Autobus

Rytíři Blesku 1

(Charry de Guyrlayowe IV.)

Mojmír Kříž

Fantasy

(Arminská sága 4)

© 1974 Mojmír Kříž

Titul: Rytíři Blesku 1

Podtitul: (Charry de Guyrlayowe IV.)

Skupina: Arminská sága 4

Žánr: Fantasy

Autor: Mojmír Kříž

Nakladatel: Autobus

Normální verze

Generováno v http://sw.gurroa.cz 31.05.2020-15:53 pro SW.

Úvod

I budou choditi národové v světle tvém,

a králové v blesku, jenž vzejde nad tebou.

Izaiáš 60:3

Ludvík d'Enghiem mi jednou řekl: „Divím se ti, Aflargeo, že nepíšeš knihy. Ty přece vidíš, slyšíš, cítíš, vnímáš daleko víc než řada lidí. Všechno vidíš, u všeho jsi, všemu rozumíš! Nevím, proč nepíšeš!“

„Já bych je třebas psal,“ řekl jsem. „Ale myslíš, že je tak jednoduché napsat knihu?“

„Proč by to mělo být složité?“ ptal se zas on. „Napsat knihu je to nejjednodušší na světě. Zkus si napsat úvod, pak dvě - tři kapitoly a máš začátek hotový. Potom už ti to půjde samo, ani nebudeš vědět, že ti to někdy nešlo.“

„Ale přesto,“ bránil jsem se. „Já - tygr?“

„Viděl jsem knihy, které napsali oslové a volové. Nevím, proč by se mozek tygra nemohl vyrovnat slepičím mozečkům některých oficiálních spisovatelů. Kromě toho máš jednu podstatnou výhodu: nelze tě zavřít do vězení. Máš moc velkou sílu a umíš bojovat.“

„Oni spisovatele zavírají do vězení?“

„Divil by ses, moc rádi. Nebo aspoň jim tím vyhrožují. Někteří chytřejší včas zmizí z dohledu.“

„Takže ty myslíš, že bych to měl zkusit?“

„Samozřejmě. Jakmile přijdeš na něco, co by mělo být napsáno a není, napiš to sám!“

Tak jsem se rozhodl být spisovatelem. On má Ludvík pravdu, lidé skutečně vidí, slyší a cítí méně než já. Čtu si Charryho a Dianino vyprávění - nikde tam není zmínka o tom, jak co vonělo a já si přece pamatuji na silné vůně, které jsem cítil, pamatuji si všechno daleko lépe. A pak: lidé musí dlouho zkoumat a uvažovat, kdo je dobrý a kdo zlý, když se s ním setkají. Já to vím hned - vím, co je dobré a správné a co zase zlé a špatné, když na to oni ještě ani nemyslí. A když potkám špatného člověka, hned bych ho zakousl. Jenže, oni mi to většinou nedovolí.

Já bych přece nikdy nedal svou důvěru člověku, který je zlý! Cítím to tak jasně, jako cítím, jak vítr z lesa přináší opojnou vůni zaječích pelíšků. Lidé necítí nic, dokonce ani myši, co lezou po sýpce - a chtějí něco povídat! My tygři, leopardi, jaguáři a všechno naše příbuzenstvo jsme mnohem dokonalejší než oni, ale nechlubíme se, nevytahujeme svými úspěchy a neposmíváme se druhým, protože navíc ke všem dobrým vlastnostem jsme ještě velmi hrdí a skromní! Což nás samozřejmě šlechtí. Lidé nás občas pomlouvají - ale to je bledá závist, že jsme dokonalejší než oni.

Vždyť: znáte něco dokonalejšího než tygr? Znáte nějakého tvora, který by měl krásnější kožešinu, elegantnější kresbu srsti, pružnější svaly, delší oháňku, vznešenější tvar hlavy a bystřejší smysly, než my? Ano, příroda udělala správně, když nám dala právo být pány všeho živého - a je třeba, abychom jí za to byli vděční a pokorně oslavovali její moudrost a dobrotu.

Jací jsou naproti tomu lidé? Nemusím vysvětlovat, každý je zná. Jen několik bych byl ochoten uznat za plnoprávné šelmy. Ostatní jsou hloupí, hádaví, úskoční, nešlechetní a vůbec skrz naskrz špatní. A přitom by takoví vůbec nemuseli být, stačilo by trochu kontrolovat své jednání, jenom trochu myslet a trochu znát zákony, a mohli by být daleko lepší!

Ale potíž je v tom, že oni být lepší nechtějí, což je velmi špatné! Jsou velice hloupí. A když se mezi nimi náhodou objeví někdo, kdo má předpoklady k Dobru, snahou všech ostatních je zahnat ho do ústraní, donutit aby mlčel a nic nepodnikal. A když se jim to nepodaří, třebas ho zabijí. Vím, nevěříte mi to. Ale budu vám povídat, co jsme zažili ve Studené zemi, kterou lidé nazývají Evropa, na statku mého přítele a učitele Charry Rithera, hraběte de Guyrlayowe, Vládce Arminu a tím i světa, a jeho manželky Diany, kterou všichni ze srdce milujeme a ctíme. V tom příběhu se ukáže, jací jsou lidé - a jací by mohli být, kdyby chtěli.

Bude to příběh o lidech, kteří se rozhodli vzepřít staleté hlouposti a prorazit prapaprskem světla do věčné tmy. Bude to příběh o těch, kdož po mnoho staletí umírali pro pravdu a zákon a přesto neslevili ze svých povinností a plnili je, jak jim kázala čest a svědomí. Bude to příběh o těch, kdo sami žijící v neštěstí dávali štěstí jiným.

Bude to příběh o Templářích.

Přišlo jaro

Po divokém začátku, provázeném rychlým táním sněhu a povodní, pokračovalo jaro tak rychle, až se nám ani nedařilo zaznamenávat všechny změny. Pupence na stromech se nalévaly, praskaly a rozkvétaly bělostnými květy na všech stromech v sadu. Ze země vyrazila čerstvá tráva a vzápětí za ní květiny, které Diana očekávala s nadšením. Objevila se spousta drobných ptáčků, někteří z nich si dělali hnízda na stromech v zahradě a Tannarr marně přemýšlel, jak by se dostal do budky, která tam visela, aby je mohl sníst. Charry mu to ale přísně zakázal a Diana ho zatahala za ocas a pohrozila, že ho uváže, když se bude starat o ptáčky.

Zato nám bylo dovoleno chodit lovit do lesa, který nám patřil - a to je skvělé, neboť v lese bylo hodně zvěře. Byli tam zajíci, koroptve, srny a tu a tam se objevil i divoký kanec. Charry sice nebyl příliš nadšen, když jsme si lovili sami, ale zakázat nám to nemohl.

„A co je za lesem?“ ptal se jednou Ao Harrap. „Při minulém lovu jsem se tam zatoulal. Je tam neobydlený kraj a nikdo tam nežije! Ale stopy zvěře tam jsou...“

„To je vřesoviště,“ řekl Charry. „Bažiny. Tam nechoďte, mohli byste se propadnout do bažiny a utopit se. Je to zlé místo - kdo neumí najít cesty, zahyne tam bez pomoci!“

„A straší tam duše zemřelých,“ dodala Diana. „Ať nikdo z vás neleze do takových míst!“

Ao Harrap ovšem ví ty věci lépe. „My dovedeme chodit v bažinách! Cítíme, kde je půda dobrá a kde špatná. Nemůžeme se propadnout do močálu, protože víme, kde nás udrží. Byl jsem tam a chytil si zajíce! A přece jsem se vrátil, i když jsem měl špinavé tlapky!“

„Přesto není správné, abyste příliš chodili na vřesoviště. Kdyby vás tam někdo viděl, mohl by se polekat a střílet na vás! Není to naše území, rozumíte? Nechci, abyste tam chodili lovit!“

„No dobře,“ řekl Ao Harrap. „Vždyť jsem se jenom tak ptal.“

Věděl jsem, že nechce poslechnout Charryho rozkazu - ostatně proč taky, když přece my skutečně dokážeme najít cestu v bažině. Jsou-li lidé slepí, neznamená to, že my nesmíme otvírat oči. Nemuseli jsme si nic povídat, všichni tři jsme věděli, že od té chvíle budeme lovit na vřesovišti už proto, abychom zbytečně nevybili všechnu zvěř na našich pozemcích.

Musím přiznat, že lidé ve vesnici nás neměli moc rádi. Byli jsme hlavní příčinou, že na Charryho Hůrku nepáchla za celý den živá duše a že se všichni báli jít třebas jenom okolo, i když to bylo ve dne. Je pravda, že jsme se občas prošli podle našich hranic, chodili k řece a tak dál, ale nikomu jsme nikdy neublížili a chovali se ke každému co nejpřátelštěji. Lidé jsou ale divní.

Lidé, co s námi bydleli na Hůrce, byli však jiní, dalo se s nimi žít. Charry zvýšil počet čeledínů na šest a stejně tolik děveček. Jedním z čeledínů byl i Janek, který předtím sloužil u mlynáře - mlynář ho vyhodil, protože pro něj neměl práci ani mu neměl z čeho platit. Všechno, co měl uloženo, dal na stavbu nového mlýna a ještě si něco vypůjčil.

Janek nebyl příliš chytrý. Charry o něm říkal, že když se dával rozum, asi ještě spal. Pracovat ale uměl skvěle a tak byl u nás vítán. Přivedl si s sebou dívku, která se jmenovala Tonička, a ta zase přivedla svou sestru, patnáctiletou Markétku, která dostala za úkol pást husy. Děvčatům vládla Diana, asi ne zle, protože ji měly docela rády a dobře si rozuměly.

Kromě toho byli na statku Charryho rodiče, strýc James Stephens, Vítek a Tošio Yamanaki. Herec Hans Diettermann, který s námi původně taky bydlel, s jarem dostal chuť do života, rozloučil se a odtáhl, aby se dal někde zas k divadlu.

Charry se dal s ostatními do práce na polích. První ze všech začal orat, my ostatní jsme stáli na mezi a dívali se, jak pluh krájí mastně vyhlížející černou zem. Potom vyšel za Charrym čeledín Franzl, pak Vítek a poslední Janek. Víc pluhů jsme neměli, i když si to Tošio chtěl taky vyzkoušet. Mohl to zkusit, když se Vítek unavil a odpadl. Taky jsem chtěl vyzkoušet, jestli bych uměl držet pluh, ale Charry mi to nedovolil.

Zato jsme mohli jezdit s koňmi, protože všichni vědí, že s nimi umíme krásně zacházet. Zdejší koně sice nejsou tak krásní a krotcí jako doma v Arminu, ale dali se ovládat celkem snadno a poslouchali nás - když jsme ovšem přemohli jejich první strach.

Sotva bylo skončeno orání, už se zase selo. Charrymu přinesl strýček James nějaký prospekt, co sliboval secí stroj, tím se velice usnadní práce. Charry nad tím podumal, zamyslel se a pak poslal Tlustého Bertina, aby takový stroj koupil v nějakém velkém městě a přivezl.

To se také stalo. Byla to veliká mašina natřená na zeleno a byly na ní truhlíky, do kterých se sypalo zrní a dole vývody, kterými zrno vypadávalo do hlíny. Celá vesnice se na ten stroj přišla podívat a Charry jim ho ochotně předváděl. Sedlák Müller, který nás neměl moc v lásce, málem praskl vzteky. Dobře jsme ho pozorovali, protože měl s sebou i svou dceru a ta pořád koukala na Dianu, jako by ji chtěla zabít. Charry si toho asi povšiml, protože dovolil Dianě, aby jezdila na sečce a obsluhovala ji. A místní děvčata z vesnice jenom kroutily hlavami, až se jim třásly copy, trčící z čepce na strany.

Protože to je lehká práce, nechal nakonec Charry obsluhu sečky Dianě a sám šel s muži sázet brambory a ostatní podivné rostliny. Ao Harrap navrhoval, abychom u řeky udělali rýžové pole a zasadili taky rýži, ale Charry tvrdil, že tady není dost teplo a rýže by nevyrostla. Moc jsem se divil, říkal přece, že zima bude zase až v zimě a do té doby je daleko. Ale je to asi pravda, v noci nebylo ještě teplo jako u nás doma - a možná to nebylo jen místní ochlazení, jak jsme si mysleli.

Ale práce na secím stroji se Diana brzo nasytila a potom koukala, na koho ji přehodit. Protože jsme byli pořád u ní, dala se pohnout, aby nechala jezdit Tannarra. Bylo to sice problematické, musel tahat a stlačovat různé páky a vůbec zacházet se železnými věcmi, ale Diana řekla, že když dokáže zacházet s puškou, musí se naučit i tohle.

Tak jsme jezdili, napřed Tannarr a když odešla Diana, tak i Ao Harrap a já. Není to vůbec těžké, jak Diana tvrdila. Chytrá šelma musí umět daleko víc než tohle. Ovšem chyba nastala, když se z některých trysek začalo sypat zrní moc a potom přestalo úplně, a když jsme se pokoušeli to opravit, něco se tam vzpříčilo a od té chvíle to už nefungovalo vůbec.

Ao Harrap to očichal a prohlédl a řekl: „Nedá se s tím nic dělat. Tannarre, zaběhni pro Dianu!“

Diana přiběhla celá vyjevená. Chvíli koukala do stroje, zkoušela hýbat různými pákami a pak souhlasila s námi, že se s tím nedá už nic dělat. Trochu se na nás zlobila, ale my tvrdili, že jsme nic špatného neudělali.

„Odtáhnem to na dvůr.“ Sedla si zas nahoru a jeli jsme na statek. Po cestě mi řekla: „Aflargeo, běž a poohlédni se, kde je Vítek. Jestli ho najdeš, tak mu řekni, ať sem přijde, ale opatrně, aby to neviděl Charry. Kdyby s ním někdo byl, tak si vymysli něco, co tě napadne. Hlavně nesmí Charry ani nikdo jiný vědět, že se polámala sečka!“

Tak jsem šel. Vítek byl naštěstí sám, seděl na mezi a spravoval kolečko od jednoho pluhu. Když jsem se podíval, co se děje, zazpíval mi: „Oral jsem oral, ale málo, kolečko se mi polámalo.“ a požádal mne, abych mu to podržel tlapou.

„To jsem moc rád, že se ti to pokazilo!“ řekl jsem.

„Ale jdi! Škodolibost jsem u tygra ještě nepozoroval!“

„To ne! Jsem rád, že nejsme sami, kdo jsme něco pokazili.“

„Ale! Kdopak co zkazil?“

„Zastavila se nám ta sečka. A nejde s ní nic. Diana ji nechala odtáhnout na dvůr a prosí tě, abys přišel to spravit!“

„To je od ní pěkný, já to viděl dneska poprvé v životě. No tak jdeme, no...“ Nechal kolo pluhu, vzal brašnu s nářadím a šel se mnou.

To už byla sečka na dvoře. Když s ní Diana přijela, uvítala ji jen mami, která obešla tu železnou obludu kolem dokola a řekla s citem: „Hned jsem si myslela, že to špatně dopadne. Však to je proti Bohu, mít na setí železnou mašinu! Má se sít rukama. Zrno je Boží dar a k Božímu daru má mít člověk úctu.“

Vítek přistoupil k sečce, kopl do ní podpatkem a poškrábal se na hlavě. Diana k němu přišla a tvářila se smutně. „Vítku, ukaž jednou, že jsi kamarád! Ty to určitě dokážeš dát do pořádku! Kdyby viděl Charry, že jsem to pokazila, zmlátil by mě!“

„Zmlátil? On tě taky někdy bije?“

„No, to zrovna ne,“ zmírnila to Diana. „Ale smál by se mi, a to je ještě horší. Dělej s tím něco, prosím tě!“

Vítek otevřel brašnu s nářadím a vytáhl z ní šroubovák. „Jakáž pomoc. Tak to musíme rozebrat...“

Odstranil všelijaké železné kryty z celého trupu a zadíval se zkoumavě na různé trubky, táhla, řemeny a ozubená kola. Popotáhl za páky, sledoval co ovládají a proč, pak si postrčil čepici a hvízdl.

„To dělal nějakej pořádnej truhlík! Ten člověk nemá vůbec ponětí o technice. Tadyhle se to zaseklo a bodejť ne, když je tahle konzolka vysunutá akorát do cesty a nanic. Tohle by úplně stačilo o polovičku kratší. Přineste mi pilku na železo!“

Diana mu podala pilku a Vítek počal odřezávat kus železa, který mu připadal zbytečný.

„Proboha, jenom to neznič, ať Charry nenadává!“ strachovala se, ale Vítek se nedal přesvědčit.

„Já to dokonce vylepším! Budeš koukat...“

„Ty, prosím tě...“ začala Diana, ale Vítek ji zarazil:

„Radši mi místo radění podej šestnáctku klíč!“

Tak klečeli u sečky a montovali a řezali, pilovali, občas Vítek zahodil kus železa. Potom přišel tati a taky radil a pomáhal a hromada vyřazených součástek utěšeně rostla. Vítek se překonával, přehazoval trubky z jednoho místa na druhé, někam dal místo slabších silnější a jinam místo silnějších slabší, a když s tím byl za tři hodiny hotov, bylo to zrovna ve chvíli, kdy do dvora vstoupil Charry a protáhl obličej, co se to děje.

„Copak to vyvádíš? Diana to pokazila a ty to spravuješ, že?“

„Ani řeč,“ řekl Vítek. „Co sis to vymyslel? Sám jsem to otevřel a dávám to do pořádku! Ti chlapi nemají drobet technickýho rozumu, co to dělají. Když se na to podíváš...“

„Ať se dívám jak se dívám, pořád je toho míň a míň. Bude to vůbec ještě někdy fungovat?“

„Můžeš to zkusit! Bude jenom o polovičku lehčí práce. A dokonalejší konstrukce. Teď už se to nezasekne, i kdyby s tím pracoval nevím kdo!“

„Tak ono se to zaseklo! To jsem si mohl myslet. A řídila to Diana, že jo?“

„Ne,“ řekl Tannarr hrdě. „Byl jsem to já, pane. Nehněvej se na Dianu, je nevinná - to má tlapa se dotkla stroje ze železa a on se rozhněvav, přestal fungovat.“

„Už to vidím! Nelži mi, chceš ji chránit, tak to bereš na sebe. Je mi to jasný, Diano, víckrát na to nesáhneš ani prstem. Bude s tím jezdit Vítek, když tomu rozumí, jak říká...“

„Teď už se nemůže nic stát! A kdyby, tak se tadyhle otevře kryt a může to být jenom tohle táhlo, protože to se zaručeně za pár neděl ohne a budeme muset dávat nový. Je tak blbě nasazený, že se hned kroutí. To nemůže dlouho vydržet. Bylo by potřeba to převrtat.“

„Tak to převrtej! Ale jestli to nepůjde, tak se těšte. Všichni dohromady. Je tady něco k jídlu?“

Vítek se tím zabýval ještě půl hodiny, pak jsme vyjeli zas na pole. Charry osobně odzkoušel secí stroj a vyjádřil se, že jde skutečně lehčeji a jak se zdá, i líp. Zbylé součástky a odpad smetl tati do pytle a uložil do kůlny, kdyby se to ještě někdy potřebovalo.

Po experimentu se sečkou rozhodl Charry, že už nebude kupovat žádné zemědělské stroje a bude vše dělat ručně, jak se to dělalo vždycky. Ovšem ke cti Vítka je třeba říct, že od jeho opravy neměl už stroj jedinou poruchu a setí zdárně pokračovalo. Stejně tak pokračovaly velmi rychle i ostatní polní práce.

Potom přišla neděle a Diana prohlásila, že v tomhle kraji se světí stejně jako v Arminu. Proto že nebudeme celý den nic dělat a lidé půjdou dopoledne do kostela.

Poněvadž my býváme rychleji hotoví s úpravou zevnějšku než lidé, čekali jsme, až se všichni patřičně přistrojí. Diana se oblékala do nového kroje, který po večerech šily s Grétou a mami. Bylo to oblečení velmi pestrobarevné a moc se všem líbilo, až na Charryho, který na to koukal spíš jako na parádu a vyhazování peněz. Mužský kroj je podstatně jednodušší a Charry v něm vypadal téměř k nerozeznání od ostatních mužů, třeba Franzla nebo Janka. Diana si zvlášť pečlivě načesala copy a protože byly krátké a nechtěly jí trčet z čepce do stran jako ostatním ženám, zpevnila si je šikovně drátem. Charry se smál, že na ten drát někoho napíchne a ještě mu ublíží. Mami a tati se oblékli do poněkud jiného kroje než ostatní, namísto pestrých barev byly u něho všechny tmavší a převládala černá.

Nesnáze byly jen s Tošiem a Vítkem. Tošio vida, že se převlékají do slavnostního, oblékl si kimono, zasunul za pás meč a usoudil, že je připraven. Vítek naproti tomu zůstával v opozici a prohlašoval, že nepůjde.

„To bych moc rád věděl, proč ne!“ řekl Charry.

„Protože jsem jiné víry. Český bratr, jestli víš, co to je.“

„Nevím - ale je to nějaká protestantská sekta. My jsme taky protestanti, tak se vůbec nic nestane, když se zúčastníš.“

„No dobře. Ale na tvoji zodpovědnost!“

Oblékl se velmi rychle, a to do černých kalhot, bílé košile a černého kabátu prostého střihu. Kde k tomu všemu přišel, nevím, ale považoval to za slavnostní oděv. Charry se zatím podivoval Yamanakiho oblečení, potom to vzdal a poradil mu jenom, aby dělal to co ostatní a nesnažil se ničím přispívat k obecnému pozdvižení. Pak si všiml nás.

„A co vy tady? Co na nás tak koukáte?“

„No, že abysme šli, ať nezmeškáme!“ připomněl jsem.

„Vy přeci nemůžete jít s námi!“ zhrozil se. „Musíte zůstat doma, do kostela nesmíte vstoupit!“

„A to bych moc rád věděl, proč! V Bird City jsme tam chodili a otec Ignác byl rád a chválil nás!“

„Tady není Bird City! Do kostela u nás nesmí žádné zvíře. Ani vy, ani nikdo jiný.“

„Jak se to vezme,“ řekl kocour Moritz. „Já tam chytal myši a kavky tam mají dokonce hnízdo.“

„To je něco jiného, o tom nikdo neví. Ale kdyby tam šly naše šelmy, bylo by to znesvěcení kostela. To je neodpustitelné a zkrátka to vůbec nejde!“

„Lidi mají všelijaké hloupé názory,“ soudil Ao Harrap. „Tohle je jeden z nejhloupějších. Do našich chrámů smí každý.“

„Nebudeme se dohadovat,“ řekl Charry. „Zůstanete doma a basta!“

„Dobře,“ řekl Ao Harrap. „Zůstaneme doma.“

Zatím se už sebrala Gréta s Franzlem a s pacholky a děvečkami a šli všichni pomalu dolů do vesnice. Charry a Diana, staří a Vítek s Tošiem měli jet bryčkou, ježto tati a mami nemohli tak dobře chodit a taky bylo daleko vznešenější jet do vsi na voze. Vytratili jsme se na dvůr a odtamtud za stodolu, kde řekl Ao Harrap: „Když nechtějí, abychom šli s nimi, tak nemusíme. Ale proto nemusíme zůstat doma! Půjdeme sami.“

„To je dobrý nápad,“ souhlasil Tannarr. „Ale jak to uděláme?“

„Když jsme sem přišli, ještě v zimě jsem obešel v noci celou vesnici a všude se podíval. Kostel je na kopečku, zezadu k němu přiléhá starý hřbitov, zatímco zepředu je nový. Tam, hlavní cestou, přicházejí lidé. Vzadu na starým hřbitově mají pelechy zajíci. Ale nebyli tam, škoda. Tamtudy se dá ke kostelu proniknout úplně snadno.“

„Ale jak dovnitř?“ ptal jsem se. „Jinak nebudeme nic vidět...“

„Moritzi, jak ses tam dostával ty, když jsi tam chodil chytat ty tvoje myši?“

„To je maličkost, je tam několik vchodů. Jednak se dá prolézt kterýmkoliv nezavřeným oknem. Potom sklepním okýnkem pod sakristií. A nejlíp se leze přes půdu sakristie na půdu chrámový lodi a na věž. Tam bylo nejvíc myší. A nahoře ve věži kavky a na trámech pod nima netopýři.“

„Jak bysme se tam mohli dostat my?“

Moritz chvíli přemýšlel. „Taky by to šlo. Od hřbitova je malá branka zavřená na závoru. Tam jsou schody nahoru na půdu sakristie a potom na věž. Kdybych odstrčil závoru, mohli byste snadno projít dovnitř. Do lodi se už nějak dostanete, to je pro vás maličkost.“

„A lidi - viděli by nás?“

„Nemuseli by nás vidět. Když se jim neukážeme.“

„A to my se neukážeme,“ řekl jsem. „Jdeme?“

Moritz vystrčil hlavu, aby se podíval, kde jsou naši. „Musíme počkat. Ještě nevyjeli. Kdyby se po nás třeba sháněli...“

Čekali jsme už jen chvíli, potom vyjela bryčka ze vrat a my se vyplížili hned vzápětí. Jak se dostat do vesnice, víme všichni. Od našeho statku tam vede cesta, podél ní roste alej stromů a rozrostlých křovisek. Za tímto křovím jsme se mohli krásně připlížit až do bezprostřední blízkosti pahorku, na kterém stojí kostel. Na hřbitov jsme pak museli projít dost hlubokým příkopem, v němž se po dešti drží voda, a přelézt zeď, což je jednoduché.

Nepříjemné by bylo jenom, kdybychom při cestě někoho potkali - ale stačí v takovém případě ulehnout na zem a skrčit se do křoví, člověk přejde a nevidí nic. Je pravda, že jsme větší, než obvykle zdejší kočkovité šelmy bývají, ale lidé nejsou vůbec pozorní k tomu, co se kolem nich děje a nevšimli by si nás, dokud by o nás nezakopli, i kdybychom leželi přes cestu.

Dolů ke kostelu jsme se dostali bez nejmenších potíží. Ani prolézt příkopem a přelézt zeď nebylo těžké, lidé tudy nechodili a stačilo dát pozor, aby se náhodou někdo neobjevil. Většinou chodili z druhé strany přes můstek od řeky, aby si neumáčeli boty. Jsou někdy podivuhodně choulostiví.

Skrčili jsme se v křoví v zarostlém hřbitově a pozorovali lidi, jak do kostela přicházeli. Muži i ženy ve slavnostních krojích, podobných jaké měla Diana a Charry. Mnozí se zastavovali, zdravili se a hovořili spolu. Děti jim stály způsobně po boku a chovaly se vzorně, aby nedostaly pohlavek.

Stal se tam jen jeden incident, ale to jsme se dozvěděli až později. Samozřejmě to bylo kvůli našim. Charry a Diana se totiž setkali taky s Müllerovými, s mlynářem a jeho ženou. Diana je pozdravila, jak se slušelo a jak ji to Charry vtloukal do hlavy: „Gooden Taak, fraa' nakbaarijn...“

Ale bába Müllerová, místo co by slušně odpověděla, zvedla nos a odvrátila se s pohrdáním. A když byla tak daleko, aby to Diana slyšela, prohodila k mlynářce: „Ta čarodějnice je tu taky! A ještě se odváží pozdravit...“

Diana sebou škubla. „Madam, nechtěla bych, aby to vyznívalo příliš pyšně, ale myslím, že když jsem vás slušně pozdravila, mohla jste mi slušně odpovědět! I vy, mlynářko. Pokud vím, navštívila jste mne dokonce v mém vlastním domě, a...“

„No a co má být?“ mlynářka se otočila k ní a se zlým šklebem vykřikovala: „Co - taková si myslí, když se usadila na statku, že se jí hned bude říkat gnaadijk fraa', milostivá paní, ne? Přitom se vůbec neví, co je zač a čí je a kde ji našli - a to její čarování je taky pěkně vypečená věc!“

„Vy, paní, byste mi možné měla říkat ne gnaadijk fraa', ale Yk Gnaade, Vaše Milosti!“ vyjekla Diana. „Protože já...“

Vtom jí už Charry stiskl ruku v zápěstí.

„Cože?“ vykřikovala Müllerová. „Ona si snad myslí, že když je z Hůrky, tak že je nějaká hraběnka, či co? Ona snad...“

Dianě blyštěly oči, jen se pustit do hádky. Ale Charry, stále jí svíraje ruku, pronesl mrazivým tónem: „Moje žena nemluví dosti dobře naší řečí. Prosím, abyste ji omluvily. Nemyslela to tak, je zvyklá na francouzštinu, která je její mateřštinou. V té zní taková slova zcela jinak.“

Babám to nestačilo, ale ostatní lidé upadli do rozpaků.

„No,“ pravila mlynářka, obracejíc se zády k Dianě a Charrymu a naklánějíc se k Müllerové. „Francouzka! Všechny Francouzky jsou nemravné a zpustlé, to je každýmu známo...“

„Však,“ řekla statkářka. „Na nás bude hrát dámu - a zatím se bratříčkuje s pacholky a děvečkami! Dokonce si s nimi tyká! A na nás, poctivé sedláky, se bude vytahovat!“

Diana otevřela pusu, aby něco řekla, ale Charry jí opět stiskl ruku, tak mlčela. Charrymu naběhla jizva na čele do ruda, což je neklamné znamení, že se v něm vzmáhá vztek.

„To už tak bývá, když se stane velká dáma z pouliční trajdy!“ pronesla bába Müllerová se zadostiučiněním.

V té chvíli Charry smekl klobouk a zvolna, aby to všichni viděli, se přežehnal křížem. Vzápětí zazněl jeho hlas jako zvon celým prostranstvím: „Müllere! Snad byste si měl zkrotit svoji ženu, aby si pamatovala, že stojí na posvátné půdě a krotila svůj jazyk. Bůh je tu s námi a slyší naše slova. Jeho uráží ten, kdo uráží člověka k obrazu božímu stvořeného!“

Nastalo ticho. Všichni se otočili k Müllerovi a ten pomalu, ale spolehlivě rudnul. Jeho žena rovněž zrudla jako pivoňka, pak sedlák mlčky, ale výstižně ukázal ženě, aby se klidila stranou. Nakonec řekl tiše, ale bylo to všude slyšet: „Promiňte, sousede Rithere - nemyslela to tak.“

„Nic se nestalo,“ řekl Charry blahosklonně. „Neslyšeli jsme nic, co by nás uráželo.“

Vstoupili do kostela. Müllerovi se hrnuli ke své lavici, která byla první nalevo, hned pod kazatelnou. Mlynář měl zas vydrženou první lavici napravo. Mimo těchto byla nejčestnější čtyřmístná lavice přímo u pravé stěny, na té sedával zeman a zemanka z Hůrky se svými dětmi, když byla Hůrka ještě panská. Teď, když panstvo zkrachovalo a lidé na velkostatku se střídali, nesedával tam nikdo, jenom občas správce společnosti, který dojížděl dohlížet na nájemce. Nyní kráčel Charry přímo k panské lavici, počkal až se usadila Diana, jeho matka a otec, pak usedl sám a jako bývalý zeman pověsil svůj klobouk na výčnělek vyřezávané lavice. Tošio Yamanaki zůstal stát vedle lavice s rukama složenýma na prsou. Děvečky a čeledínové se nahrnuli do lavic vzadu, jak se slušelo na jejich stav, a polohlasně tam vychvalovali svoje panstvo jiným čeledínům a děvečkám.

Kostel zašuměl, když se Ritherovi posadili na místo určené pánům z Hůrky. Ale patřilo jim a nedalo se nic dělat, jen ukázněně usednout a strpět, aby světoběžník a jeho podivná manželka seděli na místě nejčestnějším.

To už se dostal na své místo i varhaník. Lidé vytáhli zpěvníky, varhaník počal hrát na svůj nástroj. Poprve jsme, my šelmy, slyšeli varhany, v Arminu jsme je neměli. Moc se nám to líbilo a Tannarr si počal polohlasem prozpěvovat s sebou, až ho Moritz musel zarazit.

Když začaly varhany hrát a lidé zpívat, Moritz vstal a přeběhl ke kostelu. Objevil pootevřené okénko v sakristii a zmizel v něm tak rychle, že si ho ani nikdo z opozdilců, chvátajících do kostela, nemohl všimnout. Po chvíli čekání jsme spatřili, jak se dvířka v zadní části pootevřela. Tannarr proletěl první přes prostranství a už byl uvnitř. Zakýval nám tlapou, že můžeme za ním. Proběhli jsme a rovněž vlezli dovnitř, ačkoliv to nebylo tak jednoduché. Byla to malá komůrka plná nářadí, většinou používaného na kopání hrobů. Jsme tři velké šelmy a museli jsme se velmi stlačit, abychom se tam vešli. Potom Ao Harrap pomohl Moritzovi zastrčit závoru, aby nás někdo nepřekvapil - mohl by se nás třeba leknout.

Z komory vedl žebřík někam nahoru. Vylezl jsem po něm první a naštěstí mne unesl, ačkoliv jsem ze všech nejtěžší. Nahoře byla půda a na ní zbytky sena, asi kostelník choval králíky. Trámy byly sice trochu zpuchřelé, ale dalo se po nich vylézt výš, kde začínala půda kostela. Vylezli jsme a ocitli se na ochoze pobitém prkny, aby tam mohli chodit i lidé.

