čeledíny a děvečky, kteří by s námi spolupracovali. Zmínil se o tom při večerní návštěvě v hospodě a tak už následujícího dne se na statek přihrnul chlap jako hora, v odřeném kabátě a zaplátaných kalhotách, s beranicí a okovanou holí v ruce. Byl sotva pětadvacetiletý, docela příjemné tváře. Charry si ho prohlédl oknem, když přicházel a usoudil, že jde-li ten mládenec žádat o službu, vezme ho.

Mladík vdupal dovnitř, rázně zaklepal a na vyzvání vkročil do světnice; opatrně se rozhlédl a jeho zrak ulpěl na Aflargeovi, který ležel na svém místě a líně se protahoval. Otevřel údivem pusu a nezavřel ji, dokud Charry neřekl: „Pámbu dej dobrý jitro! Copak jsi nám přinesl?“

„Dobrýtro, hospodáři,“ řekl ten mladík, stáhl z hlavy čepici a nemotorně se uklonil. „Povídám, tohle zvíře je co, můžu-li se dovědět?“

„Tohle zvíře je tygr. Neboj se, neublíží ti. Máme ho místo domácí kočky, víš?“

„Pámbu s náma a zlej pryč!“ řekl mladík zbožně a pokřižoval se. „Máte jich povícero, hospodáři?“

„Máme.“ řekl Charry; to už ostatně další dva exempláře stály ve dveřích. „Co že tě to tak zajímá?“

„No... já už zkrotil i obecního bejka, když se splašil! Snad se jim budu umět bránit, kdyby mě chtěli sežrat, ne? Ostatně, hospodáři, oni snad nežerou lidi, nebo jo?“

„Občas. Ale když jim to zakážu, tak ne.“

„To sem rád. Kdyby se totiž stalo a já tu vostal, tak že bych byl mocka rád, aby mě nechali bejt s pokojem.“

„Vzhledem k tomu že bych z tebe rozumné slovo nedostal, se tě ptám: ty chceš ke mně do služby?“

„No nemlich tak, hospodáři!“ rozzářil se mladík. „To sem chtěl říct, ale s dovolením sem se zalek toho vašího tygra. Chtěl jsem se voptat, zda je pravda, že sháníte pacholka.“

„Je,“ přisvědčil Charry. „Ty bys o to měl zájem?“

„Nojo! Nemlich tak, hospodáři! Pakliže budou dobře platit!“

„O to buď bez starosti, nikoho neošidím. Kde jsi byl do teďka a proč chceš odtamtud pryč?“

„Vdole na Müllerovým, jak tam dřívejc vostávali ty syni chromýho Thomase,“ vysvětlil mladík velmi jasně, takže se i Charry hloupě zašklebil na to určení. „Jestli víte...“

„Nevím, ale stačí mi to. Proč chceš od Müllerů?“

„Páč že tam by nevydržel ani pes, hospodáři! To se nedá jináč nic dělat, než se sebrat a utýct. Už to tak nejde dál, já povídal, i když budu dělat za tři, von mi dá plat aspoň za jednoho, ale von povídal, že si nemám vymejšlet. Jo, tak to tam chodí. Tak povídala Gréta, abych to šel zkusit u nich, hospodáři.“

„No, jestli umíš tak pracovat, jak povídáš, jsi u mne vítán. Jak se jmenuješ?“

„A to jo, to já umím dělat, uvidějí, milostpane! Mý jméno je Franzl, k službám panstvu...“

„Jak dlouho jsi byl u Müllera?“ ptal se starý Rither.

„Pámbu mě netrestej, skorem tři a půl roka, starej pane. A už toho mám akorát dost, s prominutím.“

„Tak to ho ber, Charlie! Když ho Müller nechal u sebe dýl jak rok, je to pracant, jaký má být. Jinak se u něj každý ohřál tak dva, tři měsíce a letěl.“

„Dobrá, táto.“ řekl Charry. „Franzl, beru tě do služby jako čeledína. Zařiď si u Müllera propuštění, seber svý saky paky a přijď co nejdřív. Kdyby to bylo dneska, byl bych rád.“

„Děkuju poníženě, hospodáři.“ řekl Franzl, ale šoupal nohama a k odchodu se neměl, až Charry řekl: „No, copak ještě?“

„Totiž, že prej abych se voptal, jestli by potřebovali taky děvečku. Že vona Gréta by byla žádostivá, jestli by ji vzali.“

„Vezmem. Ale pročpak nepřišla sama?“

„Dyž vona Gréta je moc stydlivá! Vona povídala, že prej abych se voptal. Vona mě sem posílá, že to prej já lepší vyřídím!“

„To jo, to poslala toho pravýho! Tak jo, seber Grétu a ať jste tady co nejdřív! Umíš jezdit na koni? Tak si vem hnědáka a zajedeš to vyřídit, ať je to rychleji. Když tu budeš ještě dneska, půjde ti plat od týhle chvíle. A práce pro vás mám, až vám z ní bude horko!“

„Voni - voni mi půjčej koně?“ vyjekl Franzl. „Ale dyť mě neznají! Co kdybych ho ukrad a už nevrátil?“

Charry k němu přistoupil; oba byli tak asi stejně velcí, ale Charry byl proti němu mnohem štíhlejší. Přesto se ten veliký mladík až zachvěl, když můj muž řekl: „Zapamatuj si a dávej taky dál: Charry Rither nikdy nikoho neobere, ale taky se nikým obrat nedá! Kdyby se nám někdo nedejpámbu pokusil něco ukrást nebo jinak mi provést nějakou syčárnu, jara se nedožije. Proto každýmu věnuji svou plnou důvěru. Kdo by jí jednou zneužil, hodně špatně by dopad!“

Franzl udělal krok zpátky a řekl: „Chraň Pámbu, hospodáři! Vždyť já se jenom tak ptal! Snad nemusí bejt hnedka zle!“

„Není. Já to taky neříkám schválně tobě!“

„Tak to jsem moc rád! Já že bych teda jako jel... aby to bylo brzo srovnaný!“

Vítek ho odvedl do stáje a půjčil mu koně; čeledín vyrazil pryč a Charry se vesele smál. Taky jsem se musela smát. Odpoledne se kůň vrátil a na něm osoba ducatých červených tváří a plavých copů, trčících ze zvláštního čepce, jaký nosí zdejší ženy; byla při těle, dost veliká, ruce ztvrdlé od práce. S sebou měla jeden uzel větší, jeden uzel menší a krabici od cukru převázanou provazem; to všecko pobrala do rukou a vstoupila s tím dovnitř do stavení. „Dej pámbu dobrý odpůldne, hospodáři!“ pokusila se udělat pukrle i s těmi všemi věcmi. „Já jsem teda už tady! Jsem Gréta, kdyby něco; doufám, že to ten bambula Franzl nepoplet a že nás vopravdu berou do služby!“

„Je to v pořádku. A kde je Franzl?“

„Von hned přijde! Von se jenom pohádal s hospodářem a teďkom ho hospodskej vošetřuje. Von mu hospodáře čeledín dal rozporkou po hlavě a Franzl si myslí, že by se to mělo vošetřit...“

„Proč s tím nejde sem?“ zeptala jsem se. „My umíme spravovat rány líp než nějaký krčmář!“

„Jen se nemejlejí, paničko! Krčmář umí všecky rány spravit líp než pan dochtor. Oni dyž se mu v hospodě servou, tak je vždycky musí kurýrovat! Páč vono to jináč s lidma nejde!“

„V pořádku - snad to přežije. Jsou tady všichni chlapi tak od rány?“

„No japak né! Tady se kolikrát servou jako koně!“

„Aha... já myslela, kdovíjaká není můj muž výjimka!“

„Tak dost, dost!“ zasáhl Charry. „Diano, odveď ji do jejího pokoje a vysvětlí jí, co bude potřeba. Poslyš, Gréto, chceš samozřejmě bydlet s Franzlem, ne?“

Gréta trochu zčervenala a zavrtěla hlavou. „To asi né, hospodáři! My ještě nejsme manželé... my se budem brát, až si něco zašpórujeme, zatím ještě nemáme tak moc...“

„Neptal jsem se, jestli jsi za Franzla vdaná, ale zda s ním chceš bydlet. Vaše rodinné starosti mě zas tak moc netrápí...“

„No - tak to já bych chtěla! Ale co řeknou lidi?“

„Milé děvče,“ pronesl Charry slavnostním tónem. „Pokud jsi zadala Franzlovi své něžné srdéčko, stejně už o tom ví celá vesnice, bylo to řádně probráno a všecky drbny už považují ten stav za do jisté míry setrvalý. Moje nabídka byla učiněna hlavně z toho důvodu, že jak jsem zjistil, není na půdě skoro žádné seno, tudíž by se vaší lásce kladly nepříjemné překážky. Jasné?“

Gréta se začervenala ještě silněji: „Mají voni ale divný mravy, hospodáři! Vo takovejch věcech se přeci nemluví; to by měli vědít! Jenom s panem farářem...“

„Náš rodinný kněz bohužel na nějaký čas opustil naši společnost. Až se vrátí, může vás pro mě za mě oddat, ale zatím to bohužel nejde. Jdi, nebudeme se o tom bavit. Řekni to Franzlovi, až přijde. Diano, dej jim tu zadní komoru, bude pro ně stačit, vidím, že skoro nic nemají. Snad se slečna Gréta nebude cítit dotčená!“

„Poníženě děkuju, hospodáři!“ řekla a sebrala své saky paky. „Jen jsem se ještě chtěla voptat, mluvil něco Franzl, že mají nějaký moc veliký kočky, co by mohly žrát lidi. To je pravda nebo si to vymyslel?“

„Ukážu ti je. Teď momentálně spí, ale já je hned probudím!“ hvízdla jsem na prsty, v tu ránu se tu objevil Tannarr a za ním druzí dva. Grétě úžasem vypadly balíky z rukou, přitiskla si dlaň na ústa a vyjeveně pomrkávala.

„Tak nekoukejte, seberte ty krámy a za mnou! Aflargeo, nestydíš se brát ten nejmenší? Pojď, Gréto - kočky, do zadní komory to přijde...“

„Pane Bože, hospodyně, voni vás takhle moc poslouchají? To je neuvěřitelný; vy jste snad nějaká čarodějnice, nebo co!“

„Tak něco... podívej, tohle bude váš byt. Není to veliký, ale snad vám bude stačit. Nikde jinde není nábytek.“ Vzpomněla jsem si na její diskusi s Charrym a dodala: „Je tu jen jedna postel, ale myslím, že se na ni krásně vejdete. Kdyby ne, ať si Franzl hodí na zem rohož a spí potom na zemi...“

„Poníženě děkuju. Můžu se eště na něco zeptat, hospodyně?“

„Samo litr. Klidně se ptej!“

„Jaký jsou voni vlastně národnosti, paní? Vidím jim na řeči, že nejsou vodsaď, že ne? Ačkoliv hospodář je zdejší!“

„Jsem Francouzka. A poslechni, Gréto, nemohla bys přejít na nějaký rozumnější způsob řeči než to tvoje onikání a oslovování hospodyně? Připadá mi to k smíchu!“

„Tady se tak vždycky říká hospodáři a hospodyni! Jak jim teda mám říkat - milostpaní?“

„Jenom to ne!“ zděsila jsem se. „Za to jsem už málem zmlátila Vítka. Říkej mi Diano; já se tak jmenuju.“

„Diana? Máte takový fajnový jméno... To ve Francii všichni?“

„Každý se nějak musí jmenovat, Gréto. Teď se ubytuj a pak za mnou přijď do kuchyně; budeme pomáhat mamince s vařením, nebo bude můj muž - hospodář - zuřit jako tajfun!“

Charry seděl se svým otcem ve světnici a debatovali o cenách dobytka. Tohle debatování u piva jim šlo ze všeho nejlíp a znamenitě jim v tom sekundoval Vítek, který dokázal toho piva do sebe nalít neuvěřitelné množství. Nevím, co na něm ty lidi mají; ale hlt pořádnýho vína se v tomhle kraji neuvidí!

Šla jsem do kuchyně; mami seděla u pece, loupala brambory a povídala si s kočkami, které seděly v řadě před ní a přemýšlely, co by ukradly. Sedla jsem si k ní a pomáhala jí.

„Kolik chce vůbec mít Charlie čeledínů?“ ptala se mami přemýšlivě. „Mluvil o tom s otcem a říkal, že potřebuje aspoň deset pacholků a zrovna tolik děveček. To znamená, že chce všechno obdělávat sám? Že nebude mít žádné nájemce? Co tobě o tom říkal, dceruško?“

„Nic, mami; on plánuje něco velikýho. Povídají právě s tátou o dobytku, asi chce jet některý den nakupovat. On když něco dělá, tak vždycky pořádně - však je to váš syn!“

„Zvykl si ve světě na všelijaké mravy! Nebýt tebe, dceruško; víš, ty jsi tak zvláštní, vůbec se v tobě nevyznám!“

„Ale jděte, maminko! Já jsem obyčejná holka jako tisíce ostatních! Není na mně vůbec nic zvláštního. Možná jsem ještě nepronikla do zdejších zvyklostí a obyčejů; ale to se rychle změní!“

„I kdepak - jsi jiná! Nemysli si, že jsem hloupá; než jsem se vdala, prošla jsem kus světa a poznala všelijaké lidi. Ale v tobě je něco, co jsem nikde neviděla; něco jako vnitřní oheň! Nebojí se tě někdy cizí lidé?“

„Proč by se mě někdo měl bát?“

„Za dávných časů by tě upálili jako čarodějnici. Za mých mladých let by tě aspoň vyhnali z vesnice. Dneska... některé lidi silně přitahuješ, jiní tě nenávidí na první pohled. Viď, že je to tak?“

„Před chvílí se ptala Gréta, jestli nejsem čarodějnice. Mami, tady kolem bývaly bosorky, že ano?“

„Kdysi dávno. Povídá se, že je upalovali tam dál, na starých rašeliništích. Dodnes tam prý za nocí tančí jejich duše. To ti vyprávěl Charlie?“

„Taky. Jenže on nemá rád strašidla. Námořníci rádi vykládají o strašidlech, nejvíc Irové a Skotové, ale i jiní. A o zdejších příšerách jsem četla v knížce, když jsem zlobila a otec mě nechal číst staré spisy.“

„Ubohá holčičko!“ pohladila mne po vlasech. „Tebe trestali tím, že jsi musela číst? Vidíš, já bych se ráda naučila číst a nikdy se mi to nepodařilo. Od čtrnácti jsem byla z domova a předtím jsem neměla čas chodit do školy. Dodnes neumím pořádně číst ani psát. A tebe mrzelo, že jsi musela číst?“

„Ale kdepak! Učila jsem se všechno možné; umím číst hieroglyfy i klínopis, úplně běžně jako táta. Když jsem se někdy bavila s dětmi, moc jsem se divila, že nikdo nečte egyptské písmo jako já. Tatínek mi tak někdy psal i dopisy; nebo třeba arabsky či některým africkým dialektem. Umím arabsky psát skoro líp než francouzsky. Bylo to moc zábavné...“

Pokývala hlavou; v té chvíli vstoupila Gréta a slušně pozdravila. Mami si ji zkoumavě prohlédla: „Ty jsi Gréta, viď? Já jsem matka pana Rithera...“

„Já vím! Tak do čeho se mám pustit, hospodyně?“

„Napřed se otoč kolem své osy, ať si tě můžu prohlédnout!“ žádala jsem a Gréta udiveně odvětila: „Co je to osa nevím, ale projdu kolem stolu, když to chcete. Ale proč?“

„Líbí se mi tvůj kroj. Mami, mohla bych si ušít taky takový?“

„Kroj?“ vyvalila Gréta oči. „Nač vy potřebujete kroj, Diano?“

„Já umím chodit v kroji! A mám ráda takový věci! Kdybyste mě viděly v Japonsku, jak mi to slušelo...“

„Pomůžu ti ho ušít,“ slíbila mami. „Ale musíme koupit látku! Dá ti Charlie peníze, když požádáš?“

„Proč bych ho měla žádat, pokladnu vedu přece já!“ rozesmála jsem se. „Kromě toho mám vlastní peníze. A Charry se jenom třese udělat pro mě něco, aby mi způsobil radost!“

„To za mých časů nebývalo,“ povzdechla si. „Žena musela pokorně poprosit, než něco dostala; a ty si najednou poroučíš! Nikdy jsem si nemyslela, že Charlie bude někdy někoho muset poslouchat; navíc vlastní ženu! I když se mi zdá, že tě má hrozně rád a je s tebou šťastný!“

„To mě moc zajímá, jaké byly vztahy na vesnici za starých časů! Dneska je zvykem, že rodinné účetnictví vede žena, protože muž má spoustu práce s vyděláváním peněz. Jak říkal jeden duchovní učitel: „Muži celý den dřou jako oslové, aby ženy mohly celý den běhat po městě a utrácet jejich peníze.“ Za vašich časů to zřejmě bývalo jiné...“

„No, to bych ti ani nepřála zažít! Já měla nevlastní matku, můj tatínek ovdověl, když byl ve válce, potom se oženil znovu. Když nám dávala jíst, museli jsme jí vždycky pěkně poděkovat a políbit ruku...“

„Poděkovat... za jídlo? A co ostatní lidé, kteří u vás jedli, hosté, kolemjdoucí, žebráci...“

„Všichni byli zvyklý slušně poděkovat za každé dobrodiní, které dostali. Ale my jsme byli hrozně chudí a macecha nikdy nikomu nic nedala, ať ji prosili jak chtěli...“

„To je taky bezvadnej model společnosti!“ smála jsem se. „Vypadá to, že se mi ve zdejším kraji bude líbit. Třeba o tom napíšu knížku, Ludvík mi ji poopraví... A povídejte, jak se děti musely chovat k rodičům a jiným lidem...?“

Mami byla ochotná povídat, ale zvenku se ozval nějaký hluk; vyskočila jsem, otřela si nůž o sukni a běžela tam, aby mi nic neuteklo. Charry stál u stolu, jeho otec seděl na lavici a vyvaloval oči na sedláka, který stál proti Charrymu a hulákal z plna hrdla; vedle stál čeledín Franzl a Vítek, který se nadšeně šklebil. Pod mýma nohama se tlačil Tannarr, ale zůstal ve stínu, když objevil cizího člověka.

„Neslýchané, odporné a nepřípustné!“ řval ten muž. „Jak si troufáte, Rithere, udělat něco takového? Dám vás zavřít, vy drzý přivandrovalče, rozumíte?“

„Především slyším dobře, Müllere, přestaňte řvát jako hladový dobytek. Před čeledí ze sebe nemusíte dělat kašpara. Řekněte slušně, co se vám vlastně nelíbí!“

„Nelíbí se mi, že jste zloděj a podvodník, pane! Jak jste si dovolil zaměstnat pacholka, který je zaměstnán u mne?“

„Byl. Dal výpověď, protože jste mu platil málo. Teď je to můj zaměstnanec.“

„Nemáte právo přetahovat mi lidi! Nemáte právo platit jim víc než já, rozumíte? Vždyť takhle přetáhnete všechny pacholky celé vesnici na svůj statek!“

„Pokud budou pořádně pracovat, budu jim platit, co budu chtít. Kdo pořádně dělat nebude, toho vyhodím a může se vrátit k vám. Ostatně, nikdo vám nebrání, abyste je získal zpět. Když budete platit víc než já, určitě se k vám vrátí...“

„To je ničemnost, podtrh, zrada! Od takového kluka, nějakého přivandrovalce kdovíodkud se mám nechat okrádat o svoje nejlepší lidi? A snad ještě zvyšovat jejich platy, aby u mě vůbec zůstali? Tratit své krvavě vydělané peníze? Já tě snad zabiju, ty... ty...“

„Až se vyřvete, tak vypadněte a nezapomeňte za sebou zavřít dveře. Vaše řeči jsou hloupé a všichni vás tady máme dost. Až to pochopíte, tak nám zmizte z očí.“

„Tys vůbec neměl žádné právo kupovat tenhle statek! Okradl jsi mě o něj; byl už řádně přislíben mně, tys ho získal podvodem a krádeží jako sprostý loupežník! Takový smrkáč se postavil do cesty mně, Müllerovi? Do smrti si budeš pamatovat, že mi nemáš strkat prsty do kaše, uvidíš! Ještě si to vyřídíme!“

„Tak dost!“ poprvé od chvíle, kdy se začali hádat, Charry zahřměl jako na lodním můstku; chytil Müllera pod krkem a zatřásl s ním jako se suchou švestkou. „Jakým právem si tak odporná zrůda jako ty dovoluje tady otvírat svou špinavou hubu? Ty sám jsi zloděj, ukradl jsi mému otci usedlost, ve které se narodil on i já; a teď mi tady budeš ještě nadávat? Ještě slovo a vrazím ti držku do sněhu, aby si zapamatovala, jaká slova z ní jakživo nemají vypadnout!“

„Ty cucáku... ty si dovoluješ ještě mě, starostu...“

V tu chvíli jej Charry chytil pod krkem a za kalhoty, kopnutím otevřel dveře do chodby, prošel ven a mrštil jím hlavou napřed do kupky odmeteného sněhu. Müller se tam zapíchl hlavou a směšně třepal nožičkama, než se vyhrabal ven.

„Za tohle tě zabiju!“ rozhlédl se kolem a spatřil na hnojišti zapíchnuté vidle, oblíbenou zbraň zdejších sedláků. Popadl je a hnal se s nimi na Charryho; ten uhnul a když se špice vidlí zapíchly do dveří, dal mu pěstí do břicha a druhou do obličeje, takže Müller skončil zas v kupce sněhu.

„Starosta by neměl propadat návalům vzteku!“ poučil ho Charry vlídně s laskavým úsměvem.

Müller sáhl do holínky, tvář zkřivenou zlostí.

„Ten nůž bych tam radši nechal!“ doporučil mu Charry.

Chvíli se dívali jeden druhému do očí; potom se Müller nenávistně zašklebil, zaklel a odcházel. Charry pokrčil rameny, vstoupil dovnitř a zavřel za sebou dveře. Usadili jsme se ke stolu, Charry se usmál a řekl klidným, mírným hlasem: „Tak co bude s večeří? Nebo nikdo nemá hlad?“

Mami k němu přistoupila a objala mu hlavu pažemi: „Synku! Proboha, už zase jsi byl takový jako v tom lese! Myslela jsem, že ho zabiješ!“

„Zabít? Jenom proto, že je hlupák, to snad ne! Ani se na něj moc nezlobím, až se uklidní, sám přijde na to, že bude lepší pro něho i pro celou vesnici žít se mnou v míru!“

„Děláš, jako kdybys byl nějaký kníže!“

Charry se rozesmál: „Doufám, že Müllera nelituješ! Není proč; je to ničema a dostal, co zasluhoval. Ještě jsem ho měl dát vyštvat psy, ale žádnýho psa bohužel nemáme. Nebo ho mohl prohnat Aflargeo, stejně je líný a tloustne!“

„Radši jez,“ doporučila jsem. „Co budeš dělat zítra, Charry?“

„Pojedu na trh koupit dobytek. Už jsme se s otcem dohodli. Chceš jet se mnou? Bude to ale dost daleko, přespíme ve městě a teprve pozítří budeme hnát krávy domů. Pojede se mnou Vítek, Franzl... a Tošio. Můžeš jet taky.“

„To víš, že pojedu! Je to veliké město, kde se trh koná?“

„Dost, větší než naše. Chceš si něco koupit?“

„Ano, například látku na kroj, jaký má Gréta. Mami už mě učila, že tě mám pěkně poprosit a políbit ruku...“

„Pro mě za mě, ale přestaň blbnout, nemám dneska moc náladu! Mám ti pomoct vybírat, aby tě neošidili?“

„Mně, při mých schopnostech smlouvat na arabském trhu? To bys mě tedy přímo urazil!“

Charry jen něco zamručel a okusoval kost.

„Jaký je tvůj názor na etnografická studia?“ ptala jsem se.

„Kašlu na ně jako na všechno. Proč?“

„Nezlobil by ses tedy, kdybych se jimi zabývala já?“

„Přestávám chápat, kam míříš. Docela jistě sis zase vymyslela nějakou ptákovinu, tak řekni rovnou, jakou!“

„To je velice jednoduché. Chci po dobu pobytu zde ve tvém kraji dodržovat zvyky a obyčeje místního lidu, jak se sluší a patří. Tvoje matka už mě poučila, další vědomosti hodlám načerpat od ostatních lidí. Budu žít jako zdejší selka; stejně jako jsem v Číně a Japonsku dodržovala místní zvyky.“

„Jo, už mám strach předem. Co k tomu potřebuješ?“

„Pouze tvé svolení, miláčku. Budu chodit v kroji, starat se o hospodářství, chovat se vlídně k lidem...“

Charry neříkal nic, jen mručel jako medvěd.

„Cílem mého počínání je z výzkumných důvodů zcela splynout se zdejším prostředím, lidmi a krajem, poznat mentalitu obyvatelstva a případně vypracovat na toto téma vědeckou práci.“

„Koukni, Diano,“ zamával rukou. „Já vím, že si stejně uděláš, co budeš chtít a nebudeš se mě ptát. Když už je řeč o Číně a Japonsku, tam sis taky dělala cos chtěla, občas s tím byly problémy, ale nějak jsme je přežili. Takže doufám, že při troše snahy přežijem i tohle...“

Poznala jsem, že moji dobrou snahu opět nepochopil. Najedli jsme se tedy a šli brzy spát, protože ráno jsme museli taky brzo vstávat. Charry se zavrtal pod těžkou duchnu a chystal se upadnout do bezvědomí, ale já se pořád klepala zimou; v naší komůrce se netopilo, jen se nechávaly otevřené dveře, aby se tam natáhlo z obytných prostor.

„Copak je s tebou?“ všiml si mých problémů.

„Nic. Je mi zima; ale to jistě přejde.“

Neodpověděl; tak jsem začala trochu přemýšlet. Potom jsem tiše popotáhla nosem, zakňučela jako zatoulané štěně a několikrát sebou zamlela v peřinách. Podařilo se.

„Tak povídám, copak je ti?“

„Ale nic, klidně spi! Já se nějak zahřeju...“

A konečně pochopil. „Nezahřeješ. Tady bývá celou zimu chladno... Proto musíme mít takový těžký peřiny.“ Obejmul mě a přitiskl pevně k sobě, aby mi přestala být zima.

„Víš, u nás se říká, že žena je dobrým duchem celého domu,“ vysvětloval mi. „Když se o svou domácnost řádně stará, tak nic zlého nesmí projít jejich dveřmi!“

„Vidíš. Tak já teda budu!“ rozhodla jsem se. „A budu tvému hospodářství přinášet štěstí...“

„Můžeš hned začít.“ řekl a objal mne ještě pevněji.

Ať to bylo jak chtělo, Charryho matka a otec nebyli na Hůrce ani zdaleka šťastní. Ne že by to dali nějak najevo, ale občas jim uklouzly jisté zmínky o jejich starém domečku ve vesnici. Jasně, líbilo se jim, že jsou teď největší sedláci v dědině, toužili po takovém postavení celý život a souhlasili se vším, co dělal syn; ale občas se ozvaly řeči jako že doma je doma a jestlipak ta naše hruška bude tenhle rok zase tak rodit a tak vůbec.

Charry to buď nevnímal, nebo měl hlavu příliš vysoko v oblacích. Tak jsem se starala sama. Především jsem to stavení obhlídla a došlo mi, že takovou rozdrbanou starou barabiznu by nikdo nekoupil, pokud by měl všech pět pohromadě. Leda, že by ho k ní vázal citový vztah, jako že se tam narodil, na dvorku cvrnkal kuličky a poštípal ho houser, do sadu chodil na hrušky a tak. Teď je řeč o Charrym, jenomže ten měl plnou hlavu své Hůrky a po rodné chalupě ani nevzdechl.

Zato mami a tati. Inu no jo, každý má mít nějakýho koníčka. Přece jim to já nebudu kazit... tak jsem se pokusila hodit řeč s tím nájemcem, co tam bydlel. Vybrala jsem si vhodnou chvíli, kdy byl starosta Müller zcela jistě dost daleko, aby nám do toho nevlezl, protože s chlapem byla těžká řeč, pomalu chápal a mluvil dialektem, který jsem těžko chápala já. Teda ne že bych nerozuměla; ale ty jeho řeči byly tak perfektní, že jsem si skoro každou větu musela poznamenat pro svoje studia, a tím se spád řeči dost zdržuje, ne?

Abych to nenatahovala, dozvěděla jsem se tohle: kdyby se mu povedlo zaplatit Müllerovi dluh, sbalí svejch pět švestek a vypadne odtud, jako kdyby tu hořelo. Má v pácu něco jinýho, ale je to v sousední vesnici a potřeboval by ty peníze; dal by se do spolku s bratrem, co se oženil s bohatou vdovou, ovšem ta bratrova žena chce složit zálohu a... vykládal mi to dlouho a při tom mi naléval příšernou místní kořalku, zatímco jeho žena se mi snažila vnutit makové buchty. Ty docela šly.

„Abysme to nenatahovali,“ řekla jsem. „Já to koupím a zaplatím, co si řeknete. Jak to leží a běží, třebas i s tím nábytkem, co tady máte. Co vy na to?“

Viděla jsem na nich, že zajásali. O něčem takovém se jim zdálo v nejkrásnějších snech; ale je ve zdejším kraji takový zvyk, že se smlouvá a smlouvá, jestli by se nedala tu a tam získat nějaká ta stovka navíc. Plácli jsme si dost rychle, ale pak nastala rozvláčná diskuse o prasátkách, kravách, jalovici a kačenách, včetně těch kachních vajec, co nasadili pod slepici a když to dobře půjde, vylíhnou se z nich maličká kachňátka. Rozhodně jsem neměla nervy hádat se o každou kačenu zvlášť, ale oni to dělali s takovým potěšením...!

Tak jsem smlouvala jako na arabském trhu. Ty nešťastný kačeny jsem jim pomluvila, že jestli mi rozuměly, musejí mě zákonitě poštípat, jen půjdu kolem. Líčila jsem jim, jaký perfektní kačeny jsem viděla ve světě, daleko líp vybarvený (ony vypadaly jako divoký, jenom větší), a že se jim ty jejich ani zdaleka nevyrovnají, zatímco nájemce mi zeširoka líčil přednosti, kde je sehnal, co za ně dal a co říkal ten, co mu je sehnal. A čas letěl; konečně jsme se dohodli, já to sepsala a oni přivolali jako svědka dalšího souseda, kterej uměl číst, aby se přesvědčil, že jsem tam opravdu uvedla všecky ty kachny. Potom jsem k nesmírnýmu podivu toho souseda sáhla do portmonky, vytáhla peníze a vysázela jim je na stůl přesně tak, jak to bylo ve smlouvě. Jestli něco, tak tohle určitě nečekali. Ve zdejším kraji je zvykem slíbit, pak se dlouho hádat a otálet, nakonec dojet do banky ve městě, tam vybrat peníze, několikrát přepočítat za dozoru svědků, předat, plácnout si a jít to zapít do hospody. Než se ale to všechno provede, dá to práci.

Pohled na tu kupu peněz je uvedl do takové extáze, že mě pozvali do hospody to zapít, aniž domysleli důsledky svého návrhu. To je totiž tak: v téhle zemi se žena musí chovat dle zdejších tradic, to jest několikrát pozvání odmítnout, upejpat se, pronášet věty jako Ale to se nehodí! a To by mě jistě sousedi pomluvili!, ne-li Já bych se musela zeptat manžela! Když jsem bez váhání přijala a začala se chystat, že teda půjdem, upadli do značných rozpaků.

Další problém: já byla proti nim velká dáma. Ne že bych se vytahovala, taky si to do té doby neuvědomovali, až když jsem tak bez zdráhání vytáhla ty peníze. Tehdy znejistěli a začali váhat, co jsem vůbec zač; určitě ne obyčejná sousedka. Nenechala jsem je moc vydechnout, dostala jsem na něco chuť (bylo to červené víno, nejlíp svařené se skořicí a hřebíčkem, ale...) První se vzpamatoval ten soused a začal se bránit, že nemůže, že má spoustu práce, že jeho žena neví, kde je a co dělá a vůbec.