„No ne,“ řekl Tannarr. „Byl jsem na půdě na Hůrce, ale takováhle změť trámů tam nikde není. Jak to ti lidé dokázali, dát sem tolik trámů? To každý z nich něco drží?“

„To máš tak,“ řekl jaguár. „Lidé nedokážou udělat pořádnou klenbu. Tahle klenba, jak vidíš na stropě, je kulatá s hřebenem uprostřed. To jim dá moc práce, daleko víc než normální rovný strop, jako je na Hůrce. Ale musejí na to dělat takovouhle složitou konstrukci. Už proto, že je ze dřeva. Naše kamenné stavby jsou mnohem jednodušší a při tom bychom takovou klenbu dokázali taky - ještě složitější.“

„Je to pravda,“ řekl jsem. „U nás v Aurrgharru v trůnní síni je klenba, která je navíc ještě asymetrická. A přitom je z kamene a nedrží ji takovýhle monstrum!“

„Pojďte,“ řekl Moritz. „Tam vzadu je díra, kterou budeme vidět dovnitř. Ale buďte ticho, nahoře na kůru jsou lidé a kdyby si všimli, že jsme tady, mohli by sem vlézt, je tam další vchod.“

„Tam bych chtěl,“ řekl Tannarr. „Chci slyšet varhany zblízka.“

Šli jsme po ochozu, až jsme se dostali na místo, kde jedno z prken bylo uvolněné a škvírou bylo vidět dovnitř. Ovšem taková díra stačila pro Moritze, ale ne pro nás tři. Bylo to v temném koutě klenby, která nebyla osvětlena svíčkami zezdola. Proto Ao Harrap rozhodl: „Uděláme tu díru trochu větší!“

Zachytil drápy uvolněné prkno, počkal až varhany nasadily forte a pak zapáčil. Ozvalo se zapraštění, vzápětí jaguár zachytil zuby ulomené prkno a položil je vedle sebe. Dole si lidé ničeho nevšimli, i když mě by určitě takový zvuk přiměl k ostražitosti.

Vykoukli jsme vzniklou škvírou dolů. Lidé seděli v lavicích, v rukou drželi otevřené zpěvníky a zpívali. Tannarr pořád ještě chtěl zpívat s sebou, ale Moritz ho varoval, že by si toho všimli, protože leopard má mnohem krásnější a silnější hlas než lidé a lidé by mu třeba ze závisti mohli ublížit. To Tannarr uznal a radši mlčel.

Prohlížel jsem si vysoké stěny kostela. Byly na nich dřevěné desky a na těch namalováni krásní lidé v důstojných pózách a slavnostním oblečení. Okolo hlavy měl každý zlatou barvou namalovaný kroužek a před každým hořely tři nebo pět svíček v ozdobném svícnu. Na pravé straně byla socha: vyhublý muž zavěšený na kříži, s nesmírně smutným a bolestivým výrazem ve tváři. Hádal jsem, že ten kříž je nějaký mučící nástroj a že ten člověk byl mučen. Možná dokonce i zabit.

„Kdo je to?“ ptal se tiše Tannarr. „Co mu udělali a proč?“

„Kdybyste místo flákání chodili raději poslouchat otce Ignáce, když o tom vypravoval, byli byste chytřejší,“ řekl Ao Harrap povzneseně. „Je to Ježíš Kristus, Bůh lidí. Byl člověkem, ale z nějakých nesmyslných příčin se dal zabít tímhle způsobem. Potom se vrátil na svět, aby si to s těmi, co mu to udělali, vyřídil. Lidé se jej bojí, uctívají jej a modlí se k němu.“

„Tomu nerozumím,“ řekl Tannarr. „Proč ho zabili?“

„Chtěl se stát Vládcem lidí. Ale oni nechtěli mít Vládce, aspoň ne tak moudrého a schopného, jako byl on. Dosavadní vladař, císař římský, se bál, proto nařídil ho popravit tímto způsobem. Ale Ježíš proti němu nechtěl bojovat, nechal se radši zajmout. Svého pobočníka dokonce káral, aby netasil meč z pochvy a poslal ho raději pryč. Osobně si myslím, že chtěl, aby ten Petr přivedl pomoc, ale on to nepochopil a radši celou noc plakal, než by mu pomohl. A ráno Ježíše odsoudili k smrti a přitloukli ho hřebíky za ruce a nohy na takovýhle kříž. A tam ho nechali, až zemřel.“

„Je to hrozně zmatené,“ řekl jsem. „Vyprávěj to po pořádku!“

„To je těžké. Jsou v tom příšerné zmatky, otec Ignác to vždycky vyprávěl tak, že se nedalo nic rozumného pochopit. Když měl říct něco konkrétního, tak se zapletl do výkladů o věcech nadpřirozených a jasné a důležité údaje se ocitly mimo diskusi. Podezřívám otce Ignáce, že to pořádně ani nevěděl. Jenom říkal, že Ježíš zemřel za naše hříchy. Což je podle mého nesmysl, protože nemohl předem vědět, co my provedem!“

„Co je to hřích?“ zajímal se Tannarr.

„Jsi nevzdělanec! Hřích je... nesprávné jednání. Lidé mají takový zákoník o deseti bodech, který ale vůbec nemusí dodržovat. Aspoň nikdo, koho jsem zatím poznal, ho nedodržuje, a vypadá to, že mu to prochází. Když už těch prohřešků proti zákonu je moc, musí se pomodlit, aby mu Bůh odpustil, protože ten je v tom hlavní soudce. A on jim opravdu odpustí.“

„To je docela příjemně zařízeno! Když tygr něco provede, dostane nakládačku a když se mu na to přijde, dopadne to s ním ještě hůř. Lidé nejsou tak hloupí, jak se zdají. Oni se zkrátka omluví Bohu a mají to srovnané.“

„A vidíš, úplně ne. Ještě si to s nimi někdo vyřídí po smrti. Čerti a tak dál.“

„Jo!“ Tannarr se nadšeně zavrtěl. „Čerty já znám, Diana mi o nich vyprávěla. To musí být krásní lidé - představte si, mají na hlavě rohy, vzadu dlouhý ocas a jsou celí černí a chlupatí!“

„Už mlčte! Přestali zpívat, ať nás neslyší!“

Právě přicházel farář. Byl starý a kráčel těžce, zvlášť když musel vystoupit po točitých schůdkách nahoru na kazatelnu, zavěšenou proti soše Ukřižovaného. Když byl nahoře, musel chvíli čekat, než si oddechl; teprve pak mohl začít mluvit:

„Mijne brooder aad schweester - moji bratři a sestry! Jsem rád, že jste v tak hojném počtu navštívili náš skromný svatostánek, a jsem ještě raději, že mohu v našem bohabojném shromáždění přivítat tváře nám velmi milé, které jsme již dlouho neviděli; a pak také tváře, které vidíme vůbec poprvé. Na počest těch, kdož se k nám vrátili z dálky, chci dnes hovořit o cestách trnitých, po nichž chodil Pán a po nichž chodí lidé, na slova Žalmu 101 z Písma svatého.“

Všichni lidé v kostele povstali a kněz přečetl:

„Žalm Davidův.

O milosrdenství a soudu zpívati budu, tobě ó Hospodine, žalmy budu zpívati.

Opatrně se míti budu na cestě přímé, až přijdeš ke mně; choditi budu ustavičně v upřímnosti srdce svého i v domě svém.

Nepředstavímť sobě před oči věci nešlechetné; skutek uchylujících se v nenávisti mám, nepřichytíť se mne.

Srdce převrácené odstoupí ode mne, zlého nebudu oblibovati.

Škodícího jazykem bližnímu svému tajně, tohoť vytnu; očí vysokých a mysli naduté nikoli nebudu moci trpěti.

Oči mé na pravdomluvné v zemi, aby sedali se mnou; kdož chodí po cestě upřímné, tenť mi sloužiti bude.

Nebude bydliti v domě mém činící lest, a mluvící lež nebude míti místa u mne.

Každého jitra pléniti budu všecky nešlechetné z země, abych tak vyplénil z města Hospodinova všecky, kdož páší nepravost.“

Lidé vyslechli ta slova mlčky a bez vyrušování, nejspíš jim tak docela nerozuměli. I my jsme museli dávat pozor, protože to bylo ve starobylém jazyce. Ale pak kněz promluvil zase normálně:

„Bratři a sestry, potkala nás veliká radost, když se do naší obce vrátil mladý muž, který z ní před lety odešel. Hovořím o tobě, bratře Charlesi. Znám tě od malička, viděl jsem tvé rodiče při svatbě před tímto oltářem a oddával jsem je. Nedlouho po tom jsem tě křtil, tam z té křtitelnice v rohu. Byl jsem tehdy o hodně mladší a nebylo to dlouho poté, co jsem byl poslán do této vesnice. Pamatuji se na tebe i později, když jsi chodíval po vsi jako malý chlapeček. Pamatuji se také, jak jsem vás učil znát první písmenka v Bibli, kterou držím v ruce, tebe i řadu dalších dětí. Byl jsi z nich nejchytřejší. Vím, že se pan biskup, když k nám přišel, podivoval, kolik už znáš. Také pan učitel, který teď sedí na kůru a krásně nám hraje na varhany, dobře ví, jaký jsi byl. Všichni v této vesnici tě znají, vyjma těch, které jsem doprovodil na cestu poslední a dětí, které se narodily až v posledních letech.

Odešel jsi od nás do dalekého světa. Odešel jsi, spravedlivý a dobrý Bůh tě dlouhá léta vodil po širokých krajinách světa podle slov Písma: „Všude zem Páně - na všelikých cestách já budu s vámi.“ Prošel jsi daleké cizí země; pracoval jsi pilně na hřivně, která ti byla dána a získal jsi bohatství a moc. Avšak vrátil jsi se k nám, do naší vesnice - a to je dobré.

Bratři a sestry, připomenu vám podobenství o marnotratném synovi, který se vrátil ze světa ožebračen, v bídě a nesnázích; a přece jeho dobrý otec dal zabít tučné tele, aby syna nakrmil; a přivítal ho s radostí. Tento mladý muž není marnotratným synem, přišel ve cti, hřivnu, jež mu byla dána, poctivě vzdělal a dobyl si slávy pozemské. Přišel, aby se stal jedním z nás, jedním ze stádce božího této obce, v níž žiju už tolik let a kterou se snažím chránit proti pokušení zlého. Přišel k vám - a co jste vy učinili? Zabili jste tučnou ovci, abyste jej nakrmili? Přivítali jste jej stejně laskavě, jako přijal otec syna, který jmění potratil a rodinu uvedl do hanby a opovržení? Projevili jste takový skutek křesťanského milosrdenství?

Řekli jste dobré slovo člověku, který přišel po dlouhých letech z dálky?

Náš bratr Charles si přivedl ze světa ženu. Velmi mladou ženu, s níž vstoupil ve svazek manželský. Podívejte se na ni všichni, vidíte ji dobře před sebou. Dobrotivý Bůh jí dal krásu tváře i těla; to však dává každému člověku a kdo z nás starých může říct, že v mladých letech mu takový dar byl odepřen? Co však ještě daroval Pán této ženě, své služebnici jménem Diana? Co můžete číst z tváře té ženy? Čtete v ní snad povýšenost, pýchu, krutost, zlo? Ne, její oči hlásají lásku ke všemu živému, dobrotu a vlídnost. Dívky, které ji denně vídají a pracují s ní v jejím domě, si jí váží a mají ji rády, nejen jako dobrou paní, ale i jako moudrou přítelkyni. Mnozí, kdož ji poznali, si jí váží. Avšak mnozí, a není jich málo, nejsou s touto dívkou spokojeni; zlými slovy i zlými činy se snaží ublížit tvoru stvořenému k obrazu Božímu.

Připomenu vám teď, co učinil Pán, když k němu přistoupila žena padlá Veronika, která žila v hříchu ve městě Jeruzalémě. Ježíš Kristus, který je nekonečně laskavý, nepohrdl cizoložnou ženou; odpustil jí její hříchy a milostivě ji přijal; vzal její roušku a otiskl do ní svou svatou tvář, potřísněnou krví, blátem a potem. To učinil Kristus pro ženu padlou. Ale vy, někteří z vás, jste přijali ženu počestnou, jako by vám kdoví čím ublížila; a málem jste ji vyštvali od prahu božího domu.

Vidím tváře některých z vás; a čtu v nich jedno zlé slovo, které tady i dnes padlo, před chrámem Páně. To slovo je zlé a nebylo tady už dávno slýcháno. Slovo čarodějnice.“

Kostel zašuměl; starý farář sklonil na chvíli hlavu na prsa a odpočíval po té dlouhé řeči. Zatím se všichni dívali na Dianu a Charryho. Diana seděla mlčky a vzpřímeně, ani se nehnula, Charry se tvářil zachmuřeně. Mami a tati byli velmi rozpačití, a jenom tvář Tošio Yamanakiho byla nepohnutá jako z kamene; dozajista ničemu z toho nerozuměl.

„Jsem velmi starý člověk. Prožil jsem dlouhá léta; a v dětství ještě slýchal povídačky o takových slovech. Když je někdo někdy vyslovil, hořely potom hranice. Ano, byly doby, kdy to slovo znamenalo strašlivou smrt pro člověka, který byl takto nazván. Smrt v plamenech ohně! Všechny ty ženy a muži, ano i děti, byli odsouzeni řádným soudem a byli vinni podle úsudku svých soudců; neboť oni tomu chtěli. Ale Bůh, který vládne na Věčnosti, Bůh, který jediný má právo soudit činy lidí, ten to nechtěl! Jsou věci, které se vymykají poznání člověka a nad nimiž rozum zůstává stát; ale Bůh ví, co se děje a řídí svojí rukou správně všechen běh světa. Což myslíte, že on, který je tak mocný, by nedokázal změnit, co si usmyslela pokazit opovážlivá lidská ruka? Že by Bůh dopustil svévoli zlého člověka, který by si kouzly osoboval právo rušit Boží záměry? Mohou být lidé moudřejší než Bůh a napravovat, co podle jejich přízemních názorů on zapomněl? Je to, jako by se červi, kteří ryjí v zemi, rozhodli napravovat, co hospodář při orání brázdy podle jejich červích náhledů učinil špatně. Takoví byli lidé, kteří zapalovali hranice a soudili nevinné!

A dneska znovu zní slovo čarodějnice. Uplynulo víc než sto let od doby, kdy dohořely poslední hranice! Dnes už nikdo rozumný nemůže věřit, že někdo z jeho bližních používá kouzel k prosazení svých cílů; a žádný rozumný člověk také nevěří, že by mohla existovat čarodějnice. A přece se to řeklo. A já se ptám, ptám se vás všech: Proč?

Přinesli mi podivné zvěsti. O ženě, která čarovala, aby sníh roztál a přišlo jaro. Ale za mého života se stalo každoročně, že roztál sníh a přišlo jaro! Člověk, který ve vhodnou chvíli bude provádět podivná zaklínání, jemuž nikdo druhý nerozumí, může téměř s jistotou očekávat, že příroda mu vyhoví a jaro přijde, sníh skutečně roztaje. To se taky stalo. A bylo by se to stalo, i kdyby jedna mladá a možná ještě poněkud lehkovážně hravá dívka nebyla přivolávala jeho příchod. Od doby, kdy tady žiju, na jaře přicházejí záplavy. Některý rok větší, někdy jen maličké nebo žádné, když sníh roztaje pomalu a stačí odtéci řekou. Taková povodeň, jakou jsme viděli, byla už mnohokrát - a nikdy nikdo ještě nerozbil výbušninou led, aby voda mohla odtéci. Pamatuji se, že před několika lety se dokonce jeden muž utopil ve vzbouřené vodě. Pokaždé při tom byly poškozeny nějaké hospodářské budovy. Mnohokrát dokonce spadly, ale ne následkem čar a kouzel, nýbrž následkem špatného zdiva a zanedbané údržby. Naše sestra se prohřešila rouháním, když předstírala, že trestá čárami ty, kdož jí nadávali. Ale neprovinila se, že by někomu vědomě ublížila. Naopak sama pomáhala svýma rukama chránit majetek bližních, zatím co oni jen stáli a dovolávali se Boží pomoci. Bratři a sestry, i spoléhání na pomoc Boží je rouháním, nepřiloží-li člověk sám ruku k dílu. Co jste učinili vy, poškození? Poděkovali jste aspoň jedním slovem za tu pomoc? Nebo jste odpověděli slovem zlým?“

Farář se znovu rozhlédl po shromáždění.

„Slyšel jsem dnes tady před stánkem božím mnoho slov. Některá zněla neskromně a chlubivě a možná se nemusela líbit každému, kdo tu žije dlouhá léta a nemá rád lidi, kteří přišli teprve nedávno. Je tu však něco, co ukazuje, kdo má a kdo nemá právo být nazván čestným titulem. Vidím u dveří slepého Jáchyma; vím, synu, že poznáš podle kroku každého, kdo kolem tebe přechází a kdo ti dá do klobouku almužnu. Když jsi dnes seděl před vraty kostela a žebral, čí to byla ruka, která ti hodila do klobouku tři zlaté - namísto měďáků, které ti dávají počestní a zasloužilí občané této obce?“

Všichni se naráz otočili ke starci, který se opíral o sloup podpírající kůr. Měl zavřené oči a v ruce svíral hůl, byl ošumělý a zanedbaný. Teď otočil hlavu k faráři, neboť to bylo poprvé, co byl osloven. Zakašlal a řekl: „Já - já nevím, důstojnosti. Nikdy jsem ten krok neslyšel. Ale byla to mladá žena. Podle toho, kdo šel s ní, to byla... nová paní z Hůrky, důstojnosti.“ sáhl do kapsy a vytáhl tři zlaté mince, zvedl je před obličej a zacinkal jimi o sebe: „To je zlato, důstojnosti? Já... nikdy jsem takový zvuk neslyšel. Nikdy mi nikdo takové nedal. Já myslel, že...“

„Bůh tě potěš ve tvém neštěstí, synu. Jdi v Pánu, buď šťasten a pamatuj, že spravedlivý Bůh nedá zahynouti svým věrným. Jestliže ti vzal zrak, vynahradí ti to na nebesích.“

Slepec přikývl a zase se vrátil ke svému sloupu. Zřejmě se o něj opíral, aby věděl, kde je. Kněz sepjal ruce a pravil:

„To je všechno, co jsem vám chtěl říct, bratři.“

A sestoupil s kazatelny. Shromáždění začalo opět zpívat, pak se kněz objevil na svém místě před oltářem a sloužil obřad. Ale nebyla to mše, jakou sloužíval otec Ignác, nikdy jsem neviděl tak krátký obřad. Většinou se zpívalo a hrály k tomu varhany. Tannarr byl úplně unešen.

„Na tohle se musím naučit hrát! To je přece krása - a jak by bylo krásné, kdyby se na to zahrála nějaká leopardí melodie! To by bylo jako v tom nebi, co o něm mluvil otec Ignác. Já se nedivím, že se tam lidé tolik těší...“

Mše byla rychle skončena a lidé vycházeli ven. Charry se na chvíli zdržel v sakristii, předal knězi dost značný obnos na potřeby chrámu, protože tvrdil, že nutně potřebuje opravy. Farář byl šťastný a velmi přívětivě mluvil s ním i Dianou, která byla s ním. Dianě se moc líbil a když odcházeli, řekla Charrymu: „To je skvělý starý pán! Teď už mi nevadí, že odešel otec Ignác. Neměla jsem tušení, že i luteránští kněží jsou tak příjemní. V knihách jsou líčeni málem jako zločinci!“

„Je to dobrý člověk. Jenže hodně sešel za ta léta. Znám ho dobře, křtil mne. Ale tak zlé to s ním nikdy nebylo. Povídají dokonce, že je hodně nemocný, někdy ani nemůže vstát z postele, natož ještě sloužit obřady. Párkrát už tady byl kaplan z města, musel schválně přijet.“

Když se kostel vyprázdnil, vylezli jsme taky a honem se hnali na Hůrku, aby nikdo nepoznal, že jsme tam nebyli. Ale nebylo to potřeba, Charry poslal domů jen Janka a Toničku, aby se postarali o oběd, sám s rodiči a Dianou se zastavili v hospodě. To byl zvyk všech lepších občanů obce, seděli tam do odpoledne a moudře hovořili. V hospodě bylo přesně rozděleno, kdo si kam sedne: byl tu stůl hospodářů, stůl hospodyň, taky kout, kde seděli staříci a stařenky, vesměs výměnkáři. Mládež, pacholci a děvečky seděli na lavicích podle zdi, chlapci na jedné straně, děvčata na druhé. Charry si sedl ke stolu hospodářů a Diana usedla mezi selky.

Všichni se snažili seč byli dát jim najevo, že je rádi vidí a že jim hodlají vzdát čest, která jim náleží. Dokonce i mlynářka a Müllerová se šmajchlovaly k Dianě, jakoby ji kdovíjak milovaly. Müller udělal místo Charrymu po svém boku a řekl hodně nahlas, aby všichni slyšeli: „Ale no tak, Rithere - odpusťme si, co jsme si! Vždyť jsi z téhle vesnice, žádný přivandrovalec, znám tě od malička! Podej mi ruku a zapomeň, co si naše baby udělaly!“

„S radostí,“ stiskl mu Charry pravici. „Já jsem si vás vždycky vážil, Müllere!“

Ale hostinský se natočil ke starému Ritherovi: „Tvůj syn nějak stárne - za mladých let by Müllera vyhodil zavřeným oknem za daleko menší urážku!“

„Však se taky dočkáš,“ řekl tati. „Nekecej a toč pivo!“

„Rithere, jako největší sedlák ve vsi bys mohl alespoň zaplatit každýmu pivo!“ řekl jiný sedlák. „Nebo snad na to nemáš?“

„Mohl bych, a zaplatím. Za celou hospodu. Každému džbánek. A všem ženským kalíšek sladké. Vím, co se sluší a patří, když se někdo vrátí ze světa.“

To se ovšem každému nelíbilo. Bylo možné, aby někdo platil za svůj stůl, případně za ženy své třídy, ale velmi zřídka se stalo, aby sedlák pohostil i čeleď. Kromě toho Charry jasně řekl, že zaplatí každému džbánek, tj. jeden - a z toho se nikdo nemohl pořádně opít, jak doufal. Dokázal tím, že není tak hloupý, aby doplácel na ostatní. Vyvolalo tedy jeho přání dojem rozporný, leč nikdo se neodvážil dát najevo, že se mu to třeba nelíbí. Pořád to ještě byl Charlie Rither, který dokázal přerazit dlaní prkno a vyhodit člověka zavřeným oknem.

Když hostinský roznesl pivo i rosolku, seděli sedláci s Charrym a družně se bavili, hlavně o tom, co ve světě zažil. Vyprávěl až na důležité maličkosti dost pravdivě. Diana sebou občas škubla, jako by mu chtěla pomoci, ale radši se neangažovala, aby něco neprořekla. Přesto poslouchali všichni a dá se čekat, že i při příštích reprízách toho vyprávění budou nadšení jako poprvé.

Celá ta příhoda neměla vliv na nic, vyjma jednoho: když totiž přišla Diana domů, tvářila se nazlobeně a když byli s Charrym sami, řekla mu (pro jistotu arminsky): „Tak jsem zjistila, že ten můj kroj není nic zvlášť extra. Mám dojem, že budu potřebovat daleko lepší a panštější!“

„Ne!“ chytil se Charry za hlavu. „Pokud se pamatuju, nedala jsi nikdy moc na parádu! A teď vyhazuješ peníze plnými hrstmi!“

„Snad jsem si taky vydělala! Dřu tady jako kůň, a ty mi nechceš dopřát ani takovou maličkost? Vůbec už mě nemáš rád...“

„Ale mám, co by ne? Právě proto se mi nezdá, že chceš...“

„A viděl jsi ty ostatní ženské? Viděls babu Müllerovou, mlynářku a tu Müllerovic holku? Já tam proti nim byla jako žebráček! Všiml sis jejich šatů?“

„Jistě. Byly oblečené přiměřeně a slušně, jako obyčejně. Pokud moje paměť sahá, vždycky tak chodily.“

Diana plácla dlaněmi do svých širokých sukní: „Tak teď s tím porovnej tohle! V těchhle hadříkách se jim představuju já, hraběnka z Guyrlayowu a arminská císařovna! Není to ostuda? Nestydíš se aspoň trochu, že jsi mi nedopřál nic lepšího?“

„Mně se to líbí!“ řekl Charry nepřesvědčivě.

„Tobě! Tobě by se líbilo, i kdybych chodila nahá!“

„A víš, že docela jo?“

„To ti věřím!“ zašermovala mu zaťatými pěstmi před obličejem. „Ale já přece musím ty závistivé ženské porazit! Musím mít nejlepší šaty, jsem přece...“

„Já vím, co všechno jsi,“ zarazil její vypočítávání. „Věřím ti, chápu tě, ale přesto myslím, že...“

Zarazila se. Uraženě se odvrátila a pravila s gestem královny: „Já nepotřebuju tvoje peníze - mám ještě naštěstí možnost, jak se domoci svých práv! Tannarre!“

Tannarr byl jako obvykle na doslech. Vpadl dovnitř jako puma a čekal, co bude.

„Tvoji bratři leopardi mi slíbili, že mi dají zlato, kdybych se někdy ocitla v nesnázích! Nyní se to stalo, tak prosím, aby ses ustrnul a dal mi alespoň trochu zlata. Jinak mne spatříš umírat hladem a žízní před tváří bezcitného manžela!“

Tannarr se celý vyděsil; hlavně se mu nezdálo, že bezcitný Charry sedí obkročmo na židli a šklebí se, jako by tomu Dianinu umírání moc nevěřil. Leopard potřásl hlavou:

„To víš, že dáme! Ale... já tady s sebou nic nemám. Ledaže bych pro to poslal... ale než sem dojde, bude to dlouho trvat!“

Dianě už nenapadlo nic lepšího, než se rozplakat. Charry to chvíli poslouchal, pak ji vzal za copánek a pozvedl z lůžka, které skrápěla slzami.

„Konec divadýlka! To už stačilo. Vem si, co chceš, jsou to tvoje peníze jako moje. Chtěl jsem jenom vidět, kam až hodláš dojít. Dýl už bych to asi nevydržel...“

Diana zvedla hlavu a utřela si nos. „Na finále jsem měla připraveno, že skočím do řeky a utopím se. Byla jsem zvědavá, jestli bys mě do tý vody nechal skočit...“

„Klidně, ještě bych tě tam hodil. Plaveš líp než já...“

Ale výsledku bylo dosaženo, Diana se hned v úterý sebrala a vyrazila do města. Jela sama, jen s Grétou, vůbec nedala na naše prosby, aby nás vzala taky. Odjely spolu v bryčce a Diana si s sebou odnášela mnohem víc peněz, než kolik bylo potřeba. Opět odjížděla v kroji, stejně jako Gréta. Charry je doprovodil na zápraží a ještě se ptal, nemá-li s nimi poslat někoho, třeba Vítka. Ale Diana prohlásila, že ona s Grétou umějí jezdit se spřežením daleko líp než celej Vítek.

Vrátily se až skoro za tmy. Gréta řídila bryčku a Diana jela vedle na krásném bělouši, který se pod ní vzpínal a tancoval. Ale ze sedla ji nedostal, ještě se tím bavila. Oblečená byla do šedivého dámského jezdeckého kostýmu se sukní rozepjatou až ke kolenům, opatřenou knoflíky, které se zapínaly, když sesedla. Kabátek byl téměř mužského střihu, s nárameníky jako u vojáčka. Na hlavě malý klobouček tvaru cylindru, rovněž šedivý, se závojíčkem, v ruce držela nový bičík. Charry otevřel pusu doširoka a nevěděl, co si o tom má myslet.

Diana dojela a nechala se od něho sundat s koně dolů. To bylo zhola zbytečné, dokáže sesednout sama. Kromě jiného měla nové jezdecké boty se šněrováním na venkovní straně a stříbrnými ostruhami. Charrymu dala pusu, než stačil něco říct, pak začala co nejrychleji mluvit sama a radila Grétě, kam mají služebné zanést balíky, které přivezla.

„Proboha, Diano!“ vzdychl Charry. „Kdes vzala toho koně?“

„Viď, že je krásný! Viděla jsem ho tam na tržišti a moc se mi líbil. Podívej se mu jenom na zuby, nejsou mu ani čtyři roky a bude z něho běžec, přímo na závody!“

Kůň zřejmě usoudil, že se musí předvést v nejlepším světle. Když na něj Charry sáhl, položil uši dozadu a vyjel po něm zuby jako pes. Na hřbetě a krku byl jemně načervenale grošovaný, na nohách a zadku ještě víc. Rozhodně nebyl plnokrevný, ale působil dojmem, že se jeho pramáti na pastvině zapomněla s hřebcem, který jí nebyl hoden. Nebo naopak.

„To je v pořádku. Ale kdes na něj vzala?“

„Ach tak, to je pravda. Budeš ho muset ještě zaplatit.“

„Tys zůstala dlužná? A jak to, že ti dali na dluh?“

„Oni tě znají. Pošli jim ty peníze, miláčku, není to tak moc. Taky jsem si vypůjčila asi sto zlatých od Bertina. Ale to kvůli tomuhle obleku, nepočítala jsem s ním. Víš, drahý, chtěla jsem být pro tebe hezká... a ono to trochu moc stálo!“

„Přímo mě děsíš! Co je v těch balících?“

„Látka. Na ten kroj. To nic, miláčku, to jsem platila z vlastních peněz. Starý jsem dala Grétě, když si ho přešije, udělá v něm ještě spoustu parády...“

„Pane na nebesích! Co to všechno stálo?“

„No však uvidíš, že se ti v tom budu líbit! Já přece všecko tohle dělám vlastně jenom pro tebe!“

A Diana odsvištěla dovnitř, zatímco Charry šel vyslýchat Grétu, jak a co. Jenže z jejích řečí nebyl moc moudrý, jako ostatně nikdy. Gréta byla nezvykle zamlklá a své nejbystřejší poznatky si nechala až pro Toničku, jíž ještě téhož večera vyprávěla v kuchyni (jak zaznamenal Tannarr, který spal u kamen, ale při tom bystře naslouchal):

„Poslouchej Tonči, ta naše paní není jen tak ňáká vobyčejná holka. Já s ní byla nakoupit; no a musím ti povědět, že to tady a ve městě se vůbec nedá porovnat. Tady mezi náma je jako kdyby byla z vesnice jako my, dokonce už i mluví nářečím; ale tam, když jsme dojely do města! No, co ti mám povídat!“

„Co? Jaká byla? Co dělala?“ ptala se Tonička, oči navrch hlavy.