„Tak se pro ni stavíme, ne?“ zeptala jsem se zvesela. „Snad můžem posedět všichni...“

Neubránili se, zkrátka jsem jim to dala příkazem. Napochodovali jsme do místní hospůdky s hlaholivým smíchem, až táta Borg zíral. Pak zírali taky všichni ostatní, hlavně kde je Charry, že tu přece nemůžu být sama. Nedala jsem se zmást, pěkně všechny pozdravila a oznámila, že jsem koupila tu jejich chaloupku a že jsme to sem přišli zapít. Nastalo mohutné ohromení; ono totiž není zvykem, aby se říkalo veřejně, co kdo koupil a proč, to se považuje za přísné tajemství, kvůli závisti sousedů a tak. Někdo vykoktal otázku za kolik, tak jsem to řekla, proč ne, že? Zodpověděla jsem ještě další otázky, když se mě ti dobří lidé ptali. Proč bych měla něco tajit?

Táta Borg už ví, co mi chutná, tak sehnal pár lahví vína a hned dal jednu svařit. Když jsem viděla, jak všichni čenichají (jde jim to líp než mým kočkám), pozvala jsem je taky, ať z toho něco mají. Zrovna tam seděl náš potulný herec Hans Diettermann a líčil místní mládeži nějaké své zážitky (nejspíš vylhané), tak jsem navrhla, aby něco zahrál na kytaru a zazpíval, my se k němu přidali a za chvilku už to jelo. Když jsme byli v nejlepším, přišel do hospody starosta Müller, asi ho přilákal náš zpěv. Zůstal nechápavě zírat a já mu zvesela vyložila, co a jak.

„Ale... já to nějak nechápu! Jak to teda je?“

„Velice jednoduché, pane starosto. Na Ritherově usedlosti váznul dluh. Vy jste jej považoval za nedobytný, takže jste tam nasadil nájemce, ten se zavázal jej převzít a postupně zaplatit. Právě získal peníze, takže vám může zaplatit najednou. Čímž váš nárok padá... a čí je teď ta usedlost?“

Na Müllera to bylo příliš rychlé uvažování. Kroutil hlavou, bručel a promýšlel to. Nakonec dospěl ke konečnému rozhodnutí:

„Já vaše peníze nechci!“

„Proč ne? Jsou stejně dobré jako jiné - a jsou tady! V hotovosti!“

Müller kroutil hlavou a shledával argumenty; jenže byla tu jeho žena. „V hotovosti? Hned na dřevo?“

Kývla jsem na nájemce. Ten nedokázal zapřít, že se s penězi těžko loučí, vytáhl je a s povzdechem vysázel. Tvářil se při tom, jako by mu rvali střeva, ačkoliv mu vlastně vůbec nepatřily a před pár hodinami by takový vývoj nepovažoval za myslitelný.

„Já ty peníze nechci!“ mručel Müller jako rozespalý medvěd.

Stará Müllerová nevydržela a zasáhla. Naklonila se k němu, začala mu energicky něco šeptat do ucha a usilovně naléhala. Při tom na mě vrhala ošklivé pohledy s obavou, že bych si peníze mohla vzít zase zpátky.

„Jenže... já ty peníze nechci!“ pronesl starosta, už mnohem méně rozhodným tónem, ale přece.

„To mě dost mrzí,“ natáhla jsem ruku a začala je shrabovat. „Ostatně, chceme jet zítra nebo pozítří do města nakupovat. Možná bude lepší stavit se u advokáta a domluvit se s ním. Možná je ušetříme...“

„Eeeh?“ nasupil se Müller.

„Co tím myslíte, sousedko?“ naježila se Müllerová.

„No... třeba že bychom si měli vyžádat vyúčtování za různé ty dluhy... Soudní příkaz...“

„Vy byste s tím chtěli jít k soudu?“

V hospodě nastalo otřesené ticho. Zdejší lidé se soudů báli víc než čerta.

„Inu... když budeme muset?“

„He... hm... tedy... pokud skutečně trváte... převezmu... před svědky...“ koktal cosi, ohlížel se na ženu a ta přikyvovala.

„Prosila bych stvrzenku!“

Napsal ji na list papíru, který mu úslužně přinesl táta Borg. Potvrdil, že na usedlosti už nevisí žádný dluh, tudíž patří původnímu vlastníkovi, panu Ritherovi. Podepsali to všichni včetně svědků.

„Nebyla bych tak smutná, Müllere! Konečně, byla to jediná možnost, jak přijít ke svým penězům! Měl byste ještě zaplatit rundu!“

Neřekl už ani búúú! a práskl za sebou dveřmi.

Zato Charry, když přišel, se k nám připojil okamžitě, a moc se smál. „Jestlipak víš, Diano, kolik zdejších zvyklostí jsi porušila?“

„Vím,“ řekla jsem klidně. „Všechny. A co?“

„A víš, jaký si za to zasloužíš trest?“

Pohlédla jsem mu do očí; měl v nich ty potměšilé ohýnky, které jsem si zvykla hledat a které vždycky naznačují... tak jsem řekla: „Doufám, že strašlivý!“

„Jo! Jen počkej, až přijdeš domů!“

„Stáhneš mi kalhoty a nasekáš na holou?“

Neřekl nic, jen cosi nezřetelně zabručel.

A já řekla: „Tak to se docela těším...“

Čarodějnice

Vstávali jsme ještě za tmy, před svítáním. Než jsme se nasnídali, přijel Yamanaki; poznali jsme to tak, že Gréta, která šla otevřít, zděšeně vykřikla a přiběhla do pokoje, jako by viděla strašidlo.

„Probůh, hospodáři!“ spínala ruce. „Je tady nějaký hrozný člověk, vypadá jako sám ďábel! Kdo je to?“

„Můj pobočník Tošio Yamanaki. Neboj se ho, Gréto. Je Japonec a jejich dívky ho považují za krasavce. Budeš ho vídat častěji.“ řekl Charry úplně klidně.

„Má takový zlý oči!“ pohlédla na Tošia, který vstoupil, uklonil se a se zkříženýma rukama zastavil u stěny. „Víte jistě, hospodáři, že je to dobrý křesťan?“

„Křesťan není, ale jinak je velice zbožný a hodný. Kromě toho nepatří k jeho povinnostem vypadat příjemně. Tošio, ta dívka se tě bojí; udělej na ni příjemnější obličej!“

„Hluboce se ti omlouvám, pane, že nedokážu ovládnout svoje tělo zcela dokonale. Prosím za pochopení, že tak brzy ráno a v takové zimě jsem se dopustil přestupku!“

Gréta měla ještě pochybnosti a já se smála.

„V Japonsku snad nebývají drsné zimy?“

„V některých oblastech ano,“ Tošio se už začínal dostávat do formy. „Nicméně potěšilo by mne víc tepla!“

„Nedá se nic dělat, musíš si vzít kožich! Čarovat neumím, na teplo budeš muset počkat do jara...“

„A nešlo by zařídit, aby jaro přišlo dřív?“ zeptal se Aflargeo. „Mně mrznou packy, když šlapu ve sněhu!“

„U nás jsi přece přivolávala déšť, když vyschla řeka,“ řekl Tannarr. „Dobře se pamatuju! Ty taky, Ao Harrape?“

„Co to bylo?“ ptal se Charry. „S tím ses nepochlubila!“

„Zatančila jsem jim tanec deště, jak ho tančí v Africe Bantuové. Jenom tak, z legrace! Vyschla napajedla a oni moc potřebovali, aby sucho skončilo. Skutečně za tři dny začalo pršet; ale vůbec si nemyslím, že by to byla moje zásluha...“

„Tak popros, aby roztál sníh a začalo jaro! Za tři neděle máme velikonoce a sněhu pořád po pás; copak to jde?“

„Vážně Diano, udělej s tím něco,“ požádal Ao Harrap. „Tohle se nedá vydržet. Mrzne mi pára na vousech, když dýchám. To není nic pro poctivýho jaguára!“

Rozhlédla jsem se po té partě: Charry, Tošio, matka a otec, Gréta s Franzlem, Vítek, všichni koukali, co budu dělat. Zamyslela jsem se a pak přistoupila k oknu. „Krásně svítí měsíc... třeba by to šlo! Ale musíte mi zazpívat, Tannarre!“

„To jo, s radostí! Budu zpívat jak nejkrásněji dovedu, ale udělej něco s tou zimou!“

Vyšli jsme ven na zápraží; byla ještě noc, jen na východě náznak úsvitu, Měsíc zaléval pusté sněžné pláně. Měla jsem župan, jak jsem vstala z postele, ještě jsem se nestačila obléci. Pokrčila jsem rameny a požádala: „Zazpívejte mi píseň úplňku! Ale tak krásně, aby dolétla až k nebesům...“

Ao Harrap, který má nejkrásnější hlas z těch tří, usedl způsobně s oháňkou okolo tlapek a zanotoval monotónní zpěv, jaký někdy prozpěvují, když se jim zvlášť zalíbí měsíčná noc. Je v tom jakási magie, ale každý z leopardích čarodějů mi její účinky vysvětloval jinak, tak z toho nejsem moudrá. Tannarr a Aflargeo se k němu okamžitě přidali; zachytila jsem koutkem oka, jak se Gréta přitiskla k Franzlovi a třese se strachem.

Spustila jsem župan, sestoupila z verandy a klekla do sněhu; bylo to studené, ale zvykám si mýt se sněhem každé jitro a voda v moři nebývá ráno taky moc teplá. Ruce jsem vztáhla nahoru k Měsíci a snažila se zpívat s kočkami; po straně jsem šilhala, jak to působí. Ovšem, na Charryho a Tošia to nemohlo udělat dojem, ale Franzl a Gréta se přímo vyděsili, Ritherovi to přijali vyčkávavě. Vítek se opřel o zeď a potutelně se šklebil jako na divadle.

Usoudila jsem, že to asi stačit nebude, je třeba přidat na uměleckém výkonu. Udělala jsem pár poklon tváří do sněhu jako mohamedán při modlitbě, pak jsem vyskočila a s výrazem šílenství ve tváři provedla něco jako ranní rozcvičku; zkoušela jsem údery a kopy karate proti stínovému soupeři, dokonce pár přemetů. Při tom jsem ovšem nezapomínala zpívat se šelmami, což znělo, jako když vyje hladový vlk. Konečně co, ještě jsem nesnídala. Působilo to; Charry se začínal podivně mračit a zdálo se že váhá, zda to myslím vážně nebo si dělám legraci. Vítka už taky přešly veškeré pochybnosti, navíc se objevil Hans Diettermann, který až do té chvíle sladce spal, vůbec nechápal co se děje a zíral na mě s upřímným zděšením. Začínalo mi být zima, tak jsem se rozhodla skončit, pokud možno efektně: složila jsem se do sněhu a párkrát se v něm převalila, potom jsem vstala a pozpátku, s rukama vztaženýma, couvala zpátky na verandu.

„Teda Diano...“ začal Charry, ale zarazila jsem ho mávnutím ruky. Byl na mě dost divoký pohled; vlasy rozcuchané a mokré sněhem, třásla jsem se trochu zimou a trochu vytržením a držela na tváři šílený škleb, protože všechno mě nutilo se rozchechtat, čímž bych to pokazila. Věřím pevně, že za posledních sto let v tomto kraji nikdo takhle vyhlížející holku neviděl. Všichni přede mnou couvali jako před strašidlem.

„Jestli do tří dnů neroztaje sníh a nenastane jaro, pak už vážně nevím, co počít!“ řekla jsem důstojně. „Matka země musí vyslyšet mé prosby; pokud se proti mé vůli nepostavil duch silnější než je můj!“ A utekla jsem do svého pokoje, abych se vydrhla froťákem a dost se vysmála. Zatím ta parta stála na svých místech, jako by právě viděli zázrak.

Když jsem se dostavila již v parádním odění dámy, byli všichni podivně potichu a koukali na mě všelijak; jen Charry se nenechal ničím rušit a klidně se cpal uzeným. Tošio ovšem hleděl neproniknutelně; samozřejmě věděl, že vše co dělám je správné, ježto věří na čáry a kouzla a nepochyboval ani na chvíli o mém umění. Tannarr se tvářil vítězoslavně, ale to nikdo neuměl poznat.

Sedla jsem ke stolu a začala jíst; jediný, kdo se opovážil mne oslovit, byla mami. „Nevím, holčičko... Slyšela jsem o takových věcech, děly se, když jsem byla mladá; ale jestli je to docela správný, to nevím...“

„Když si o to řekli...? Myslím sice, že se nic hroznýho nestane, ale ta zima už trvá na můj vkus moc dlouho!“

„To nemyslím, děvče! Ale budou od tebe chtít, abys přivolala déšť či sucho, budou tě volat k nemocnému dobytku a dětem a požadovat, abys uhranula sousedku nebo její krávu. Když se něco stane, budou ti to dávat za vinu. To není správné!“

„Ještě řekněte, mami, že mě upálí jako čarodějnici! Máme přece konec devatenáctýho století!“

„Když jsem byla malá, utloukli v sousední vesnici děvečku, že čarovala! Vyšetřovali to četníci. Sama jsem viděla, jak vedli jednoho pacholka v poutech. Zavřeli ho ve městě do arestu. Ale byla při tom spousta lidí, nejen on, všichni po ní házeli kameny a bili ji!“

Charry podrážděně zafrkal. „To už je dávno, mami! A ty podruhé nešaškuj, Diano. Zdálo se mi, že tě chytnul amok, jak ses začala válet v tom sněhu. Ještě že to nikdo neviděl. A vůbec pojedem, ať jsme tam brzo!“

Bylo to dost daleko; nepamatuju se už na jméno města, jen vím, že tam bylo náměstí s gotickými a renesančními štíty domů, kašna, gotická katedrála a barokní kostel, nádherná radnice uprostřed náměstí a spousta obchodů. Přijeli jsme tam k polednímu, na trhu bylo rušno - zkrátka jako na trhu. Charry s Vítkem a Franzlem se hned hrnuli doprostřed, prohlížet dobytek; bylo s podivem, jak obcházeli krávy, ohmatávali jim vemena, zkoušeli dokonce i dojit, prohlíželi zuby, oči, ošahávali svaly, div že neprohlídli i ocas. Při tom všem se neustále hádali s prodávajícím sedlákem; dokázali se dohadovat o každé hlouposti, jako by na tom závisel osud světa. Znám obchodníky arabské; ale všichni se můžou schovat před sedlákem, jak se hrdlí o každý šesták, když nakupuje dobytek. Než si plácli a Charry zaplatil, tahali se o každou zlatku; připadalo mi to nesmyslné, peněz máme dost a snad nebylo potřeba vyvolávat dojem, že jsme na dně.

V přestávce jsme šli vybírat nějakou parádu na mne; taky Charry si koupil mužský kroj, zatím chodil v civilních šatech a mnozí sousedé se na něj divně dívali. Dalo dost práce, než se dohodl; ale kupec byl očividně spokojen, že jsme si vůbec něco vybrali. Složili jsme to všechno do saní a Charry šel zas kupovat dobytek. Já se zatím procházela po městě ve společnosti Tošia Yamanakiho, který se cítil jako prodaný; mluvit neuměl, dobytek mu připadal pod jeho úroveň a jen tak stát se mu taky nechtělo. Kromě toho si ho prohlíželi a dělali na něj všelijaké poznámky. Takže chodil se mnou a lidé ho považovali za nějakého exotického sluhu, což naštěstí nevěděl. Po cestě jsem objevila malé knihkupectví, obhospodařované starým dědou s brejličkami na nose. Choval se laskavě a vlídně, ochotně i docela rozumně odpovídal na moje otázky. Chtěla jsem nějakou literaturu o místních lidových zvycích a obyčejích, abych si nepřipadala tak hloupá; prodal mi dvě, »Život venkova v obrazech, písních a obyčejích« a »Tři tisíce let keltského osídlení«. Po delším dohadování vyštrachal ještě publikaci s názvem »Čarodějnické procesy XVI., XVII. a XVIII. století«; koupila jsem ji taky a bez dohadování zaplatila, čímž jsem toho dobrotivého muže uvedla v úžas.

Chlapi pořád ještě vybírali, ale mě to přestávalo bavit. Charry mi dal do ruky bič a požádal, abych se pokusila hlídat jeho stádo. Měl už dvacet kusů krásných černobílých a hnědobílých kraviček, i teď v zimě vypasených a vypadajících velmi spokojeně. Naštěstí netoužily se rozbíhat, jinak bychom je s Tošiem těžko uhlídali, zvlášť když pořád přibývaly nové kusy.

„Kolik toho dobytka chceš mít, Charry? Jestli počítám dobře, už jich je šestadvacet! Co s nima budem dělat?“

„Dokoupím ještě čtyři a dva býky. Prasata, ovce, kozy a drůbež až později. Deset si necháme na statku, dvacet pošleme do Arminu na osvěžení tamního chovu.“

S tím se nedalo než souhlasit; takže Charry koupil ještě čtyři kravky a zahájil diskusi o býcích. Požadoval zvířata, která se měla stát praotci kvalitního chovu, což bylo sice logické, ale nad chápání místních sedláků; přesvědčovali ho, že odjakživa býk stačí jeden. Možnost, že by někdo stěhoval krávy kamsi přes moře, je vzrušovala, dlouho a usilovně o tom řečnili, diskutovali a radili, jak to udělat nejlíp. Charry s nimi hovořil trpělivě a vlídně, hlavně však dlouho. A při tom mrzlo, chlapi navlečení v ovčích kožiších kouřili smrduté fajfky, posílali si do krčmy pro pivo a kořalku a vzájemně se hostili. Doposud jsem se nepovažovala za zvlášť netrpělivou; ale kolik času mají tihle lidé na všechny svoje činnosti, mě udivuje.

Konečně jsme měli vše, co jsme chtěli; se stádem z dvaatřiceti jedinců jsme se odebrali do předměstského hostince, kde už Charry předem dohodl, že tam přespíme. Nevím, jakou radost měl hostinský z toho kravského požehnání, ale neřekl nic a choval se mravně. Zasedli jsme do šenku a popíjeli s kupci, s nimiž Charry uzavřel obchod; vypili neuvěřitelné množství piva a hodně zpívali. Já zatím seděla na pokoji a četla si při svíčce o popravách a mučení; krásně mi při tom běhal mráz po zádech. Taky jsem se hodně dozvěděla; to se musí nechat, když člověk čte, rozšiřují se mu duševní obzory.

Když chlapi konečně přišli z hospody, měla jsem trochu složitou náladu. Vypočítám vám všechny důvody: během dne jsem toho dost vypila, různé druhy piva a kořalek (i když míň než Charry a jeho společníci). Pivo mi nechutná a místní kořalky jsou hnusné, ale čím víc jsem toho do sebe nalila, tím míň odporné to bylo. Celý den jsem chodila po městě, nohy mě bolely a mrzly, přes dobré boty. Chtěla jsem se naložit do vany plné horké vody, ale hostinský jen vyvalil oči a jeho žena mě přesvědčovala, že ještě nejsem ani zdaleka tak špinavá, aby mi nestačilo umýt si jen obličej a ruce. Smrděla jsem po dobytku, ale nevím, jak to těm dobrým lidem vysvětlit. Pokoj, ve kterém nás ubytovali, smrděl daleko hůř. Zvlášť postel; vlezla jsem si do ní, rozsvítila svíčku, četla si a v přestávkách si představovala, jaké to bylo, když holky jako jsem já natahovali na skřipec, pálili žhavým železem a topili v řece. Až budu doma v Arminu, zařídím si parádní mučírnu a budeme vymýšlet nové a účinnější postupy. Když jsem si představovala, kterou kamarádku podrobím jaké tortuře, asi jsem na chvilku usnula, a probudila jsem se až když přišel Charry.

Po pravdě řečeno, fakt neměl na nic náladu. Ale nádherně voněl jako býk a já už čekala hodně dlouho. Býci se mi na rozdíl od krav líbí hodně, jsou to správně brutální zvířata a jde z nich trochu strach. Nejdřív jsme se chvilku hádali, měl strach, že budu zase křičet a kluci spali hned ve vedlejším pokoji. Tak jsem navrhla, aby mi zavázal pusu; zeptal se, jestli mě nemá taky přivázat k posteli a já zajásala a ukázala mu na vyobrazeních v knížce, jak by mě měl svázat a co by se ještě se mnou dalo dělat. Většinu mých nápadů rázně zavrhl, ale některé ho přece jen zaujaly. Zmínila jsem se, že byl trochu opilý? No, trochu víc. Jednu flašku přinesl s sebou, tu jsme dorazili. Docela dobrá, akorát jsem se bála, že z toho oslepneme. Ten roubík mi nakonec dal a opravdu mě trochu přivázal, ale snesla bych daleko víc.

Probudila jsem se ještě za tmy. Charry spal a chrápal. Podřimovala jsem a vymýšlela, co bych mu provedla. Všimla jsem si těch řemenů, tak jsem mu přivázala aspoň ruce k železné kostře té postele. Trochu se probral, ale myslel, že se chci jenom mazlit. Když mu to došlo, začal mi nadávat a vyhrožovat, ale já moc dobře vím, jak ho uvést do správné nálady. Když na mě tak sprostě řval, proč bych nemohla trochu křičet taky já? Franzl a Vítek dostali strach, že mi ubližuje, ale Tošio je uklidnil a vysvětlil jim situaci. Obvykle před naší chatou leží někdo ze šelem a hlídá, aby nás nikdo nerušil, teď se toho ujal Tošio a tvářil se jako opravdický tygr.

Když jsme se oba trochu vyřádili, začal Charry otravovat, že musíme vstávat, jelikož máme dlouhou cestu domů. Což jsem musela uznat. Když jsem ho odvazovala, uvažovala jsem, jestli už konečně dostanu ten slíbený výprask, kterým mi vyhrožuje, ale ještě nikdy mě nepraštil pořádně. I tentokrát řekl, že dostanu až doma, což znamená nikdy. Oblékl se rychle a hned šel zkontrolovat, jak se daří našemu dobytku. Tošio mi políbil nohu a poděkoval za tu čest, že směl být naším strážcem.

Potom jsme vyrazili k domovu; Vítek sehnal někde ještě hejno slepic a to nám kdákalo v saních. Kačen už máme díky mně dost, jak známo. Saně řídil Tošio, my jeli na koních a hnali naše kravičky, ač ty kráčely zvolna a moudře, úměrně své kraví důstojnosti. Jen blázniví lidé pořád pospíchají; hovádka boží vědí, že nakonec k cíli dojdou.

Během dne jsem vypozorovala, že se hodně oteplilo a sníh nejeví snahu zůstat na místě; mnohde tekly potoky a řeka, přes kterou jsme včera přejeli po ledě, byla volná a celá rozvodněná, takže jsme museli objíždět k mostu.

„Nezdá se ti, že to přeháníš, Diano?“ vrčel Charry. „To nemůžeš s tím jarem počkat, až přijedem domů?“

Měla jsem docela chuť se hádat, ale on měl vyloženě mizernou náladu, byl rozespalý a nebylo radno ho dráždit. Tak jsem akorát otravovala, aby mi sehnal správný kovbojský kostým, když už mě zaměstnává jako honáka; hlavně ten klobouk se širokou střechou. Poslal mě... víte kam.

Do vesnice jsme dorazili se samým večerem, celí utrmácení; ještě jsme se museli postarat o kravičky, které hladem bučely a ty, co ještě měly nějaké mléko, bylo třeba vydojit. Aflargeo se přišel podívat v čele dvou dalších; ohrnul čenich a pronesl pohrdavě: „Teda vás poslat nakupovat! Takový krávy bych nevzal ani zadarmo!“

„Co se ti na nich nelíbí?“ ptal se Charry samozvaného odborníka.

„Copak nevidíš, že nemají žádný pořádný rohy? Co je to za krávu bez velikejch rohů?“

„Tady se to tak nebere! Rohy nejsou u krávy to hlavní!“

Ale šelmy jsou vždy ochotné podpořit názor kamaráda. „Nejsou to pořádné krávy; jsou tlusté a líné!“ prohlásil Tannarr. „Taková kráva by v džungli dlouho nevydržela. Vůbec by mi nedalo práci ji ulovit, kdy bych chtěl...“

„Vzhledem k tomu, že nemá pořádné rohy, by se ani nemohla bránit,“ souhlasil Ao Harrap. „Co s takovou krávou? Není na nic!“

Pozorovala jsem, jak se Charry začíná rozčilovat, tak jsem okamžitě zasáhla: „Ticho, koťata! Copak nevíte, že zdejší krávy shazují na zimu rohy jako jelen parohy? Až přijde čas, zase jim vyrostou nové a větší!“

„No - jen aby!“ řekl Aflargeo nedůvěřivě, sklonil hlavu ke krajáči mléka, které Gréta právě nadojila a začal rozmyslně, dlouhými doušky pít. Děvečka se po něm otočila a tvář se jí pořádně protáhla.

„To je teda pěkný! To je v pořádku nebo co, že ta kočka pije klidně tolik mlíka? Jestli ne, musíte mi říct, jestli ji můžu něčím přetáhnout. Protože to bysme to pěkně vedli, když se do toho takhle dají i ty druhý dvě, budem mít brzo po mlíce!“

„Tak budeme mít po mlíce, no a co? Proto jsme koupili tolik krav, aby bylo dost pro všechny.“

„Tak to je teda pěkný hospodářství!“ nasupila se Gréta. „Vůbec, s těma vašima kočkama to není k vydržení! Já je zkusila vyhodit z domu, aby se proběhly; ale kňourají a nechtějí. To tu budou napořád a běhat všude po domě?“

„Vším způsobem to tak vypadá, Gréto. Musíš si zvyknout.“

„No... tak jo. Ale jestli je to správný, ať mě vezme rohatej!“

„Víš, Gréto, to nejsou obyčejné šelmy. Mluví a myslí jako my lidé! Jsou to skoro lidé, jen v takové kočičí kůži, víš?“

„A jsou taky pokřtěný? Jestli ne, tak to pro mě nejsou lidi, kdyby mluvili stokrát! Ten váš pohan s mečem taky mluví a stejně nevím, jestli je člověk; Boha nezná, nemodlí se, křížem se nežehná. Měli byste ho vyhnat!“

Chvíli jsme se s ní ještě dohadovali; pak jsme uznali, že ji asi nepřesvědčíme a šli spát.

Opravdu spát, byla jsem trochu rozlámaná po té jízdě. A Charry vyloženě nevrlý.

Takže mne v noci probudily vzdálené rány jako výstřely z karabiny. Zvedla jsem se a zatřásla Charrym, aby se probral. Dost se mu to povedlo; zvedl hlavu a po několika hloupých otázkách se zaposlouchal do toho práskání.

„To nic, praská led na řece a ledy se lámou. Vypadá to, že jak začal tát sníh, taje i led...“

Ulehla jsem znovu, ale jen jsem usnula, opět mě něco probudilo; byl to zvon a zvonil dole ve vesnici. Charry se zvedl tentokrát sám, vstal, uvázal si kolem pasu ručník a vyšel na zápraží. Byla tma, tak neviděl nic, ale přesto naslouchal do tmy a mračil se při tom jako sedm čertů.

„Co to má být?“ ptala jsem se. „Proč tam zvoní?“

„Přijde velká voda. Řeka zřejmě nestačí brát všechnu vodu, která přitéká. Jestli se vzpříčí ledové kry, bude povodeň. To tu bývá často. Přehnala jsi to čarování, jaro přichází moc rychle!“

„Na mě nic nesváděj, nevěděla jsem, že to bude tak účinkovat! A vůbec, je to obyčejná náhoda!“

„Uvidíme, teď stejně nemůžeme nic dělat; počkáme, až se rozední.“ bručel a šel si lehnout.

Taky kočky měly lehké spaní; už byly vzhůru a koukaly, co se děje. Byl tu taky kocour Moritz a vysvětloval jim, co je to zdejší zima. Byl celý bez sebe radostí, že jednou může ohromným příbuzným dokázat, jak je chytrý a zkušený.

„Zalezte, není důvod se plašit!“ řekl jim Charry. „Jděte spát a hned! Za žádnou cenu nechoďte očumovat dolů do vesnice, tam mají i bez vás starostí dost!“

Asi měli, ozýval se odtamtud křik, zvon neustále zvonil. Charry se otřásl zimou a šel zpátky, ale mami ho čekala v chodbě: „Neměli bychom se jít podívat dolů? Zvoní na poplach, možná potřebují naši pomoc!“

„Pomůžem jim, až se rozední! Teď bychom se tam jenom pletli. V té tmě stejně není nic vidět!“

Mami pokývala hlavou a pak mi pohladila ruku: „Dcerunko, prosím tě pěkně, popros Boha, aby zachránil ty lidi! Ty jim pomůžeš, když budeš chtít. Pros Pána Boha, aby nedopustil, že by někdo zahynul od velký vody!“

„Ale já tomu nijak pomoct nedokážu! Věřte mi, mami! Nezavinila jsem to, skutečně!“

„Stejně si celá vesnice bude myslet, že ano...“

Charry zalezl do postele, ale neusnul. Lehla jsem si také; mami zůstala klečet v chodbě u Panenky Marie a tiše se modlila. Nevím, zda jsem ještě spala, probudila jsem se, když na dveře tloukla Gréta a vykřikovala:

„Hospodáři, hospodyně, vstávejte! Přiběhl pacholek z vesnice, stoupá voda! Velká voda jde!“

Charry vstal a otevřel dveře. Gréta vpadla dovnitř zamotaná ve vlňáku a mluvila o překot, jako když kvoká slepice: „Pro pána krále hospodáři, takový neštěstí, takový děsný neštěstí! Přišel pacholek zezdola z vesnice, vykládá hrozný věci! Ledy se zašprajcovaly u mostku, voda neodtýká, přelejvá se přes hráz k mlejnu a stoupá i v dědině! Panenko Svatohorská, co jsme hroznýho vyvedli, že nás Pámbu takhle trestá?“

„Klid, Gréto! Jsme na kopci, nás to nezatopí!“

„Ale pro Pána Boha, copak bude s vesnicí? Vždyť je ta velká voda všecky utopí, pro smilování boží!“

„Až se rozední, uvidíme, co se dá dělat. Zatím bysme se snad mohli nasnídat. Udělej nám něco k jídlu, Gréto! A když je ta katastrofa, tak trochu rychleji! Obejdeme se bez vajec a bez čokolády; úplně bude stačit kousek šunky na chlebu...“

Gréta zděšeně vypískla a vyběhla ven. Padla mami k nohám a vyjekla: „Proboha, náš hospodář je blázen! Vykládám mu o velký vodě a on mluví pořád jenom o snídani! Ten nemá vůbec srdce!“

Charry se zlostně oblékal, když přišla mami; něco mu začala opatrně vyčítat, ale on se na ni jen pochmurně otočil: „Kdyby člověk bláznil jako Gréta, nepřežil by jedinou šarvátku v jižních mořích. Vím, že těm lidem je těžko; ale snad to vydrží do rána! Potom uvidíme, co se dá dělat. Gréta se chová, jako kdyby poprvé v životě viděla povodeň.“

„Jsi úplně bezcitný k lidskému utrpení!“ vyčítala mu mami. „Nemáš pravdu, Charlie; změnil ses v cizině k horšímu! Nechceš pomoci lidem, když je jim zle!“

Charry se otřásl; nemluvil k ní, ale ke svým šněrovacím botám, které si zavazoval: „Když hořelo Trommsovo stavení, lidi lítali kolem jako blázni, vynášeli věci, hádali se, šlapali po sobě a snažili se nosit vodu ve vědrech. Koukal jsem na to s ostatními kluky. Dnes vím, že stačilo vylézt na střechu, shodit pár hořících došků, umlátit kabátem a bylo po ohni. Takhle starý Tromms vyhořel do gruntů. Nebudu dělat hlouposti jen proto, že si momentálně nikdo nedovede vzpomenout na nic chytřejšího. Jdi a řekni Vítkovi, ať zapřáhne koně do žebřiňáku. Třeba je budeme potřebovat.“

Mami potřásla hlavou, utřela si oči rukávem a šla. Zatím jsem se oblékla i já, ale do kalhot a pevných bot; Charry s tím souhlasil, soudil, že možná bude zapotřebí i mojí pomoci. Než jsme se najedli, objevil se mladý muž, který se jmenoval Janek a byl to mlynářský pomocník; byl mokrý jako hastrman a kýchal, protože chytil ve vodě silnou rýmu. U dveří smekl klobouk, stál tam a voda z něj kapala.