„Napřed jsme šly koupit látky. Zavedla jsem ji k židovi Nathanielovi, jako chodíme my. Je to u něj nejlepší a nejlíp k placení, ale víš, jakej on je; tam šáhne, tady plácne, když se na něj holka usměje a pěkně se k němu nahne přes pult, hned jí zapomene pár šestáků připočítat. Diana byla klidná, docela klidně vybírala a židovi jenom svítily oči. A když se ohnula, aby si prohlídla látku, zezadu plác ji po sukních. To víš, ty by ses tomu zasmála nebo zapištěla a možná, že bys mu ještě nastrčila, aby si plácnul zas. Jenže naše paní vyskočila rovně do vzduchu, jako kdyby ji píchl šídlem a kopla nohou za sebe. Vůbec se ani nepodívala, kam kope, ale Nathaniel to dostal rovnou doprostřed prsou; teď je má ještě vpadlejší než dřív. Chudák tam ležel na zemi, skučel a vůbec nechápal, jak se to stalo. Ale jak jsem vyjekla, tak se Diana otočila a pochopila, že to nebylo správný, co dělá. Tak povídá: »Ach promiňte, miijn leeber heer, nečekala jsem útok, asi jsem se trochu lekla...« A chytla žida za kaftan a postavila ho sama zase zpět na nohy, jako hračku. Chudák, vůbec se z toho nevzpamatoval, dokud jsme neodešly - dokonce se mu pletly čísla a málem se sám ošidil...“

„Páni zlatý!“ vydechla Tonča. „Kdo by to do ní řekl, že je tak háklivá?“

„Ona to nebude taková obyčejná ženská, jako my. Potom jsme šly tržnicí a tu a tam něco přikupovaly. Koupila jsem si novou šněrovačku, pak ti ji ukážu, no něco krásnýho - stála jenom osm zlatejch; původně chtěli deset, ale dva jsem usmlouvala. A zatím paní zmerčila toho koně - a hned k němu. Byli tam dva koňáci, handrkovali se o něho s tím, co ho prodával. Řečí měli jako vody a skutek utek; a vtom do toho vlítla naše paní. Ne že vedla nějaký ženský řeči, ona ti se hrnula ke koni, prohlídla mu zuby, potom kopyta a tak. A než se ti tři chlapi vzpamatovali, už jim hlásila, co za něj hodlá dát. Ten koňák na ni: »Tak to prr, paničko, vy byste byla z lacinýho kraje! Tohle je nejlepší mladej kůň, jakýho jsem vůbec kdy prodával!« a ona se jen smála: »To jsem náchylná vám věřit, copak o to. Ale jenom se podívejte, jak tupě stojí, zírá do blba, v hubě má žvanec sena a nic. A taky ty přední nohy křížem... ten kůň je jankovitej, za pořádný peníze vám ho nikdo nevezme, to se vsadím! Na vašem místě jsem šťastná, že vám za něj vůbec něco dám... protože se mi líbí jeho vzhled! Nebo si ho konečně nechte a dejte se s ním vyfotit...« Jeden ten chlap na ni: »Ale gnaadijk fraa, co s ním budete dělat?« a Diana: »Sednu na něj a pojedu domů. Máte nějaký lepší nápad?« a on: »Copak vy tady nemáte muže? To kupujete koně jen tak sama?« a Diana: »No a? Můj muž by vám poradil, abyste ho dali tak leda do salámu. Máte štěstí, že jsem tady já a že jsem na vás hodná!«

Hezkou chvíli se tak dohadovali, nakonec se nějak smluvili, já jim chvílema přestávala rozumět. Potom Diana povídá: »Tak s ním tady ještě chvilku stůjte, já se hned vrátím. Musím si koupit něco na sebe, abych na něm měla v čem jet.« Jenže o to nešlo, šla shánět nějaký peníze. Tak zašla za tím prvním důstojníkem, panem Bertinem Lindbergem, a vypůjčila si od něho stovku, jako si já říkám o dvacetník. A on jí to klidně dal, jen se divil, že sama nemá dost. A pak jsme šly do toho velikýho obchodního domu na náměstí. No holka, tos ještě neviděla! Těch obleků, a všecky panský! A ty lidi tam; páni a dámy, všichni vyštafírovaný a ten nejmódnějc oblečenej byl sám pan šéf. Jak nás viděl, hned k nám. Diana na něj, že by si koupila nějaký jezdecký oblek, nic moc, tak na všední den. On se usmál a povídá: »Andulko, na to by neměla, nejspíš si spletla dveře...« Tak Diana na něj: »Jen se nebojte, my selky občas míváme na to, co si chceme koupit.«

Tedy, nezdálo se mu to, předal nás takovýmu mladýmu příručímu, byl to kluk, ale frňák měl nahoru jako nějakej pán z kanceláře. Seděly tam taky tři ženské, všechny v krásných šatech, ale staré a ošklivé - no, dámy to byly a listovaly si v módních žurnálech. Když nás viděly, tak jedna hned k ostatním a navíc francouzsky: »Podívejte, to je hrozné, jaká se sem už hrne verbež, nějaké hloupé husy z venkova, sem!« Diana po ní jenom loupla okem, ale nic. Prohlížela šaty a vybrala si ten jezdecký kostým. Šla jsem s ní do kabiny, abych jí pomohla se převléknout. Byla tak rychle přestrojená, že jsem se divila. Vlasy si učesala taky jinak, nasadila si klobouček a já bych ji ani nepoznala, tak byla jiná. Svůj kroj mi dala, je mi sice malý, budu všechno muset rozšířit, ale je nový a lepší než můj. Pak vyšla ven a říká příručímu: »No, neříkal jste pravdu, že je to pařížský model, když jsem byla naposledy v Paříži, tak už to bylo dávno vyšlé z módy - ale tady to snad nebude vadit.« Příručí na ni koukal, jako když do něho uhodí hrom, nedokázal si to srovnat v hlavě. Ta stará rafika zas něco švadronila po francouzsku; Diana šla kolem ní, usmála se a povídá taky francouzsky: »Tuším, že jsme krajanky, madam, nebo snad ne? Tak ráda bych potkala někoho z velkého světa v téhle zapadlé díře...« Ta bába zrudla jako tulipán, jenom povídá: »Je mi líto, nemám tu čest.. ani jsem nikdy nebyla ve Francii, i když bych ráda...« »No to je ale veliká škoda! Já se tam narodila; klidně si zajeďte do Paříže, lidé jsou tam laskaví a vůbec se vám nebudou smát, že jste z venkova. Au revoir...« Vypadla odtamtud, pan šéf na ni zíral, že málem ztratil monokl. Ještě jsme koupily to sedlo, moc pěkný, prej španělský. Diana si toho koně osedlala a naskočila, jako kdyby v životě nedělala nic jinýho. Jo, tohle je paní! Kdoví, co je vlastně zač. Někdy si myslím, jestli to není nějaká přestrojená šlechtična...“

„Ale, dyť to je blbina,“ řekla Tonička. „Pravá šlechtična by s náma nebyla tak do kamarádčoftu! Baba Müllerová je selka a jak nosí nad děvečkama ohrnutej nos!“

„No vidíš, to mě taky zaráží! Vidělas to někde, aby se hospodyně bavila s děvečkama jako Diana? Aby si s náma tykala, všechno dovolila, všecko jí bylo jedno? A hospodář? Platí daleko víc než jiný sedláci, kupuje ohromný množství všeho, víc než potřebuje, platí Dianiny nákupy a všechno, přitom neřekne ani popel. A peněz má pořád dost! A všimla sis, jak jednají s tím jejich Japoncem?“

„Ani mi o něm nemluv!“ lekla se Tonička. „To je tak hrozný člověk! Já se ho pořád bojím! A co dokáže s tím svým ukrutánským dlouhým mečem - já bych se ho bála i v noci!“

„No vidíš. A když o něm Diana mluví, říká mu kníže Yamanaki. Kníže, dovedeš si to představit? Sice jenom japonskej, ale přesto je to pán. A když mluví s hospodářem, klaní se až k zemi a říká mu pane. Copak by kníže sloužil u obyčejnýho sedláka?“

„To máš recht, Gréta! Ono to je všecko moc divný! Ale já si nad tím nedělám hlavu. Třebas je naše paní princezna a hospodář někde tajným králem; ale to přeci nejni naše starost! Já myslím, že bysme se nad tím neměly trápit a měly bysme všecko brát, jak to přijde.“

„Asi budeš mít pravdu, Tonči.“ souhlasila Gréta. „Tak pojď, ukážu ti tu šněrovačku...“

Řekl jsem o tom rozhovoru Charrymu. Pokýval jen hlavou a řekl: „Šídlo v pytli neutajíš. Nemysli na to, tygříku.“

Diana, Gréta, Tonička i mami potom celý týden šily, co Diana přivezla. A v neděli, když se šlo na další mši, se do toho poprvé nastrojily. A protože možná všichni nevědí, jak takový kroj vypadá, tak přesně popíšu, co si všechno musela obléknout.

Takže, přímo na těle měla košili z obyčejného jemného plátna, která sahá od spodního okraje ňader až do poloviny stehen. To byl základní oblek všech žen a děvčat, který nikdy nesvlékaly, spaly v něm a původně se v něm i koupaly. Přes to se nosí tři spodničky, sahající ke kolenům a rozšiřující se do zvonu. Na horní části těla blůzička z bílého plátna; ve všední den obyčejná, na neděli se širokými nabíranými rukávy, ozdobenými krajkovými okraji. Límeček taky krajkový a postavený, takže trčí nahoru pod bradu; ten se připíná zvlášť. Ale Diana si blůzičku ještě vylepšila, místo z plátna ji celou ušila z krajek, takže její opálená pleť těmi dírkami prosvítá, což působí moc krásně. Pas se stahuje šněrovačkou. Diana ji měla červenou, vyšívanou všelijakými ornamenty. Přes spodničky se nosí napřed jedna sukně, pak druhá sukně a potom vrchní sukně, která je parádní. Děvčata nosí vrchní sukně bílé, vdané ženy barevné, stařeny a vdovy černé nebo hodně tmavé. Potom je ovšem každá ta sukně taky vyšívaná; to podle toho, jak je majitel bohatý. Diana si pořídila sukni ze světle zelené látky, tak světlou, že to na dálku vypadalo, jako by byla bílá nebo žlutá; ale společně na ni našily tolik barevných výšivek, že až oči přecházely. Květiny, ptáčky, všelijaké zvláštní tvary. Vítek jim předkreslil na papír lidové vzory moravské, slovenské i uherské a Diana se ochotně nechala poučit. Něco takového ve zdejším kraji určitě ještě nikdo neviděl. Krom toho vylepšila kroj dlouhými stuhami, které našila na baňaté rukávy; tak to totiž dělají v Uhrách a jí se to moc líbilo. Škoda, že se Ártabogyi už odebral domů, mohl jí to pochválit. Diana původně mínila dát nějaké podobné pentle ještě k pasu, ale pak si řekla, že by to bylo skoro moc.

Dále ke kroji přináleží dlouhé bílé punčochy až nad kolena; na nohou se nosí dřeváky. Diana je samozřejmě nosila taky, ale vysoustruhoval jí je Vítek a byly poněkud jiné, než běžné obutí většiny žen, protože měly dost vysoký podpatek. Diana není moc veliká, tak se potřebuje občas trochu vyzvednout. Taky byly ty dřeváky malované, to dělal rovněž Vítek. Když je pak přetřel bezbarvým lakem, pěkně se leskly a daly se snadno umývat, když se zaprášily nebo když bylo bláto.

Poslední částí oděvu je čepec. Ten je hodně veliký a hlava v něm vypadá hned větší. Nahoře vybíhá do dvou vztyčených konců na způsob rohů skákavé antilopy, po stranách jsou díry, z nichž trčí copy do stran. Čepce bývají buď obyčejné bílé, černé pro vdovy a stařeny, nebo taky vyšívané, a to stříbrem či zlatem, ne barvami. Dianin čepec se zlatem přímo leskl na dálku; a ještě si na konce copů uvázala červené mašle, kterými při rozhovoru potřásala. No, byla to veliká paráda.

„Tak co, jak vypadám?“ zeptala se, když se přede všemi objevila a zatočila se dokola, až se jí sukně rozvířily.

„Krásně,“ řekl Charry. „Já až žasnu.“

„Vypadáš jako krkonošská princezna.“ prohlásil Vítek.

„Jako co? Co to je?“

„Krkonoše jsou hory v Čechách. Německy Riesengebirge.“

„A co má být s tou princeznou? Kdo to byl?“

„Nikdo. V Krkonoších nikdy žádná princezna nebyla a být nemůže. Ani jiné panstvo, není tam z čeho žít. Lidé jsou tam velmi chudí. Proto se říká, když je nějaká holka hodně vystrojená, že je jako krkonošská princezna.“

Diana přímo hořela netrpělivostí se předvést. Nikdo si ani nevšiml, že jsme se vyplížili ze statku a opět se vydali na svou pozorovatelnu za kostel. Doběhli jsme tam akorát včas; jen jsme se stačili přikrčit, už hrčel kočár a za chvíli už Diana vystupovala ven, přímo před rodinu starosty Müllera.

První ze všech ji uviděla Eva-Marie. Vytřeštila oči, zbledla a ruce se jí rozklepaly, jak se snažila upozornit svou ctihodnou mateř. Potom se podívala Müllerová, tvář se jí zkřivila vztekem a rázně zatahala svého muže za šos. Ten se podíval na Dianu, potřásl hlavou a zdálo se, že nechápe. Ale žena a dcera ho odvlekly o kus dál a tam ho počaly úporně o něčem přesvědčovat. Zatím se všichni sbíhali a pozornost se upírala jen na Dianu, která se nesla jako oživlý květinový záhon mezi všemi, mile se usmívala, zdvořile odpovídala na pozdravy a sama zdravila všechny starší. Babu Müllerovou oslovila při setkání »miijn leeber fraa' Müller« a uklonila se před ní, aby si starostová mohla lépe prohlédnout její zlatem vyšívaný čepec; Evě-Marii řekla »ahoj, holka!« a srdečně jí stiskla ruku. Byla vůbec ke každému nezvykle laskavá a milá.

Bylo to ten den její vítězství; tak se hned ve středu vypravili Müllerovi do města a nikdo se netajil tím, že jedou vystrojit svou Evu-Marii a případně i paní starostovou. Diana celý týden odpočívala na vavřínech a starala se jen o domácnost, ale v sobotu večer se dala s děvčaty do řeči, jaké asi překvapení budou mít Müllerovi. Ona sama hodlala překvapit tím, že Vítek vystrouhal pro všechny dívky dřeváky, jaké měla Diana, s podpatkem a malováním, takže se jim mnohem lépe chodilo. I když, stejně nejradši chodily všechny dívky bosé.

Očekávaný souboj se skutečně konal. Eva-Marie přišla nastrojená stejně jako Diana, ovšem neodvážila se přijít v krajkové blůzičce; zato měla náhrdelník z perel obtočených kolem krku a náušnice v uších. Diana tajně jásala - o příští neděli sáhla do truhlice a objevila se s daleko více šperky, než na jaké mohli Müllerovi třeba jen pomyslet. Tím dala starostově rodině rozhodující ránu.

Zatím bylo skončeno všechno setí a sázení. Protože sečku už nepotřebovali, rozhodl Charry, že ji odvezou do města a naloží na loď, aby ji poslali do Arminu. Potom však rozhodl jinak a poslal Vítka, aby koupil ještě jednu přímo u výrobce. Tak Vítek odjel do Německa, kde je továrna na podobné stroje. Nebylo to bez problémů, měl jet legálně a na to neměl dost v pořádku papíry. Charry mu je vlastnoručně sepsal v řeči německé, jako oficiální dokument rakousko-uherských úřadů. Protože v té době bylo zvykem sepisovat všechno ještě perem a namísto gumových razítek opatřovat pečetí, prošlo to. Pečeť Vítek obratně napodobil otištěním zadní strany rakouského stříbrného tolaru, kde se nachází jejich dvojhlavá orlice.

Vítek se vrátil až před velikonocemi, asi za čtrnáct dní. Ale povím všechno radši hned, jak se seběhlo, podle jeho vyprávění. Totiž, Vítek se vrátil na podivuhodném stroji, který nazýval bicyklem. Seděl na malém sedle na kovové konzole, nasazené na velikém kole s gumovou pneumatikou, a to kolo bylo vypletené dráty jako deštník; vzadu ještě jedno kolečko malé, aby jezdec nespadl z té obludy dolů. Sečku přivezl ovšem také, ale tu řídil vyčouhlý chlapík v kostkované čepici a jinak kostkovaném kabátě, dost špinavém, pruhovaných kalhotách, s cigárem v koutku úst a červeným šátkem na krku. Vítek přijel do vsi první a psi, děti a čumilové se k němu okamžitě seběhli. Teprve potom se objevil ten druhý se sečkou a lidé okamžitě poznali, že je to už druhý takový stroj a záviděli, kolik má Charry peněz. Že zapůjčil ostatním sedlákům svoji sečku na setí jařin, si už nevzpomněli.

Vítek vjel na dvůr, kde jsme ho už všichni čekali; nejvíc Diana, která hned jak slezl ze svého bicyklu, požadovala, aby ji na tom naučil jezdit (což slíbil). Když dojel ten druhý a zastavil koně, slezl a přistoupil k Charrymu, ke kterému přišel taky Vítek.

„Dobrejtro přeju. Charry, nezlob se, že to tak dlouho trvalo, ale musel jsem tam s nima dost dlouho jednat. Budu ti to všechno povídat. Zatím dovol, abych ti představil kamaráda - a krajana.“

Kamarád a krajan smeknul čepici, aby byly vidět rozcuchané tmavé vlasy, vyplivl špačka cigára a slušně pozdravil.

„Tak ty jsi taky Čech? Jak ti říkají?“

„Pépi Nekvinda, šéfe.“ řekl ten chlapík. „Dycky Čech a dycky Pražák, ke všem službám pohotovej!“

„Co umíš?“

„Jsem vyučenej kovář a podkovář, i zámečník, šéfe. A jinak toho umím eště spoustu jinýho. Tady Vítek povídal, že bych u vás moh vostat, kdybyste byli tý lásky.“

„No - uvidíme, jak budeš k práci. Kováře bych potřeboval, o to nic, a práce je tady taky dost...“

„Tak to je samo litr, šéfe! Já se práce nebojím. A jestli kápne ňáký to uznání...“ naznačil Pépi rukou počítání peněz.

„Řekl jsem, uvidíme. Teď řekni, cos pořídil, Vítku.“

„No, tak přišel jsem tam. Není to veliká fabrika, viděl jsem už větší, u nás v Plzni i v Praze. Šel jsem k šéfovi a řekl mu, kdo jsem a co od něj chci. Když slyšel, žes koupil už jednu sečku a chceš ještě druhou, celej se rozzářil a hned svolával všecky svoje koncipisty a účetní a takový lidi; ze stolu vytáhl flašku a hned mi nalejval. No a potom se ptal, jak jsi spokojenej, tak jsem mu řek, co jsme s tím měli za patálii a jak jsem to zařídil. To ho nejdřív uzemnilo; hned chtěl vědět, jak jsem to udělal, tak jsem mu to kreslil, on k tomu zavolal všecky svoje dělníky, mistra a taky tuhle Pépi tam byl, ten dělal parťáka na dílně. Oni s tím totiž měli ty samý potíže; něco už odstranil tuhle Pépi, ale s tímhle pořád nemohli hnout a stávalo se jim, že museli často opravovat svým zákazníkům porouchaný stroje. Tak jsem jim takhle poradil.“

„A co bylo dál?“

„No chtěl, abych jim s tím pomoh, tak jsem tam pár dní zůstal, všechno mi pan šéf platil a dělníci mě museli poslouchat jako hodiny. Ale dověděl jsem se taky, že toho chlapíka, co dělal mistra a kterej tu mašinu vlastně vymyslel, vyhodil na dlažbu; a on má chudák tři malý děti. Ale mně dal dokonce tenhle bicykl darem, ty on totiž vyrábí taky a já mu v tom udělal pár malejch technickejch zlepšení. Sečku samozřejmě prodal, rád a fungl novou. Ještě mi nabízel, abych tam zůstal nafurt a dělal mu dokonce šéfa výroby.“

„A proč jsi to nevzal?“

„Kdopak by to bral - mám přece kapku rozumu! Řekl jsem mu na rovinu: podívejte, pane šéf, vy jste možná dobrej pán a možná, že bych se měl u vás zlatě. Ale potom by moh přijít další mladej řízek, kterej tomu bude rozumět o chlup víc než já, a vy byste mě vyhodil na dlažbu jako toho chudáka, co tady byl přede mnou. A já nechci, aby někdo vokrad mý děti o obživu, jako vy jste okrad ty malý děti toho chudáka. Vy jste, pane šéf, velikej darebák a velikej zloděj; a při tom kde byste byl, kdyby pro vás nedělali takový lidi jako je on a jako jsem já? Že on byl takovej trouba a nechal se od vás odírat, to je jeho věc - ale já takovej trouba nebudu.“

„Páni zlatý!“ vyjekla Diana. „Co on na to?“

„To by ses smála! Já myslel, že ho klepne mrtvička. Začal na mě řvát jako na dobytek, že jsem špína socialistická, že to mám jistě od těch neznabohů, od anarchistů a jiný verbeže, že on si může dělat ve svý fabrice, co chce. Tak jsem mu připomněl, že v tý fabrice jsem sice za těch pár dní viděl dělat kdekoho, jenom jeho ne, a že já sloužím u člověka, kterej když chce něco udělat, dovede to chlapům taky předvíst. A že se divím jeho dělníkům, že za ty platy, co jim dává, vůbec něco dělají. Že kdyby měli trochu rozumu, tak zastaví práci, dokud by nedal aspoň tolik, aby uživili rodinu. Tak mě dal zavřít.“

„No ne - za co?“

„Prý za socialistickou agitaci. Totiž, oni to dělníci slyšeli a opravdu nechali práce. Tadyhle Pépi je vedl; říká se tomu stávka, jestli jste někdy slyšeli. Továrník zuřil, zavolal velitele četníků, ten napochodoval s celou hotovostí, mě sebrali a strčili do díry. Ale pomoct mu nemohl, musel mu vyložit, že přinutit někoho k práci se nedá. Ten továrník říkal, že všechny, kdo nezačnou pracovat, vyhodí. Tak oni řekli, že půjdou sami. To se ale leknul, protože jiný kloudný chlapy by nesehnal, tak jim slíbil, že jim přidá. Ale Pépi dal u něj výpověď. Mě drželi tři dny v base; potom jim asi došlo, že jsem cizí státní příslušník a kromě toho tam přijel takovej mladej důstojník. Oči bodavý jak nože, vlasy nakadeřený, no frajer až na půdu. Vyzvídal, jak se jmenuju a pro koho dělám. Řekl jsem všecko a on se na tebe ptal, ale už jsem nic pravdivýho neřekl. Proč taky, policajtovi? I adresu jsem udal falešnou, na ostatní věci jsem řekl, že nevím, že u tebe nejsem dlouho. Byl to zvědavej a chytrej chlapík; podle jednoho slova toho vytáh tolik, že jsem se až kroutil a nevěděl, kudy kam. Nakonec mi řekl, ať táhnu a chráním se přijít mu ještě někdy na oči. Vypadal, jako že mě zavře nejmíň na dvacet let, jestli mě ještě jednou uvidí. Tak jsme se s Pépim sebrali a hurá sem. Tak jsme tady.“

Charry byl s výsledkem cesty spokojen; teď si chtěl ještě prověřit Pépi Nekvindu. Vzal ho s sebou do stáje. Pépi do sebe na prahu znalecky vtáhl pach koní a zahalekal po česku:

„Nazdár, vy moje holky kudrnatý... tak se chlubte, jaký vám udělali botičky na kopejtka...“ a hrnul se k Dianině běloušovi, který stál hned na kraji a tvářil se idiotsky.

„Pozor, je to divoký kůň!“ řekl Charry. „K cizím lidem bývá někdy dost protivný: kope, kouše, vyhazuje a...“

„Ale snad né,“ Pépi vzal koně za ohlávku a hladil ho po hlavě. „Snad by nebyl tak zlej, aby kamaráda kopal - že jo? Já jsem Pépi, víš - jdu si jenom prohlídnout kopyta. Zvedni pěkně nožičku - no, ukaž...“

Vzal koně za nohu a zvedl mu ji, kůň sice frkal, ale jinak si to dal líbit. Ostatně, taky nám se zamlouval, dohodli jsme se, že bychom ho klidně brali za kamaráda.

„No teda! Bych chtěl vidět toho fušeráka, kterej tohle dělal! To je ale prasácká práce - myslím, že to nebyl ani vyučenej člověk. To by každej kluk svedl líp...“

„Skutečně?“ řekl Charry se stínem smutku v hlase. „Totiž, to jsem koval já...“

„Jo tak to vy, šéfe?“ lekl se Pépi. „Tak to pardón - na pána je to udělaný extra šikovně! To potom musím vocenit schopnosti a šikovnost - na pána přímo skvělý!“

„Děkuju! Tak ty si teda myslíš, že jsem naprostej osel a neumím si ani okovat koně. Jednak ti děkuju za upřímnost, a potom, když je něco udělaný blbě a je to prasácká práce, tak to klidně řekni, i když ji dělám já. Každej neumí všecko a ty budeš od teďka vrchní odborník přes kovářství. A koně budeš kovat sám, když to tak dobře umíš!“

„S radostí, pane!“ smál se Pépi. „Jenom se neuražte pro mou nevymáchanou hubu. Tak smím zůstat?“

„Smíš. Přijímám tě.“

Tak jsme získali Pépi Nekvindu. Zakrátko zapadl do party a značně nám pomohl se vší prací. A to jsme ještě netušili, jak všestranný je to talent a k čemu všemu nám ještě bude.

A ještě musím povídat o myších. Myši jsou malá, docela roztomilá zvířátka šedivé barvy, žijí v blízkosti lidských obydlí a živí se většinou tím, co jim lidé velkomyslně ponechají. Já proti nim celkem nic nemám; dokonce když je chytím, rád si jimi zpestřím jídelníček. Jenom by měly být trochu větší, taková myš nic nevydá, kromě toho je velice šikovná, někdy přímo vychytralá a je nesmírně těžké ji chytit. O tom by vám mohl vyprávět Tannarr, ten je chytá velice rád.

S jarem se tyhle myši probudily ve svých podzemních doupatech a vylezly ven. A vylezlo jich ven hodně, bylo jich naráz všude plno. Nejdřív to zjistil Moritz, který byl pověřen správou stodoly a sýpek a v této funkci značně ztloustl a zlenivěl. Začal si stěžovat, že nedokáže všechno sám uhlídat a když mu nadávali, že je lenoch, dal si jeden den práci a chytal myši celý den. Nachytal jich sto dvanáct a to mu jich ještě spousta utekla. Charry nad tím kroutil hlavou a nevěděl si s tím rady. Když jsme vyšli do polí, byla tam spousta myších stop; co chvíli vystrčilo šedivé zvířátko hlavu z díry. I nejnešikovnější šelma by si musela za chvíli nalovit slušný oběd.

„Čím to sakra může být?“ divil se Charry. „Tolik myší přece jakživa nebývalo - vždyť nám všechno sežerou!“

„Bývalo,“ řekla mami, když se to dozvěděla. „O tom ty nevíš, byl jsi ještě příliš malý. Bývají takové roky, nikdo neví proč. Taky se tomu říká Myší rok. Najednou se objeví moře myší a zničí všechno, co se zaselo. Pak přijde ještě neúroda, hlad a bída. Je to dopuštění boží; nikdo s tím nic nedokáže udělat.“

Ostatní sedláci na tom nebyli líp. Pacholci přinášeli zprávy, že každý si stěžuje na myší záplavu. Ani z nich nikdo nevěděl rady; Müller zkusil rozhazovat po polích jed, několik myší sice pochcípalo, ostatní pochopily, co je jedovaté a vyhnuly se tomu.

V nejhorší chvíli se u nás objevil veliký černý kocour s potrhanýma ušima, vyhublý a zbídačelý dlouhou cestou. Už jsme o něm slyšeli, jmenuje se Chírro a je jedním z Moritzových příbuzných. Byl jsem první, kdo se s ním setkal; ucítil jsem ho dřív, než jsem ho viděl a on mne také. Vyskočil na zeď dvora a vyjeveně na mne zůstal koukat.

„Buď zdráv,“ řekl jsem, když jsem viděl jeho arminské oči. „Vítám tě u nás...“

„Děkuji ti,“ řekl rozpačitě a seskočil se zdi. „Dovol mi...“ zarazil se, obešel mne a očichal; točil jsem se za ním a nevěděl, co tím sleduje. „V životě jsem neviděl nic tak velikého jako ty. Můžeš mi říct, co jsi za kočku a jak jsi tak vyrostl?“

Nepřekvapilo mne to; podobnou reakci jsem už viděl u Moritze. Taky jsem pochopil, že černý Chírro je velmi pyšný na svoji velikost a považuje se za největšího kocoura na světě.

„Já jsem tygr, víš? My jsme maličko větší kočky... Ale tady ve Studené zemi naši bratři nežijí.“

„Takže jsi přišel přímo z Vnitřního světa? Ale i tam jsi jen nějaká kuriozita, viď? Není vás snad moc takhle velikých!“

„Všichni tygři jsou takoví. Potom jsou ještě jaguáři, leopardi, pumy a černí leopardi... no, je nás mnoho. Jednoho leoparda a jaguára tady máme, hned sem přijdou.“

Přišli; Chírro si je prohlédl a znatelně posmutněl. „Škoda, že se to nedá nějak udělat, abych byl tak veliký jako vy! Jste krásní - snad to je trest dávných Bohů za to, že jsme opustili Vnitřní svět...“

„Netrap se! I u nás jsou kočky jako ty a nejsou větší než ty. Kdybys k nám přišel, mohl bys být klidně jejich náčelníkem!“

To ho utěšilo. Šel se ohlásit Charrymu a Dianě a pak se uvítal s Moritzem. Sešli jsme se všichni ve stodole a Moritz řekl: „Jsem rád, žes přišel. Takový velký kocour hodně spotřebuje a tak skvělý lovec myší jich taky hodně pochytá.“

„Viděl jsem, že máte tady v kraji hodně myší. Předevčírem a včera jsem dobře poobědval. Škoda, že jsem se nemohl trochu víc zdržet, byl bych se aspoň vykrmil.“

„Budeš mít možnost.“ Moritz mu vysvětlil celou naši situaci.

Chírro chvíli přemýšlel. „Jestli to dobře chápu, Charrymu záleží na tom, aby na jeho území nebyly žádné myši, protože mu požírají jeho obilí. Rád by, abychom tu všechny myši vylovili. Bude nás pak živit, až to uděláme?“

„To je pro nás maličkost. Když uživí nás, najíš se i ty.“

„Byli byste rádi, kdyby nás tady na to bylo víc?“

„Pochopitelně! Čím víc, tím líp!“

„Když sem přijde dvacet mých příbuzných a pomůže vám, můžeme očekávat, že Vládce nám za tu pomoc dovolí odstěhovat se zpátky do Vnitřního světa?“

„To ti můžu slíbit i já,“ řekl Ao Harrap. „Máš tolik koček?“

„Svolám je. Moritzi, jsi dobrý běžec a při síle. Vyběhneš hned teď na cestu a obejdeš všechny naše příbuzné; ať každý dá zprávu těm, kdo jsou našeho rodu, aby se shromáždili zde na Hůrce. Ať po cestě neloví, jídla je tu dost. A ať jsou tady rychle!“

„Rozumím - a udělám to.“ řekl Moritz.

Taky hned vyrazil. Zatím se Chírro dal do chytání myší a za chvíli jich potloukl asi deset; vyrovnal je pečlivě do řady a poslal pro Dianu, aby se jí pochlubil svými schopnostmi. Charry i Diana byli rádi a byli by mu slíbili cokoliv na světě.

Dole ve vesnici vycházeli lidé do pole s klacky a tloukli myši, kde na ně narazili; samozřejmě obvykle netrefili nic a někteří, ti nejšikovnější, si potloukli nohy a ruce, jak se hnali po malém zvířátku. Kočky ve vesnici, ty obyčejné, se dosyta nakrmily, potom zalezly do úkrytu a spaly, jak je kočičím zvykem. U nás na Hůrce bylo zle, ačkoliv kromě Chírra jsme lovili i my tři. Musím ale přiznat, že to není tak lehké chytit myš. Jak by bylo snazší, kdyby to byl aspoň srnec! Na toho stačí skočit, zakousnout a je to. Ale myš ti proklouzne třeba mezi tesáky a šup! je v díře a ty se zakousneš do drnu. A ještě se ti všichni smějí. Tak se potom nedivte, že největší úspěchy v tom měl Chírro.

Asi za tři dny se objevila tříbarevná kočka a hned nám začala pomáhat. Po ní už přicházelo tři až pět Chírrových příbuzných denně, nakonec i Moritz, celý vyhublý cestováním. Ti všichni, bylo jich nakonec dvaatřicet, si rozdělili pole na jednotlivé čtverce a na těch pilně lovili; zakrátko se jim podařilo počet myší radikálně snížit.

Moritz povídal, že baba Müllerová šla jednou přes naše pozemky, kam a proč nevím. Šla a zírala jako vyjevená, na každém kusu pole lovila jedna kočka, chytila myš, ale nejedla ji, nechala ji ležet a hned šla po další. Baba Müllerová na to chvíli hleděla vytřeštěně, pak se pokřižovala a utekla pryč. Potom o nás po vsi roznášela, že se zase čaruje; několik ženských přišlo pak za Dianou a prosily, aby se »gnaadijk fraa« slitovala a půjčila jim aspoň jednu kočku, aby jejich myši vylovila. Diana většinou odpovídala, že to na ní nezáleží, že je to věc koček samotných; ale když byly u nás myši zlikvidovány, poslala některé z Chírrových příbuzných i do vesnice.

Kromě toho se u nás jednoho dne objevil pes; fenka, která se jmenovala Hexy a byla, jak Charry tvrdil, erdelteriér. Tannarr, jak ji uviděl, hned se po ní hnal, neboť je proti psům trochu zaujat; ale jak uviděl její oči, zarazil se. „Nevím, čím jsme si zasloužili takovou čest, ale mám za to, že nás jdeš navštívit. Buď tedy vítána a pobuď, i když nevím, co tady hledáš!“

„To je úplně jednoduché; míním tady zůstat. Jak vidím, nemáte tu žádného psa. Proč bych tu nemohla dělat psa já?“

„Protože žádného nepotřebujeme! Je nás tady už fůra, i když žádnej pes, ale všecky psí povinnosti zastanem sami. Jsi dobře živená, nestrádáš a vypadáš skvěle; můžeš se tedy klidně vrátit tam, odkud jsi přišla!“

„No no, kocoure, jen se nerozčiluj!“ ohrnula nos. „Nehodlám to projednávat s tebou, nýbrž s tvým pánem; třebas on bude chtít psa spíš, než ty. Kočky jsou sice krásné a já se jim obdivuji, jak se sluší, ale pes je pes!“

„Milá zlatá, i kdyby třeba chtěl psa, jak víš, že zrovna tebe?“

„No,“ ohrnula nos ještě víc. „Kdybych se mu náhodou nelíbila, snad se mu bude víc líbit Rex, pán mojí smečky. Přijde za mnou, jenom co se mu podaří dostat se zas z řetězu...“

„Ještě tohle ke všemu,“ zděsil se Tannarr. „Dva psi!“

„Možná ještě víc! Jenom nebuď zvědavý!“

„Však oni tě stejně vyženou!“ řekl Tannarr a vznešeně odkráčel s oháňkou nataženou.

Ale neměl pravdu; Charry a Diana zajásali, když Hexy viděli a hned jí vyhradili místo v boudě na dvoře. Dokonce nenamítali nic ani proti tomu Rexovi, který se měl brzy dostavit.