„Hospodáři, pan mlynář vzkazuje uctivý pozdravení a že prej jestli by neposlali aspoň pacholka; je zapotřebí dostat nějakým způsobem mouku ze mlejna, ježto se hrázka protrhla a mlejn je pod vodou až po stropy prvního patra, a jestli pámbu dá - bodejž by nedal - stoupne po půdu a mouka bude na kaši.“

„Mno...“ protáhl Charry. „Jdi do kuchyně a řekni Grétě, ať ti dá suchý kalhoty a košili. Až se vrátíš, pojedem. Tati, řekni Franzlovi, ať na žebřiňák položí ty prkna, co ležej vzadu u kůlny. Všechny.“

Trojice našich šelem se zatím pletla okolo a vyzvídala, co se bude dít; Charry jim řekl: „Zatím zůstanete tady! Kdybych vás potřeboval, vyšlu signál. Jistě mě uslyšíte, není to daleko. Lidi by se vás báli, nejsou na vás zvyklí...“

Vrátil se čeledín Janek a koukal na Charryho, jako by si nebyl jist rozumem. Taky se objevil Tošio; Janek se lekl jako všichni ostatní, ale Yamanaki si toho nevšímal. Charry pokývl hlavou a vyšel na dvůr, aby vlezl na žebřiňák. My ostatní jsme vylezli za ním.

Mlýn, o který šlo, se nacházel přímo dole pod kopcem u řeky; od ní byl oddělen hrází, která se nyní protrhla; uprostřed hráze bylo stavidlo náhonu do mlýna. Byla uzpůsobená tak, aby při otevření tekla voda náhonem a nikoliv řekou, což znamená, že náhon a celý mlýn byl níž než řeka; to zapříčinilo jeho nynější zoufalou situaci. Ačkoliv se teprve rozednívalo, bylo vidět, lidé tam měli spoustu luceren a pochodní. Mlýn byl do poloviny pod vodou, okolo popojíždělo pár vratkých loděk. Když dojel náš žebřiňák, ozvalo se kolem několik výkřiků; jakýsi chlap přiběhl a křičel z plna hrdla: „Hlupáku! Nač jsi přitáhl vůz, když nebudeš mít co nakládat? Ztratil jsi rozum?“

Charry se na něj podíval s obvyklou vlídností: „Položím na žebřiňák prkna a na prkna pytle přímo z půdy. Podle toho, co vidím, bude do vody ještě tak dvacet čísel. To půjde.“

„Cože? Snad nechceš jet se žebřiňákem vodou až k mlejnu? To přeci není možný!“

„Proč by nebylo?“ Charry svlékl kabát a pověsil na větev.

„Utopíš koně! Nebudou moci táhnout!“

„Koně umějí plavat...“

„To nebudou chtít!“ namítal čeledín Franzl.

„Budou muset; nebudem se jich ptát.“

„A co když ti pytel spadne? A rozmočí se? Ha - co potom?“ ptal se chlapík, co předtím pokřikoval.

„To potom přijdete o svou mouku, mlynáři. Jestli nechcete, vyberte si: všechno nebo trochu. Máte dvě možnosti.“

Při této řeči se Charry svlékal, až zůstal ve spodkách; pochopila jsem, že chce koně vést. Franzl a Vítek zatím narovnali prkna přes postraňky žebřiňáku a Vítek vyskočil nahoru.

„Hej, vem mě s sebou!“ volala jsem a lezla za ním; Charry se po mně otočil a zakroutil hlavou: „Mazej dolů, to není nic pro tebe! Ještě spadneš do vody!“

„Nebylo by to poprvně ani naposledy,“ uvelebila jsem se vedle Vítka. „Pomůžu ti s koňma. Dej mi opratě, Vítku!“

Charry hněvivě zabručel jako rozzlobený medvěd, ale neřekl nic, vzal pár koní u huby a s uklidňujícím povídáním je vedl vpřed; umí krotit koně a podařilo se mu, že vstoupili do vody a brodili se, až jim voda sahala po plece. Žebřiňák taky vjel do vln a voda stoupala, až byla kousek pod námi. Koně museli napínat všechny síly, aby přemohli odpor vody; naštěstí dno bylo rovné, nebyly na něm žádné výstupky a prolákliny, do kterých by kola zapadla. Charry pokřikoval, bručel a vrčel jako tygr; Vítek popoháněl a i já křičela, ale koně se plašili a nechtěli táhnout; s velkými obtížemi jsme se dostali ke zdi mlýna.

Povšimla jsem si shromážděných lidí; hleděli na nás s úžasem, různě pokřikovali a křižovali se. Všimla jsem si, že hodně výkřiků šlo na moji adresu; nedovedli chápat, že holka může dělat takové věci, což mě moc potěšilo.

Charry musel zůstat u koní; proto jsem nahoru vylezla já, tahala pytle a házela Vítkovi do náruče; Vítek je ukládal na vůz. Byla jich spousta a byla jsem celá udřená, než se to podařilo vykonat. Když byl vůz plný, Charry opět vyvedl koně z vody na pevnou zem, muži shodili pytle na zem a odtáhli výš, kam voda nemohla stoupnout. Než se vrátili ke mně (byla jsem nahoře na střeše a pozorovala je), byla už voda téměř u okraje prken. Pracovali jsme co nejrychleji a dá se říct, že jsme zachránili asi tři čtvrtiny pytlů. Když však Charry vzal koně a vedl opatrně vodou, spodní pytle se už máčely ve vlnách. Mlynář, který to viděl, se chytil za hlavu a vykřikoval: „Och proboha, moje mouka! Zatracený darebáku, zničil jsi moji mouku! Jak si zodpovíš takovou špatnost, ty přivandrovalče; jak mi nahradíš škodu, kterou jsi způsobil?“

Charry nic neřekl, dokud jsme nebyli na břehu; teprve potom se obrátil k mlynáři a pronesl tiše: „Na vašem místě bych byl rád, že jste zachránil aspoň něco!“

„No, jen se moc nenafukuj, žes mi pomohl! Nezapomněli jsme, že je to tvoje vina; tvá a týhle tvojí holky! Nemysli si, dobře víme, že přivolala povodeň svým čarováním!“

Charry se vypjal jako šelma před skokem; vytrhl Vítkovi z ruky bič na koně a švihl. Mlynář zařval, chytil se za tvář a složil se do bláta. Charry si ho nevšímal; pokynul Vítkovi: „Vypřáhni koně a odveď je. Dobře vytřít a vysušit, třeba je vem do kuchyně, ale nechci, aby dostali zápal plic!“

„Jasně, šéfe! Byl jsem koňákem, dovedu to!“ zasmál se Vítek a okamžitě vykonal, co bylo třeba. Pomáhala jsem vypřahat; mlynář zatím vstal a ustoupil do bezpečné vzdálenosti, poblíž starosty Müllera a ostatních. Tvář mu silně zrudla, ale pruh po švihnutí bičem byl ještě červenější.

„A stejně je to pravda! Všichni víme, že čarovala; přivolala jaro, to znamená tání sněhu! Nebýt jí, nepřišlo by tak naráz a nebyla by velká voda! Zavinila to ona, všichni to vědí!“

Všichni souhlasně zahučeli, aby Charry věděl, že stojí za mlynářem. Charry si navlékl košili a přehodil přes ramena kožíšek; nicméně tvářil se čím dál hůř.

„Kdybyste měli v hlavě něco víc než seno a slámu, asi by vám došlo, že je to nesmysl. Pokud já pamatuju, velké vody bývaly vždycky, každý druhý nebo třetí rok. Okolo toho mlýna jsem jezdil už taky jednou v neckách, když se voda přelila přes hráz. Jenže v tomhle případě je vina někde jinde!“

„To bychom rádi věděli, kdo zavinil, že se protrhla hráz!“ řekl Müller. „Co lidi pamatujou, nikdy se neprovalila; tu a tam se voda přelila přes ni, ale tohle se nikdy nestalo!“

„Ovšem; jenomže před nedávnem dal nějaký zatracený idiot skácet všecky stromy, co na hrázi byly a držely ji; pokud se pamatuju, byly to takové staré vrby a olše. Není nic zvláštního, že bez těch stromů, které kořeny zpevňovaly celou hráz, nemohla vydržet!“

„No a co?“ ptal se mlynář „Potřeboval jsem peníze, tak jsem dal skácet stromy!“

„A to je důvod, proč je dneska mlýn skoro pod vodou. Pokud jste nepřišel na myšlenku dát aspoň podepřít zeď z druhý strany, která byla prasklá, už když jsem byl kluk, nevydrží ta zeď taky a spadne - možná i s celým mlýnem!“

„Cože, ty budeš ještě vyhrožovat?“ vykřikl Müller. „Nemůže spadnout; leda ta zatracená čarodějnice kdyby svými kouzly...“

Charry se k němu otočil a pohladil ho očima. „Nežvaň nesmysly! Nebo se ti bude celá vesnice smát! Čarodějnice nejsou a kdo věří na ty tlachy, je stará bába a patří za pec!“

„Však všichni víme, jaká je tvoje žena!“ křikla nějaká ženština. „Podívejte se na ni, jak na nás kouká! Podívejte se, jak je oblečená; vypadá jako chlap! Kdoví, co je to za holku! Kdes ji splašil, Charlie Rithere? Vypadá, jako kdybys ji někde odtrhl od šibenice!“

Charry po mně loupl okem; asi jsem v tu chvíli nevypadala zrovna nejlíp, přesto jsem se ještě mohla trochu smát.

Baba pokračovala, čím dál ječivějším hlasem: „Moc dobře víme, co jsou takový zač! Každá slušná ženská, když na ni ten její prasák vleze, se modlí a prosí, aby to už skončilo! Jenom bosorky jako ty nemají nikdy dost! Protože jsou spolčený s Ďáblem!“

Přistoupila jsem k té ženě blíž a ona zděšeně poodstoupila; zato jiná vykřikla: „Jdi od nás, ty! Kdo ví, jakýho pekla jsi zmetek; odkud tě tvůj muž přitáhl! Jdi... než na tebe hodím kámen!“

„To by sis mohla zkusit, ty krávo!“ řekla jsem klidně. „Umím házet kamením podstatně líp než ty! Můžem to zkusit, ale upozorňuju tě, že ti budou sešívat hlavu!“

Některá z těch bab se opravdu ohnula pro kámen; a křičela: „Táhni od nás, čarodějnice - nebo to hodím!“

Rozhodla jsem se jim aspoň trochu nahnat strach; zašklebila jsem se co nejpříšerněji, vztáhla ruce a začala jemně prozpěvovat jeden leopardí kouzelnický popěvek. Zní, jako když kvílejí duše zatracenců v podsvětí. Baby se v mžiku stáhly do předem připravených pozic kus ode mne; a já se pomalu otáčela, aby si mne mohl prohlédnout celý ten připitomělý dav.

V tu chvíli se stalo něco, s čím jsem nepočítala; ozvalo se temné zarachocení a jedna ze zdí mlýna se probořila. Vzápětí střecha, která ztratila oporu, vlastní váhou zbořila zbytek zdi a poroučela se na stranu, to jest do vody. Lid se jal ječet a všelijak vyvádět, Charry zafrkal nosem a řekl: „No, teď jsi tomu pomohla!“

Obrátila jsem se ke shromážděným babám a pravila s patřičnou hrdostí: „Aspoň si bude každej pamatovat, že mě nemá provokovat!“ Nevím, zda to zaregistrovali; prchali totiž s ječením zcela nedůstojným tak mystické chvíle.

Charry se zatím obrátil na čeledína Franzla: „Poslyš, sežeň někde loďku! Zajedeme k mostku a zkusíme, jestli by se ty vzpříčený ledy nedaly uvolnit, aby voda mohla odtékat. Diano, zaběhni do statku a přines tak tři až čtyři handgranáty!“

Přikývla jsem a rozběhla se k domovu; nikdo se neodvážil se mi postavit do cesty, všichni přede mnou uhýbali. Bavilo mě to; ani jsem si neuvědomovala, že se mi takhle bude asi zatraceně těžko žít.

Než jsem se vrátila, byl už Charry pryč i s Franzlem. Byl tady jen čeledín Janek a toho jsem se ptala, co se s nimi stalo.

„Jeli na loďce k mostu! Hospodář vzkazuje, že máte jít za ním!“

„Tak vem loďku a jedem! Opatrně s tímhle; jsou to granáty a když se vyškubne pojistka, za chvíli to vybuchne.“

Mlynářka, která se ze zvědavosti odvážila přiblížit, vykřikla a pokřižovala se: „Probůh, ona se nebojí vzít takovou věc do ruky! Ona by byla schopna někoho i zabít!“

„Snadno, nebyl by první! Ale zatím každej, komu jsem zakroutila krkem, to zasloužil!“

Zase jsem měla šanci vyslechnout trochu ječení a přiblblých žvástů. Naskočila jsem do loďky a Janek začal veslovat; nevím, kde se to učil, moc mu to nešlo. Vyhnala jsem ho od vesel a veslovala sama, přes údiv místních občanů. Mostek nebyl daleko, za dvěma třemi ohyby řeky jsem viděla loďku a na ní Franzla, jak soustředěně kouká do vody. Za chvíli se vynořil Charry, prskal vodu, něco vysvětloval. Dorazili jsme k nim a já se zeptala: „Tak co, jak to vypadá?“

„Půjde to líp, než jsem si myslel! Zkusím to tím granátem. Odjeď kousek odtud, aby se ti nic nestalo! Musím se trefit přesně mezi oba pilíře mostu, tam je toho nakupeno nejmíň. Tam to určitě půjde prorazit...“

Předala jsem mu granáty a odveslovala kousek dál; zatím se objevila další loďka, byl na ní mlynář, Müller a ještě dva sedláci. Mávala jsem na ně, aby zmizeli z dohledu, ale asi to nechápali; vtom už se Charry rozmáchl a hodil granátem. Bouchlo to a z vody vyšlehl sloup ledu a vody; Müller, který stál na přídi, se zapotácel a sletěl do vln jako zralá hruška. Nic se mu nestalo, ale strašně se polekal té nevídané rány. Asi viděl granát v činnosti prvně v životě. Než ho mohli ostatní zachránit, hodil Charry druhý; sotva se rozptýlila tříšť na rozbouřené hladině, viděla jsem, že voda rychle proudí otvorem v ledové bariéře. Táhlo nás to dost k mostu, tak jsem byla nucena silně veslovat, abychom se příliš nepřiblížili. Janek nebyl k ničemu, jenom hloupě zíral a cosi blekotal.

„Zpátky, zpátky!“ křičel Charry. „Mám ještě dva granáty; nechám je vybuchnout, až se hladina sníží a já budu něco vidět. Jeď zpátky, Diano!“

Veslovala jsem zpátky; ti muži v druhém člunu se polekali, nechali bezmocně se plácajícího Müllera osudu a mazali pryč. Doveslovala jsem k sedlákovi, společně s Jankem jsme ho chytili a vtáhli do loďky. Byl úplně bez sebe; rozepjala jsem mu kožich, kabát i košili a vymačkávala z něj vodu. Janek samozřejmě opět nebyl k použití, ale podařilo se mi ho přesvědčit, aby aspoň tomu starému troubovi cvičil rukama.

Sama jsem odveslovala ještě kus dál, protože Charry popojížděl okolo bariéry a prohlížel ji; pak si opět připravil granát. Zase bouchla rána, což bylo štěstí pro Müllera; tou ranou přišel k sobě, já mu klekla na břicho a vyhnala z něj vodu. Prskal, kašlal a byl celý vyjevený; navíc ještě bouchl poslední granát a udělal do bariéry už takovou díru, že voda mohla odtékat docela volně. „Co... co to se mnou děláte? Au, nechte mě! Co je to za čarodějnické praktiky?“

„Žádný čarování, nýbrž umělý dýchání. A nemelte sebou. Kdybyste se mi nedostal do ruky, byl byste už u dna - utopenej!“

„Já byl přeci na jiný loďce... Spadl jsem? Vy jste mě vytahovali... nebo ne?“

„Jo, tak něco. Proč jste proboha padal do vody?“

„Nechápu to...“ zajektal zuby. „Mohli byste mě odvézt na břeh? Je mi zima a špatně... prosím vás!“

„No jasně! Janku, vesluj taky trochu, nenechávej všechno na mně!“

Než jsme dopluli ke břehu, zotavil se sedlák natolik, že sám křepce vyskočil na břeh a odkopl naši loďku zpět na vodu: „Je to čarodějnice!“ křikl na lidi, kteří na nás vyjeveně čuměli. „Vytáhla mě z vody a zachránila mě! Vylila mi vodu z břicha a já při tom vodu v životě nepil! Jsi čarodějnice, vím to; děkuju ti, ale už se s tebou nechci setkat! Dám sloužit v kostele mši za tvoji duši - ale nepřibližuj se ke mně!“

„Mně na tom zas tak moc nefrčí!“ poděkovala jsem a čekala na Charryho. Ten přišel celý umáčený; ani se nestaral, co se stalo, podíval se, jak voda opadá a hned se vracel do statku. Šla jsem s ním; všimla jsem si, že nám vlastně nikdo ani nepoděkoval. Inu, lidi jsou samá vděčnost. Zvlášť někdy.