Hexy nám vyprávěla, jaký měla život. Narodila se matce arminského původu, to věděla, ale velmi brzy ji sebrali a ještě jako mladé štěně prodali jednomu profesorovi v Německu. Když vyrostla, snažil se její pán získat od ní štěňata; našel jí několik partnerů, ale byli to samí obyčejní psi a Hexy jim dala zuby najevo, že o ně nestojí. Byla Arminka a nestála o to mísit svoji ušlechtilou krev s obyčejnou krví plebejců. Seznámila se však s kočkou, jednou z Chírrovy rodiny; ta jí prozradila, že v nedaleké vesnici žije Rex, mladý pes stejného rodu jako ona. Při nejbližší příležitosti utekla a šla za ním. Rex ji radostně přivítal; také on žil sám, neboť neznal nikoho ze své krve. Měli se rádi a tato láska nezůstala bez následků. Šťastná Hexy porodila štěňata, ale její pán, když zjistil, co se stalo, maličké pejsky ještě slepé zabil. Později pochopila, proč: její milý byl shodou okolností mohutný černý vlčák; a lidé mají na nežádoucí míšení krve jiný názor než my. Hexy se rozhodla uprchnout, ale po cestě se ještě stavila za svým milým. V té době se také dozvěděla o nás. Nevrátila se už domů a vyžádala si od Rexe slib, že za ní přijde, jen co se mu podaří utéci. Bylo to daleko, až v Německu, ale šla, protože věřila, že na svobodném území bude šťastná.

Rex skutečně přišel asi za týden. Byl veliký, černý a vážný. To se ale rychle změnilo, když ho Charry a Diana vlídně přijali a on se mohl usadit u svojí milé. V určeném čase přišla na svět čtyři štěňata se znaky obou rodičů - a když se jim otevřely oči, poznali jsme, že jsou Armini jako my. Štěstí obou milenců nestálo už nic v cestě - taky pak odjeli oba do Arminu.

Charry dodržel slib, který dal Chírrovi. Odeslal všechny kočky s jejich letošními potomky do Arminu, jenom Chírra a Moritz zůstali u nás na Hůrce. Ale i oni jsou pevně rozhodnuti vrátit se do Arminu, až tam půjdeme my. Ačkoliv jest psáno: Nikoliv Armin dal jsem vám za domov, alébrž celý okršlek zemský, rozhodli se jít do své dávno ztracené vlasti. Aby byli šťastní.

Někdo nemá rád čaroděje

Jestli si někdo myslí, že Dianě stačil rozruch, který způsobila svým prvním čarodějnickým pokusem v zimě a už všeho nechá, tak se rozhodně mýlil. Na nějakou dobu byla skutečně trochu opatrnější, ale jen co jí otrnulo, hned obživla. Teď se zrovna zabývala studiem zvyklostí tohoto kraje před počátkem křesťanství. Sehnala si ve městě nějaké publikace o Keltech, činnostech jejich kněží, kterým se říkalo druidové a tak. Pilně četla a chystala se, že co si zapamatovala, uvede v život.

Nastávaly velikonoce a Diana se zvýšenou pílí pročítala svoje staré knihy. Častěji než dřív se vyptávala starých na zapomenuté zvyky a obyčeje a nechala se slyšet, že hodlá některé z nich obnovit a vylepšit, i kdyby se to třeba někomu nechtělo líbit.

Charry na to hleděl skepticky. „Mně je to všechno jedno! Já na staré pověry nikdy moc nedal, jen tě varuju, aby z toho nebyly zas po dědině řeči. Nerad bych se dožil toho, aby se vykřikovalo o čarodějnictví jako posledně...“

„Bez starostí! Hodláme jenom vyčistit studánku. To přece není žádné čarodějnictví - mami říká, že se to dělalo odjakživa...“

„No... já nevím...“

„Houbeles! Vyčištění studánky, aby tam nebyla špína, ale jenom čistá voda. To se přece může!“

Charrymu se to nezdálo, ale Diana si nedala říct. Hovořila o tom dlouho s mami, potom s děvčaty, ale protože jich dohromady bylo ještě málo, domluvily se s dívkami z vesnice. Diana tvrdila, že jich musí být dohromady dvanáct. Měly by být dokonce panny, ale to se nedalo od místních děvčat požadovat.

„Nevadí, to není důležité. Hlavní část bude muset stejně dělat Markétka. Ta snad ještě není natolik dospělá...“

Diana nás zavolala, ukázala nám jakousi hodně voňavou větvičku a požádala, abychom se rozběhli po lese a hledali takové keře. Byl to divoký vavřín a tvrdila, že ho bude potřebovat moc a často, ať tedy všechna místa dobře podržíme v paměti, aby se tam mohla zase vydat.

Kromě toho už nepotřebovaly nic, jenom jakési bílé oděvy, které si za chvíli vyrobily z obyčejného plátna. Nedalo to práci, neboť oděvy nesměly být sešité ani svázané, pouze volně přehozené. Mami jim ve všem radila, ale děvčata o tom nic neprozradily, aby se to zbytečně nerozkecalo.

Ptal jsem se, zda budeme moci jít s sebou. Diana se zamyslela a pak řekla, že dokonce musíme, protože budeme hlídat, aby se na to místo nedostal žádný muž. Kdyby se tak stalo, mohl by to kouzlo nějakým špatným způsobem ovlivnit. Když se to dozvěděl Charry, rozhněval se a bručel, že si Diana zas něco vymýšlí a že budou zas pomluvy o čarodějnictví. Diana se jenom smála.

Tak nastala velikonoční neděle. Před ní byl ještě Velký Pátek, na který nerad vzpomínám, protože jsme nedostali nikdo žádné maso, jenom brambory a chleba. Lidé taky žádné maso nejedli, všichni byli v kostele a dlouho se modlili, ale my trucovali a nikam jsme nešli. Jenom Ao Harrap se tam okolo pletl, ale ten byl vždycky silně zatížený na všelijaké oslavy. Ještě štěstí, že jsme měli ve stodole schován kus uzeného na zlé časy.

Přešla sobota a už tu byla neděle. Ten den jsme dostali snídani a dobrou, ježto Gréta neměla to srdce nás ošidit. Ale děvčata zůstala bez jídla, jen se pořád o něčem dohadovala. Ráno šly zase do kostela, my jsme zůstali doma a čekali. Brzo zase přišly a když se Charry ptal, co hodlají dělat dál, dostal odpověď, že mu po tom nic není. Diana sebrala svoje věci, ostatní taky, a už mazaly k lesu. My s nimi.

U lesa se všech dvanáct sešlo, svlékly se a navlékly si dlouhé bílé řízy, které za sebou ještě kus tahaly po zemi. To se neobešlo bez pochichtávání, diskusí a různých podivných řečí, protože holky nebyly zvyklé se svlékat do naha, i když široko daleko prokazatelně nebyl žádný muž. Ale Diana stála na svém, naše děvčata ji podporovala a ostatní poslechly taky, protože byly zvědavé a chtěly být při tom. Markétka z toho byla nějaká divná, celý den mlčela a koukala do blba jako Dianin bělouš Cvok. Jako by s ní nebylo něco v pořádku.

Potom si Diana rozpletla copy a vlasy si rozpustila. Z toho listí divokého vavřínu uvila věnec a ten si vpletla do vlasů. Děvčata na to koukaly zase udiveně, Tonička šeptala Grétě, že se jí teď Diana zdá úplně cizí - a Gréta se zeptala:

„Proč to musí být takhle? Vypadáš tak divně...“

„To je přesný vzhled starověké druidky, jak se popisuje v knihách. Nemysli si, já jsem nic nevymyslela - všechno podle starých předpisů. Já rady a pokyny písem dodržuju! Třeba to listí musí být z divokého vavřínu; a taky je, jen si čichni. Jiné se použít nesmí, jenom v některých případech by to mohlo být listí hlohové. Ale... no, to ti teď nebudu vysvětlovat.“

„Já ti věřím,“ řekla Gréta bojácně. „Já věřím všemu...“

„Co budeme vlastně dělat?“ ptala se Tonička. „Čarovat?“

Diana se k ní pobouřeně otočila. „Co si myslíš!? My a čarovat? Já opravdu čarovat neumím, i když si to lidé myslí! Zkrátka jdeme čistit studánku, to se dělalo odedávna. Je to starý zvyk, dokonce Vítek tvrdí, že v jeho vlasti se to taky dělá...“

„A to už proč? Proč je k tomu potřeba takových obřadů?“

„Protože voda je jeden ze základních živlů světa; a má právo na naši úctu. Musíme poprosit vodu, aby se celý rok udržovala čistá, jak vytéká z hlubin země. A musíme ji posvětit. Ostatně, to se všecko dozvíš. Taky se musíme v té studánce vykoupat, abychom byly krásné a všem se líbily...“

„To je ale...“ Tonička se podívala na Dianu a radši zmlkla. Asi si uvědomila, že paní má vždycky pravdu.

Diana pomáhala ostatním nařasit na sobě řízy, aby mohly aspoň trochu chodit. Většinou neuměly v něčem takovém udělat ani krok a škobrtaly. Nebylo to jednoduché, říza neměla nižádný střih, byla jen přehozená, aby kryla tělo, při prudším pohybu mohla jednoduše sklouznout do trávy. Bylo přitom smíchu habaděj - nebýt Diany, nikdy to neskončilo.

„Já slyšela,“ řekla jedna dívka z vesnice. „Že za starejch časů se kluci schovávali v lese, a když holky skončily to čištění studánky, vrhli se na ně a... něco ošklivého jim udělali!“

Ostatní dívky se počaly děsit a pištěly, Diana se jen zamyslela. „Konečně, po obřadu by to nemělo škodit...“

Zatímco tedy dívky se spoustou rozpaků a pochichtávání zkoušely své řízy, Diana na chvíli odběhla. U starého dubu pod převislými kořeny měla schovány misky z pálené hlíny, v nichž bylo husté barvivo. Osobně si je vyvařila z rostlin, které našla na louce, byly to barvy červená a žlutá; pak měla černou, kterou získala rozmícháním sazí ve vodě. Zavolala nás, Tannarrovi nechala držet zrcátko a odložila bílou řízu. Potom namočila prsty do červené barvy a nakreslila si jimi na tvář šikmé rovnoběžné pruhy. Druhou rukou přes to dva kolmé pruhy žlutou. Pak si na hruď pod krkem nakreslila žlutý kotouč, zpodobňující Slunce, a paprsky protáhla až k ramenům. Taky si červenou a žlutou namalovala různé geometrické obrazce na paže a nohy, potom pečlivě otřela prsty o trávu a černou si překreslila obrazce na obličeji klikatou čárou od jedné lícní kosti přes čelo ke druhé. Také černou barvou namalovala několik symbolů na svoje paže a nohy.

Tím získala zvláštní, velmi podivný vzhled. Když vstala a zase se zahalila do svého bílého pláště, nevypadala už jako selské děvče; zdálo se mi, že lesy zašuměly nějak jinak, radostněji. Že poznaly a pochopily, že po dvou tisíciletích se opět v jejich stínu objevila galská druidka.

Dívky se polekaly, když se objevila; některé dokonce vykřikly leknutím. Diana přistoupila a vztáhla proti nim pomalované dlaně. „Nebojte se! Ne proti vám, ale proti zlu, které obklopuje svět a ohrožuje lidstvo, je namířena moje moc!“

Jedna holka z vesnice, jménem Marjánka, vypískla strachem a chtěla utéct, ale Diana na ni pohlédla, zamračila se a klikatá čára na jejím čele se ještě víc zkrabatila. A Marjánka se sice třásla strachy, ale neodvážila se utéci.

„Pojďte,“ řekla Diana. „Je před námi práce.“

Šly za ní v řadě. My tři jsme rychlejší, předběhli jsme je mezi křovisky a už jsme byli u studánky, abychom přihlíželi.

Diana se u studánky zastavila a hleděla do jejích vod, jako by vzpomínala, co má činit. Ostatní se nahrnuly okolo. Pak Diana poklekla u břehu, bílá říza jí sklouzla z ramen, ale nevšímala si toho a naklonila se nad vodu. Rukama několikrát přejela těsně nad hladinou a šeptala:

„Vodo, vodo, živá vodo, vodo, která dáváš život, vodo čistá, vodo pravěká, vodo plynoucí, vodo tryskající z hlubin země! Slyšíš mne a posloucháš moje rozkazy, jako já poslouchám příkazy Moci, která je nade mnou - a která řídí mé kroky!“ Poslední slova vykřikla, současně se zvrátila dozadu a vypjala ruce s nataženými dlaněmi k nebesům. Dívky se lekly - Marjánka dokonce uskočila stranou, ale Diana si toho nevšímala.

Opět sklonila hlavu a hleděla do temné, kalné vody; Pak začala zase něco mumlat, temně a nejasně, jako by to byla tajemná zaklínadla. Jenom chvílemi jsme rozuměli:

„Vodo zkalená, vodo temná, vodo mrtvá, vodo spící - probuď se, rozčeř se, vyčisti se! Vyvrhni ze svého lůna vše staré, mrtvé, zakalené, hnijící, abys byla opět čistá a neposkvrněná, jako Panna, kterou ti obětuji!“

A opět poslední slova jako by vykřikla; současně se otočila, vymrštila se na nohy, až se všechny lekly, chytila Markétku za vlasy a prudkým škubnutím ji strhla na kolena před studánku. Markétka vůbec neprotestovala, zůstala klečet a hleděla široce rozevřenýma očima na Dianu, která ji stále ještě držela za jednu z kadeří a také jí hleděla upřeně do očí.

„Pověz, dívko, jsi-li čistá panna!“

„Ano...“ zašeptala Markétka - nezačervenala se ani nesklopila oči, zírala dál nepohnutě do Dianiných zřítelnic.

„Pověz, dívko, zda chceš vyčistit tuto studánku, aby byla čistá jako tvoje tělo! A zda chceš očistit sebe její vodou, abys zkrásněla a přitahovala muže, kteří na tebe pohlédnou!“ syčela Diana skrze zuby. Při tom položila dlaně na Markétčina ramena a sevřela ji, aby náhodou dívka nepohnula tělem. Ale nebylo toho třeba, zdálo se mi, že Markétka zcela ztratila všechnu vůli.

„Ano...“ zašeptala. „Chci to...“

Diana uchopila její bílý plášť, strhla jej a odhodila od sebe. „Poklekni vedle mne! Dělej, co já dělám a opakuj, co já říkám!“

Markétka poslušně vyhověla. Diana se nahnula nad vodu, nabrala dlaněmi a vstříkla si ji na obličej. Při tom šeptala rytmicky, jako by odříkávala báseň:

„Vodo, vodo, čistá vodo, jsi jedním ze čtyř živlů světa, dáváš život a chráníš čistotu! Vodo, vodo, čistá vodo, omyj mne z hříchů, které jsem na sebe vzala a které mne poskvrnily; vodo, vodo, čistá vodo, dej mi svoji čistotu...“

Markétka poslušně opakovala. To se odehrálo třikrát, pak Diana povstala a řekla: „Teď vstoupíš do studánky. Zde máš misku, tou vybereš všechen kal a všechno bláto. Budeš to podávat do dlaní ostatním, které to odnesou daleko odtud. Vy ostatní odstraníte kameny, které drží okraj studánky, očistíte je a zase zasadíte. Ty vyčistíš odtok do potoka. Já budu pomáhat Markétce...“

Dívky se chtěly dát do práce, ale ty dlouhé bílé řízy jim velmi překážely a Diana, když to zjistila, řekla: „Ach ne - pláště musíte odložit!“

„A to mám zůstat nahá?“ ptala se Marjánka. „Vždyť jsme v lese! Co kdyby nás někdo uviděl?“

„Jsi pod mojí ochranou! Jsi na posvátném místě a zabýváš se posvátnou prací! Prokleju toho, kdo ti ublíží!“

Pokud takové ujištění Marjánce nestačilo, rozhodně se chránila dát to najevo. Všechny se daly do práce, Diana vyhrabávala listí, které do studánky napadalo, Markétka vybírala bahno ode dna. Když dno vyčistila, vystoupila ven a Diana řekla:

„Nyní musíme vybrat všechnu vodu až na dno. Potom dno vysušíme svými plášti. Na to je máme.“

„Nebudeme si je ale moci obléknout!“ řekla Tonička.

„Počkáme, až uschnou.“

Měly několik misek. Studánka byla sice dost velká a hluboká do půli stehen, přesto se jim podařilo ji vybrat; pak vyssály zbytek vody svými plášti. Poté klekly všechny okolo a čekaly, až se znovu naplní. Šlo to rychle, pramen byl silný a plný vody z rozteklého sněhu, která se nashromáždila v hlubinách země. Když se studánka naplnila, vybraly vodu znovu - a pak ještě po třetí. To bylo třeba. Když čekaly, až se potřetí naplní, řekla Diana:

„Nyní se všechny po řadě vykoupeme. Čistá voda nám dá krásu a přitažlivost; muži se nebudou moci podívat na naše těla, aniž by po nás zatoužili...“

„Ale... to je přece hřích!“ řekla Marjánka s obavou.

„Myslíš? Proč by to měl být hřích?“

„Přece... aspoň se to říká!“ řekla Marjánka nejistě.

„Hříchem je, když přitahuješ pohledy toho, koho nemiluješ a koho chceš jenom svést na zlou cestu. Když ale dáš svoje tělo muži, který se ti líbí, přináší to štěstí tobě i jemu. Může být hříchem, co přináší radost? Bůh vládne vším, co je na zemi. Vládne i našimi těly. Stvořil je taková, že jim přináší rozkoš dotyk muže. Přál si to - my jsme tedy povinny jej poslouchat. Máš-li chlapce, neboj se být jeho. Chceš-li tomu ty i on, chce tomu také Bůh.“

Mlčely. Pak opatrně špitla Marjánka: „Ty věříš v jiného Boha, než je ten náš!“

„Je jenom jediný Bůh. Je v nás - ve mně, v tobě, v každé z nás. Je neustále přítomen, ví, co činíme, někdy promlouvá našimi ústy. Každá z nás cítí v sobě hlas Boží, který jí říká, co je správné a co ne. To, co si přejeme, je vůle Boží. Kdyby to nebyla Jeho vůle, nedal by nám přát si to...“

Studánka se už naplnila vodou; Diana pohladila vodní hladinu dlaní a řekla: „Markétko, ty jsi světila studánku. Ty první!“

Markétka se pomalu, zvolna ponořila do chladné vody; zima ji roztřásla, ale nezaváhala.

„Třikrát se ponoř, nejlépe i s hlavou. Tak je to správné.“

Markétka se skutečně třikrát ponořila. Potom vystoupila zase ven a třásla se zimou.

„Slunce tě osuší a ohřeje. Proběhni se po pasece...“

„Teď kdo?“ ptala se Marjánka.

„Třebas ty. Já až nakonec.“

Zatímco se Marjánka přemáhala, aby se ponořila do chladné vody, přistoupila Diana k Markétce a zeptala se: „Máš chlapce?“

„Ne... proč?“

„Bylo by dobré, abys do roka od této chvíle už nebyla pannou. Nepřináší to štěstí. Bude ti šestnáct, není to nic zlého. Kdyby se ti to nepodařilo, nesmíš už podruhé přijít světit studánku. Ani jako jedna z houfu. Ztrestala by tě.“

Markétka se zachvěla, ale Diana ji pohladila po mokrých vlasech a usmála se na ni: „To nic; to je jenom stará pověra. Ale bylo mojí povinností tě na to upozornit...“

Dívky se koupaly jedna po druhé. Při tom ovšem nebyly potichu, jak by se slušelo, nýbrž povídaly si, dohadovaly se a dokonce křičely a pištěly. Diana je nechala, neboť to považovala za přípustné. Vykoupala se poslední a s viditelnou rozkoší. Potom po sobě ještě stříkaly vodu a pokřikovaly.

To možná zapříčinilo, že si vůbec nevšimly cizího muže, který vystoupil z lesa. Ani my jsme si jej nevšimli, což byla sice chyba, ale snad nás omluví, že nepřišel od vesnice, ale z druhé strany. Chvíli je asi pozoroval, skryt v houští - potom náhle vykročil vpřed a pravicí před sebe učinil znamení kříže.

„Apage, Satanas!“ vykřikl velikým hlasem. „Odstup, Satanáši, kliď se do pekel a ponech mne Božímu míru!“

Dívky vykřikly a rozprchly se - jenom Diana se otočila a udiveně pohlédla na cizince.

Byl to muž asi tak ke čtyřicítce, možná o něco starší; vysoký, hubený, s krátce ostříhanými prošedivělými vlasy. Asketická tvář do tmava opálená, nyní zrůzněná směsicí strachu a opovržení. Byl oblečen do černých šatů občanského střihu, pokrytých šedivým prachem jako po dlouhé cestě; v ruce držel malý tmavý kufřík.

„Mé prokletí postihne všechny, kdo mne chtějí svést z pravé cesty!“ pronesl a opět učinil znamení kříže. „Odstup, ženo neřestná, do pekel, jež jsou tvým domovem - ďábel tě posílá!“

„No, to zrovna ne,“ řekla Diana. „Spíš bych ráda věděla, co vy děláte na našem pozemku, když sem nemá nikdo cizí co chodit!“

Zarazil se - chvíli si ji udiveně prohlížel. „Pokud mne neklame zrak, vy jste...“

„Jsem, co jsem.“

„Vypadáte jako... starověká pohanská kněžka! Co to má znamenat? Jste člověk nebo přízrak?“

Udělala několik kroků k němu. „Můžete se mne dotknout, když chcete. Jsem keltská druidka. Snad jste už o tom něco slyšel. Jestli ne, mohu vás odkázat na Caesarovy Zápisy o válce galské. Tam se to dočtete.“

Zarazil se ještě jednou, tentokrát nad jejími znalostmi. Není nic obvyklého potkat nahou, divoce pomalovanou dívku s věncem listí divokého vavřínu ve vlasech, která zná spisy Julia Caesara.

„Svatý Bože! Cožpak se skutečně v tomto kraji zachovaly obřady z počátku světa? Anebo je to ďábelský klam a šálení?“

Diana nevěděla nic lepšího, než se rozesmát. „Uklidněte se! Jsme lidé jako vy, narození v našem osvíceném devatenáctém století. Jestli vás to uklidní, prováděly jsme jistý starý obřad, který se provádět má, totiž čištění této studánky, a...“

„Ano,“ řekl zostra. „Obřad pohanský, nečistý a zvrhlý! Což věříte ve své pobloudilosti tomu, že je to k něčemu dobré?“

„Pokud vím, jistou Marii Krammerovou za to upálili dne 14. června roku 1648 jako čarodějnici. V soudních spisech je přesný popis jejího počínání. Myslím, že by se nenamáhali se zapsáním, kdyby to nebylo k něčemu dobré...“

„To...“ zakoktal muž. „To už je zvrhlost přímo Babylónská! Ani v Sodomě a Gomoře nebylo takové zpustlosti...“

„Nechte Babylón Babylónem!“ usmála se Diana. „Pokud vím, je kult bohyně Ištar pouze variací původních obřadů na počest Isidy, hlavní bohyně Egypta. Když srovnáme...“

Muž něco vykřikl latinsky a udělal opět znamení kříže. „Pohanství, zpustlost a zvrhlost! Překvapuje mne, že hraběnka vám trpí takové neřestné spády! Ale to se s mým příchodem změní!“

Zatím už Gréta a Tonička, zahalené až po krk do plášťů, přišly své paní na pomoc. Když slyšely poslední slova, začaly se smát.

„Jaká hraběnka? Tady široko daleko žádná hraběnka není!“

„Nepatří snad tento les k panství zvanému Hůrka? Pokud je mi známo, patří ten statek hrabatům z Guyrlayowu, ke kterým jdu!“

Diana na to neřekla nic, tak se slova ujala Gréta. „To jste se nejspíš spletl, pane! Takový lidi tady nikdo nezná. Možná, že to bylo někdy dřív, ale pochybuju, vždycky to patřilo spolku...“

„V hrdlo lžete! Odporné čarodějky, proklínám vaše duše, aby se věčně smažily v pekle, kam také patří!“

Dívky se polekaly, ale Diana postoupila o krok k němu a vztáhla proti němu ruce: „Toho budeš litovat! Ještě slovo a přinutím tě, abys mi líbal nohy a skučel u nich jako pes!“

Muž udělal rychle dva kroky zpátky. Asi si nebyl jist, zda starodávná druidka nemá skutečně nějakou pekelnou moc.

„Vyřídíme si to jinak! Jdu na Hůrku, zjistit pravý stav věcí. Uvidíme, co tomu řekne pan hrabě a hraběnka!“

„To se vám nejspíš v noci zdálo!“ křičela za ním Marjánka. „Kdo vůbec jste, že máte takový divný řeči?“

„Jsem páter František Langer, hlasatel slova Božího!“ zvolal velikým hlasem. „A k tomu budoucí biskup Arminský!“

Diana zaťala pěsti a chtěla se na něho vrhnout, ale potom se zarazila. Muž se skutečně otočil a kráčel rychlými kroky dál po cestě, za smíchu všech děvčat. Diana ho sledovala pohledem, potom hvízdla na ohnutý ukazovák, což byl signál na nás.

„Arminský biskup!“ vykřikla, v rozčilení francouzsky. „Já mu dám biskupa! Udělám z tebe sekanou, ty... Aflargeo, mazej domů a řekni rychle Charrymu, co a jak. Musíš tam být před ním, než se vyplete z lesa! Tannarre, ty ho budeš sledovat a kdyby se ti zdálo, že to Aflargeo nezvládá, musíš ho zadržet. Třeba mu můžeš zařvat za zády a rychle se schovat. Ao Harrap ti pomůže. Alou!“

Rozběhli jsme se na všechny strany. Diana se otočila k dívkám, ve tváři měla zlý škleb. „Já mu ukážu arminskýho biskupa! Děvčata, teď vážně; s tím chlapem si to vyřídím! Pomůžete mi, jestli chcete zůstat se mnou kamarádky! Já mu osladím život tak, že na to do smrti nezapomene! On chce být biskupem! Snad dokonce kardinálem, u mýho dvora, rozumíte tomu? Taková nula, nevzdělanec a hrubián, kterej se odvážil mě urazit, mne, která...“

Všimla si, že na její výkřiky koukají s otevřenými ústy a pochopila, že by nebylo dobré dodat ještě cokoliv dalšího. Proto chvíli vzrušeně dýchala, pak řekla: „No, co je? Dokončíme to a poběžíme domů. Nemusíme kvůli němu ještě nachladnout!“

Zatím jsem běžel, jak jen mi tlapky stačily. Les naštěstí není daleko od statku a tak se mi podařilo přeběhnout volný prostor, než se chlap vůbec z lesa vymotal. Charry seděl vzadu v pokoji u stolu, na stole měl postavenou láhev s pálenkou a skleničku, mírně popíjel a četl obšírné noviny, informující o nejnovějších politických událostech posledního půl roku zpátky.

„Honí tě někdo?“ zeptal se.

„Ne. Ale bude veliká legrace. Diana bude bojovat s takovým směšným člověkem. Chce, abych ti řekl, že když se koupaly, přišel cizí chlap, který tvrdí, že je arminský biskup a proklel je za čarodějnictví a jde si k tobě stěžovat.“

„Aha,“ řekl nevzrušeně. „Tak mi to řekni ještě dvakrát třikrát po pořádku, já to třeba pochopím.“

„Diana a ostatní se koupaly ve studánce. Přišel chlap, který tvrdí, že je arminský biskup. Diana se s ním hádala a on řekl, že si půjde stěžovat panu hraběti. To jsi ty, takže teď má namířeno k tobě. Diana chce, aby ses na to připravil.“

„Stejně nic nechápu, ale nevadí. Ať klidně přijde. Mám dobrou náladu, jednoho otravu zvládnu.“

Napil se znovu, převrátil list v novinách a klidně četl dál. Zalezl jsem pod stůl, aby na mne nebylo tak moc vidět. Ležel jsem tam, dokud se ze dvora neozvaly hlasy:

„Hej, mladíku - jsem tady dobře na statku pana hraběte z Guyrlayowu? Říká se mu myslím Hůrka...“

„No... na Hůrce byste byl,“ řekl váhavě Franzl. „Ale že by nějakej hrábě... to snad přece ne!“

„Nesnažte se mi lhát, synu, vidím vám až na dno duše!“ pronesl hlas otce Františka. „Vidím v ní ďábla alkoholu, který z vás hovoří nectná slova, aby vaši duši stáhl do pekel...“

„To spíš jste přebral vy, váženej pane! Plácáte nesmysly, a to nějak moc brzo po ránu, to je divný...“

„Nebudu s vámi o tom hovořit, čeledíne! Chci mluvit s majitelem tohoto statku!“

„No... já se ho zeptám.“ řekl Franzl nejistě. Slyšel jsem jeho kroky po chodbě, pak otevřel dveře: „Charry, je tady nějakej chlap a chce s tebou mluvit. Vypadá, že je trochu mešuge...“

„Ať jen jde dál. Zrovna na takového mám chuť!“

Franzl pokrčil rameny a vyšel: „Tak račte, pane...“

Vstoupil otec František. Charry si jej prohlédl a neshledal na něm nic, co by bylo lze pozorovat se zalíbením. Také páter zřejmě neviděl na Charrym nic příjemného, ale přesto řekl:

„Přeji vám dobrý den, pane. Jsem páter František Langer a hledám pana hraběte de Guyrlayowe.“

Charry pohlédl na Franzla a naznačil mu, že má za sebou zavřít dveře. Franzl je zavřel, udělal dva hlučné kroky, tiše se vrátil a poslouchal za dveřmi.

„Já jsem hrabě Guyrlayowe. Usedněte, otče.“

Páter František usedl na židli proti Charrymu. Charry se natáhl za sebe, vzal další sklenici a nalil mu pálenky. Otec František upil jen málo, řekl: „Odpusťte, Vaše Milosti, že nevyužiji vašeho pohostinství. Nepiji alkohol, neboť probouzí v člověku temné pudy a svádí jej ke hříchu. Jsem jeho odpůrcem.“

„Pravá křesťanská ctnost! Ale dovolíte, abych já hazardoval se svou duší a občas se napil, že ano?“

„Jak je libo, Vaše Milosti.“ řekl páter s úklonou.

„Především mi přestaňte okamžitě říkat Vaše Milosti. Jmenuji se Charry Rither, prostý sedlák - hraběcí titul jsem odložil na potřebnou dobu z důvodů, které vám nebudu vysvětlovat. Rychlost jejich pochopení je současně testem vaší inteligence.“

Ve tváři otce Františka se objevil stín lišácké zchytralosti. „Chápu, Vaše... echm, pane. Věřím, že ve zdejším kraji by to nebylo příliš dobrým doporučením; hrabě Guyrlayowe zůstal na vlnách širého oceánu a na ostrově, který vám patří...“

„Jak chcete. Teď mi řekněte, co si přejete.“

„Přišel jsem jako zástupce vašeho bývalého duchovního pastýře, otce Ignáce. Přišel jsem, abych ostříhal vaše duše od nástrah ďáblových a abych...“

„Co se stalo s otcem Ignácem?“

Otec František na to neodpověděl a pokračoval v proslovu:

„Přišel jsem, abych osvítil světlem pravé víry zdejší lid, žijící v nebývalých temnotách zaostalosti a pověr; abych učil dítka a kázal jejich rodičům; přišel jsem pokorně prosit, abych se směl stát duchovním pastýřem Arminského státu, který tak moudře a spravedlivě vede jeho císař...“

Charry se čím dál víc mračil. „Ptal jsem se,“ přetrhl jeho řeč. „Co se stalo s otcem Ignácem. Rád bych to věděl.“

„Otec Ignác nemohl přijít - byl na tu práci příliš slabý. Je to velký a vznešený úkol: pohanskou, novou zemi, neosvícenou dosud světlem víry jako oráč otevřít a lidem, kteří v ní žijí...“

Bum! Těžká Charryho dlaň dopadla na stůl, vzápětí Charry řekl ostrým hlasem: „Ptal jsem se, co je s otcem Ignácem! Když se ptám, je v celém světě zvykem, že mi každý odpoví! Snad to mohu žádat i od vás, otče Františku! Doporučuji vám, abyste mi vždy odpověděl na každou otázku - ve vašem vlastním zájmu!“

Otec František se zarazil a pohlédl na něho udiveně. Chvíli se zdálo, že se rozzlobí, ale potom řekl mírně:

„Promiňte, hrabě - dal jsem se trochu unést vlastními slovy. Tedy, co se týče otce Ignáce, jistě víte, že mu zdraví v jižních mořích nesloužilo. Sám prosil, abychom ho toho úkolu zprostili. Udělali ho převorem kláštera v San Romagni; je to dobré místo a otec Ignác byl šťasten, že je dostal. Nejvyšší rada jmenovala na jeho místo mne...“

„Klášter v San Romagni... No dobrá. Budu-li někdy v Itálii, dovolím si se u něho zastavit. Ovšem neměl jsem tušení, že by mu nesvědčilo podnebí - na nic si nestěžoval.“

„My, příslušníci Tovaryšstva Ježíšova, jsme povinni trpně a bez odmluvy snášet útrapy a obtíže světa. Jistě vás nechtěl obtěžovat svými starostmi. Ale byl na pokraji sil, jak tělesných tak duševních. Vyprávěl nám podrobně o všem, co zažil. Strašlivé zážitky mezi lidojedy a boje s nimi silně podlomily jeho duševní rovnováhu. Bylo mi líto toho statečného bojovníka za víru, když jsem mu naslouchal. Věřte mi, hrabě, neublížili jsme mu...“

„Věřím. Ale moje žena si velmi zvykla na pátera Ignáce a proto ho pověřovala důležitými úkoly. Například vedením účetnictví a státní korespondence a tak dál. Měl krásný rukopis, znal jazyky... To jí bude velmi chybět, aspoň myslím.“

„Ano, hovořil o tom. Avšak jsem si jist, že budu moci i takové záležitosti vyřizovat k plné spokojenosti. Jsem dvojnásobným doktorem teologie a filozofie a jsem vzdělán i v ekonomii a přírodních vědách. Snad to postačí.“

„Kromě němčiny - jakým mluvíte jazykem?“

„Anglicky, francouzsky, španělsky, italsky. Samozřejmě latinsky - a prošel jsem krátkým školením ve vašem nářečí, takže se domnívám, že budu moci hovořit i s lidmi tady.“

„Výtečně. Doufám, že vaše francouzština je natolik brilantní, aby se mojí ženě zamlouvala.“

„Přejete si přejít na franštinu? Ačkoliv je němčina má mateřská řeč, nevadí mi jakýkoliv jazyk, který znám...“

„Klidně mluvte, jak chcete. S mojí ženou se dohodněte, jak se budete dorozumívat.“

„Děkuji, pane. Nyní bychom mohli krátce promluvit o mých povinnostech. A to jak zde, tak v Arminu, přejete-li si ovšem o tom hovořit.“

„Myslím, že o povinnostech v Arminu je prozatím jakýkoliv rozhovor předčasný. V nejbližších měsících se tam nehodlám vrátit a ani vás tam zatím nepošlu. Pokud se týče pobytu zde, myslím, že budu muset vyčkat mínění své ženy. Především proto, že nejsem, jak jistě víte, katolík; po církevní stránce jsem příslušný ke zdejší farnosti. Moje žena je ovšem katolička a já jí ponechávám v těchto věcech naprostou volnost. Byla to ona, která si přála účast otce Ignáce. Myslím, že vás však po dobu zdejšího pobytu nebude přetěžovat prací.“

Otec František sepjal ruce a zatvářil se pokorně. „Když jsem pravil, že jsem dvojnásobným doktorem teologie, měl jsem tím na mysli, že jsem získal doktorát jednak na universitě v Miláně, jednak na universitě ve Wittenbergu, to jest na universitě evangelické; neboť stejně jako moji nadřízení zastávám názor, že je jen jeden Bůh a jedna církev; je nutno pracovat nikoliv k jejímu rozpolcení, nýbrž spíše k jejímu sdružení do jednoho božího stáda. Proto mohu sloužit Bohu nejen jako katolický kněz, ale i jako protestantský pastor.“

Charry se podíval dost udiveně. „Vážně? V tom případě nic nebrání, abych vás seznámil se zdejším farářem; je hodný a má rád společnost lidí sobě rovných. Nemoc mu velmi brání jezdit ke svým přátelům; snad byste to pro něj mohl udělat a tu a tam s ním pohovořit...“

„Zajisté, hrabě, s radostí. Ale nepřejete si třeba také, abych se pokusil vymýtit pohanské a kacířské zvyklosti, které se zachovaly u části vaší čeledi? Snad ani nevíte...“

Charry se zdvořile zasmál. „To se snad mýlíte! V životě jsem neslyšel, že by se ve zdejším kraji uchovaly nějaké, jak vy říkáte, kacířské a dokonce pohanské zvyky!“

Otec František si přejel dlaní čelo. „Sám bych tomu nevěřil! Zdá se mi to velice podivné, ale sám jsem před chvílí spatřil něco, o čem jsem se domníval, že není v civilizované společnosti možné. Víte, co to je obřad svěcení vody?“

„Ne. Ne příliš...“

„Jedná se o starobylý obřad z předkřesťanské doby, který se udržuje... echm, udržoval velmi dlouho a který, jak mohu s hrdostí přiznat, se našemu řádu podařilo v celé střední a severní Evropě vymýtit. Nikdy bych nepředpokládal, že budu svědkem takového obřadu právě zde; dokonce na vašem vlastním panství!“

Charry uznal za vhodné se napít, než řekl: „A co je na tom vlastně tak zavrženíhodné?“

„Před chvílí, když jsem sem šel, spatřil jsem skupinu mladých žen, které se... stydím se říct, že neoděny - koupaly v lesním prameni, který dle oblečení ženy, jenž jim zřejmě velela, také světily. Když jsem je káral, hovořila se mnou ta žena velice neuctivě; a představte si, po celou tu dobu byla učesána a vůbec upravena jako starověká druidka! Věřil byste tomu, hrabě?“

„Ano,“ řekl Charry. „Obávám se, že bych tomu věřil.“

„V první chvíli mi napadlo, že mi to strojí úklady sám ďábel! Že snad mi chce takovým způsobem znemožnit moje svaté dílo. Ale zahnal jsem od sebe představu nahých těl těchto peklu propadlých žen, když jsem pochopil, co ty odporné čarodějnice dělají.“

Charry tlumeně zavrčel jako rozespalá šelma. „Dneska je horký den,“ pronesl smířlivě. „Věříte, že bych se sám docela rád vykoupal? Pokud to ovšem nebude hříchem...“

„Echm - vidím, že nemáte dost pochopení pro moje slova, hrabě,“ řekl otec František s lehkou výčitkou. „Jistě nechápete, co se za tím - dle vás nevinným - koupáním skrývá. Jistě nevíte, že dle starých pověr, rozšířených mezi pohany, koupání v den velikonoční neděle v lesním pramenu posvěceném takovým způsobem dodává ženám čarodějnou krásu a přitažlivost, takže jim žádný muž neodolá. Je to čarodějnictví, hrabě! Skutečné čarodějnictví, odporné, zavrženíhodné a trestuhodné; myslím, že byste to neměl na svém panství trpět!“

„Aha,“ řekl Charry duchaplně. „Ale odolal jste jim, jak říkáte. To znamená, že se to nepovedlo. Není-liž pravda?“

„Co se nepovedlo?“ podivil se otec František.

„No, to čarování! Měly v úmyslu způsobit, aby jim neodolal žádný muž. Vy jste však nezabral, tudíž to nemá správný praktický výsledek a ty ženy se namáhaly zbytečně. Potom ovšem jejich čarodějnictví není účinné, tudíž by nemělo být ani trestné. Když to berete takhle, jedná se pouze o pokus o čarování; to bych nebral tak přísně, jako vy.“

Otec František chvíli vzrušeně dýchal. „To je kasuistika! Neměl jsem v úmyslu s vámi disputovat, hrabě; ale dovedl bych váš názor vyvrátit poučeními z církevních otců!“

„Vím, že jste cvičen v učeném hádání. Jednou bychom si o tom mohli pohovořit. Ale myslím, že mne nepřesvědčíte, dokud neuvidím na vlastní oči praktické výsledky takového čarování. Teprve potom jsem ochoten je podporovat.“

„Podporovat?“ podivil se otec František. „Snad ničit!“

„Pokud nemá praktického významu, není nutno s ním dělat nic. A pokud má, je třeba je využít pro sebe. To je moje zásada.“

„Ale vždyť se jedná o oblast duševna, které je lidskému rozumu neproniknutelné a nezbadatelné!“ namítal kněz. „Nemůžete přece chtít využívat pro svoje lidské cíle Neznáma!“

„Vy jste se už setkal s Neznámem? Já ano, několikrát. Nakonec jsem vždycky dokázal všechno pochopit a ovládnout. Jistě, například věda je pro mne pořád velikou hádankou a nedovedu mnohé její aspekty pochopit. Ale dovedu využitkovat její výsledky. S čarodějnictvím by to mělo být podobně. Pokud je lze pozorovat, lze je také využitkovat.“

„Ale - Bůh si přece nepřeje, aby lidé využívali výsledků, které pocházejí od ďábla!“

„A od čeho pochází ďábel?“ ptal se Charry s úsměvem. „I ďábel je dílo Boží. Je to Jeho anděl, který se postavil proti svému Pánu. Ale nemůže mít nic víc, než co mu dal Bůh, a jestliže mu to dal, potom si přeje, aby to bylo. Kdo to umí poznat a ovládnout, ten s tím smí zacházet. Bůh ví, proč stvořil magii; zajisté si přál, aby ji lidé také dokázali využívat.“

„Milý hrabě, vaše názory mne uvádějí do značných rozpaků! Pokud vás poslouchám, vaše názory nepatří ani do přípustných odchylek církve katolické, ani do žádné známé církve protestantské! Můžete mi vysvětlit, kde jste k nim přišel?“

„Zajisté. To jsou moje vlastní názory.“

„Vaše...“ opakoval otec František. „Tím chcete naznačit, že hodláte tyto svoje názory prosazovat - i proti případným opačným názorům zbytku lidstva?“

„Samozřejmě! Nechápu, proč bych se měl kvůli nějakému lidstvu vzdávat svých názorů.“

„Aha.“ Otec František si opět přetřel čelo dlaní. „Slyšel jsem, že máte do jisté míry osobité názory... jste velmi pozoruhodná osobnost. Ovšem netušil jsem, do jaké míry.“

„Snad byste lépe chápal, kdybyste se napil. Myslím, že to potřebujete, příteli - vypadáte špatně! A budete to ještě víc potřebovat, až budete diskutovat s mojí ženou.“

„To bych velmi rád,“ řekl páter sklesle. „Bylo by mi potěšením se seznámit s paní hraběnkou a složit jí svoji poklonu.“

„Myslím, že i jí to bude potěšením. Tuším, že už brzy přijde. Zatím musíte vzít zavděk mojí společností.“

Otec František se skutečně napil Charryho pálenky.

„Řekněte mi, hrabě Guyrlayowe - věříte vy vůbec v Boha?“

„Ano, věřím.“

„Jako v osobnost nebo jako v přírodní sílu, jak si ho představují tak zvaní Osvícenci? Nebo snad máte některé názory podobné jako ti... ateisté?“

„Nepřemýšlel jsem o tom. Dovolíte-li, zamyslím se.“ řekl Charry a podpořil to zamyšlení další skleničkou. Otec František sledoval jeho tvář, až Charry pronesl:

„Představuji si Boha jako souhrn všeho, co existuje. Domnívám se, že je obsažen v každé částečce hmoty, zvláště živé hmoty. A že především ze všeho nejvíc určuje její vývoj. Pohyb hmoty vpřed, k dokonalosti.“

„To vám řekl - markýz d'Enghiem?“ zeptal se jezuita a Charry se zprudka otočil: „Co víte o d'Enghiemovi?“

„Jenom to, co mi řekl otec Ignác. Znám jeho jméno a některé z jeho názorů. Myslím, že jste si názorově velice blízcí.“

„Ludvík d'Enghiem je můj přítel. Možná jsem převzal něco z jeho názorů - ale nevím, zda jsme hovořili o těchto věcech. Ludvík je velmi zbožný muž, který by se vám jistě zalíbil.“

„Jistě, je velmi zbožný.“ souhlasil otec František.

Charry se na chvíli odmlčel. Mlčel i jezuita a pozoroval ho po očku, jako by se snažil vypátrat něco v jeho nitru. Zamyslel jsem se nad ním také; ačkoliv Charry ho po prvních slovech vzal na milost a mluvil s ním laskavě, ten muž se mi nelíbil. Nebyl jsem si jist, zda je dobrý či zlý; očichal jsem jeho nohy a usoudil, že si na něj budu dávat dobrý pozor a nebudu mu příliš důvěřovat. Měl v sobě něco, co mne varovalo.

„Co všechno prozradil otec Ignác?“ zeptal se Charry.

„Není čeho se bát,“ pochopil jezuita. „Neprozradíme nic, co se týká vaší země. Přísaha, kterou složil otec Ignác, platí pro celý náš řád; jsme povinni utajit vše, co jste mu prozradil. Můžete nám věřit.“

„V pořádku,“ řekl Charry. „To jsem rád.“

„Ostatně, obávám se, že otec Ignác nebyl v nejlepším duševním stavu. Hovořil například velice často o šelmách, které vlastníte; přisuzoval jim dokonce lidský rozum. Zřejmě to je důsledek pobytu u nekulturních divochů, že se mu pak šelmy zdály být inteligentnější než ti lidé...“

„To nebyl omyl, to je pravda. Moje šelmy jsou skutečně duševně vyspělé stejně jako lidé.“

„To snad ne, hrabě! Domníváte se, že mohou i mluvit a myslet, jak to tvrdil otec Ignác?“

„Právě to mám na mysli.“

Jenže slibně se rozvíjející diskusi zarazilo bouchání dveří na předsíni a pak cvakání dřeváků. Přicházela Diana a její družky. Slyšel jsem, jak se dohaduje s Franzlem, pak přišla k nám.

„Lady Diana, hraběnka z Guyrlayowu!“ ukázal Charry ke dveřím. Ty se otevřely a otec František, který povstal a obrátil se tam, strnul v němém úžasu.

Diana vstoupila, už opět v oblečení selky zdejšího kraje, a zářivě se na něj usmála. Při tom zamrkala na Charryho a podívala se i pod stůl, zda tam jsem a budu moci referovat ostatním.

„Dobrý den vespolek,“ zahalekala. „Jsem ráda, že jste trefil.“ vzala Charryho sklenku a trochu upila. „Jsem zmrzlá na rampouch, ta voda je hrozně studená. Ale zdravá! Měl bys to taky zkusit!“

„Miláčku, dovol, abych ti představil otce Františka Langera,“ řekl Charry. „Přišel k nám, aby vystřídal otce Ignáce.“

„My už se známe,“ usmála se Diana. „Vítám vás, otče.“

„Milá paní hraběnko,“ vydechl otec František. „Ani ve snu by mne nenapadlo, že Vaše Milost...“

„Aha, vy jistě narážíte na tu podivnou příhodu v lese! Bohužel se mi nezdálo vhodné se představovat před děvčaty. Prosím vás, abyste šetřil moje inkognito a neprozradil nikomu nic o hrabatech z Guyrlayowu. Kromě toho, že si to nepřejeme, to u děvčat vyvolává jen smích...“

„Hraběnko,“ řekl páter zlomeným hlasem. „Nemohl jsem tušit, že vy osobně jste se zúčastnila takové... skutečně to nechápu! Uvědomujete si vůbec, že jste se dopustila těžkého hříchu?“

„Já? Ano, ovšem, vypadá to tak.“

„Ale milá dcero, vy neprojevujete ani trochu lítosti nad svým hříšným jednáním!“ zhrozil se.

„Ale ano, je mi to velice líto. Odpusťte mi to, prosím, otče, a pomodlete se za moji duši, aby mi odpustil i Bůh...“

„Tato křesťanská pokora vás šlechtí, dcero. Chci věřit, že se napravíte a že se už nikdy nedopustíte ničeho podobného; abyste se stala opět oblíbeným dítkem Božím...“

„To vám těžko můžu slíbit. Totiž, ono je těch hříchů tak nějak moc a mně se navzájem pletou. Doufám, že se to nějak zařídí.“

„Ale madam! Chcete tím snad říci, že hodláte hřešit i nadále, drahá dcero? To snad přece ne!“

„Jistěže ne! Ale kdyby se to náhodou stalo, doufám, že mi to nějak vyžehlíte...“

„Já? Snad vy jste povinna přičinit se, abyste nehřešila!“

„Kdybych nehřešila, nepotřebovala bych svého osobního kněze. To snad přece uznáte!“

„Rozumím-li vám, tak to vypadá, jako byste chtěla, abych já prosil Boha o odpuštění za vaše hříchy! Abych já se modlil za vaši hříšnou duši a ochránil ji od pekelných muk!“

„Ano, přesně to od vás chci.“

„Ale proč já? To je úplně zvrácené myšlení! Domníváte se, že to Boha potěší?“

„To právě je to, co nevím. To si s Ním srovnejte vy. Ostatně, chcete-li být arminským biskupem, budete mít takových farníků víc. Otec Ignác proti tomu nic nenamítal.“

„Otec Ignác!“ řekl nešťastně jezuita. „Ovšem já snad nepřišel, abych bojoval marný boj o duši, která nechce být spasena! Přicházím podpořit svou chabou silou ty, kdož sami kráčejí cestou ke svému spasení!“

„Hm... tak to si asi moc rozumět nebudem. Nedá se nic dělat, budu si muset hledat jiného zpovědníka.“

Otec František sepjal ruce. „Snad mi Bůh odpustí! Pokusím se ještě obměkčit vaše zatvrzelé srdce, hraběnko. Snad se dobrý Pán slituje, dodá vám více pokory a osvítí vás svým světlem.“

„Amen,“ řekla Diana. „Charry, dostanem něco k jídlu? Mám hlad jako dva vlci najednou!“

„Jistě, brzo budeme jíst. Snad tvá děvčata dokáží něco uvařit, i když byla na té akci. Zatím by se otec František mohl ubytovat; řekni prosím tě Grétě, aby mu vykázala nějaký pokoj...“

„Jistě, miláčku. Pojďte, důstojnosti...“

Otec František vypochodoval krokem člověka, jehož ideály se právě zhroutily. Ve dveřích se potkal s Ao Harrapem; uhnul mu, jako by byl ze žhavého železa. Jaguár zkoumavě začenichal a když kněz zmizel, řekl rázně Charrymu: „Nechci, aby ten muž kdy přišel do Arminu!“

„On to chce,“ usmál se Charry. „Ale ani mně se nelíbí. Jenomže zatím neudělal nic, proč bychom mu to mohli zakázat.“

„Nelíbí se mi! Jak chceš - ale není to dobrý člověk. Říkám ti rovnou: odváží-li se vstoupit na půdu Arminu, zakousnu ho. Já nebo někdo jiný. Chraň se ho, nebo ti ublíží!“

„Dobře. Budeme si na něj dávat pozor.“

Za chvíli se Diana vrátila. Za ní vklouzl Tannarr, takže jsme byli kompletně.

„Tak co, jak se ti líbí?“ ptala se Diana Charryho.

„Vůbec. Jedno slovo, a já ho vyhodím!“

„Nechci, aby byl s námi,“ opakoval tvrdošíjně Ao Harrap. „A už vůbec nechci, aby někdy přišel do Arminu!“

„Mně se taky nelíbí,“ řekl Tannarr. „Nevěřím mu.“

„Je nesympatický,“ řekl jsem. „Cítím, že není dobrý. Nechtěl bych ho mít blízko sebe.“

„Je to darebák,“ řekla Diana. „To vím od začátku a nepotřebuju být ani šelma.“

„Tak vidíš! Necháme ho přespat a pak ho taktně vyhodíme!“

„Ne, to ne! Napřed si s ním pohraju já! Urazil mne, to neodpouštím! Ale nechci, abychom ho vyhnali my. Uděláme mu takové podmínky, že nebude moci dělat nic jiného, než odejít dobrovolně. Chci, aby odešel sám - rozumíte?“

„Obávám se, že je přizpůsobivý. A moc chce získat titul arminského biskupa. Bude se snažit vydržet přes tvoji nepřízeň!“

„Však já si s ním už poradím! Kočky, budete mi pomáhat? Musí oplakávat den, kdy se rozhodl vstoupit na náš pozemek! Ao Harrap přemůže svoji nechuť a bude s ním diskutovat o náboženských otázkách, dokud je vůbec schopen mluvit. Charry, ty musíš při každé příležitosti zdůrazňovat svou příslušnost k protestantismu, to jezuity většinou pěkně naštve!“

„Zadrž! Tvrdí, že je kromě u katolické církve taky doktorem teologie protestantismu. Mohl by být i pastorem...“

Diana se zarazila - pak se rozesmála: „Tak takhle to je! Ten pán je docela obyčejný špion a ničema! Chápeš, co to znamená?“

„No... říkal, že chce obě církve sjednotit!“

„Ano. Pohltit tvou luteránskou víru a přivést ztracené ovečky zpátky do lůna římskokatolické církve. Jezuité vychovávají kněze, posílají do protestantských zemí, a oni tam šíří všelijaké myšlenkové proudy, které nahrávají katolíkům a podkopávají protestantismus. Chápeš to?“

„Moc ne. Ale i tak je to jedno. Jsem sice protestant, ale zas tolik mi na tom nezáleží.“

„Náš páter František je vychován tak, aby se přidal k jakékoliv církvi; dokonce i kdyby upadl mezi židy nebo mohamedány, dokázal by po kratším váhání mezi ně zapadnout a získat v jejich církvi patřičně teplé místo. Slyšela jsem, že někteří jezuité působili v tibetských a čínských buddhistických klášterech a snažili se zanést katolickou ideologii i tam.“

„To jsi dělala ty v Asii taky. S pronikavým úspěchem.“

Diana skutečně na chvíli zrozpačitěla. „No, tak vidíš.“

„Mluvíš, jako kdybys neměla z postupu víry radost!“

„Ale ano, to jistě mám! Jen mi vadí, jakými ničemnými a křiváckými cestami se tam chce dostat.“

„Ať je to jak chce; ten chlap se mi vůbec nezamlouvá a trpím ho tady jen proto, aby sis měla s kým hrát!“

„Dlouho to nebude - vyštvu ho odtud svinským krokem! O co si koleduje, to dostane. Věřte mi, vyženu ho!“

„Dobrá,“ řekl Ao Harrap. „Mně je to jedno.“

„My ti všichni pomůžeme,“ sliboval Tannarr. „Aspoň já jo.“

„Já taky! Slyšel jsem ho mluvit a nelíbí se mi to. Kdybys ho potřebovala trochu...“ naznačil jsem tlapou.

„Nestydíš se, ty brutále? Vyčkejte času, chlapci, však já na něco šikovnýho přijdu. Zatím ho nepoplašte...“

Potom jsme šli všichni na oběd; přišel taky otec František, a to v obleku pastora, jak se sluší. Tím dosáhl, že ho všichni uctivě zdravili a Janek dokonce sundal čepici.

„Využiju této chvíle a představím vám jednotlivé obyvatele Hůrky. V první řadě byste se měl seznámit s našimi kočičkami.“

Otec František se ohlédl na naši trojici. Tvářili jsme se na něj sice co nejpřátelštěji, ale asi to nepoznal.

„Tento tygr se jmenuje Aflargeo. Je synem tygřího Vládce - ale to už asi víte,“ předváděl nás Charry jako ředitel cirkusu.

„Ano, otec Ignác říkal... ovšem ani ve snu by mne nenapadlo, že je to pravda.“ řekl opatrně jezuita.

„Jak můžeš pochybovat o slově muže, který se stal přítelem tygra?“ otázal jsem se. „Otec Ignác byl dobrý člověk, služebník Boží. Všichni jsme si ho vážili a nikdy bychom ho neobelhali.“

Když jsem promluvil, myslel jsem, že se snad otočí a uteče; takové zděšení se objevilo v jeho tváři. „Ono to skutečně mluví! Jak... jak je to možné?“

„Zřejmě vám chtěl něco sdělit.“ řekl lhostejně Charry. „Když nechce nic říct, obvykle mlčí.“

„A tihle druzí... ti také mluví?“ ukázal na Tannarra, který se mile usmál a pronesl:

„Domníváš se snad, že vy lidé jste jediní rozumí tvorové na této zemi? Smál bych se ti, kdyby sis to myslel!“

„Já...“ zakoktal jezuita. „Sice vím, že milost Páně je nekonečná a laskavý Bůh dává všem živým tvorům ovoce své milosti; ale jaký záměr jej mohl vést k tomu, aby vložil rozum do takových šelem? Jak mohl Bůh chtít, aby...“ horečně přemýšlel, jak se má vyjádřit, aniž by použil slov zvíře, bestie, potvora a tak dál. „Proč, ptám se, proč?“

„Ad Maiorem Dei Gloriam.“ ozval se kňouravý hlas Ao Harrapa. „Pro větší slávu Boží!“

Když otec František vyslechl heslo svého řádu z úst šelmy, rozklepal se jako osika a opatrně se pokřižoval. „Vyslovuješ jméno Boží! Jsi tedy Božím dílem!“

„Nikdy jsem o tom nepochyboval.“ řekl Ao Harrap.

Otec František přistoupil ke dvojici Vítka a Pépiho. Charry řekl jejich jména a páter se zarazil: „Češi? Jakého vyznání?“

Vítek se na to potřeboval nejdřív pořádně nadechnout: „Já jsem český bratr. Následovník Husa, Žižky a Komenského!“

„To se dalo čekat - kacíř! A ten druhý?“

„To bude těžký, důstojnosti,“ řekl Pépi Nekvinda rozverně. „Já v žádnýho Pána Boha už hezkejch pár let nevěřím.“

Otec František ustoupil a rychle se pokřižoval. „Odporný bezvěrec! Divím se, hra... echm, pane, že ty dva můžete držet ve vašich službách. Kdyby bylo po mém, vyhodil bych je v tu ránu!“

„Opravdu? To jsem tedy skutečně rád, že o tom nerozhodujete. Nevím, co bych si bez nich počal.“

„Což by jejich práci nezastali dobří křesťané? Totéž platí i o tomto pohanském knížeti. Nemusíte mi říkat jeho jméno: Tošio Yamanaki, japonský samuraj! On je z těch, o nichž se praví, že se budou věčně smažit na pekelném ohni, neboť sami nevěřící, svým poddaným v pravé víře brání!“

Tošio mu rozuměl sotva zpoloviny, ale i tak ho nepotěšilo, že je urážen na místě, kde se cítí doma. Dalo se to poznat podle toho, že letmo přejel dlaní po lakované rukojeti svého meče.

„Tošio Yamanaki je velmi zbožný muž,“ řekl Charry. „Pokud vím, slouží Bohu, jak se sluší a patří.“

„Snad - ale jakému bohu?“

„Tomu, který Jest! Jedinému - který sestoupil k jeho předkům a přijal mezi nimi jméno Buddha, jako si dal mezi našimi předky jméno Jehova...“

„Řekla bych,“ pronesla s potěšením Diana. „Že mezi tvými předky si říkal spíš Wottan, než jinak. Stejně tak moji předkové ho uctívali jako Tarannise. Křesťanství se rozšířilo do těchto krajů až v desátém století a to ještě mečem, když je sem přinesli moji předkové, obrácení na víru o pár set let dříve...“

„Nehádej se se mnou!“ řekl Charry. „Tví předkové byli divocí Gallové, které římské legie neučily uctívat Krista, ale Jupitera a Apollóna a při tom jen tak mimochodem zanechali část své krve u místních dívek; z čehož vznikli ti, co roznášeli víru zas pro změnu k mým předkům...“

Otec František sepjal ruce. „Probůh, přátelé! Snad bychom mohli nechat různic a třenic před zraky pohanů...“

„Proč?“ zeptal se ostražitě Ao Harrap. „Mne to velice zajímá! Kde se tedy vlastně vzalo křesťanství? Kdo ho vymyslel?“

„Židé, kamaráde!“ řekl Vítek. „Pokud vím, byl Ježíš Kristus potomkem židovského krále Davida. Což nebrání tomu, aby jeho církev Židy nenáviděla a pronásledovala je.“

„To je velice zajímavé!“ ocenil Ao Harrap.

„Snad bychom měli nechat těchto nechutných záležitostí,“ řekl otec František. „Myslím, že jsou věci důležitější a méně ožehavé, o nichž by bylo třeba mluvit...“

„Ne, to je potřeba vysvětlit,“ řekl jaguár. „Jak je to možné, že církev, kterou vynalezl Žid, Židy pronásleduje? A proč?“

„Nehodlám se o tom bavit s nerozumným zvířetem!“ řekl páter.

„Myslím, že byste mu měl odpovědět,“ řekl Charry. „Ptal se vás na něco, což znamená, že by to rád věděl. Snad by se nic nestalo, kdybyste mu tuto otázku krátce a jasně vysvětlil.“

„Jak si přejete, hrabě; ale skutečně trváte na tom, aby vaše šelmy tady poroučely a lidé aby se řídili podle nich?“

„Přál jste si poučovat nevěřící a přinášet světlo víry pohanům. Máte právě tu nejlepší možnost,“ řekla Diana. „Tyhle šelmy jsou pohané a když se vám podaří přivést je ke křesťanským ctnostem, budu si vás velice vážit!“

„Ale prosím, uvažte, že nejsem duchovním pastýřem takových divokých bestií!“ křičel nešťastný kněz. „Jsem člověk a přeji si jednat jenom s lidmi! Zvěř jako taková je mi odporná a podle svatých písem je dílem Božím ještě před stvořením člověka, tudíž je snížená a určená, aby člověku sloužila - ne mu vládla, jako je tomu u vás!“

„Vy ale plácáte pitomosti,“ řekla Diana. „Jestli se vám nelíbí žít se šelmami, můžete vypadnout hned. Já vás nezdržuju.“

Páter František se zatvářil nešťastně; podíval se na šelmy, na Dianu a uklonil se jí. „Mea Culpa, mea maxima Culpa! Omlouvám se, že jsem snad nějak vzbudil nelibost... zajisté, vysvětlím tomu... co si bude přát. Ale snad by to mohlo být v jiném čase, protože nyní před obědem na to není dostatek času.“

„Prosím, beru to na vědomí. Ao Harrap mi podá zprávu, kdy a jak jste splnil svůj slib. Prosím, abyste s tím dlouho neotálel!“

„Děkuji vám.“ řekl otec František sklesle.

„Pokud jsem dobře rozuměl,“ pronesl Charry. „Měl jste předtím námitky, že zaměstnávám osoby jiné víry než křesťanské.“

„To zajisté nikoliv. Měl jsem jen na mysli, že podle mého názoru by vám stejné služby dokázali vykonat i dobří křesťané.“

„Myslíte? Dobrá, zkusíme to. Mám za to, že nejlepší křesťan z celé naší společnosti jste vy, důstojnosti. Nemám pravdu?“

„Nikdy bych se neodvážil takového mínění...“

„Přesto. V tom případě byste měl umět ty práce líp než oni. Zkusíme tedy, umíte-li například okovat koně líp než Pépi. Tím se prakticky přesvědčíme o pravdivosti vašich slov.“

Otec František vytřeštil oči a sepjal v úleku ruce. „Pro všechny svaté! Chcete od sluhy Božího, aby koval koně?“

„Vy sám jste mi to navrhl, ne? Po obědě to můžete zkusit. Ovšem upozorňuji vás, že koně jednak kopou, jednak koušou, a kromě toho se můžete popálit od rozžhavené podkovy. Ale to vy jako dobrý křesťan jistě správně chápete...“

„Jsem sluha Boží! Nevyznám se v tělesné práci!“

„Proč tedy říkáte, že dobrý křesťan dokáže pracovat stejně dobře jako pohan? Zkusíme tedy něco jiného. Tošio, půjč mi meč!“

Yamanaki vytáhl z pochvy svoji katanu a podal mu ho. Charry jím přejel otci Františkovi pod nosem: „Tošio Yamanaki dokáže tímto mečem přeseknout stéblo trávy, vyhozené do vzduchu. Dokažte to také. Jste přece příslušník církve bojující!“

Bylo navýsost jasné, že otec František v životě něco podobného nedržel v ruce a dost se meče bojí. Zavrtěl hlavou. „Neumím zacházet s mečem! Zvlášť ne takovým...“

„Takže,“ řekla Diana zvesela. „Se tady trapně vytahujete a při tom se neumíte postavit k žádné práci!“

„Není povinností sluhy Božího, aby pracoval, hraběnko!“ opět v něm vzplála odvaha. „K práci jsou sluhové a ne kněží!“

„Zajímavé! Ovšem v tom případě není naší povinností, abychom vám dávali jíst. Písmo svaté říká: Zajisté hoden jest služebník mzdy své. Kromě toho říká: Kdo nepracuje, ať nejí. Když nebudete lautr nic dělat, nemůžete chtít, abychom vás platili!“

Na čele nešťastného jezuity se perlil pot; otřel jej rukávem, neboť na kapesník v tu chvíli zapomněl. „Snad by se nalezla i práce, kterou bych zastal. Nepotřebujete zdatného kancelistu, účetního nebo člověka, který by vedl vaše písemnosti?“

„Zkusit to můžem. V současné době, jak vidíte, většina lidí tady neumí číst a psát. Snad byste je mohl učit, samozřejmě po večerech. Počítám v to i naše šelmy. Některé to částečně umějí, třeba Aflargeo, tygr. Věřím, že při vašich schopnostech je to jistě brzy naučíte...“

Otec František obrátil oči k nebi. „Ach otče, proč jsi mne opustil?“ pronesl sklesle. „Ano, paní; budu vyučovat vaše služebnictvo i přítomné šelmy čtení a psaní...“

„V pořádku. Nyní můžeme usednout ke stolu!“

Usedli jsme; všichni, samozřejmě, i my jsme jedli s rodinou. Charry podle zvyku učinil nad talířem kříž lžící a po něm Diana a někteří z čeledi. Otec František protáhl obličej, když to viděl a řekl: „Jak jste přišli k tomuto zvyku?“

„Děkujeme ti, ó Pane, za tento skrovný pokrm, jímž se nyní posilníme,“ řekl Charry nesmlouvavě. „Když neumíte přednést před jídlem modlitbu, aspoň nerušte zbožnost druhých!“

A dal se do jídla, nestaraje se už o zničeného kněze. Ten už až do konce oběda mlčel a když jsme skončili, prohlásil, že jde rozjímat a odebral se do svého pokoje. Teprve později odpoledne přišel - prošel zatím celým statkem a zjistil, kdo kde bydlí. Teď se hrnul jako velká voda na Dianu, která ležela na zahradě v houpací síti a četla Zane Greye ve francouzském překladu, takže se každou chvíli z nejasných důvodů smála. Tannarr ležel pod houpačkou a když se přestala houpat, postrčil ji prackou.