Doma nás přivítala Gréta se spoustou čaje; Charry si do něj výjimečně nalil víc rumu než čaje a já se taky napila, neboť jsem byla prokřehlá a zmáchaná od lovu na Müllera.

„Nejlepší by bylo vlézt hned do postele,“ řekl Charry. „Jinak to odnesem pořádnou chřipkou!“

„Mluvíš mi z duše. Jenom bych si ráda něco vyjasnila. Gréto, komupak ses ve vesnici pochlubila, co jsem tady vyváděla?“

Vykulila na mě oči a němě mlela pusou jako kráva, jak se snažila si vzpomenout. „Já... nikomu! Akorát jsem to říkala Madleně, to je švagrová, ta to určitě nikomu neřekne! Jo, a byla u toho Klotilda, ta s náma chodí do kostela... Ale to jsou hodný a poctivý holky!“

„Tak ti moc děkuju. Příště choď od chalupy k chalupě a říkej to každýmu, abys náhodou někoho nevynechala!“

Vyvalila oči ještě víc a nechápala. „Ale proč, milostpaní? Vždyť se stejně každej všecko dozví!“

Obrátila jsem oči k nebi. „Tannarre!“

Leopard se objevil ve vteřině, nejspíš někde okouněl.

„Máš možnost prokázat mi službu, Tannarre.“ řekla jsem mu potichu. „Jdeme teď spát. Lehneš si před dveře a nedovolíš, aby nás někdo rušil, dokud nevylezem - rozumíš?“

„Samozřejmě - jako vždycky.“

A šla jsem do ložnice. Ostatně, Charry si zasloužil, abych mu tu postel trochu předehřála.

Vstali jsme až večer a měli jsme hlad; v kuchyni jsme kromě matky a Gréty objevili ke svému podivení taky mlynářku a ležel tu jeden ze zachráněných pytlů obilí. Mlynářka se usmívala jako měsíček a zdálo se, že na naši hádku už zapomněla.

„Moje milá! Myslím, že jsem jim dlužna malé odškodnění za všechno, co pro nás udělali - vy i váš milý manžel! Snad jim přijde k potřebě, je to málo, já vím, ale jsme teď úplně ožebračení...“

„Děkuji vám,“ řekla jsem. „Myslím, že byste sami potřebovali pomoci; ujišťuji vás, že Charry vám pomůže, jak jenom bude moci, sama se osobně postarám...“

„No...“ mlynářka se křivě usmála. „To by snad ani nebylo třeba... ale ona by mi mohla pomoct! Vědí, kdyby...“ snížila hlas do spikleneckého šepotu. „Kdyby mohla zařídit, aby spadl barák taky naší sousedce Grünsteinové, té staré drbně šilhavé... Chápejte, maličký kouzlo a... my už bysme se jim dokázali patřičně odměnit...“

Krev se ve mně zpěnila. „Jo takhle to teda je? Vy chcete, abych udělala takovou věc; to se nestydíte?“

„Já... co já?“ mlynářka se očividně polekala. „Já myslela, když jsou ta... čaroděj...“

„A ven! Než se naštvu! Tannarre! Aflargeo! Ao Harrape!“

Trojice šelem vrazila do dveří; mlynářka vyskočila, až porazila židli a s vřískotem: „Čert, čert!“ letěla ze dveří. Chvíli jsem stála mlčky; pak mi ale povolily nohy, já padla na stůl a začala brečet. Přiběhl Charry, objímal mne, líbal, hladil - a mami mu vyprávěla, co se stalo.

„Netrap se, děvčátko moje,“ řekl a pevně mě sevřel. „Takoví už lidé jsou; přišli jsme do zlého světa, víš? Ale neplač - já třebas převrátím celý svět naruby, jen abys neplakala...“

D'Enghiemův dopis

Tento dopis jsme dostali kurýrní poštou z Arminu; přinesl jej ve vodotěsném pouzdře delfín Darkka a předal stráži na lodi Griissirno, kotvící teď v přístavu. Bertin si s ním nevěděl rady, tak mi ho přinesl. Když jsme pouzdro otevřeli, našli jsme v něm toto vyprávění:

Po odjezdu lodi jsem přenechal většinu svých funkcí Andrejovi, neboť jsem usoudil, že je mnohem schopnější je vykonávat, než já. Mám určité podezření, že jsem se během práce na vypracovávání zákonů státu dopustil některých chyb a omylů, takže jsem často vstupoval do meditace a znovu si připomínal veškeré své počínání. Pokud se mi podařilo objevit některé přestupky, provedu v tom směru patřičné kroky k jejich odčinění.

Před nějakým časem přijel do Bird City jezdec; byl to černý leopard a prohlásil, že se jmenuje Sanmayraq a je poslem Vládce tygrů Wiirrty. Přijal jej Andrej Rastopčenkov jako zástupce císaře a předseda parlamentu, ale Sanmayraq požadoval, abych byl přizván k jednání i já. Ostatně Andrej by mne asi stejně zavolal, protože leopard mu přinesl dopis, napsaný na ovčí kůži krví a drápy; byl psán arminským písmem, které se Andrej doposud nedokázal naučit.

Když jsem přišel, seděl Andrej na bedně za svým stolem a choval se důstojně. Leopard seděl na zemi před stolem s oháňkou ovinutou okolo tlapek a mlčel. Dopis ležel na stole. Vím, co žádá slušnost mezi Arminy, tak jsem usedl na zkřížené nohy naproti leopardovi a pokynul Andrejovi, aby učinil totéž. Nějakou chvíli jsme tak seděli a mlčeli, až Sanmayraq řekl:

„Můj pán, Vládce tygrů Wiirrta, pojal vznešený úmysl navštívit město lidí a prohlédnout si, jak vypadá a zda-li vyhovuje úmyslům a záměrům národů Arminu. Rovněž si přeje zjistit, zda je město výhodné pro obranu proti nepřátelům. Byl by šťasten, kdyby se velitelé města uvolili jej provést a ukázat mu vše, co si bude přát zhlédnout.“

Andrej kývl hlavou, podíval se na mne a potom řekl:

„Myslím, že co chce Vládce tygrů, je v pořádku. Jistě mu rádi vyhovíme. Ovšem je chyba, že nepřijel, dokud zde byl Charry. Ten mu mohl lépe vysvětlit, co a jak.“

„Zajisté, je to určitá chyba. Leč záměry Nejvyššího pána tygrů jsou rozličné, ale vždy správné a i lidé by měli vědět, že Vládce tygrů učiní vždy to, co je nejlepší pro něho a celý tygří národ. Nevím, z jakého důvodu se rozhodl zmeškat odjezd Pána Země i Nebe.“

„No jistě,“ řekl Andrej. „Ale musíš uznat, že je to od něj schválnost. Pokud vím, poslal mu Charry za tu dobu tři zprávy, ve kterých ho informoval, co se děje. Kromě toho mu posílal dopisy Aflargeo, nehledě na to, že se tu neustále motala spousta tygrů, kteří pendlovali mezi vaším městem a Bird City! Snad by bylo Vládce neubylo, kdyby se přišel podívat včas! Musíš uznat, že to vypadá, jako kdyby se s Charrym setkat nechtěl. Nevím, co si o tom mám myslet...“

„Rovněž nevím, co si mám myslet. Ovšem na rozdíl od tebe se na to neptám, neboť vím, že se dozvím vše, co bude třeba, ve chvíli, která pro to bude nejvhodnější.“

„No dobře!“ nasupil se Andrej. „Možná se ti nelíbí, že se tak vyptávám! Ale uvědom si, že jsem zástupcem císaře na dobu, po kterou tady není. Mám odpovědnost za osud země a mám taky právo se ptát na záměry jednoho z nejvyšších hodnostářů říše! Ať mi promine, jestli jsem ho urazil!“

„Zdá se, že parlament zakázal veškeré urážky,“ řekl Sanmayraq a jedním okem úkosem pohlédl na mne. „Vládce tygrů nebude uražen a nebude se na nikoho zlobit. Vládce si pouze přeje, abys byl připraven na jeho návštěvu, která se bude konat za několik dní.“

„Jsem připraven vždycky! Ať je pan Wiirrta naprosto klidný.“

„Děkuji. Snad bys mohl přečíst dopis, který jsem přinesl...“

„Nemohl, protože to nerozluštím! Ludvíku, buď tak laskav a zkus přeložit...“

Vzal jsem tu ovčí kůži a rozvinul ji na zemi. Bylo to napsáno dost příšerně, ovšem co může člověk chtít od tygra?

„Wiirrta, Pán Všech Pruhů Džungle, zdraví zástupce Pána Nebe a Země a prosí, aby byla jeho slova přijata s nejvyšší vážností, s vědomím, že ústy Pána Všech Pruhů Džungle klade svoje požadavky celý tygří národ.

Wiirrta s radostí přijal zprávu, že Charry de Guyrlayowe, Pán Života a Smrti, postavil na severním pobřeží město, které nazval Bird City a že v něm usadil lidi, které si přivezl ze své cesty do Onoho světa; tygři zpravili Vládce o tom, že toto město stalo se velikým a krásným a že by oko Vládce spočinulo se zalíbením na jeho stavbách i zařízení. Proto se Vládce rozhodl splnit vůli svých bratří a navštívit je v jejich obydlích, aby se s nimi seznámil a aby svou nejvyšší mocí podpořil jejich usilování.

Vládce Wiirrta souhlasí s tím, aby lidé, kteří jsou toho hodni, získali právo žít v Arminu jako jeho občané; souhlasí se vším, co tlumočil lidem jeho milovaný syn Aflargeo a přeje si, aby bylo, jak bylo stanoveno Vládcem Nebe a Země.

Vládce Wiirrta přijde.“

Andrej hleděl na Wiirrtův dopis a kroutil trochu hlavou.

„Byly snad nějaké pochybnosti o tom, zda mají být lidé přijati do Arminu?“ ptal se leoparda.

Černý leopard chvíli mlčel; pak řekl:

„Mnozí, zvláště ti, kdo byli proti Charrymu, jsou i proti jiným lidem. Další, kterých je mnoho, si přejí přesvědčit se, jací jsou lidé, kteří přišli. Hrabě Wärnagga, jaguár z Lassertu, pravil, že přijde a zabije každého, kdo nebude dobrý; neboť jakkoliv kníže Ao Harrap povolil lidem žít v Arminu, nechtěl jistě ohrozit jeho bezpečnost; a hrabě Wärnagga musí zjistit osobně, kdo z lidí je hoden cti být občanem Arminu.“

„Moc by mě zajímalo, jak může nějaký hrabě a ještě k tomu jaguár poznat, kdo je dobrý a kdo špatný! To přece nepoznáš na člověku ani za sto let, a můžeš s ním denně žít v jedné místnosti!“

Zdálo se, že se na leopardově černé tváři objevil úsměšek; dokonce mi připadalo, že je to úsměšek pohrdavý. „Vy lidé nepoznáte samozřejmě nic. My Armini víme, kdo je dobrý a kdo je zlý. Poznáme charakter člověka!“

„Opravdu? Tak mi řekni, jak hodnotíš nás dva! Řekni to; neboj se, že se na tebe budeme zlobit!“

Leopard Sanmayraq chvíli uvažoval; vstal, přistoupil k Andrejovi a dotkl se čenichem jeho tváře.

„Ty, bratře, jsi dobrý. Jsi člověk, který miluje jiné lidi; i ostatní tvory, kteří jsou na této zemi a přeje si prokazovat jim dobrodiní. Každý, kdo k tobě přijde, je ihned tvým přítelem; jsi ochoten nasadit život za toho, kdo to potřebuje, i kdyby to byl člověk, který toho není hoden. Mluvíš zostra, zlobíš se a bojoval jsi proti nepřátelům; ale litoval jsi toho boje, neboť tvá duše tíhne k dobrému. Slyšel jsem, že jsi zastáncem názoru, že je třeba zabít všechny vládce lidí; ale při tom, ačkoliv je nenávidíš, každého z nich osobně lituješ a kdybys měl možnost posedět s ním chvíli nad dobrou večeří, poznat jeho ženu a děti, posoudit, jaký skutečně je, byl bys jeho přítelem a odsuzoval lidi, kteří mu chtějí ublížit. Jsi dobrý člověk, bratře.“

„To je lichotivé,“ řekl Andrej. „Ačkoliv po politické stránce neúnosné. Nemůžeš chtít, abych se smířil s nepřáteli; jsem jejich protivník a i kdyby mne k sobě car tisíckrát za sebou zval, nebyl bych s ním kamarád! Ale co Ludvík?“

Leopard se obrátil ke mně a jeho oči zaplály studeným zlatým světlem. Přistoupil blíž a dotkl se čenichem; cítil jsem na tváři jeho horký dech.

„Ty, bratře, nejsi dobrý člověk. Jsi zlý jako šelma, zlý jako jaguár, zlý... jako já. Lidé ti hodně ublížili, protože jsi je měl rád. I teď je máš rád, všechny dohromady, ale každý jedinec, se kterým se setkáváš, je ti podezřelý, máš proti němu výhrady; bojíš se, že ti ublíží a stane se tvým nepřítelem. Vážíš zásluhy a viny lidí; odměňuješ a trestáš. Vina, kterou člověk nosí s sebou, je pro tebe zločinem. Nikdy neodpustíš tomu, kdo ublížil a vždy potrestáš toho, kdo si to zaslouží. Tvá ruka se zbarvila krví nepřítele; a tys byl šťasten, neboť jsi zbavil svět jednoho představitele zla. Jsi tvrdý a nelítostný, odhodlaný zničit zlo. A jsi součástí zla, jež ničí nepřítel v řadách tvých přátel.“

Neřekl jsem nic, zato Andrej se zasmál: „Co ty na to, Ludvíku? Necháš si to líbit?“

„Má pravdu. Jsem takový, nezastírám to.“

„To tedy nechápu! Sanmayraqu, možná kdysi byl bratr Ludvík takový, jak říkáš. Ale od doby, kdy přišel do Arminu, nezabil ani myš a žije podle nejpřísnějších asketických zákonů! Nekouří, nepije alkohol, dokonce ani nejí maso, aby nezpůsobil smrt žádné živé bytosti! Modlí se celé dny, medituje nebo učí děti, aby byly lepší než jejich rodiče. Všichni ho považujeme za svatého...“

„Já jsem neřekl, co dělá. Řekl jsem, jaký je.“

„Ale on říká pravdu, Andreji! Všechno, co říkáš, dělám proto, abych se zbavil svých zlých skutků. Snad mi může být omluvou, že jsem vždy konal jen spravedlnost; že jsem neublížil nevinnému!“

„Já vím,“ řekl Sanmayraq. „Ty jsi spravedlnost, bratře. Nejvyšší spravedlnost; tak jako každá tlapa, která zabíjí. Avšak bratr Andrej se domnívá, že není správné zabít; lepší je vyčkat, odpustit, dát milost.“

„Jednou v životě jsem dal milost nepříteli. Na tuto moji slabou chvíli doplatili jiní, protože ten, kdo dostal tuto milost, si ji nezasloužil. Byl i nadále zlý a špatný. Neučinil jsem dobře, vím to - proto jsem opatrný.“

„Já vím, bratře.“ řekl černý leopard opět s tím úsměvem.

„Pokud máš o mně takové mínění, potom nechápu, proč jsi chtěl, abych byl přítomen tvé návštěvě u Andreje!“

„Je to přání Vládce. Navíc si Wiirrta přeje, abys ho právě ty doprovázel po městě a ukázal mu je. Možná bude Vládce chtít, abys jej doprovodil i na jih, do města Aurrgharru.“

„Já? Ale proč to chce, když jsem takový, jak jsi řekl?“

„Právě proto.“ odpověděl Sanmayraq a v jeho chladných zlatých očích bleskl zelenavý plamínek. Byl to výsměch nebo nějaký tajný záměr? V té době jsem to nemohl odhadnout.