„Paní hraběnko,“ řekl jí otec František výhružně. „To je neslýchané! To je přímo příšerné!“

„Je,“ souhlasila Diana. „Hlavně to, že přes moje varování mne stále oslovujete jako hraběnku. Zakazuji si to.“

„Promiňte, madam - ale jsme sami! Zjistil jsem, že v tomto statku žijí spolu osoby různého pohlaví v jedné místnosti!“

„Ne - že by?“ zeptala se udiveně. „Zajisté chápu vaše rozhořčení. A mám spát na chodbě já nebo můj muž?“

„Samozřejmě nemluvím o vás, hraběnko! Ale jsou tu jiní, vaše čeleď! Zjistil jsem, že vaše služebná Gréta a čeledín Franzl, dále potom žena Tonička a muž Janek a ještě jiní udržují nemravný poměr, ač neoddáni!“

„No to víte; ale co naděláme? Podle jejich vyjádření prozatím nemají na svatbu. Mám ji snad platit já? Ať si na ni ušetří, pak se můžou vzít. Nebo je chcete oddat zadarmo?“

„Nerozumíte mi! Dokud nejsou manželi, nemohou přece spolu žít! Není přece možné, aby spolu smilnili, není-li ten svazek posvěcen Bohem!“

„Já myslela, že to jde! Ovšem vy to musíte vědět lépe. Když to není možné, tím líp; aspoň se nemohou dopustit žádného hříchu. Nicméně mně se to přece jenom podařilo.“

„Co se podařilo?“ zděsil se.

„Zhřešit před sňatkem. Ale nikomu to neprozrazujte!“

„Madam! Prosím, abyste si okamžitě přestala tropit ze mne a mých připomínek žerty! Žádám, aby až na další nebyly v pokojích mužů žádné ženy a v pokojích žen žádní muži! To je bezpodmínečně nutné, mám-li tu být duchovním pastýřem!“

„Nikdo netvrdí, že jím tu musíte být. Ale chcete-li, dávám vám své slovo, že ve vašem pokoji žádná žena nebude, dokud tu budete pobývat. Pochopitelně, nezačnete-li později po tom toužit.“

„Já? Co si to o mně myslíte?“

„No, já jen pro pořádek. Ostatně, chtěla bych vidět tu káču hloupou, která by... která by chtěla svou hříšností svést sluhu Božího, jako jste vy. Sama vaše osoba by ji jistě odradila od tak nemravného počínání!“

Chvíli na ni hleděl vyjeveně, pak řekl: „Docházím k názoru, madame, že jste mne sem pozvali, abyste si ze mne dělali velmi nevhodným a Boha urážejícím způsobem legraci. Uvědomte si prosím, že jsem zástupcem církve svaté!“

„Nikdo si z vás nedělá legraci. Já všechno, co povídám, myslím naprosto vážně.“

„Potom se ovšem jedná o myšlenky troufale hříšné!“

„Nevím,“ zívla Diana. „Mohl byste mi vysvětlit, co hříšného je na mínění, že by si vás, osoby duchovně posvěceného stavu, zdejší dívky vážily natolik, že by odmítly stát se bezmocnou hříčkou případných vašich zvrhlých vášní?“

„Nestojím o ženy! Žena je nástrojem hříchu, jak jistě víte; její svůdnost a tělesnost odvádí muže od pravé cesty, která je jenom v uctívání Boha!“

„No, a proto vám žádnou ženskou nenabízím! Tak vidíte, jak se pěkně shodujeme!“

„Ale dovolujete, aby jiní byli pokoušeni ďáblem pod vaší střechou! Umožňujete jim páchat hřích!“

„Otče,“ mávla Diana rukou. „Víte, jak veliký je svět? A jak je veliké naše panství? Představte si, že dva lidé, na které přijdou takové hříšné myšlenky, potřebují maximálně dva čtvereční metry prostoru. Víte, na kolika místech by mohli najít útočiště, kdybych jim to zakázala tady na statku?“

Otec František na ni zíral v němém ohromení.

„A potom; vím ze zkušeností, že jehličí v lese píchá a na mezi se dá snadno nastydnout na ledviny. Nevím, jaké nevýhody má třeba seník, protože jsem jakživa v seníku rande neměla, ale jistě to bude nějaké nevýhody také mít. Proto je nejlepší tichá, klidná světnička s načechranými peřinami a...“

Otec František se bleskurychle pokřižoval. „Pozoruji, hraběnko, že se neustále zaobíráte nemravnými myšlenkami a neustále o nich s potěšením hovoříte!“

„Mýlíte se. Pokud vím, nemluvila jsem o tom už nejméně měsíc s nikým, ani jsem si nevzpomněla. Ovšem když jste na to sám narazil, považuji za svou povinnost vám vysvětlit svůj názor.“

„Tak to vám mockrát děkuji! Vidím, že mne nehodláte podpořit v mém očistném díle!“

„Ale ano! Zkuste je vyzvat, aby se chovali mravněji a třeba se přestěhovali. Možná vás poslechnou. Já jim ovšem nic takového poroučet nebudu, aby mě nepovažovali za pitomce. Musela bych jim jít příkladem; a já se v noci sama bojím!“

„Vidím, že kladete rovnítko mezi lásku manželskou, která je Bohu milá a mezi hříšný vztah, který je zatracen!“

„Myslím, že ten vztah trvá už dost dlouho, aby ho Bůh vzal na vědomí. Jestli chcete, můžete je oddat. Třeba hned! Ovšem zdarma, protože jak už jsem řekla, na svatbu nemají.“

„Nebudu rušit pravomoc zdejšího faráře. Vidím, že si nepřejete mne chápat, tak vás ponechám vašim hříšným myšlenkám, madam. Pán s vámi; jdu rozjímat a radit se s Bohem!“

„Klidně jděte.“ řekla a obrátila stránku v knížce.

Ale jeho domluva na ni přece jen zapůsobila; když se setkala s Grétou, řekla jí: „Poslouchej, mám dojem, že bys měla pomýšlet na svatbu. Ne, že bych proti tobě něco měla, ale může se všelicos stát a... jak jsi na tom s penězi?“

„Já?“ Gréta chvíli uvažovala, co vlastně po ní Diana chce, neboť si nebyla o jejích záměrech zcela jistá. „No, nějaké peníze máme, ale... moc jich není!“

„Otec František chce, abyste se vzali.“

„No - to my bysme se vzali, ale... kde budem potom hospodařit?“

„Jak to myslíš? Můžeš přece zůstat u nás!“

„No jo; ale když my bysme, až si zašetříme, rádi do vlastního! Myslela jsem to tak, že až budem mít peníze, koupíme si kousek pole a další kus na dluh, a chalupu, a začnem hospodařit na svým. A potom že se taky vezmem...“

„Dobře - ale co když přijdou děti?“

Gréta se začervenala. „To nesmějí! Kdybysme měli děti, to už bysme se museli vzít - a s dětma bysme kór nic neušetřili! Víš, když jsme ještě dělali u cizejch, tak nám to tak nešlo, jako tady - oni nám moc neplatili. Tak jsme si říkali, že musíme počkat!“

Diana se zamyslela. „A co kdyby... šla bys třeba s námi? Kdybys dostala kousek země, úplně nové, neobdělané, které se nikdy nedotkl pluh! Země v cizím světě, na ostrově, kde nežije mnoho lidí, ale jsou tam šelmy jako ty naše...“

Gréta se zajíkla a přitiskla si ruce na ústa. „Jako do Ameriky? A to bych tam byla... selka? Mohla bych mít pořádnej kus pole a statek a pár koní a...“

„Mohla bys mít, na co bys stačila. Není to sice Amerika, ale je to velká země. Mohla bys mít i statek jako je Hůrka.“

„Tak to bych šla! Ať mně pámbůh odpustí, jestli to je hřích opustit svou vlast - ale já bych šla! Dřít se jako kůň a nic z toho nemít, to můžu všude. A třeba tam bude líp.“

„Dobře, tak to udělej. A teď co s tou vaší svatbou?“

„No... já bych se o tom musela poradit s Franzlem!“

„Poraď. Jestli na to nemáš, klidně ti dám nebo třeba půjčím, abys nebyla uražená. Vím, že až budeš mít, tak mi to odvedeš.“

Gréta odešla a Diana se vydala za Charrym. Ve chvíli, kdy mne překračovala, mě pohladila po hlavě a řekla: „Pořádně si mne prohlídni, Aflargeo! Právě jsem udělala dobrý skutek a zasloužila se o mravnost. Nedělá se mi nad hlavou svatozář?“

Druhého dne byl opět svátek, velikonoční pondělí. Už jsme z těch svátků začínali být unavení. Na ten den se chystala nějaká veliká švanda, kterou nám nikdo nechtěl prozradit, zvláště ne Vítek a Pépi, kteří to organizovali. Věděl to kdekdo, i Charry. Jenže řekl: „Kdepak, nic neřeknu. Vy byste to vyslepičili Dianě. Ale bude legrace.“

Diana přesto tušila, že se něco bude dít, bavila se o tom s děvčaty. Tannarr se pokoušel vytáhnout něco aspoň z ní, ale neuspěl, protože Diana se zas pokoušela zjistit něco od něho, takže si neporozuměli.

V pondělí ráno chlapci vstali, hned se nastrojili a sešli se za stájí, kde měli něco schováno. Vítek a Pépi přitáhli na dvůr za kůlnu veliké dřevěné koryto a naplnili je po okraj vodou. Všichni dohromady měli něco jako pružné karabáče, upletené z proutí a proplétané barevnými fábory. S těmi bičíky, kterým říkali mrskačky, se vrhli na děvčata a začali je mlátit po sukních a holých lýtkách. Ženské samozřejmě křičely a my jsme se divili, že se Diana ani neprala, naopak utíkala a křičela jako ostatní, i když by takového Vítka musela jednou ranou zahodit do kouta i s jeho mrskačkou. Potom ji chytli a kupodivu ji dva přemohli jako nic, přitáhli ji za kůlnu a potopili do koryta; protože se bránila, pro jistotu víckrát. A už chytali zas jiná děvčata, a všechny máchali v korytě. Dívky samozřejmě křičely a utíkaly, ale dost hloupě, protože běhaly pořád sem tam jako slepice, zatímco kdyby se vytratily zadem do sadu, mohly být pryč, než by si jich chlapci všimli. Takhle tomu žádná neutekla, i mami dostala pár šlehanců a Vítek ji postříkal z hrnku. Říkal při tom, že aby do příštího jara neuschla a zdraví jí sloužilo, takže jsme všichni pochopili, že to je zas nějaká kouzelnická praktika.

A stejně to asi Diana věděla předem, protože si předvídavě neoblékla svůj slavnostní kroj, ale o hodně prostší a jednodušší. Ona Diana většinou vytuší, když se na ni něco chystá.

Taky to probudilo otce Františka. Vyšel ven a chvíli se tvářil vyjeveně na to dopuštění boží. Potom poznal Dianu a přišel k ní: „Probůh, madam, co se to zase děje?“

„Sama nevím! Vyšla jsem z domu nic zlého netuše, v tu ránu mne chytli, sešlehali a vymáchali ve vodě. Zeptejte se Vítka, ten to organizuje. Snad je to nějaký jejich lidový zvyk.“

Vítek se přiblížil, výhružně šlehaje mrskačkou. „Hodláte zas tvrdit, svatý otče, že je to kacířství a pohanství, čarodějnictví nebo co?“

„To snad nikoliv! Ale nejsem si jist, je-li to milé Bohu. Snad byste mohli svátek světit poněkud jiným způsobem. Vaše osoby, milý synu, mne ubezpečují, že taková činnost jistě není schválena církví svatou!“

„Jak kde. Pokud já vím, všude v Čechách, na Moravě a Slovensku, tedy Horních Uhrách, se na velikonoční pondělí chodí vyšlehávat děvčata. Ovšem takhle je koupou jen na Moravě a Slovensku, a to většinou v potoce. Náš potok je bohužel příliš mělký, než bysme je vymáchali, uteklo by moc času, tak jsme si pomohli takhle!“

„A co se týče panímámy,“ dodal Pépi Nekvinda. „Ta se musí vykoupit skleničkou něčeho dobrýho...“

„Však už se to nese!“ ozvala se mami. Nesla tác se skleničkami a láhev pálenky, Pépi se ujal nalévání a všichni si připíjeli. Vítek podal jednu sklenku i páterovi, ale ten ji s rozhořčením odmítl: „Nebudu poskvrňovat Boží svátek neřestí opilství!“

„Jak chcete,“ řekl Charry. „Ale hřeje, že jo, hoši?“

„Dejme si ještě jednu,“ navrhl Pépi. „Já se celej zmáchal, jak jsem rval Dianu do těch necek...“

Takže se obřad připíjení opakoval - otec František si zakryl oči dlaní, aby tu mravní spoušť neviděl.

„A co teď?“ ptal se Franzl.

„Teď se seberem a půjdem do dědiny. Pěkně dům od domu a kde mají panenku, tam ji vyšleháme,“ smál se Vítek. „Tak se to dělalo odjakživa. A trochu zavlažit, aby nám přes léto neuschla!“

Připravovala se na to celá parta: Charry, Vítek a Pépi, čeledínové i Tošio Yamanaki, který ostatně nebyl o moc starší než oni, i když jeho účast při takové zábavě překvapovala. Než ale vypili druhou skleničku, objevila se Diana už zase ve dveřích; a Vítek si jí povšiml.

„Ale! Ty ses nějak moc rychle převlékla do suchého! Tak to ne, to by nás moc mrzelo, kdybys o něco přišla!“

Vytáhl ji z chodby za vlasy a už ji vlekli ke korytu. Diana se vzpouzela, kopala a bránila se, ale opět ne dost účinně. Než se nadála, už byla zas ve vodě.

„Tak vidíš, jak ti to pěkně jde!“ smál se Vítek.

Náhodou jsem si povšiml Tošio Yamanakiho. Stál vedle a smál se. Až do té chvíle jsem ho nikdy neviděl se smát; zajisté, dokázal se řezavě, vítězoslavně zachechtat po vyhraném souboji na meče, dokázal bleskurychle vycenit zuby v pohrdavém úšklebku, většinu času měl na tváři chladný, zdvořilý úsměv, který zakrýval jeho skutečné pocity. Ale nikdy jsem ho ještě neviděl se smát. Ale teď se smál jako kluk, s široce otevřenými ústy a blýskajícími zuby, s rukama opřenýma v bok a podkleslými koleny.

První si toho všimla Diana; jak ji pustili, vymrštila se z necek, přiskočila k samurajovi, chytila ho mokrýma rukama za hlavu a dala mu pusu, jen to mlasklo.

„Tak pro tohle se nechám vymáchat třeba desetkrát! To mi za to stojí, vidět tě, jak se směješ!“

Tošio se zarazil; ustoupil a smích mu zmrzl na rtech v obvyklý zdvořilý úsměv.

„No ne!“ řekl Vítek. „Mně bys pusu nedala!“

„Proč taky? Ty se řepíš od rána do večera. Nemrač se už zas, Tošio, chovej se přece trochu přirozeně, jako ostatní...“

Možná jen já jsem si všiml, jak otec František zkroutil obličej a nasupil se. Mám dobrý sluch, tak jsem slyšel jeho komentář: „Líbat takovou žlutou opici - fuj!“

Potom jsme šli dolů do vesnice. Vítek cestou vpletl Ao Harrapovi za obojek pár barevných fáborů, aby byl hezčí, a chtěl vyzdobit i nás, ale neměl jak, leda by nám to uvázal za uši. Ale my máme uši maličké a kulaté, tak toho radši nechal.

Charry se od nás dole ve vesnici odtrhl, šel k nějakým svým dalším známým a my jsme šli s partou, k níž se přidalo pár dalších mladíků. Společně jsme obcházeli jednotlivá stavení; děvčata před námi utíkala, ale protože jsme tam byli i my šelmy, vždycky jsme jim šikovně nadběhli a zahnali je zpět, do rukou mládencům. Přece jenom se nás už tolik nebály; jedna z děveček u nějakého sedláka se vůbec nezastavila, když jsem jí vběhl do cesty, ale přeskočila mne a ještě mě kopla bosou nohou, když jsem ji doháněl. Ale přece jen ji to zdrželo, takže ji doběhl Vítek a podržel si ji. „Pusť!“ křičela. „Budu škrábat!“

„Tak škrábej! A co ještě umíš?“

„Pusťte mě! Nebo...“

„Dobře, ale dáš každýmu pusu! Pak si rozmyslíme, co s tebou!“

„Cože? Já dát pusu - takovýmu přivandrovalýmu budižkničemovi? Ani za nic!“

„Ale ta voda je strašně studená!“ varoval Pépi.

Přece jenom si to rozmyslela; nechala se políbit, od Vítka dokonce zvlášť s citem.

„Tak, děkuju,“ řekl Vítek. „A teď půjdeš do potoka!“

„No dovol? Jak to, vždyť jsem ti...“

„Za to ti pěkně děkujem. Ale do vodičky musíš, jinak bys nám do roka uschla a to by bylo hrozný! My bysme o tebe neradi přišli, tak...“ Žbluňk - a už byla v potoce.

Tak jsme se přiblížili až k Müllerovu stavení; tady se Franzl trochu zarazil, ale Vítek řekl: „Co se bojíš? Už jsme si poradili s větším panstvem!“

Vrata byla zavřená a za nimi štěkal pes. Ale Vítek přeskočil laťkový plot, psa chytil okolo krku a dal mu kost, a voříšek se nechal ochotně pohladit. Ostatní přelezli taky, rozhlédli se kolem - a už tahali z chlíva smějící se děvečku.

„To není všechno! Ještě tady máme slečnu!“

Někdo zabouchal na dveře a za dveřmi se ozval hlas: „Táhněte odtud, ničemové, nebo na vás vezmu podávky!“

„Když to nepůjde dveřmi, půjde to oknem nebo komínem!“ křičel Vítek. „Otevřete po dobrým, Müllere!“

„Pakáži žebrácká!“ huboval Müller. „Co chcete dělat?“

Vítek si všiml, že jedno z oken u kuchyně je pootevřeno; pěstí je rozrazil a po hlavě skočil dovnitř, několik chlapců za ním. Když vběhli do chodby, Müller se na ně přímo vrhl; Vítek na něj udělal dlouhý nos a prohledával pokoje. Tam se jim postavila do cesty selka Müllerová, ozbrojená pohrabáčem jako odznakem své moci. Za ní byly dveře, zřejmě do dívčího pokojíčku.

„Ani o krok dál! To jsem si mohla myslet, že je to ta Ritherova zpustlá čeládka!“

„Naprosto tak! Ale nic si z toho nedělejte, panímámo. Jenom si na chvíli vypůjčíme vaši dcerku, a hned ji zas vrátíme...“

„Opovažte se, bando žebrácká! Dám vás četníkům, jestli se jí jenom dotknete...“

„Však my vám ji neukousnem!“ řekl Janek. „Nebojte se tolik...“

Vítek se pokusil švihnout ji mrskačkou; mávla po něm pohrabáčem, málem mu rozbila hlavu.

„Vopatrně, panímámo,“ Franzl chytil ten pohrabáč do ruky. „Mohla byste ještě někomu ublížit!“ Zkroutil silné železo v rukou, že nebylo vůbec k potřebě. Baba Müllerová na to koukala celá vyjevená, toho využil Vítek a vklouzl do dalšího pokoje.

Ale zklamal se, pokoj byl prázdný. Vítek otevřel skříň, pak nahlédl pod postel; zasmál se, zalovil a vytáhl Evu-Marii za nohu. Byla zatím jen napolo oblečená; není známo, zda se chystala obléknout či svléknout.

„Tak tady jsi! Pojďte, hoši, mám vzácnou kořist: samotnou slečnu starostovou!“

Vyvlékli ji ven, nepřihlížeje k protestům otce a matky. Teprve když ji dostali na dvůr, jala se křičet a zlobit se: „Opovažte se mě dotknout - já jsem dcera starosty, ne nějaká hej nebo počkej! Vy darebáci, vy žebroto kanální, vy...“

„Tak uvidíme! Schválně, jestli se ti tohle bude líbit!“

Vítek ji začal švihat mrskačkou po holých lýtkách; křičela a utíkala mu s kopce dolů, k řece. Tam si uvědomila, že je to chybný směr a chtěla běžet jinam, ale to už ji chytili.

„Tak, raz - dva - tři!“ rozhoupal ji Vítek a žbluňk! Už byla ve vodě. Nelíbilo se jí to, hrabala se ven, ale protože při tom ještě pořád nadávala, hodili ji zpátky. Pak už byla rozumnější, takže ji nechali odejít.

Než chlapci obešli celou vesnici, byli už trochu veselejší; tak se po skončení rozhodli, že půjdou ještě do hospody. Tam jsme se potkali s Charrym, který hovořil s několika sedláky; když viděl tu partu, povolil uzdu své šetrnosti a něco zaplatil. Tak se pilo na jeho zdraví, potom na zdraví dalších a když jsme se vydali na zpáteční cestu, musím říct, že nebýt nás šelem, nikdo by domů na Hůrku netrefil. Charry šel ještě pevně, ale ostatní se drželi kolem krku, klopýtali a Vítka jsem téměř nesl na zádech, protože byl středem zábavy a s každým si připíjel. Ao Harrap prohlásil, že to připomíná ústup francouzské armády z Ruska; on je vzdělaný a zná dějiny.

Diana nás uvítala oblečená do jezdeckých kalhot a vyšívané košile mužského střihu, kterou si opatřila na projížďky na koni. Nemůžu říct, že by z našeho návratu měla radost, protože okamžitě počala křičet: „Tak tohle je ta vaše zábava, pánové? Charry, ty by ses mohl stydět, musel jsi s těmi kluky sedět v hospodě a pít, jako kdybys byl nějaký usmrkanec? To jsi musel...?“ tak mluvila dál velmi rychle, aniž by si to někdo mohl zapamatovat.

Charry řekl jenom: „Ale miláčku, já...“ a na víc se nezmohl, neboť Diana hovořila dál. Charry jí položil ruku na rameno, ale ona ji setřásla a řekla:

„Nesahej na mne! Jsi plný kořalky jako vinný sud, a ještě jsi schopen mi přijít na oči! Že já jsem ti obětovala svoje nevinný mládí! Vůbec nejsi hoden ženy jako jsem já! A vůbec...“

„Tak dost!“ zařval Charry na celý dvůr. „Nebudeš mi tady nadávat! Já vím, co dělám a dělám to dobře, a... a...“

„Mluví z tebe alkohol! ještě, že jste tady nechali to koryto! Gréto, Toničko!“

Nemusela moc volat, děvčata byla v plném počtu na svých místech a připravena k boji. Charry se nechápavě rozhlédl kolem sebe, zatápal rukou, ale vtom mu Diana vrazila hlavu do břicha, on se zapotácel a složil se na zem. Diana kývla na ostatní, a už ho vlekly po zemi jako žok k neckám. Teprve když ho do nich hodily, přišel k sobě, prskal, otřepával se a nadával, co je to popadlo.

„To máš za to!“ řekla Diana vítězoslavně. „A teď ty ostatní!“

Žádný z mužů nebyl sto se účinně bránit, zvláště když Diana konečně využila svých osvědčených praktik, naučených v Japonsku. Žádný vykoupání neušel a musím přiznat, že mnohým to pomohlo, například Vítkovi; ale tomu museli stejně z necek pomoci, sám by se byl nevyhrabal. Tošio taky nedopadl nejlíp, ale když se ocitl ve vodě, vymrštil se tak rychle, že se všichni divili; vmžiku byl ve střehu, ale Diana byla připravená taky a než se vzpamatoval, už byl v korytě zpátky.

„Tak!“ Diana mne chytila za uši a čichala mi k čenichu. „Ty jsi pil taky? Ne - to máš teda veliký štěstí!“

Jenom otec František stál na prahu s modlitební knížkou v ruce, potřásal hlavou, křižoval se a opakoval tiše: „Sodoma a Gomorha! Dopuštění Boží! Sodoma a Gomorha!“

„Když se vám to nelíbí, můžete jít!“ zakřikla ho Diana.

To se mu však vůbec nechtělo, tak se jí jen mlčky uklonil a odešel do svého pokoje.

Druhý den, když se chlapi vyspali, pokračovalo vše obvyklým tempem. Charry se začal připravovat na odeslání lodi do Arminu; měl to být Griissirno a Charry ho chtěl až po okraj naložit vším, co potřebovali kolonisté.

Především to byli cestující; všechny kočky, které k nám přišly, až na Moritze a Chírru. Taky Hexy a její manžel Rex u nás zůstali i se svými štěňaty, ačkoliv Rex přesvědčoval Hexy, aby odjela a nechala jej tu samotného. Na poslední chvíli přibyli ještě noví kamarádi, liščí pár, který se objevil přímo z lesa a dle vlastního vyjádření se o nás dozvěděl od dalších koček, které ještě žijí mezi lidmi, ač se chystají k odchodu. Lišák, kterému Diana říkala Ferda, prohlásil:

„Tady v lesích žijeme hůř, než je možno popsat. Lidé nás loví jako hloupou zvěř, zabíjejí naše mláďata a nám samým nedopřejí žádnou obživu. Nechceme tady být, radši půjdeme do staré vlasti!“

Charry to schvaloval, tak odešli také.

Kromě nich se stěhoval do Arminu i kapitán Millard; odcházel na odpočinek, protože se už dost najezdil po všech mořích světa a chtěl žít radši v Arminu, než mezi lidmi, kteří mu nikdy neudělali nic dobrého. Charry s tím souhlasil nadšeně; tak se stařík odstěhoval na loď i s celým svým skrovným majetkem a co nemohl odnést, prodal či rozdal.

Bylo rozhodnuto, že do Arminu povede loď pan Millard, Toby bude sloužit jako první, Bertin jako druhý důstojník. Zpátky potom povede loď Toby a Bertin bude zastávat svoje pravé místo, prvního důstojníka. Dál byl na lodi ještě třetí důstojník, Tobyho synovec, mladý muž otevřené tváře, docela sympatický. Pokud se týkalo posádky, většinou sloužili naši původní lodníci; několik dalších využilo šance a požádali, aby jim Charry povolil trvale se usadit v Arminu. Souhlasil.

Starý kapitán Stephens, Charryho strýc a první učitel, dlouho nad něčím přemýšlel, než se rozhodl. Požádal, aby také mohl jet do Arminu; jako důvod uvedl, že chce tu zemi vidět, než zemře.

„Samozřejmě souhlasím se vším, co uděláš.“ řekl mu Charry. „Ale je to ve tvém věku rozumné se ještě někam plavit?“

„Rozumné to není vůbec. Já taky neříkám, že se odtamtud chci vrátit.“

„Potom ale...“

„A co mám teda dělat? Nejsem takový hlupák, abych nevěděl, že se můj život chýlí ke konci. Mám tady posedávat a užírat se vzteky, že někde je něco, co ještě můžu vidět - a bojím se tam jít? Za starých časů se mořští králové vydávali na svou poslední plavbu do nenávratna. Tak proč bych nemohl já?“

Charry už neřekl nic - jenom jej objal.

Otec František se při této práci jevil jako velmi iniciativní muž a staral se tolik, že se mu podařilo odstranit značnou část antipatií, které k němu Charry a Diana chovali. Celý den byl na nohou, neúnavně pořizoval seznamy, ukazoval, kam co složit, co přemístit, popoháněl námořníky i přístavní dělníky a nosiče, vyplácel mzdy a vedl účetnictví; to dokonce tak pečlivě, že vydané peníze na chlup souhlasily, tudíž si nic nepřivlastnil. Ochotně poslouchal Charryho a zvláště Dianu a neměl žádné hloupé připomínky; dokonce pomáhal rovnat různé rozpory, pokud při práci k nějakým došlo. Jenom několikrát se pokusil vymoci na Charrym, aby dovolil poslat s lodí do Arminu jakéhosi kaplana, kterého doporučoval jako muže řádného a spolehlivého, k němuž má církev svatá neomezenou důvěru. Charry však rázně odmítl a nepřipouštěl diskusi.

Nakládalo se všechno možné: hodně osiva, nejušlechtilejší odrůdy pšenice, žita, ječmene, ovsa, brambor, kukuřice. Odeslali jsme nějaké krávy, koně, prasata, ovce, kozy, nejrůznější drůbež, také všechny pečlivě vybrané. K nim samozřejmě dostatek píce, Charry skoupil po okolí všechny zásoby, které po zimě zbyly, k nemalé radosti sedláků. Ale bral jenom dobře prosušené, aby dlouhou cestu vydržely. Dále jeden ze secích strojů a spoustu dalšího nářadí, pluhy, okružní pily, kovoobráběcí i dřevoobráběcí stroje. Někteří lidé se divili, kam a proč toho tolik posílá, ale byl pánem lodi a měl právo dělat si co chce, tak radši mlčeli.

V kapitánské kajutě se vezl ještě jeden, ne zcela veřejný náklad: bedna nejnovějších vojenských opakovacích ručnic a k nim několik bedniček nábojů. Bylo jich dohromady sto, kromě toho Charry pořídil nové lodní dělo, které dal umístit na záď. V Arminu je měli dát z lodi dolů a umístit v pevnosti Bird City.

Byli jsme rádi, když byly práce skončeny a Griissirno se vydal na cestu; hlavně Charrymu spadl kámen se srdce. Byl taky o hodně lehčí, co se týkalo peněz; poslal Andrejovi důraznou žádost, aby koukal poslat zas nějaké prostředky, aby Charry mohl vést nákladný život v Evropě. Diana se trochu červenala, když se o tom mluvilo, protože si byla moc dobře vědoma, že nejvíc peněz utrácí ona; ale Ao Harrap i já jsme ji uklidňovali, že na to má právo a že si můžeme její rozmary dovolit.

Griissirno vyplul; zakrátko jsme dostali jiskrový telegram z Gibraltaru, že šťastně proplul a míří ke svému vzdálenému cíli. Kapitán hlásil, že je jako lodivod opět vede delfín Darkka.

Po odjezdu lodi opět vzplanulo staré nepřátelství mezi Dianou a otcem Františkem, které jsme ovšem neopomněli přiživovat, jak to jen šlo. Diana si zase začala vymýšlet a páter, jako by se s ní domluvil, všechno na co přišla zavrhoval.

Napřed si Diana pořídila krásný oblek, v němž jezdila po kraji i po vesnici, ovšem byl to oblek tak na patnáctiletého kluka. Když si přitáhla vlasy a schovala je pod čepici zvláštně tvarovanou, nebylo možno na první pohled poznat, že je děvče; když ji viděli řítit se jako vítr vesnicí, vůbec by jim něco takového nenapadlo, neboť ženy v tomto kraji jezdily na koni velmi zřídka a pokud ano, seděly po jedné straně. Diana se tomu smála a jezdila obkročmo. Otec František tvrdil, že oblékat si mužský oblek je veliký hřích, který si Diana jistě vypije před Bohem; ale Diana připomněla, že Bůh určitě nevymyslel žádnou módu a v době, kdy stvořil svět, dal Adamovi a Evě jen fíkové listy; kromě toho zapochybovala, zda ty fíkové listy někdo nepřimaloval, protože Bůh zcela jistě věděl, jak lidé vypadají, a když se brali, zjistili si to sami; potom už nebyl vůbec žádný důvod, aby se oblékali. Otec František se pokřižoval a utekl.

Pak se učila jezdit na vysokém kole, které si přivezl Vítek; ochotně jí je půjčil, kdy si řekla. Naučila se to velice rychle, jezdila na něm po vesnici a plašila psy, dobytek a vyděšené vesničany, kteří považovali kolo za ďábelskou nestvůru. To Dianě velice lahodilo a ráda se předváděla, ale když ji někdo slušně požádal, ochotně mu to půjčila, aby se taky svezl, takže ji mládež obdivovala a několik čipernějších jedinců dokonce toužilo získat si bicykl vlastní.

Jelikož nastaly nádherné slunečné dny, v nichž bylo lidem dokonce moc horko, chodila se Diana každý den ráno a večer koupat - pokud se dostala z práce, tak i v jinou denní dobu. Záhy přesvědčila svoje děvčata o vhodnosti takového počínání a tak se koupaly všechny; rovněž chlapci se přidali. Pokud se o tom dozvěděli lidé z vesnice, strnuli hrůzou nad tak nemravným počínáním; i otec František měl připomínky, ale Diana řekla:

„Milý otče, jen člověk propadlý ďáblu vidí hřích v nevinnosti; myslím, že není nic na tom, když lidé osvěžují svoje tělo!“

„Ale uznejte, madam,“ namítal. „Při tak důvěrné chvíli, když jsou muži a ženy společně, dotknou se třeba jeden druhého a vidí svá těla, může se stát, že dojde ke hříchu!“

„Nemůže,“ řekla Diana klidně. „Právě množství jim v tom zcela spolehlivě zabrání. Protože je jich hodně a jeden před druhým se ostýchá víc, než kdyby byli sami. Zažil jste někdy venkovskou tancovačku? Co chvíli se někdo vytratí ven - kdybyste šel místo po cestě křovím, často byste o ně zakopl. A můžete přitom říct, že by na tancovačce bylo něco nemravného?“

Nehádal se s ní, ale trval na svých názorech. Diana také; natruc jemu i světu se rozhodla, že nebudou chodit k řece, ale že si vybudují koupaliště hned u statku. Charry s tím souhlasil. Na jednom místě byla mokřina, kde se potok obvykle z jara rozléval doširoka, neboť tu byla proláklina a její ústí bylo výš než úroveň půdy. Toho využili, vykopali tam asi dvacetimetrový bazén pět metrů široký a vykopané hlíny použili na zpevnění okrajů a vytvoření hrázky, která zadržovala vodu přitékající potokem. Přes noc byl bazén napuštěn a už ráno se v něm Diana vesele čvachtala a libovala si, jak to byl skvělý nápad. Její názor přijali všichni za svůj a koupali se tam také, obvykle ráno a pak večer, když se vrátili z pole.

Otec František pustě nadával na takovou hříšnost a káral Dianu i Charryho, ale oba se jen smáli. Když někdo ze statku šel ke koupališti, mizel páter okamžitě ve svém pokoji. Až jednou jsem náhodou šel okolo jeho dveří a protože byly pootevřené, nahlédl jsem k němu.

Otec František stál na židli u svého okna, v ruce držel dlouhý námořnický dalekohled z Charryho vybavení a upřeně zíral ven, směrem ke koupališti. Neviděl mne ani neslyšel, chodím velice potichu. Stál tam a já viděl, jak se mu chvějí ruce; pak něco šeptal, čemu jsem nerozuměl, bylo to latinsky, ale jeho hlas zněl tak vášnivě a vroucně, až jsem se divil, že je něco takového možné. Stál tam dlouho; dával jsem pozor, aby mne náhodou neviděl a tak jsem spatřil i konec tohoto jeho počínání. Najednou sklapl dalekohled, slezl ze židle a vrátil ji kam patřila, to jest ke stolu; když odkládal dalekohled na poličku nad lůžkem, dotkl se růžence a celý se zachvěl. Obrátil oči ke kříži, který visel na stěně a opět se chvěl; pak klesl na kolena, složil tvář do dlaní a usedavě se rozplakal.

Nechápal jsem to; radši jsem odešel, abych jej nerušil, neboť když lidé pláčí, nechtějí, aby to někdo viděl. Kromě Diany, ta brečí jenom při větším počtu diváků. Diana se momentálně vracela, ještě s mokrými rozcuchanými vlasy a na celé kolo si prozpěvovala písničku, jak Margot češe na vinici v koši- v koši- v košili. Její děvčata byly s ní, smály se a zkoušely se ji naučit.

„Šmudlo špinavej!“ řekla, když mne viděla. „Aby ses šel s náma vykoupat, to ne! Že ti v tom kožichu není horko, ty jeden lenochu líná! Měl by ti ho někdo vyprášit...“

Neřekl jsem jí nic. Ani o otci Františkovi.

Zajímavé bylo, jaká změna se stala s Evou-Marií Müllerovou. Jako by se tím vykoupáním o velikonocích proměnila, kdykoliv se teď potkala s Dianou, hovořila s ní přátelsky, nehádala se a nepovyšovala nad ostatní. Dokonce když se někdy večer děvčata scházela u řeky, objevila se také a buď přihlížela, nebo se dokonce sama zúčastnila zábavy. Diana nikdy nedala ani stínem najevo, že by snad kdy proti Evě-Marii něco měla, tak bylo jejich přátelství docela nezkalené. Jak na to hleděli Müllerovi, nevím, asi se jim to moc nelíbilo. Zato ostatní lidé, hlavně mládež, Dianu nadšeně podporovala.

Vedly se sice po dědině řeči, jako by Diana nedodržovala starobylé tradice; hovořilo se, že se chová, obléká, mluví a vůbec si žije, jako by byla svobodná a neměla co na práci, ne jako vdaná žena a selka na statku, jako je Hůrka. Diana takové řeči neposlouchala a Charry, když mu to donesli, se rozzlobil:

„Nestarejte se, jak žije moje žena! Vím sám nejlíp, že koná své povinnosti, které konat má. Že se baví, jak umí, je její věc; ostatně není ještě tak stará, aby nemohla posedět s mládeží. A konec konců, většinou tam bývám i já...“

„No právě! I vám by slušelo víc vážnosti a míň lehkomyslnosti! Hospodář, a chová se jako nějaký kluk - copak se to sluší?“

„Dělám a budu dělat, co si sám přeju! A víte, kam mě může políbit ten, komu se to nelíbí?“

Nepolíbil ho tam nikdo. Ale všichni ho obdivovali a záviděli.

Ještě musím povědět něco o nás třech. Postupem času se nás ve vesnici přestali bát a když jsme se ukázali, nenastal všeobecný úprk, ale lidé zůstávali klidně na svých místech a jenom když jsme se přiblížili, uhýbali a tvářili se nevraživě. Ale děti si zvykly rychle; už mi vůbec nevadilo, když mne tahaly za uši, za vousy a za hřívu, nebo když si na mne sedly a jezdily na mně jako na koni. Hráli jsme si s nimi; děti taky vůbec nepřekvapovalo, že s nimi mluvíme a rozumíme jim, co povídají; víc je překvapovalo, že to vůbec někoho zaráží. Když jednou spadla nějaká holčička do řeky, Ao Harrap pro ni skočil, vytáhl ji na břeh a potom olizováním přivedl k životu, jak se to obvykle dělá, počali nás už i lidé ve vsi mít rádi; každý nás ochotně hladil, schovávali nám různé pamlsky a uznali, že patříme k nim - k jejich vesnici.

A tak jsme si tam klidně a krásně žili.

Buď vítán ten, kdo přichází

Otec František chodil občas do vesnice navštívit starého faráře; ten byl velmi rád, že k němu přijde muž rovný mu postavením i vzděláním a přehlížel občasné drobné rozdíly, které mezi nimi byly. Oproti pastorovi byl otec František daleko vzdělanější v životech svatých i v Bibli, na požádání dokázal ocitovat větší část jejích stránek zpaměti. Chyběl mu však prostý lidský pohled na to, co se na světě děje. Starý pán to poznal a vyčítal mu to, ale přesto byl rád, že má u sebe někoho, komu mohl říct o pomoc, bylo-li třeba.

Několikrát se již stalo, že nemohl pro stáří a nemoc vykonat svou povinnost; jednou to byla zpověď, dvakrát poslední pomazání, za nímž měl jet do sousední vesnice. Otec František se ochotně nabídl, že za něj zaskočí a vykonal vše k úplné spokojenosti. Jen při zpovědi se zdálo nešťastným hříšníkům, že posuzuje jejich hříchy daleko přísněji než starý pán, ale jak byli ještě rozechvění tím, co všechno zlého způsobili, byly jejich duše přístupné domluvám, cítili se velmi poníženi svými chybami a souhlasili s velkými tresty pokání a modliteb.

Jedné soboty se však stalo, že farář poslal k nám na Hůrku a prosil, aby se pan bratr laskavě ujal nedělních bohoslužeb; neboť starý pán ulehl a nemohl vstát. Otec František přislíbil kostelníkovi, že se ochotně ujme této povinnosti a přál starci brzké uzdravení. Přidal ještě pár slov v tom smyslu, že co Bůh činí, dobře činí a koho Bůh miluje, křížem ho navštěvuje. Potom odešel připravit se na kázání.

To nás moc zajímalo, tak jsme si té neděle nenechali kázání ujít. Zpráva se rozkřikla a všichni ve vesnici čekali, jak bude ten nový pan páter mluvit; trousili se do kostela daleko dřív než obvykle a pak stáli před kostelem a debatovali vážně o dějích světa, zvláště o daních, které se už zase měly zvyšovat, ačkoliv už tak byly neúměrně vysoké. Charry, kterého se zeptali na jeho mínění, řekl:

„Podle mého názoru jsou daně ničemnost, zlodějství a slouží jen na obohacení několika darebáků ve vládě! Pořádný stát nemá vůbec chtít od občanů daně. Má mít tolik peněz, aby žádné daně od lidí nepotřeboval!“

To byl tak odvážný názor, že to všechny zarazilo a někdo řekl: „Ty seš taky jeden chytrej! Ale svěřit tobě řízení státu, to bysme se divili, kam bys to dopracoval!“

„Já svoje občany nikdy okrádat nebudu!“ prohlásil Charry hrdě. „Kdybych někdy chtěl daně, vyčíslím jim i poslední šesták, na co jsem ho dal; aby nikdo nemohl říct, že jsem jediný groš ukradl sám pro sebe! A nedovolím, aby kradl každý, kdo má ruce, jako je tomu u každé vlády, kterou jsem až do teďka poznal!“

Potom už ale šli do kostela a zasedli do lavic, aby začali zpívat; všichni jsme čekali, až se objeví otec František. V černém oděvu pastora vypadal mnohem důstojněji než v civilu, jak chodil normálně a všem se zdál velmi impozantní.

Vystoupil na kazatelnu a zvučným hlasem přečetl verše z Písma; potom zavřel knihu a pravil:

„Tématem dnešního mého kázání, drazí věřící, bude upozornit vás na nebezpečí, která číhají na dobrého křesťana v tomto hříšném a skrz naskrz zkaženém světě. Vy víte, milí křesťané, že ďábel, který se vzbouřil proti svému Stvořiteli, usiluje získat duše těch, kdož z nevědomosti nebo ze zlé vůle chtějí přestupovat Boží přikázání; rouhavě se vzpouzejí Boží vůli, kritizují uspořádání světa a chtějí vnášet rozkol do řad Božího stáda. Ďábel je velice vychytralý; nezjevuje se jen ve své pravé podobě, s rohy, kopyty a ohonem - objevuje se mezi námi jako člověk, někdy i velmi milý a přátelský člověk - a při tom usiluje jenom o zkázu duší věřících! Usiluje i o vaše duše!“

To přímo vykřikl a napřáhl ruku proti lidem, jako by ukazoval na toho ďábla. Všichni sebou trhli, neboť nečekali takový výkřik a gesto; ale nedal se tím zmást a křičel dál:

„Ano, ďábel se plíží po všech koutech! Vyhledává tmu a ticho, ale odvažuje se i mezi věřící, ba neváhám říci, že by se odvážil i do tohoto počestného a bohabojného shromáždění, kdyby se nebál kříže, který svítí nad oltářem! Ďábel, který chce získat vaše duše, přijde až sem, aby podstoupil boj se silami dobra - přijde, aby zničil svět! Ať se třese ten, jehož duše není dosti čistá, ať se třese hříšník, až ďábel vstoupí těmito dveřmi!“

Opět ukázal rukou; byl to jeho zvyk, ale netušil, co se stane. Neboť dveře jemně zavrzaly a nějaký muž vešel do kostela. Zřejmě neslyšel, o čem se mluvilo, takže nepochopil udivené zašumění, které jej uvítalo; vstoupil a že nikde nebylo místo, zastavil se u jedné lavice, opřel se o ni rukou a hleděl pátravě na bouřícího kněze.

Byl to vysoký statný muž se širokými rameny, oblečený do úzkých černých kalhot a vysokých bot, bílé košile s krajkovým límcem a manžetami, tmavého kabátu a šedivého cestovního pláště, dost zaprášeného; v ruce držel klobouk se širokou střechou. Jeho tvář jasně vynikala ve světle svíček: ušlechtile řezaná, do tmava opálená, s výrazem sebevědomí a osvícené hrdosti. Černé vlasy měl o dost delší než bylo zvykem, asi jako Charry, též krátce přistřižené černé vousy. Jeho oči hleděly pozorně a pátravě, jako by nechtěl přehlédnout nic, co by pro něho mohlo být důležité. Na podlahu u své nohy postavil cestovní kufřík, vedle něj položil těžkou hůl s ozdobnou rukojetí.

Lidé na něj zírali plni překvapení; zvláště proto, že předtím se tu hovořilo o ďáblu a najednou se objevil cizinec, který svým vzezřením dával najevo, že není zdejší. Za poslední dobu se tady objevilo dost cizích lidí a každý z nich přinesl do vsi něco zvláštního; bylo tedy třeba očekávat, že i tento přinese něco podivného.

„Ďábel, bratři a sestry!“ pokračoval otec František. „Hledá si ku pomoci nejrůznější stezky, kterými by pronikl do duše lidí. Tu jsou to staré, nesmyslné pověry; tu zase zvyklosti moderní, které odbourávají dávné a moudré zvyky. Někdy se ďábel uchyluje k tak nečestným praktikám, že ke svým rejdům využívá osob zcela počestných, zasluhujících Boží přízně; a přitom ve chvíli, kdy vy, dobří lidé, propadnete jeho nástraze, zachechtá se a mne si pařáty v radosti, že i vás dostal na vějičku svých svodů!“

Diana se na něj zkoumavě zadívala; nebyla si jista, kam míří, ale zdálo se, že k ní, což neměla ráda. Taky on na ni pohlédl, ale když mu ukázala zaťatou pěst, odvrátil rychle oči.

„Bratři v Kristu, vzpomeňte si na chvíli, kdy ďábel pokoušel našeho Pána Ježíše Krista: I vyvedl ho na horu vysokou, aby viděl celý svět a řekl: »Toto vše ti dám, když padna, budeš se mi klaněti!« Ale náš drahý Pán s hněvem odmítl - a já se ptám, drazí věřící, co jej posilovalo v tomto odmítnutí?“

„Já myslím,“ usoudil Tannarr. „Že mu hlavně došlo, že ďáblovi tady nepatří ani skoba ve zdi, tak co má co rozdávat? A že On jako syn Stvořitele stejně všechno podědí...“

„Sílu mu dodávala hluboká víra v Boha, víra, která jediná, a to opakuji, jediná vede ke spasení! Ďábel mu nabízel svět; ale co je svět jiného než ďábelské mámení? Nezáleží ničeho na tomto hříšném světě! Je jiný, lepší svět, svět duchovní; ráj, do něhož budou přijati dobří křesťané!

Ale co vidíme zde, na této zemi? Ještě mnoho lidí, dobrých křesťanů, nepochopilo základní pravdu, že co je ze světa, je přízemní a malé; jenom láska k Bohu a víra v něho, jenom upřímné modlitby se odlepují od země a stoupají k výšinám! Co je starost o věci tohoto světa, než jen ďábelské mámení? Jen tam, k výšinám, pozvedněte zraky, synové a dcery Boží, jenom tam nechť vzlétají vaše touhy!“

S pozvednutýma rukama se otec František vypínal na špičkách a ukazoval ke klenbě kostela, jako by se sám chystal vzlétnout.

„Ale co naopak vidíme v tomto shromáždění? Vidíme tady lidi, zvláště mladé, kteří přespříliš váhy přikládají tomuto světu a jeho výtvorům! Vidíme lidi, kteří pečují příliš o svoje tělesné blaho, o dobré jídlo, dokonce o pití nápojů, jež omamují mozek a přivádějí k šílenství!“

Charry sebou trochu zašil a zdálo se, že se mu to nelíbí. Diana ho s potěšením kopala do lýtek.

„Někteří pečují přespříliš o krásu svého těla; a při tom, co je krása jiného, než jenom ďábelská šalba a klam? Krása člověka není od Boha, alespoň ne to, co se považuje za krásu vezdejší! Co obdivují pošetilí a zaslepení muži na ženě, hloupé a nevzdělané ženy na muži? Muž otáčí se s obdivem za pružnou, štíhlou postavou dívky; s radostí pohlédne na mladou, svěží tvář bez vrásek, rozechvěje se, když vidí úsměv blýskavých zubů, šílí, když ucítí z jejích rozpuštěných vlasů vůni, která mu připomíná vůni zahrad rajských... Ale co při tom nevidí? Nevidí, že takovými prostředky k němu promlouvá Satan, nepřítel všeho stvoření, který ho chce svést z pravé cesty! Neboť skutečná krása ženy nespočívá v její přitažlivosti tělesné; spočívá v mravnosti, odříkání, nepřetržité a trvalé snaze zalíbit se nikoliv lidem, ale jenom a pouze Bohu na výsostech! Není snad Bohu milejší žena, krásou neoplývající, která ale při všem svém konání Boha ctí a miluje, pečuje o jeho svatostánek, pilně se modlí a nikdy, opakuji: nikdy nepodvolí svoji mysl nástrahám hříchu!“

Jakási žena v černém vpředu se zapotácela a nebýt toho, že ji někdo podepřel, byla by omdlela; byla to vůdkyně místních svíčkových bab, dlouholetá vdova, která se skutečně nestarala o nic jiného než o svoje spasení a neustále omílala jméno Boží v bezzubých ústech. Otec František na ni pohlédl udiveně, zatímco vzadu, kde stála čeleď a mládež, se ozvalo tlumené chichotání a pošťuchování.

„Vzpomeňte si, drazí křesťané, na příběh o stvoření světa. Prvním člověkem, který byl stvořen, byl muž Adam; po něm byla stvořena Eva, aby mu byla družkou. Avšak co učinila tato první žena, pramáti všeho ženského pokolení? Svou pošetilostí, nechápavostí, neznalostí a mrzkou hříšností přivedla na svět prokletí prvotního hříchu! Taková jest činnost osob ženských; vy dobře víte, že její dcery se podobají své matce! Víte, co praví svatý Augustin: »Dobré by bylo, kdyby se člověk nemusel ženy ani malíčkem dotýkati!« a co praví apoštol Pavel: »Veškerá hříšnost pochází od ženy; kdyby ženy nebylo, nebylo by ani hříchu!«“

Toto drtivé prohlášení málem přimělo ženy, aby se kajícně počaly bít v prsa; nebýt toho, že vzadu vypískla nějaká děvečka, jak ji mládenec stiskl v místech, kam se obvykle nesahá, patrně aby dosvědčil slova otce Františka.

Cizinec, který dosud naslouchal bedlivě kazatelovým slovům, se při citátech podivně zašklebil; v rozpacích si zakryl ústa dlaní, aby to nebylo vidět, ale přesto si toho někdo povšiml. Až později jsme se dozvěděli, proč: z úst protestantského kazatele byly tyto citáty krajně neobvyklé, zvláště proto, že neuznávají dílo Svatých otců a že by se pastor zřejmě o existenci nějakého Svatého Augustina ani nedozvěděl. Páter František v zápalu kázání zapomněl, kde je a komu káže. Naštěstí zdejší lidé nebyli tak zběhlí v Písmu svatém jako cizinec.

„Mluvím k vám z čistého srdce! Přináším vám Slovo Boží, abyste prohlédli a probudili se; ale co činíte vy, dobří věřící? Vidím vzadu v řadách mládeže, že zřejmě nepřikládá vážnost mým slovům! Vidím, že i zde, v posvátném chrámu Páně, si dovolují někteří zpustlí jedinci chovat nemravně a dokonce se dávat unášet svými mrzkými hříchy!“

Jeho ohnivý zrak klouzal po skupině mladých a probodával je pohledy; ale nevycválaná mládež nejen že se nestyděla, ale ještě si dovolila se mu drze pochechtávat.

„K Bohu!“ vykřikl hlasem velikým. „K Bohu obraťte svoji mysl, ne ke hříšným svodům světa! Pomněte na příklady světců, mučedníků a apoštolů božích! Pomněte na příklad Panny Marie, která žila celý svůj život mravně a ctnostně a která se proto stala vzorem všem křesťanským pannám a paním!“

„Dost dobrej příklad,“ zabručel Tannarr, který o tom leccos slýchal od Diany. „Měla děcko za svobodna! Já proti tomu sice nic nemám...“

„Drž zobák!“ zavrčel Ao Harrap. „Měla ho přece se samotným Bohem! To se sluší - to není nemanželský děcko!“

„Jak to víš ty? Byl jsi při tom? Nebyl, ani žádnej jinej jaguár! Nemůžeš vědět, s kým to měla. To povídala ona, že to bylo s Pánem Bohem. Že jí to věřili, je jejich věc...“

Touto diskusí se stalo, že jsme část kázání přeslechli; když jsme opět postřehli, co se povídá, říkal otec František:

„Jemné pestrobarevné látky; vyšívání zlatem a stříbrem, perly, drahé kamení, všechny drahocennosti, voňavky, krášlicí prostředky - to vše je mámením Satana a nechť je prokleta žena, která to na sebe vezme! Copak necítíte, vy ženy křesťanské, jak spáry ďáblovy na vás sahají v podobě náušnic, náramků, náhrdelníků, spon a broží, jakož i všech necudných prstenů, vyjma svatebních? Což nevíte, že skrze vaše jemné oblečení šlehne na vás plamen pekelný?“

Tyhle rány do vazu způsobily, že se ženy v auditoriu počaly nemístně ošívat. Zřejmě uvažovaly, co by si měly vzít na sebe, aby se přísnému karateli mravů zalíbily. Hned jim to řekl:

„Což není lepší odívati se mravně; do šatů, které zahalí všechny neřestné tvary ženské postavy, zakryjí vnady a obliny, na něž ženy lákají muže? Jest třeba, aby se oděv křesťanské paní co nejvíce připodobnil rouchu řeholnice; a nikdy, pravím nikdy aby se z něho žádná padlá ženština na veřejnosti nesvlékala!“

Opět nastalo mocné pohnutí vzadu mezi děvečkami a mladými děvčaty. Zdálo se, že co nejdřív někomu povolí nervy a něco páterovi od plic poví.

Ale nejdřív to omrzelo Dianu; zaškubala sebou tak nápadně, že si toho musel páter všimnout. Když na ni pohlédl, naznačila mu rukou, aby toho okamžitě nechal a slezl z kazatelny; bylo vidět, že otec František bojuje těžký boj se svým přáním neznelíbit se vrchnosti a možností vypovědět vše, co má na srdci. Nakonec se rozhodl neuposlechnout a mluvit dál:

„Mnozí z vás muži a ženy, kteří jste již uzavřeli posvátný svazek manželský, se domníváte, že tímto svazkem pro vás skončily obavy z propadnutí peklu a trestu Božího, který stíhá nemravnost! Avšak mýlíte se všichni; i v manželském loži může sídlit ďábel pokušení a hříchu! Může tam číhat, když manželé zneužívají svých manželských povinností jenom k čisté rozkoši, vzdalují se Bohu, věnují se jen jeden druhému a své tělesnosti! Nikoliv k tomu vás Bůh spojil svým požehnáním! Pamatujte si, že nemá býti tělesného styku bez záměru zploditi dítek; jakmile jste již těchto dosáhli, měli byste se raději dobrovolně vzdát takového počínání, neboť bez tohoto záměru jest to Bohu nemilé a tudíž hříšné!“

Nálada v kostele se ocitla na bodu mrazu. Jeden vyděšeně koukal na druhého a u některých se začínala šířit opovážlivá obava, zda se ten nový kněz nezbláznil. V životě o takových hříších neslyšeli a neměli zdání, že by se Bůh mohl hněvat i za to; a otec František nahoře nad nimi neúnavně křičel:

„Neboť jsou muži a ženy, kteří spolu tělesně obcují každé noci až do pozdních hodin, ba dokonce brzkých hodin ranních; nehanebně při tom burcujíce ze sna křesťany, kteří již spí či vzývají jméno Boží; a ruší je v jejich modlitbách! Z ložnic těch lidí se ozývají různé zvuky a slova, jež...“

V tu chvíli mu naštěstí došel dech a on se silně rozkašlal.

Diana se (mírně) začervenala, naklonila se k Charrymu a šeptala mu do ucha: „Ten chlap se nám snad plíží kolem ložnice...“

V té chvíli, když občané v lavicích vyděšeně zírali na toho neuvěřitelného kazatele a mládež se vzadu pošťuchovala a pochechtávala v naději, že ještě něco zajímavého uslyší, zasáhl najednou z čista jasna podivný cizinec. Postoupil dopředu, rozpřáhl ruce a počal z plna hrdla zvučným hlasem zpívat:

„Blíž k Tobě, Bože můj, blíž k nebi, blíž...“

Zpíval vznosným barytonem, skvělou a pansky znějící němčinou; lidé znali tu píseň, připojili se a varhaník, ač nečekal, že se bude zpívat tak rychle, se také chytil a začal hrát. Když se otci Františkovi podařilo dokašlat a nabrat dech, seznal, že celý kostel zpívá, tudíž nemohl dost dobře pokračovat ve svém plamenném odsouzení veškerých hříchů světa. Pohlédl na cizince, který to spískal, jako by ho odsuzoval k mukám pekelným a slezl z kazatelny. Poněvadž ta píseň je dlouhá, stačil se v jejím průběhu zcela uklidnit; odsloužil krátkou luteránskou bohoslužbu v záviděníhodném tempu, aniž došlo k dalším nepřístojnostem.

Lidé se rozcházeli z kostela zcela zmateni; mladí se tomu ze srdce smáli, staří nevěděli, co si myslet. Někteří usoudili, že je páter blázen a že ho živíme ze soucitu.

Spěchali jsme domů. Taky Diana jela s děvčaty a se starými hned domů, Charry se stavil ještě v hospodě, kde chtěl něco projednat. Ale netrvalo dlouho a přišel. Diana ani nestihla připravit oběd, což bylo dobře, protože to zabralo její pozornost a nestačila si všimnout, že jsme se objevili, až když byla dávno doma.

Charry přišel zamračený, zcela střízlivý; hned se počal rozčilovat, naštěstí arminsky: „Poslouchej, ještě jeden průšvih a ten tvůj páter odtud letí jako raketa! Já se s ním otravovat nebudu! Nevím, proč nám takovej šašek počmáranej musí dělat ostudu před celou vesnicí...“

„Už jsem na to myslela,“ řekla Diana. „Neboj, přivítám ho, jak zasluhuje. Kde vůbec zůstal?“

„Viděl jsem ho, jak šel na faru; zřejmě vykládat starému faráři o tom velikém úspěchu. Mám sto chutí ho vyzvat, aby sbalil svých pět švestek a táhl, odkud přišel!“

„Nech to na mně! Buď ho zkrotím, nebo půjde!“

Charry něco nesrozumitelně bručel. „Ten chlap to nemá v hlavě v pořádku! Normální člověk dokáže pochopit, že chlap potřebuje občas ženskou. S ním to vypadá tak, že když žádnou mít nesmí, furt se mu o tom zdá a z toho cvokovatí. Myslíš, že by normálního chlapa napadlo vést takový pitomý řeči?“

Diana si to nemyslela, tak Charry ještě něco zabručel a šel po svých. Diana dělala oběd a přitom šilhala z okna, kdy se objeví páter František; jak viděla jeho černou postavu se blížit, vyšla na zápraží, a s ní několik zvlášť oddaných dívek, my, taky se tu objevil Charry, Vítek a Pépi a tak vůbec.

„To je dost, že jdete, otče!“ řekla Diana sladce. „Už jsem se vás nemohla dočkat...“

„Jsem vždy k vašim službám,“ uklonil se. „Jak se vám líbilo mé kázání? Domnívám se, že jsem promluvil zdejším lidem do duše!“

„Bylo to nádherné,“ zazpívala Diana. „Musím vám prozradit, že už dlouho jsem se tak nepobavila, jako dneska!“

„Pobavila? Jak to myslíte, paní?“

„Smála jsem se od začátku až do konce! A všichni, co tam byli se mnou. Však jste viděl, nebo ne?“

„Smála? Vy jste se opovážila smát slovu Božímu?“

„A vy chcete říct, že jste myslel všechny ty pitomosti vážně? Milý otče, chápu, že vás napadají občas hříšné myšlenky, ale to je snad přece jen lepší nechat na soukromí, ne?“

„Já jsem obrněn proti hříchu svou zbožností!“

„To si jenom myslíte. Smůla spočívá v tom, že zřejmě z nějakého duševního vyšinutí vidíte ve všem svody ďáblovy. Zatímco všichni ostatní muži vidí jenom hezké děvče jako takové a vůbec jim nenapadne, aby se klepali potlačovanou touhou, když se jim nějaká sukně náhodou otře o nohu!“

Páter se začervenal a vztáhl na obranu ruku s Biblí:

„Ale madam, z čeho mne to podezříváte? Domníváte se snad, že jsem k těm zpustlým hříšnicím přitahován tělesným chtíčem? Myslíte si snad, že jejich svody na mne něco platí?“

„Asi jo, když v tom vidíte svody! Uvědomte si konečně, že tady žádná ženská nedělá nic proto, aby svedla ausgerechnet vás! Nebo myslíte, že o vás některá stojí? Gréta či Tonička, nebo snad kdo? V tomhle domě je spousta chlapů; kterákoliv ženská se může našlechtit jak umí, navonět se, házet před nima očkem, nastrkovat se jim před oči jak chce; ale žádný si jí nevšimne, nebo aspoň se kvůli tomu hned nezjančí. Nejen proto, že každej z těch chlapů má taky rozum a ví, milý otče, že je čas k práci a čas k lásce. On má taky svoji vyvolenou a ta si ho důkladně každou noc ohlídá, aby se jí někam nezaběhl. Jenomže vy neděláte nic, než sledujete, co dělají ženské, vykukujete po nich za rohem a protože nemáte odvahu povalit některou do sena, dštíte na ně špínu, kde můžete. Tak to je!“

Všichni se smáli - otec František zčervenal jako rak.

„Mýlíte se, hraběnko!“ vykřikl vysokým hlasem. „Jsem služebník boží a mé úmysly jsou čisté! Nikdy jsem se nedotkl ženy, ošklivím si je! Ani kdyby se mi některá z těch ženštin sama nabídla, odvrhl bych ji jako nečistou stvůru pekel! Není pravdou, že bych je vyhledával či pozoroval při nemravnostech, není pravdou, že bych po nich toužil! Pravá ctnost je v odříkání; já si chci zasloužit přízeň nebes jako dobrý křesťan! A velím k tomu i vám, jinak plameny pekelné sežehnou vaše tělo i duši!“

„Já už si svou duši nějak ohlídám! Začínáte být už protivnej s tou svou šílenou náruživostí, otče. Kroťte se trochu; třeba by vám pomohly koupele ve studené vodě, můžete se vykoupat v mém bazénu, chcete-li. Kromě toho jsem slyšela, že svatí přemáhali tělesnou žádost bičováním, snad byste to měl taky zkusit!“

„Ne na mne patří bič! Vy sama, hraběnko, byste měla okusit biče na svém krásném těle! Nebo se může stát, že se toho těla dotknou pařáty Satanovy! Ďábel přijde a ztrestá vaši hříšnou pýchu!“

V té chvíli Tonička zařvala, jako když ji píchne vidlemi. Ukazovala k bráně; stál tam cizinec, kterého jsme už viděli v kostele. Tošio Yamanaki, který neměl zdání, proč vlastně na sebe Diana s páterem křičí, se lekl taky a podle zvyku vytasil meč, který nosil ke slavnostnímu kimonu. Cizinec na něj pohlédl udiveně a pevněji sevřel svou hůl s vyřezávanou hlavicí.

„Překvapuje mne,“ pravil. „Že kamkoliv přijdu, uvítají mne slova o ďáblu. Buď je to v kraji zvykem, nebo ho připomínám. Přesto si dovoluji popřát ctěné společnosti dobrý den!“

Zatímco Charry a Diana s ostatními odpovídali na pozdrav, rozkřikl se na cizince otec František: „Kdo jste, pane, a co tu pohledáváte?“

Cizinec se ani trochu nepodivil, že mu klade otázky páter; to spíš se podivil Charry, který tu byl vlastně pánem.

„Jmenuji se Tomáš Baarfelt. Ptal jsem se ve vesnici a řekli mi, že bych možná měl úspěch, kdybych požádal pana Rithera, aby mi poskytl útulek a pohostinství pro dnešní noc. Přicházím, abych poprosil o nocleh a trochu jídla.“

Při tom dosti živě gestikuloval rukama; až příliš, ani se to k jeho vznešenému vzhledu a chování nehodilo.

Charry trochu zrozpačitěl, ale řekl klidně: „Jste mým hostem, pane! Prosím, abyste pokládal tento dům za svůj. Gréto, odveď pána do některého z volných pokojů. Až se upravíte, očekávám vás k obědu...“

„Okamžik!“ řekl otec František. „Varuji vás, pane, před tímto člověkem! Obávám se, že nemá počestných úmyslů!“

„Vás jsem se na nic neptal! Je zvykem, že když někdo žádá o pohostinství, je třeba mu vyhovět. Neučinil nic, co bychom mu mohli klást za vinu; proto vás žádám, abyste se k němu choval jako k mému hostovi. Konečně, i vy jste zde hostem!“

Baarfelt nehnul ani brvou, dokonce se mírně usmíval. Přistoupil blíž k Charrymu, ten mu podal ruku a řekl: „Omluvte, prosím, nepřívětivé jednání otce Františka. Nemyslel to jistě tak zle, jak se zdálo...“

„Rozumím. Váš skvělý kazatel zřejmě nemá nejlepší náladu. Měl jsem tu čest slyšet jeho proslov; na protestantského pastora zajisté poněkud zvláštní. Některé myšlenky mne velmi zaujaly, milý příteli; zvláště citáty ze Svatých otců biskupů, Svatého Augustina a tak dále. Poprve se setkávám s pastorem, který uznává tyto závažné práce...“

Jeho sametový hlas zněl jako tichá výstraha; otec František se na něho zaškaredil: „Vidím, že i vy znáte katolické učení lépe, než je zvykem tady! Možná jsem v rozrušení použil nějaký takový citát. Ale je lépe využívat moudrých slov mužů středověku, než nechat věřící tápat v hříších.“

„Zcela souhlasím...“ uklonil se Baarfelt.