Leopard odjel ještě před setměním; společně s Andrejem jsme prošli město i pevnost a všechno probrali, co by se mohlo našim hostům znelíbit. Nenalezli jsme však žádných závad, tak jsme šli s klidným svědomím spát.

Za tři dny přijela do Bird City tygří delegace; znal jsem už z vyprávění tygřího Vládce Wiirrtu, ale netušil jsem, že je tak ohromný, s tak běloskvoucí kožešinou. Jel na bílém koni, veliký, vážný a důstojný, seděl na červeně obarvené kůži trochu nahrben, opíraje se předními tlapami o jeho kohoutek. Nedíval se napravo ani nalevo a zdálo se, že hledí jen na uši svého koně; při bedlivějším pozorování jsem postřehl, že občas otočí zrak tam i onam, aniž by pohnul tváří; šelmy mají daleko větší okruh viditelnosti než my a z toho důvodu se často zdá, že nepozorují to, co bychom my z jejich pohledu nemohli vidět.

Vládce doprovázel mladý bílý tygr, zřejmě jeho syn Reggio. Třetím z nich byl tygr mnohem větší než všichni ostatní, s hrbem na hřbetě a dlouhými tesáky, vyčnívajícími zpod přehrnutých pysků hluboko pod spodní čelist. I toho znám z vyprávění: generál Tawarr, velitel tygří armády, nejlepší bojovník mezi pruhovanými a manžel Vládcovy dcery, tygřice Diany. I oni měli pestré sedlové pokrývky z kůže a dlouhé ručnice.

Za nimi potom jelo třicet tygrů ve trojřadu, ozbrojených tu oštěpem, tu luky a šípy, tu vůbec ne. V takovém útvaru vjeli do brány a pokračovali ulicí až k náměstí, kde teprve zastavili před guvernérovým domem.

Vyšli jsme jim s Andrejem vstříc; nechal mluvit mne, protože lépe hovořím arminsky a taky lépe znám zvyklosti a mravy šelem. Obřadně jsem všechny přivítal a požádal je, aby mne následovali na malé občerstvení; upekli jsme zatím dva buvoly a jednoho jim taky nechali syrového; toho slupli jako malinu, s pečeným masem však tolik nespěchali a musím přiznat, že trojice náčelníků, když s námi seděla u stolu, jedla dokonce velmi elegantně a s jistou dávkou noblesnosti.

Po jídle dopřál Vládce svým tygrům odpočinku, oni zalezli do stínu a podřimovali. Wiirrta, Tawarr a Reggio se vydali s námi na obhlídku města a hradu. Ve městě se tygrovi líbilo a všechno velmi chválil; horší to bylo, když jsme přišli do hradu.

„Z jakého důvodu jsou tak velká okna? Proč jsou tak široké chodby, vysoké stropy? Jak chceš bránit takový hrad; není příliš velký na účinnou obranu?“

Reggio počítal kanóny, které jsme měli a prohlásil, že je jich zcela nedostatečný počet a jsou špatným směrem nastaveny, neboť nemohou obsáhnout celou deltu Charraggu. Navíc měl Wiirrta ostré námitky proti tomu, že ze strany města a vnitrozemí není hrad příliš silně opevněn.

„Nesouhlasím s tím!“ řekl kategoricky. „Nařizuji, aby byla také vnitřní strana opevněna tak, aby odolala každému útoku!“

„Snad přece nepřítel nebude útočit z města!“ namítal Andrej. „Ve městě žijí jenom naši lidé!“

„Často se už stalo, že nepřítel přišel odtamtud, odkud jsme to nejméně čekali! Co kdyby vstoupil na půdu Arminu jinde a přišel k městu po souši? Co budeš pak dělat - střílet na opačnou stranu? Ne, bratři, nesouhlasím s takovým postupem! Dej opevnit všechny strany hradu!“

„No dobrá!“ Andrej se nechtěl s neústupnou šelmou dohadovat. „Hrad stejně není úplně hotov...“

„Není hotov?“ zeptal se Wiirrta překvapeně. „Jak je to možné? Cožpak jste si stavěli doupata dřív, než jste postavili obrannou pevnost? Odvážili jste se stavět dříve domky ze dřeva a hlíny než kamenný hrad?“

„No ano! Proč bychom napřed stavěli hrad a teprve pak domy?“

Wiirrta potřásl nevěřícně hlavou. „Obdivuji se vaší odvaze, bratři! Chcete žít ve stínu hradu, který vás nedokáže chránit před nepřáteli? Nebojíte se vychovávat svá mláďata na místě, které může nepřítel zničit jediným útokem? To tedy vskutku potom máte větší statečnost než my!“

„Přece nám snad nehrozí žádné nebezpečí!“

„Žádné nebezpečí?“ Wiirrta zvedl přední tlapy k obloze jako by přivolával Boha na pomoc. „Každým dnem může nejkrvelačnější nepřítel ze všech nepřátel přijít zničit toto město i s jeho nedokonalým hradem! Každým dnem vám hrozí smrt; vy se odvažujete nebát se nepřátel a žít pod hradem, který není dostavěn!“

„Jaké nepřátele to myslíš?“

„Lidi! Lidi z Vnějšího světa, kteří se vrhnou na Armin jako hejno supů na mršinu! Lidi, kteří přijdou, aby nám ukradli naši zemi, jako se to stalo všude jinde! Cožpak si neuvědomuješ, bratře, že lidé se dozvědí o Arminu a přijdou?“

Andrej potřásal nedůvěřivě hlavou.

„Co si myslíš ty, bratře?“ obrátil se na mne Reggio. „Hrozí Arminu nebezpečí od lidí?“

„Ano. Hrozí zkáza, zničení, poplenění a zabrání od nepřátel.“

„Tak!“ řekl Wiirrta. „Griissirno měl pravdu. Charry měl pravdu, když nás varoval. Všichni mají pravdu; jenom ty, bratře, zavíráš oči a nechceš vidět, co se děje kolem tebe!“

„Taky já jsem člověk!“ namítal Andrej. „I Ludvík a všichni, kdo žijí v tomto městě. I Charry je člověk! Od nás přece nehrozí Arminu nebezpečí!“

„To ne. Charry ví, co má činit; pozval sem vás, protože se mu zdá vhodné, abyste tady byli. Vím, kdo jste; jste ti, kdo nemohou žít mezi lidmi, protože se dopustili přečinů proti zákonům lidí, ale neporušili náš zákon. Bojovali jste proti svým vládcům, zabíjeli nepřátele, měli jiný názor než smečková rada. Jste vyhnanci, kteří nemají vlast; Charry si přál, abyste ji nalezli tady. Dali jsme vám ji, protože si to přál Charry, který ví, co činí. A co děláte vy - nedostavíte ani hrad, která vás má bránit proti nepřátelům z vaší krve! Nepřipravujete se na boj o svou svobodu; neděláte nic, abyste se ubránili smrti a záhubě!“

„Tos měl říct Charrymu, když tady byl! On je Vládce, měl rozhodnout...“

„Chtěl jsem, aby Charry přijel ke mně do Aurrgharru. Ale potom jsem se rozhodl, že se s ním už nesetkám. Charry by byl určitě chtěl zůstat ještě déle v Arminu; ale já jsem si přál, aby odešel co nejdřív mezi lidi. Čas spěchá, bratři; a zavírat oči před nebezpečím je to nejnebezpečnější.“

Andrej už mlčel - Wiirrta se obrátil ke mně: „Bratře, nečekej vždy, až ti řekneme; promluv sám, co soudíš o té které otázce. Tvůj názor je zajímavý a chceme ho znát!“

„Možná. Ovšem doposud nevím, jaké záměry mají tygři s touto zemí. Přejete si, aby tu byli lidé?“

„Ano. Přejeme si to natolik, že proto hodláme zlomit odpor většiny národa, která si to nepřeje.“

„Nerozumím. To znamená, že v Arminu jsou síly, které si nepřejí, aby se zde trvale usadili lidé?“

„A ty o tom pochybuješ? Zatím se hovořilo o každém člověku zvlášť, když přišel. Charry si dal odsouhlasit přijetí každého jedince svými šelmami. Aflargeo je můj syn, má právo mluvit za tygry; Tannarrwaghirr je zástupce leopardího národa, Ao Harrap dokonce kníže jaguárů! Mají právo říct k tomu své, souhlasit s vaším životem v naší zemi. Také ostatní šelmy schválily to, že tady jste. Avšak to stále ještě platí jen pro vás osobně; ne pro lidi jako celek.“

„Já to nechápu!“ řekl Andrej. „Možná je to na mě moc složité, ale kdyby to bylo tak, jak říkáš, pak bychom byli trvale trpěnými příživníky u šelem a celý náš stát by byl k ničemu! Kolonizace, kterou jsme tak skvěle propracovali, by se stala podmíněnou souhlasem šelem; bez jejich vědomí by nebylo možné sem nikoho přistěhovat! Dokonce by bylo možné, aby nás nějaký tygří náčelník jen tak z ničeho nic vyhnal na moře, kdybychom se mu znelíbili!“

Wiirrta poslouchal s nakloněnou hlavou. Když Andrej skončil, starý tygr několikrát tou těžkou hlavou potřásl a pak řekl: „Ano, bratře, máš pravdu.“

„Pravdu?“ Andrej se málem na tygra vrhl. „Mám pravdu, že jsme tu pořád ještě něco jako trpění nepřátelé?“

„Jste naši bratři,“ řekl Wiirrta trpělivě. „Ale přesto je mezi tygry ještě mnoho takových, kteří nemají důvěru k lidem; kteří je dokonce nenávidí a chtějí, abychom vás vyhnali. Těch je hodně, víc než nás; avšak většina souhlasí s těmi lidmi, které osobně znají. Pouze nechtějí žádné další.“

„Žádné další...“ Andrej pokrčil rameny. „Proboha, ale pak by to usnulo na mrtvém bodě! Samozřejmě budou muset přijít další lidé! Jsou tady děti; budou si chtít najít partnery a pokud je nebudou mít tady, budou si je hledat ve světě - pak případní další lidé, které seženeš ty, Ludvíku...“

Wiirrta pokýval zvolna hlavou. „Tak soudí mnozí tygři. Já ne. Já si přeji, aby bylo povoleno stěhovat se sem všem lidem, kteří budou dosti dobří, aby byli našimi bratry. Neznepokojím se, dokud lidí nebude víc než šelem.“

„Hezké od tebe!“ řekl Andrej. „Co ty na to, Ludvíku?“

„Myslím, že bychom měli respektovat přání původních obyvatel země. Přejí-li si tygři, abychom odešli, možná by bylo lépe odejít. Tygrů je mnoho a mohou podepřít svá přání i mocí. Chceš vystavit ženy a děti nebezpečí povstání šelem proti Charrymu, proti Wiirrtovi a proti nám? A takové povstání se může docela snadno odehrát, jestli tomu rozumím!“

„Ne,“ řekl Wiirrta. „To se nemůže stát. Zatím jsem se zaručil za všechny, kdo tady jsou a koho Charry ještě přivede ze světa. Tygři žádali, aby se Charry vrátil do Aurrgharru a podal jim zprávu o tom, proč sem přivedl lidi a jak si to představuje; pak že rozhodnou oni sami, právem většiny. Rozhodl jsem však, aby se Charry nevracel; kdyby se dostal do sporu s tygry, mohlo by to trvat hodně dlouho, než by jim rozmluvil jejich podivné názory. Rozhodl jsem takto:

Lidé, kteří si to přejí, se mohou přistěhovat do Arminu; ale my máme právo kontrolovat je a odmítnout toho, kdo se nám nebude líbit. Umíme zjistit, je-li člověk dobrý nebo špatný; vy lidé to nevíte, ale my ano. Nemohu vám vysvětlit, jak to poznáme; ale víme to a zjistíme to. Seznáme-li, že člověk, s nímž se setkáme, je nebezpečím pro naši vlast, dáme mu možnost, aby opustil Armin. Když neuposlechne, potom zemře. Tak rozhodli tygři.“

„To je ale velmi špatné rozhodnutí!“ řekl Andrej. „Co když na to doplatí někdo úplně nevinný? Jak můžete zabít člověka jen proto, že se vám zdá být zlý?“

„Můžeme,“ řekl tygr Reggio. „Máme snad vystavit nebezpečí naše tygřice a tygřata? Máme šetřit lidi, kteří nás ohrožují? Ne! Zničíme je tak, jako Charry zničil nepřátele, kteří měli v držení jeho loď. Byli to zločinci, byli zlí a my to víme - Charry je pobil a my jsme bojovali s ním. To bylo správné; tak to učiníme i s ostatními zlými lidmi!“

„Bude tak, jak řekl můj syn!“ pravil Wiirrta. „My jsme nejvyšší spravedlnost této země; kdo přijde jako přítel, nalezne domov, aby zde žil. Ale kdo přijde jako nepřítel, zločinec, uchvatitel této země, nalezne tady smrt.“

„Tak bude po všechny věky!“ dodal tygr Tawarr hlubokým hlasem a výhružně si olízl dlouhatánské špičáky.

„S tím souhlasím,“ řekl Andrej. „I pro nás by byli nebezpečím lidé, kteří by přišli se zlým úmyslem. Nevím, zda je vám známo, jak probíhalo osídlování jiných zemí. Za dobrými lidmi, osadníky, farmáři, pěstiteli dobytka přišli vždy lidé špatní, kteří chtěli žít na jejich úkor. Proti těm postavíme sami ozbrojené muže, kteří budou bránit naše vlastnictví proti jejich zločinným choutkám. Tygři se nemusí obávat, že by nějaký ničema mohl chtít poškodit jejich práva.“

„Tygři se nikdy ničeho nebojí! Obrana zájmů lidí je věc lidí, bratři, my vám do ní nebudeme zasahovat. Postavíme se jen proti těm, kdo napadnou nás. A ty zničíme, jak je naší povinností. Bez ohledu na to, co si o tom budou myslet lidé.“

„My budeme samozřejmě souhlasit! Není dovoleno ubližovat šelmám Arminu; je na to dokonce zákon!“

„Vytvořili jste zákon? To je správné. Suďte podle svých zákonů; my budeme soudit podle našich.“

„Ale to přece ne! Musí být jeden zákon, pro nás i pro vás! Spravedlnost musí být jenom jedna!“

„Je jedna. My jsme spravedlnost. Jsme nekonečně spravedliví; my sami, naše mysl a naše srdce jsou spravedlnost!“

„Vy lidé jste si dali zákony, ty jste napsali na papír a čtete je lidem, aby věděli, co mají činit, co je správné a co špatné.“ řekl Reggio. „My sami víme, co je správné, protože my všichni známe zákon. Jsme částí všeobsahujícího zákona, proto nemusíme vidět ani slyšet jeho slova. Jsme nejvyšší spravedlnost!“

„Kdyby tomu tak nebylo, nemohli bychom stát nad všemi živými tvory a vládnout jim!“ řekl Tawarr.

Andrej hleděl z jednoho na druhého s velikým údivem. „Ale to přece... to by... To znamená, že nebudete poslouchat naše zákony? Zákony, které stanovili vaši zástupci v našem parlamentě, se kterými souhlasil Aflargeo, Tannarr, Ao Harrap?“

„My všichni souhlasíme se zákony, se kterými souhlasil někdo z nás. Protože každý z nás je součástí všeobecné Spravedlnosti. Ty zákony jsou dobré pro lidi; přejeme jim je a přejeme si, aby se každý řídil podle toho, co jste napsali na papír.“

„Jaký je ten váš zákon? Je jiný než náš?“

„Jakou při mám rozhodnout?“ zajímal se Wiirrta. „Není zákona bez sporu; jaký spor má být řešen?“

„Zatím se nestalo nic, co by mělo být souzeno. Myslel jsem to jako příklad! Co by se třeba stalo tomu, kdo by zabil tygra?“

„Zemře.“ řekl Wiirrta.

„Zemře!“ opakoval Reggio.

„Zemře.“ dodal dunivým basem Tawarr.

„A ten, kdo by zabil nějakého člověka?“

„Jeho život patří vám. Suďte jej dle svého zákona. Rozsudek bude platit.“

„A kdyby tygr zabil člověka? A kdybychom odsoudili toho tygra k trestu smrti?“

„Proč ho zabil? Proč by tygr zabíjel člověka?“

„Například by myslel, že jej tygr ohrožuje a chce jej zabít.“

„Nevím, proč by si to myslel! Tygr je šelma laskavá, vlídná a spravedlivá. Tygr nikdy nezabíjí zbytečně!“

„Třeba by tygr chtěl vzít člověku něco, co mu patří; a člověk by bránil svůj majetek. A tygr by ho zabil!“

Wiirrta chvíli přemýšlel. „Potom by ztratil právo nazývat se tygrem. Zabil by ze zlé vůle, ze zlých příčin, pro které není místo v zákonech. Přestal by být tygrem.“

„Jenom to? Jen takový trest? Není to málo za lidský život?“

„Ne. Kdo přestal být tygrem, nesmí dál žít. Musí zemřít. Ne za trest, ale proto, že na světě nesmí být zlý tygr. Jinak bychom přestali být nejvznešenějšími ze živých tvorů. Byl by tygr, na něhož by bylo možno ukázat a říct: on nejednal čestně! To není možné. To se nesmí stát.“

Andrej sevřel hlavu do dlaní. „Je mnoho lidí, o kterých lze říct taková slova. Vy se domníváte, že bychom je měli zabíjet, jako vy zabíjíte členy svého národa, kteří se proviní?“

„Ty jsi je zabíjel. A neptal ses!“

Andrej zmlkl a odvrátil se.

„Bratře Ludvíku,“ řekl Wiirrta. „Ukaž mu ostrý zahnutý zub, kterým zabíjíš nepřátele pravdy! Ukaž mu tu železnou zbraň, kterou bojuješ! Vyprávěl jsi to mému synovi; tak to řekni taky mně a mým druhům.“

Ukázal jsem jim svoji dýku - tygři ji očichali.

„Charry nemá takový ostrý zahnutý zub!“ řekl Reggio. „Má jiné zbraně. Ale každá zbraň je dobrá, vezme-li život zlému.“

„Proč vlastně jste si přáli, abych byl při tom, když budete jednat s Andrejem?“ ptal jsem se. „Žádali jste výslovně moji přítomnost; a přece mi černý leopard Sanmayraq řekl, že mne považujete za člověka zlé povahy!“

Trojice šelem na mne mlčky hleděla; nůž ležel mezi námi na zemi a mohutný Tawarr po něm co chvíli zašilhal.

„Jsi zlý,“ řekl Wiirrta. „Je v tobě mnoho zla, bratře, protože lidé ti ublížili. Je v tobě více zla než v těch, kteří jsou kolem nás, než v těch lidech. Je v tobě víc zla než v Charrym a Dianě. Jsi ten, kdo se řídí zákony staršími než dnešní svět; zákony krve. Charry, Diana i Andrej se řídí zákonem odpuštění. Pozvali jsme tě proto, abychom ti řekli:

Přejeme si, abys stál u trůnu a mlčel, až bude čas odpouštět nepřátelům. Ale přejeme si, abys promluvil, až bude třeba prolít krev zlých. Přejeme si, aby se nepřátelská rána zastavila o tvoji paži, až paže tvých druhů bude slabá, aby ji odrazila. Přejeme si, abys vedl lidi v této zemi.“

„Cože? Nechápu, co jsi řekl! Mám se stát Vládcem - nebo co?“

„Ne. Budeš jedním z těch, kdo vládnou. Ty, Andrej a žlutý muž zvaný Yamanaki. Buď tím, kdo řekne své slovo a nečeká, až jej požádají. Buď zástupcem a rádcem Vládce, jako oni. Nezapomínej na to, čím ti ublížili lidé; a dej svoje síly do služeb nové země, kterou jsi nazval svojí vlastí. Udělej to, jak jsem řekl!“

„To je velmi zvláštní, oč mne žádáš!“

„Ano. Ale je to nutné.“

„Proč?“

Wiirrta se obrátil k ohromnému tygrovi: „Tawarre, vyprávěj jim o konci říše tharrů!“

Tawarr si nás všechny prohlédl šikmýma šilhavýma očima; olízl si dlouhé špičáky, vyčnívající až pod bradu a začal pomalým, dost těžko srozumitelným hlasem vyprávět; asi se mu špatně hovořilo přes ty dlouhé zuby.

„Můj otec patřil k národu Tharrů; Charry jim říká šavlozubí tygři. Dnes žijí poslední z mých předků na nejvyšších horách této země a nemohou sestoupit dolů do údolí, protože by se udusili v těžkém a silném vzduchu. Jejich svět zanikl; ale my nosíme ve svých srdcích vyprávění o tom, jak k tomu došlo.

V dobách, kdy se tak stalo, vládl Tharrům mocný a moudrý Vládce Althatrran; spolu s ním vládlo šest dalších Tharrů, stejně moudrých a statečných: Onthorrn, Tagharra, Warrnsarrg, Tirrintha, Gorron a Vládcův syn Althirra. Těchto sedm zasedalo v kvádrové síni jejich hlavního města, které stálo tam, kde dnes jsou jenom bažiny. Ve středu Arminu, kde řeka Charragg tvoří slepá koryta a zátočiny. Tam stál palác Vládce Tharrů a Vládce řídil osudy světa ze zlatého trůnu v kvádrové síni tohoto paláce; jeho šest druhů pak leželo na zlatých trůnech po obou stranách jeho trůnu. To bylo sedm nejvyšších Vládců světa; nejmoudřejších Tharrů, kteří byli naživu.

Potom se stalo, že předkové potulných a zlodějských Reortů, skalní lvi s velkou hřívou a krátkými zuby, se rozhodli zaútočit na Armin, protože na národ Tharrů přišly zlé nemoci a Reorti uviděli příležitost zmocnit se zlatého trůnu Vládce Altharrana. Ve velkých smečkách se přihrnuli z ostrova Atl Antisu, zdupali pralesy Gondwany a zničili všechnu starou kulturu Tharrů; potom zaútočili i na Armin. Tehdy řekl Vládce Althatrran:

»Vy, bratři, kteří zasedáte se mnou v této kvádrové síni, vy, kteří jste z vůle národa dosedli na zlaté trůnu; vy, kteří máte právo žádat životy svých poddaných podle své vůle; vy, v nichž žije naše říše, poslouchejte mne: Ačkoliv slovo Tharra je svatý zákon, žádám vás o víc než to slovo; žádám vás o slavnostní přísahu, že budete bránit svoji vlast, jako ji chci bránit já. Že budete v zájmu svého národa bojovat proti nepřátelům do poslední chvíle; a že kdybych padl, jeden z vás, který bude na řadě, povede tento národ tak, jak jsem ho vedl já.«

Tehdy složilo těchto sedm Tharrů v kvádrové síni slavnou přísahu, že raději zemřou, než by nechali národ zahynout pod zuby a drápy Reortů. Potom odjel Vládce Althatrran do boje, aby tam velel, jak mu kázala jeho povinnost. Padl v první řadě zbraní Reorta a jeho kožešina byla uložena v chrámu, jak to žádaly zvyklosti svaté víry.

Po jeho smrti se stal Vládcem silný a schopný Tagharra; také on vyrazil do boje proti Reortům, jak mu kázala povinnost a zahynul v něm. Po něm se stal Vládcem Gorron; tomu se podařilo odrazit záplavu nepřátel a zahnat ji na útěk. Zraněný, leč vítězný se vrátil do kvádrové síně a ulehl na zlatý trůn, aby si olízal rány. Vládl potom ještě sedm měsíců, než bolest a ztráta krve z těžkého zranění udolaly jeho život; zemřel na svém zlatém trůnu a jeho kožešina byla uložena v chrámu k předešlým dvěma.

Zbylí členové Nejvyšší rady zvolili Vládcem Warrnsarrga, nejmoudřejšího z nich; avšak Reorti, když slyšeli, že Gorron, jehož se báli, je mrtev, zaútočili znovu a tentokrát pronikli až do samého srdce světa, na půdu ostrova Arminu. Vstoupili na ni v místech, kde dnes stojíme a útočili ze severu na hlavní město. V boji s nimi padl jako hrdina Warrnsarrg; a i jeho kožešina nalezla svoje místo v chrámu.

Poté požádal Tharr Tirrintha, aby mu byla svěřena důvěra; když mu byla dána, podařilo se mu podruhé vyhnat Reorty od hranic Ostrova. Zničil jejich tlupy na severu země a hnal je až daleko do Indie; teprve odtamtud se vrátil zpátky, aby usedl na svůj zlatý trůn. Dva roky zůstal Armin bez hrozby nepřátelského vpádu; až teprve Zlatý Tesák, divoký náčelník skalních lvů, míšenec Tharra a Reortky, se odvážil znovu vést svoje divoké tlupy proti nám. Tentokrát Tirrintha zahynul v tom boji; a i jeho kožešinu přinesli spolubojovníci do chrámu v hlavním městě.

Zbýval již jenom starý Onthorrn, nejstarší ze všech sedmi členů Nejvyšší rady, vychovatel a rádce prince Althirry; ačkoliv jej princ varoval, rozhodl se stařec Onthorrn splnit svoji povinnost a také on vytáhl proti Reortům; avšak padl v první srážce a krví potvrdil svou přísahu; a jeho kožešina byla přenesena do chrámu.

Ze všech sedmi zbýval už pouze princ Althirra; Tharrové obklopili kvádrovou síň a vyzvali jej, aby chránil svůj národ. Tehdy princ Althirra, Vládce Tharrů, vystoupil a pravil:

»Jako mých šest druhů i já přísahal, že budu chránit vlast až do své smrti! Šest ze sedmi už svoji přísahu vyplnilo; já jsem sedmý. Kdo z vás miluje svoji vlast a chce ji bránit, ať jde se mnou; nemohu jim už slíbit nic jiného než smrt, ale je lépe zemřít, než se dát zavraždit nepřátelskými hordami!«

A vydal se na bitevní pole, kde zemřel za svobodu svého národa; ale nebyl už nikdo, kdo by vzal jeho kožešinu a odnesl ji do chrámu, neboť všichni, kdo byli schopni nosit zbraň, byli s ním. To byl konec říše Tharrů; Althirra byl poslední z jejích Vládců.

Ale Zlatý Tesák, Vládce Reortů, který právě zvítězil a vsadil na svoji hlavu korunu Tharrů, řekl nad mrtvým:

»Byl bych šťasten, kdybych měl takové bratry!«

»Proč, pane náš?« ptali se jeho Reorti.

»Kdyby v dnešní bitvě smrt potkala mne namísto toho tharra, rozprchli byste se jako stádo gazel a ponechali korunu Reortie hyenám a pouštním psům! Ale tito šli jeden po druhém na smrt; každý vstoupil do stopy toho, který šel před ním a kráčel v ní, jak mu kázala povinnost. Škoda, že nevládnu tharrům, kteří jsou tak moudří a stateční!«

Reorti jenom klopili hřívnaté hlavy a mlčeli.

»Obraťte koně, bratři!« řekl Zlatý Tesák. »Nemáme právo zničit zemi, která má tak statečné obránce. Svojí krví vykoupili svobodu této země! Ať žádný Reort už nikdy nenapadne jejich malou statečnou zemi; nemá na to právo!«

A odvedl z Ostrova své lupičské tlupy, aby se již nikdy nevrátil; avšak říše Tharrů byla obrácena v prach a vzpamatovala se z porážky, až když z potomků Tharrů vzniklo vítězné plemeno Tygrů a ovládlo svět.“

Poslouchali jsme jeho vyprávění; Andrej se neklidně vrtěl, snad si představoval ty dávné děje, o nichž Tawarr mluvil. Pak bylo dlouho ticho, až jsem se zeptal: „Proč jsi vyprávěl ten příběh?“

Odpověděl mi Wiirrta - a hned, bez přemýšlení:

„Kdyby Vládce Tharrů byl sám, kdyby nebylo sedm členů Nejvyšší rady, byly by Reortské tlupy zničily Armin hned při prvním útoku a rozdrtily tharry. Plemeno tygrů by nikdy nebylo vzniklo, nebo by bylo navždy pod nadvládou lvů. Proto není správné, aby Vládce byl sám a neměl nikoho, kdo by vzal do ruky jeho korunu, kdyby byl zabit.“

Teprve teď se odmlčel a podíval se na mne a na Andreje:

„Chtěl bych, abyste vy dva byli jedni ze členů Vládcovy rady. Vy dva, Yamanaki a možná ještě další a jiní. Chtěl bych, abys ty byl jeho prvním zástupcem, Ludvíku.“

Nedal jsem najevo žádné překvapení.

„Andreji, co ty o tom soudíš?“

„Pro mne za mne... Ale snad by to měl schválit celý parlament! Klidně ti přenechám zástupnictví; netoužím po hodnostech, ostatně jsem pořád ještě předseda parlamentu. Ty si klidně buď Charryho zástupcem, když chceš.“

„Je to naše přání!“ řekl Wiirrta. „Parlament se skládá jenom z několika lidí - a tygrů jsou desetitisíce! Máme právo tu a tam o něco požádat...“

„Dobře, přijímám. A děkuji vám za důvěru.“

„Tak je to dobře. Jsem šťasten...“

„Jestli chceš, předám ti vládu hned!“ navrhl Andrej.

„Ne,“ řekl Reggio. „Tady budeš vládnout pořád dál ty!“

„A Ludvík? Chceš, aby se odstěhoval někam jinam, nebo co?“

„Ludvík půjde s námi. Do Aurrgharru.“

„Do tygřího města?“ podivil jsem se.

„Ano. Tak rozhodli moudří staří tygři; je třeba, abys poznal všechnu moudrost starých Arminů, vše, co bylo zapsáno pro památku potomkům. Jsi moudrý, umíš číst naše písmo a budeš se moci poučit ze starých textů, kterým ani každý tygr nerozumí. Přejeme si, abys byl mezi námi a naučil se, co je třeba.“

Nestává se často, abych ztratil hlavu; ale teď se mi zatočila! Vědomí, že mohu proniknout k pramenům vědění staršího než lidstvo samo, že budu moci čerpat z kultury národa, který tak miluji a obdivuji, mne zdrtilo; kdybych nebyl dospělým mužem, jásal bych a křičel z plna hrdla radostí, že budu moci pracovat na takovém díle. Ničím jiným mi tygři nemohli způsobit větší radost.

„Wiirrto, víš vůbec, jakou věc jsi mi nabídl? Splnil jsi mi sen, který měly tisíce a desetitisíce lidí v dějinách světa; dal jsi mi možnost proniknout k pramenům nejstarší kultury na světě! Víš, jak fantastická možnost to je?“

„Ne,“ řekl trochu smutně. „Nemohu ti dát možnost číst v knihách prvního kulturního národa této planety, protože ty se potopily s ostrovem Atl Antisem, kolébkou Reortů. Naše knihy jsou staré pouze deset tisíc let, možná o něco více. Snad ti to postačí.“

„Splnil jsi mi největší sen mého života! Víš to?“

„Vím,“ řekl klidně. „My víme všechno.“

¹

„Charry, odcházím s ním. Půjdu s tím moudrým starým tygrem do Aurrgharru; musím tam jít a nebudu šťastný, dokud nepoznám vše, co mi připravili. Ubohý Nicolasi Flammele, nešťastný Alberte Magne, pošetilý Herme Trismegiste! Slyšíte mne, bratři, přes propasti věku? Vy všichni alchymisté, kouzelníci, mágové a vědci, všichni, kdo dychtíte po Vědění! Thomasi Baarfelte, Luigi Pietrangelli, Nicollo Fulcanelli! Nyní budu já prvním služebníkem vědy; neboť Wiirrta, nejmoudřejší z tygrů, přede mnou otevře Zlatou bránu Poznání.

Jdu s ním; a děkuji všemohoucímu Bohu, že mohu jít.

Sbohem, Charry. Vrátím-li se někdy, pošlu ti další zprávu.

Přeji Tobě, Dianě a všem ostatním poutníkům mnoho štěstí na vaší cestě, až již vede kamkoliv.

Váš pokorný služebník

Ludvík d'Enghiem“

Konec třetího dílu.

5.4.1974

KONEC

Navazuje : Rytíři Blesku 1 (Charry de Guyrlayowe IV.)

© 1973 Mojmír Kříž

KONEC

Obsah

Spustit

Nežádoucí osoba

Chvíle štěstí

První zasedání Arminského Parlamentu

Dokonalý stát

Lékař

Zákon pro příští století

Návrat beze slávy

Jak chutná domov

Dopis z neznáma

Život na Hůrce

Čarodějnice

D'Enghiemův dopis