Šel ke dveřím do stavení, kde už čekala Gréta. Mne i oba druhé napadlo, abychom mu vstoupili do cesty, ale mne posledního, tak se stalo, že první se u něj ocitl Ao Harrap, druhý Tannarr a já zůstal stát až u Gréty, u vchodu. Překvapovalo nás, že ani trochu nezaváhal, když pohladil jaguára po hlavě; taky Tannarrovi se dostalo pohlazení. Čekal jsem; přistoupil ke mně a jeho ruka se dotkla mé srsti. Bylo to příjemné. Cítil jsem, že mu mohu důvěřovat. Líbil se mi a něčím připomínal Ludvíka d'Enghiema, aniž jsem věděl, čím. Snad to byl stejně otevřený, sebevědomý, vnitřně oduševnělý pohled, klidné vystupování, inteligentní a sympatická tvář.

Charry mi pokynul rukou. Proklouzl jsem dovnitř a kráčel za nimi. Baarfelt si mne příliš nevšímal; šel klidně za Grétou a vstoupil do pokoje, který mu vykázala, kde se teprve rozhlédl. Hůl a tlumok odložil, potom svlékl svůj cestovní plášť.

„Chcete trochu vody na opláchnutí, pane?“ zeptala se Gréta.

„Byl bych rád, sestro. Mám za sebou dlouhou cestu.“

Posadil jsem se do kouta a pozoroval ho. Gréta šla pro vodu, Baarfelt se rozhlédl po pokoji, jako by něco hledal; přistoupil ke stolku u lůžka, vytáhl zásuvku a teprve potom vyjmul z pouzder našitých na vnitřní straně kabátu dva krásné revolvery, podobné tomu, který má Charry. Ty vložil do zásuvky a zase ji zavřel; až pak svlékl kabát a pověsil jej přes židli. Právě přicházela Gréta, Baarfelt jí vzal konev z ruky a nalil si vodu do umyvadla sám. Stáhl si košili přes hlavu a hodil ji na postel. Všiml jsem si, jak je opálený a jaké má svaly na zádech a rukou. Na pravé ruce měl tetování, ale nerozeznal jsem jaké.

Gréta si mne všimla a hned se rozkřikla: „Aflargeo, jedeš odtud, darebáku! Nebojte se ho, pane, klidně ho vyžeňte, kdyby se pletl nebo vás obtěžoval...“

Baarfelt se ohlédl na mne a usmál se. „Klidně ho tady nech, sestro, nevadí mi. Pamatuj si, že máme každému nechat jeho svobodnou vůli. Přeje-li si tu být, jistě ví, proč to dělá.“

Gréta si Baarfelta zaraženě prohlédla, pokrčila rameny a odešla i s prázdnou konví. Baarfelt se hlučně myl v umyvadle; potom vzal ručník a otíral si obličej i hlavu. Když ručník odložil, přišel blíž ke mně, usedl na postel a zahleděl se mi do očí. Mlčel jsem, protože jsem nechtěl dát najevo svoje schopnosti.

„Měl jsi se mne asi na něco zeptat.“ řekl Baarfelt.

Neřekl jsem nic - chvíli čekal, pak řekl francouzsky: „Tvůj pán chce patrně něco vědět, než mne přijme.“

Opět jsem mlčel; a on řekl do třetice anglicky: „Nedělej, že mi nerozumíš. Anglicky mluvíš zcela jistě, vím to. Tvůj pán si zřejmě přeje, aby ses mne na něco zeptal...“

„Ne,“ řekl jsem konečně. „Nechce nic vědět.“

Vůbec se nepolekal mého hlasu. „Proč jsi tedy přišel?“

„Tak. Chtěl jsem tě vidět.“

„No - a líbím se ti?“

„Líbíš. Nevím, jak se budeš líbit Ao Harrapovi, ale myslím, že i on je ti nakloněn.“

„Kdo je Ao Harrap?“

„Jaguár. Já jsem Aflargeo a leopard Tannarrwaghirr.“

„Těší mne. Tak jsi mne chtěl vidět. No dobře. Budeme přátelé?“

„Myslím, že ano. Pojď na oběd! Já mám hlad - ty nemáš? Charry se zlobí, když někdo chodí pozdě.“

„Tak to teda musíme jít. To by bylo zlé, kdyby se zlobil hned první den. Počkej chvíli...“

Vytáhl z tlumoku novou košili; ta předešlá měla krajkový límec a manžety rukávů, tato byla krajková celá. Kromě toho vytáhl nádhernou kazajku divného střihu z černého sametu. Moc se mi v ní líbil. To vše si oblékl, načesal vlasy a šel za mnou do jídelny. Všichni se po něm otočili, když vstoupil; asi se jim taky zamlouval. Já zamířil na svoje místo mezi kamarády, Baarfelta posadil Charry hned vedle sebe.

„Tak co?“ ptal se Tannarr. „Jaký je?“

„Bral bych ho. Je dobrý.“

„Já taky,“ řekl Ao Harrap. „Chce-li do Arminu, budu rád.“

Tak jsem se ubezpečil, že máme stejné názory a to bylo dobré. Zatím už Gréta a Tonička nalily polévku - a já si všiml, než se začalo jíst, že Baarfelt provedl stejný pohyb jako Charry, Diana a ještě někteří: udělal lžící kříž nad talířem, jako by jídlo žehnal. V té chvíli se otec František vymrštil jako píchnut vosou a vykřikl divokým hlasem:

„Věděl jsem to! Jste-li křesťané, odežeňte toho zloducha od svého prahu! Vyžeňte ho a hned, chcete-li spasit svou duši!“

Baarfelt zvedl udiveně hlavu od jídla, Diana vyprskla smíchem a Charry se zamračil: „Co to zas plácáte? Pročpak?“

„Ten muž je prokletý templář!“ sípěl jezuita. „Vyžeňte ho! Zabte ho, nebo propadnete peklu jeho přičiněním!“

Charry se mračil ještě víc. „Co je to templář?“

„Je členem templářského řádu, který zakázal papež Klement XIII. a proklel je navěky! Je to drzý a zlotřilý ničema, která vám chce ublížit, podvést vás, oloupit, zavraždit...“

„Blbost!“ zahřměl Charry. „Ještě slovo a...“

„Zeptejte se ho!“ zaječel páter. „Uvidíte, co vám řekne! Ať se přizná, co chce! Chce zabrat vaši zemi! Chce usídlit svůj ničemný kacířský řád na vašem území! Chce se zmocnit ostrova Arminu!“

Charry se otočil na Baarfelta. Stále se ještě mračil. „Slyšel jste, co ten muž řekl! Chcete k tomu něco říct?“ řekl výhružně.

„Má pravdu.“ řekl klidně Baarfelt.

Pár vteřin bylo ticho. Pak Charry vybuchl: „Co jste to řekl?“

„Řekl jsem, že má pravdu. Chci usídlit své bratry v Arminu.“ opakoval Baarfelt. „Snad by bylo lépe, abychom o tom promluvili až po jídle - pokud mne ovšem nechce vyhodit hned.“

Charry se opět posadil. Koulel hrozivě očima a Diana se na něj podivně šklebila. Otec František toho využil a počal zase něco blábolit; tak Charry udeřil pěstí do stolu:

„Dost! Už ani slovo o ničem kromě jídla! U stolu se neřeší takové záležitosti! Jestli řeknete ještě něco zlého o Baarfeltovi nebo pekelných obludách, otče Františku, vyhodím vás vlastnoručně ze dveří!“

Načež nastalo trapné ticho, které spokojeně přerušila Diana: „Nezdá se ti, Gréto, že ta polévka je málo slaná?“

„Ach, nikoliv!“ řekl Baarfelt s klidným úsměvem. „Musím vzdát hold kuchařkám tohoto domu; mně to chutná!“

Oběd pokračoval v atmosféře velmi stísněné. Občas někdo prohodil něco nezávazného a tvářil se, že se nic neděje; Baarfelt se usmíval, Diana se kousala do rtů, aby se nesmála, Charry se tiše vztekal a otec František pozvolna zelenal hrůzou. Jedině Tošio Yamanaki se nedal vyvést z klidu; bouřlivým scénám už přivykl a otce Františka měl za blázna, takže klidně přežvykoval jídlo a tvářil se nezúčastněně.

Když jsme dojedli, Charry povstal: „Nyní vás prosím, pane Baarfelte, abyste se obtěžoval do mé pracovny. Diano, prosím tě také. A kočky...“

Otec František přičinlivě cupkal za námi, ale Charry se na něj podíval velice nepřátelsky: „Vy při tom naprosto nemáte co dělat! Ao Harrape, vysvětli mu to!“

Jaguár udělal jeden ze svých nejroztomilejších obličejů, páter se rychle otočil a mazal do svého pokoje.

V pracovně Charry usedl za svůj psací stůl, na kterém si velmi zakládal; Diana se posadila vedle něho do pohodlného houpacího křesla, Baarfelt dostal měkké plyšové křeslo pro návštěvníky. My jsme si museli sednout na zem, ačkoliv na křesle se i nám sedí daleko pohodlněji.

„Nyní prosím, abyste mi sdělil účel Vaší návštěvy!“

Baarfelt se usmál. „Rád bych se dozvěděl něco o osudu Ludvíka d'Enghiema.“

Diana sebou radostně ošila, ale Charry řekl opatrně: „Chtěl bych vědět, máte-li důvod vědět něco o Ludvíku d'Enghiemovi.“

Baarfelt natáhl před sebe pravou ruku a ukázal prsten s černým kamenem, jaký měl i Ludvík d'Enghiem. Potom sáhl do kapsy a podal Charrymu malý zlatý křížek s dvojitými hroty na všech čtyřech koncích. Na ramenech kříže byly zasazeny krásné rubíny.

„Jsem kníže Thomas Gregor Martin Jiří Baarfelt, komthur olomoucký. Nejsem sice přímým představeným rytíře Ludvíka d'Enghiema, ale jsem pověřen Jeho Svatostí velmistrem řádu, abych se staral o jeho osud. Podařilo se mi za pomoci přátel vypátrat tvůj pobyt, bratře. Přišel jsem, abych se zeptal, proč jsi se nám doposud vyhýbal. Je známo, že jsi zachránil Ludvíka d'Enghiema a poskytl mu útočiště; avšak rádi bychom věděli, co se s ním stalo dál. Ujišťuji tě, že budeme věřit tvému slovu - i v případě, že by náš bratr nebyl již naživu.“

„Aha,“ řekl Charry. „Jestli tedy dobře rozumím, patříte k těm Ludvíkovým tajemným bratřím. Jsem rád, že se s vámi setkávám; ale ujišťuji vás, že jsem se vám nevyhýbal, naopak bych o něm jistě uvědomil vaše orgány, kdybych věděl, jak je nalézt.“

„Chceš říct, že Ludvík ti nic určitého nesdělil?“ zamračil se Baarfelt. „Chceš říct, že ti nedal informace, jak nás najít? Snad ti ani neřekl, jak nás požádat o spolupráci?“

„Nejen to. On mi ani neřekl, kdo vlastně jste. Povídal, že patří k nějaké tajné organizaci; ale o jejím zaměření nebo o čemkoliv jiném mi neřekl ani slovo - a já se ho na to ani neptal, když mi sdělil, že je to tajemství!“

Baarfelt otevřel ústa údivem; pak se rozesmál. „Pro všechny svaté! To je ale kus osla, ten Ludvík! My mysleli, že tě dávno o všem informoval a doufali, že tě dokonce získal pro spolupráci! Co dělal celý ten rok, co jsme ho ztratili z dohledu? A co ty - to jsi mu tak věřil, že jsi ho vzal k sobě, aniž by ti řekl, co je vlastně zač?“

„Řekl, že je to tajné. Požádal jsem ho, aby na oplátku šetřil zase naše tajemství, což slíbil. Nechtěl jsem, aby zradil svoje bratry; i když jsem toužil vědět, kdo jsou a jaké jsou jejich cíle. Ludvík nám ukázal leccos zajímavého: lékařské znalosti, hypnózu, různé vědecké pokusy...“

„To udělal dobře! Ale měl udělat mnohem a mnohem víc! Prosím tě, jestli jsi opravdu jeho přítel, neprozraď, že tě nezískal pro řád! Právě to, že tě získal, bylo hlavní pohnutkou, abychom ho navrhli na uprázdněné místo Hongkongského komthura, pokud bude možné, aby tam sídlil. Snad o tom ani neví! Kdyby se rada doslechla, že tu příležitost promeškal, nemůže být o povýšení ani řeči!“

„Řekl, že mne seznámí se svými bratry, až s nimi naváže spojení; ale prozradit mi něco si netroufal z obavy, aby ho právě rada, o níž hovoříte, za to netrestala!“

Baarfelt trochu zvážněl. „Je pravda, že rytířům není dovoleno cokoliv prozradit bez povolení jejich komthura. Ale jsou případy, kdy je na místě rozhodnost a rychlost víc, než slepá poslušnost. Tohle je jeden z nich; Ludvík měl možnost získat pro nás vladaře nového světa, který by se pro nás mohl stát domovem - a přece raději mlčel, aby na sebe nepřivolal chvilkovou nepřízeň. Co tam vůbec dělá?“

„Dělá...“ Charry se zarazil. „Dělal mého zástupce ve městě, které jsme tam postavili. Teď odešel do tygřího města na jihu, studovat jejich kulturu. Ale na tom nezáleží; zaujalo mne, že mluvíte o tom, že byste se rádi usídlili v mé zemi! Skutečně počítáte tak napevno s tím, že to dovolím?“

„Nepočítáme s tím. Doufáme v to jako v jedinou záchranu. Protože jinak už nemáme kam jít.“

Charry chvíli nechápavě polykal naprázdno. „Vaše upřímnost, kníže Baarfelte, je skutečně odzbrojující! Doposud jsem se nesetkal s člověkem, který by dával tak jasně najevo svoje záměry, jako vy!“

„Vskutku? V tom případě zkusím říct ještě něco: členové řádu se vzájemně oslovují jménem, nebo bratře a sestro - a tykají si. Jestli mohu prosit, mohli bychom si na to všichni zvyknout hned od začátku.“

Charry se rozesmál: „Mám rád upřímné lidi. Tak dobře, bratře Tomáši; tak mi tedy aspoň řekni, co je to za spolek a jaké má cíle. Otec František tě označil za příslušníka templářského řádu, ale pokud vím, byli Templáři zlikvidováni a to jak fyzicky, tak morálně, na konci třináctého století. Zdá se mi dost zvláštní, že by přetrvali přes toto opatření až do dneška.“

„Podívejme! Zdá se, že víš o Templářích víc, než jsi řekl tomu páterovi. Vskutku, zakladatelem našeho řádu byl Templář, lépe řečeno syn velmistra Templářů Jean d'Eclair, což znamená Jean Blesk. Proto se naše lóže nazývá Řád Blesků.“

„Velmistr Templářů se jmenoval Jakub Molay,“ řekl Ao Harrap. „Jsi si jist, že tamten byl jeho syn?“

Baarfelt se s úsměvem obrátil na jaguára. „Ano - alespoň jeho matka to tvrdila. Ovšem nebyl legitimní potomek, proto neměl otcovo jméno. Blesk mu říkali proto, že uměl zacházet s mečem tak rychle, že se jeho rána podobala úderu blesku. Ovšem zajímavé je, že to víš ty.“

„Vyprávěl mi to Ludvík d'Enghiem. Všechno, až po upálení Jakuba Molaye v roce 1312. Ty jsi byl při tom?“

„Bohužel, narodil jsem se o nějaký rok později. Jeden člověk tvrdí, že při tom byl, ale tím se teď nebudeme zabývat. Chtěl bych ti vysvětlit, kdo jsme, Charry - z původního hloučku lidí, kteří chtěli pomstít smrt svých komthurů a obnovit řád Templářů, jeho bohatství, slávu a moc, vznikla organizace, která se přestala drát o světovládu. Nalezli jsme jinou cestu, jak získat moc: stát se moudrými. Všiml sis možná, jak rozsáhlé znalosti má Ludvík d'Enghiem - a to jsou jen zlomky vědomostí, které máme ve svém držení. Ludvík byl osvobozen od povinnosti soustavně se vzdělávat, protože uměl psát knihy; tak jsme jej požádali, aby propagoval naše myšlenky. Avšak jak se zdá, v Arminu se opět z vlastní vůle rozhodl studovat dál, dokonce kvůli tomu odešel do míst, o nichž jsi mluvil...“

„Tak,“ řekl Charry. „Moudrost a znalosti. To je všechno, co chcete? Nemáte žádné politické cíle?“

„Chceme dát lidstvu světlo poznání; chceme pozvednout úroveň světa. A chceme přežít dobu temna, která se na nás řítí. Mnoho našich bratří pro tento cíl zemřelo. Viděl jsi sám, jak dopadl bratr Ludvík, když chtěl lidi poučit. Viděl jsi jej prchat a zabíjet, aby zůstal naživu. Takový je osud rytířů Blesku.“

„Zní to hezky!“

„Když jsme se dozvěděli o tvé zemi, o Arminu, pochopili jsme, že máme poslední šanci. Máme možnost vybudovat stát, v němž by se uvedly do života všechny myšlenky lidskosti a spravedlnosti. Máme možnost vybudovat stát, který nebude mít žádnou chybu, jakou mají všechny ostatní, již existující státy! Máme možnost dokázat, že naše myšlenky mohou být realizovány; že dokážeme vytvořit nový svět, v němž nebude křivd a nespravedlností. To je veliký úkol, větší, než jaký kdy stál před kýmkoliv jiným. Nikomu se za dobu, co existuje lidstvo, nepodařilo najít zemi, jíž by mohl dát svoje zákony, až tobě! My, rytíři Blesku, chceme být při tom; abychom mohli se ctí říct, kde jsme byli, až se nás otáže náš Pán...“

„To znamená, že jste vybrali Armin pro svoje záměry, aniž byste se na cokoliv zeptali jeho obyvatel. Dokonce ani nikoho jiného, neřku-li mne. Je velmi krásné rozhodnout o osudu nějaké země, aniž by o tom věděli její občané!“

„Nepřikládej nám špatné úmysly! Chceme tvé zemi pomoci. Ty přece potřebuješ lidi; Ludvík d'Enghiem ti už nějaké sehnal, ale my jich máme daleko víc. Budou to lidé, za které budeme ručit. Lidé, kteří se nedopustí zločinů a budou řádnými občany země.“

„Za ty lidi se zaručíte. Ale kdo se zaručí za vás, rytíře a komthury? Kdo bude ručit třeba za tebe, bratře Tomáši?“

„Za svoje činy ručíme my sami. Životem.“

Charry se obrátil k nám. „Co vy na to řeknete?“

„Je to poctivé,“ řekl Ao Harrap. „Jsi dobrý člověk, Tomáši Baarfelte - proto říkám, že bych dovolil, abys přišel na naši půdu. Ale taky ti říkám, že tě zabiju, dopustíš-li se někdy něčeho zlého proti Arminu.“

Baarfelt se usmál; vůbec ho to nepřekvapilo. „Přijímám to, jaguáre. Za sebe i za celý řád. Každý z nás bude žádat o přijetí; koho přijmete, bude poslouchat vaše zákony. Dopustí-li se zločinu, zemře - ať už tvou tlapou, nebo mým mečem.“

„Tedy, je to na nás dost šok,“ řekl Charry. „Přišel jsi nečekaně a řekl toho hodně v krátké chvíli. Ještě řekni, jak si představuješ ten prospěch, který přinesete Arminu.“

Baarfelt přimhouřil oči, jako by viděl před sebou obraz krásné budoucnosti, kterou sliboval:

„Přijdou lidé - mnoho lidí, tolik, kolik bude chtít a kolik si budou přát občané Arminu. Postaví města, v nichž budou žít a pilně pracovat. Ale v případě potřeby se chopí i zbraně, aby ochránili svou vlast před nepřítelem. Armin se stane silnou, hospodářsky vyspělou zemí, jíž budou závidět všichni ostatní; slovo jeho vladaře bude znamenat sílu, zákon nejen pro Armin, ale pro celý svět. V čele Arminu bude stát suverénní a nezávislý vladař; my budeme plnit jeho rozkazy a předkládat mu svoje rady, jak by nám dovolil zlepšit jeho stát i celý svět.“

„Tak!“ vykřikl Tannarr zostra a málem skočil na stůl, jak se mu to líbilo. „To je nutné! Aby v čele Arminu byl císař - Pán Života a Smrti, pán celého světa! My Armini budeme vládnout celému světu, jako tomu bylo odedávna!“

„Ne, bratře Tannarre,“ usmál se Baarfelt. „Ještě nevíš, že není třeba - a není ani možno vládnout světu! Je možno být lepší než svět; aby k nám vzhlížel s úctou a obdivem. A to budeme my. My, Armini. My, řád Blesků. To chceme - a já věřím, že řekne-li císař Arminu jediné slovo, stane se to!“

Charry si podpíral rukou bradu. Přemýšlel. To my poznáme, že náš pán skutečně přemýšlí. Až konečně řekl:

„To, co povídáš, Tomáši, je veliká věc. Tak velká věc, že se jí zdráhám uvěřit. Nabízíš mi služby řádu; totéž, jen ne tak otevřeně, mi nabízel Ludvík. Líbí se mi to. Ale žiju na světě už dost dávno, abych nevěděl, že krásné představy obvykle nebývají tak parádní ve skutečnosti. To co říkáš, se určitě bude taky lišit od toho, co skutečně bude - viď? Není přece možné, aby někdo skutečně chtěl dobro pro všechny. Neznám zemi, která by se řídila takovými ideály, jaké vyznáváš ty!“

„Já vím. Proto ji stvoříme. Ty a já.“

„Snad jsem nedůvěřivý, ale vím, že nikdo nic nedává, aniž by za to něco chtěl. Co chcete vy?“

„Ovšem, že něco chceme. Chceme tebe. Chceme, aby ses stal jedním z nás. Rytířem Blesku. Chceš-li, Templářem.“

„Jenom to? To splním docela rád.“

„To není všechno. Nemá to jen výhody, ale také povinnosti, bratře. Povinnost pomoci každému, kdo bude potřebovat pomoc. Taky sám neublížit nikomu, kdo se neproviní proti Bohu. Bude to někdy těžké, bratře. Zvlášť pro císaře země, jako je Armin. Nebudeš smět nikomu ukřivdit, ani v nejmenším! Žádné nespravedlivé rozsudky, žádné utiskování... Dokonce budeš muset bránit lidi proti křivdám jiných, obětovat třeba i život, abys je ochránil. To je náš zákon - a kdo jej neuposlechne, toho může zastihnout přísný trest...“

„Představa krále, jak se o ní píše ve Védách?“

„Ano. Ty znáš ty staré příběhy?“

„Byla to oblíbená poučení Ludvíka d'Enghiema.“

„Potom víš, jaká je tvoje povinnost.“

„Takovou přísahu už jsem složil, když jsem se stal císařem.“

„Věřím ti; proto taky ti to navrhuji. A když už o tom mluvíme, budeme chtít totéž od tvé ženy. Také ženy mají své specifické úkoly v našem řádu. Co říkáš, sestro?“

„Pochopitelně. Já s tím souhlasím. Taky jsem přísahala.“

„Výborně. Od chvíle, kdy složíte řádovou přísahu, budete moci využívat služeb celého řádu; jako to mohu já.“

„Kdy to bude?“

„Nemusí to trvat dlouho. Dohodneme se na tom.“

„Dobře. Předpokládejme, že se staneme členy řádu a já jako Vládce dovolím řádu usadit se na arminské půdě. Jaké jsou další podmínky?“

Baarfelt si prohrábl bradku a opřel se pohodlněji. „Jedná se s tebou krásně realisticky. Vezmeme kus papíru a budeme si psát body. Každý řekne svoje podmínky...“

„A já budu psát zápis!“ nabídla se Diana. Charry jí podal svůj poznámkový blok a pero. Chtěla hledat kalamář s inkoustem, ale Baarfelt ji zarazil, vytáhl z kapsy cosi jako tužku a podal jí to. Bylo to pero se zlatým či pozlaceným pláštěm a blyštícím se hrotem; na špičku se nasazoval kryt. V trupu bylo vidět nádržku, v níž byl inkoust.

„To je plnicí pero. Píše se tím lépe než obyčejným, nemusíš ho namáčet. Nech si ho, máme jich víc.“

Diana na to pero koukala okouzleně, Charry dost rezervovaně; zkusil si tu hračku a pokýval hlavou. „Máš takových překvapení v záloze víc?“

„Mnoho. Takže napiš: Vládce Arminu, císař Charry de Guyrlayowe se stane rytířem Blesku; rovněž císařovna Diana přijme svěcení.“

Zatímco Diana psala, řekl Charry: „Vždycky jsem myslel, že se řádovými rytíři mohli stát jenom muži, a ke všemu svobodní. A po vstupu do řádu se museli chránit obcování se ženami!“

„Ty chytrej!“ mávl Baarfelt rukou. „A nevíš, jak bychom se pak asi rozmnožovali? Od chvíle, kdy se změnil svět, se musely změnit taky stanovy. Rozhodli jsme, že pro nás platný bude jenom sňatek mezi členy a členkami řádu. Dokonce je bratřím a sestrám povoleno zplodit děti, i když neuzavřou formální sňatek před úřady. Když někdo chce, může samozřejmě uzavřít sňatek podle těch předpisů, které platí v zemi, kde žije. Netoužíme po tom, aby se kvůli nám zvyšoval zmatek...“

„Zajímavé,“ řekla Diana. „Ovšem doufám, že na našem manželství se už nic měnit nebude!“

„Současně s řádovou přísahou uzavřete i řádovou manželskou smlouvu. Jsem komthur, to znamená, že mám zasvěcení šestého stupně a všechny kněžské pravomoci. Mohu taky oddávat!“

„Skvělé! Co by se stalo, kdybych se vdávala každej měsíc znova, pokaždý podle nějakých jiných předpisů? Třeba Babylónskou svatbu jsem taky ještě neměla...“

„Mlč, Diano! Ani nechci vědět, jak taková svatba vypadá!“

Baarfelt o tom asi něco věděl; aspoň se tak tvářil.

„To teď nebudeme rozebírat. Piš: Charry de Guyrlayowe se zavazuje vpustit řád na arminské území a usídlit jej tam, podle požadavku jeho zástupců a po dohodě se zástupci Arminského obyvatelstva. To jest se šelmami.“

„Jakým způsobem to lze provést?“ ptal se Tomáš.

„Máme tu zástupce největších národů Arminu. Kočky, vyslovte se po řadě k této dohodě!“

„Já souhlasím, budou-li všichni členové řádu takoví, jako je Ludvík d'Enghiem,“ řekl Ao Harrap. „I ty se mi zamlouváš, Tomáši Baarfelte. Každého z lidí, který bude chtít odejít do Arminu, prověřím já nebo někdo z našich. Pokud bude v pořádku, budeme si pokládat za čest, aby byl naším spoluobčanem.“

„Ao Harrap je kníže jaguárů,“ řekla Diana. „Tvůj kolega, bratře Tomáši. Má velikou moc!“

„Těší mne. Předpokládám, že i ostatní mají vysoké hodnosti?“

„Tannarrwaghirr je zástupcem národa leopardů. Aflargeo je syn Vládce tygrů Wirrty.“

„Tedy prakticky korunní princ? Ještě jsi nepromluvil; tak co si tedy myslí princ tygrů o naší dohodě?“

„Já s ní souhlasím. Jen bych chtěl říct, že korunním princem a následníkem je můj bratr Reggio. Já nemohu být Vládcem, protože mám zlatou kožešinu. Vládcem může být jen bílý tygr.“

„Cožpak existují také bílí tygři?“

„Oni nejsou bílí,“ řekl Tannarr. „Jenom černobílí. My zas můžeme být černí, ale oni jsou vždycky pruhovaní. Jenomže černí leopardi k nám nepatří, mají vlastní vládu. Dokonce se na nás tu a tam vytahují, že jsou lepší!“

„Zdá se, že je to složitější, než jsem čekal; v každém případě doufám, že leopardi nebudou mít námitek?“

„Ne. Mohu za leopardy slíbit, že přijmeme všechny dobré lidi, až k nám přijdou, budeme je podporovat a mít rádi jako ty, co tam už jsou.“

„Děkuji za celý řád. Jaké další požadavky budete mít?“

„Žádám,“ řekl Charry. „Aby všichni členové řádu zachovávali arminské zákony a uposlechli nařízení představitelů vlády. To znamená včetně mých rozkazů. Slibuji, že budu vždycky brát do úvahy, co si řád přeje; a nařizovat něco bratřím budu jenom v případě nejvyšší nutnosti!“

Baarfelt si přetřel čelo dlaní. „Měl bych takový návrh: mohla by být ustavena vláda, prakticky rada komthurů a důstojníků řádu, v počtu třinácti až dvaceti lidí. Vládce by při svém rozhodování konzultoval svá přání s návrhy této rady.“

„To bude snadné,“ řekla Diana dřív, než se Charry vůbec stačil rozhoupat k nějakému vyjádření. „Ať je Vládce členem té rady!“

„To je samozřejmé. Mohu navrhnout, aby po uplynutí určité doby byla bratru Charrymu přiznána funkce komthura. Mohu zařídit, aby byl jmenován na některé z uprázdněných míst v řádu.“

„Jo. To by šlo.“

„Jaké je vlastně státní zřízení v Arminu?“

„Těžko říct; zatím je nás tam jenom pár. Byl zřízen parlament, jehož předsedou je Andrej Rastopčenkov, podle vlastního tvrzení anarchista. Kromě toho vládne Výbor pro veřejné blaho, který zřídil d'Enghiem. Zákony, které byly až doposud vydány, jsem podepsal já jako císař a za parlament Rastopčenkov.“

„Dobře. Tohle zřízení ti vyhovuje?“

„O tom jsem ještě neuvažoval. Myslím, že stát by neměl mít žádnou politickou ideu. Že by se měl starat spíš o blaho svých občanů než o politické tahanice.“

„Třeba to spolu nepopiratelně souvisí! Můžeš mi nějak objasnit, jaké tam máte státní orgány a kdo jsou jejich představitelé?“

„Už jsem o nich mluvil: d'Enghiem, Rastopčenkov, Atanas Willenberg a další vzdělaný mladý muž, La Graque. Samozřejmě vrchní velitel armády Tošio Yamanaki. Pak šelmy, já a Diana.“

„Kdo je členem Výboru pro veřejné blaho?“

„Prakticky ti samí.“

„Navrhuji rozšířit Výbor aspoň o jednoho člověka z řádu. Pokud možno z vyšších důstojníků.“

„Můžeš to být ty?“

„Samozřejmě, mohu.“

„Tak tě přijímáme okamžitě, kooptací. Stejně nás bude přesila proti nečlenům.“

„To o tom ani nedáš hlasovat?“

„Vidím, jak se tváří ostatní. Kdyby měl někdo něco proti, určitě by se rázně ozval.“

„Poslouchej, Tomáši,“ navrhla Diana. „Co kdyby se staly členy řádu taky naše kočičky?“

„To... tedy nevím!“ Baarfelt se poprvé zarazil. „To bych se asi musel dohodnout se svými bratry. Kdyby to bylo potřeba, určitě by se to dalo zařídit, ale... budou sami chtít?“

„Pokud vím,“ rozhodla se Diana dát průchod své vzdělanosti. „Je Nejvyšší Osobnost Božství přítomna jako Nadduše v každé živoucí bytosti, to jest i v tygrech, leopardech a jaguárech. V takovém případě, ježto mají odpovídající inteligenci, mohou samozřejmě též vstupovat do všech organizací, přijímat zasvěcení a...“

Baarfelt se zachoval přesně stejně jako všichni ostatní; vytřeštil na ni oči. „Jak se zdá, dovedeš své mínění obhájit!“

„Jinak bych asi špatně plnila své povinnosti v řádu!“

Chvíli na ni zíral. Pak se začal smát. „Tak dobře, vedeš. Tvé kočky dostanou zasvěcení; sám to prosadím v řádové radě.“

„To se mi líbí,“ řekl Charry. „Za těchto okolností by možná také šlo, aby do řádu vstoupili další lidé. Například Andrej Rastopčenkov. Nebo Tošio Yamanaki.“

„Ano, to by bylo vhodné. Chce-li samuraj Yamanaki, může být přijat současně s vámi.“

„A nevadí, že není křesťan? Je to Zen-buddhista...“

„Slouží Bohu, který je jediný, ač se projevuje různým způsobem pod různými jmény. Může být naším bratrem, bude-li chtít. Činnost v řádu je služba Bohu a kdo chce sloužit, je vítán.“

„Někteří věřící odmítají ty, kteří mají jinou víru!“

„Protože mají omezené poznání. Pro nás je bratrem každý, kdo má srdce čisté a přístupné dobru a spravedlnosti. Neuzavíráme brány před nikým; kromě těch, kdo šíří temnotu a nenávist.“

„Ale - přece každá živá bytost slouží Bohu!“ namítla Diana. „Třeba nám se zdá, že někdo spáchá nějaký špatný čin; ale Bůh to vidí jinak, v konečném součtu je také to přáním Boha, protože to dává možnost zase jiné bytosti, aby na oplátku vykonala něco dobrého a záslužného...“

Baarfelt se usmál a promnul si vousy. „Začínám pomalu chápat výhrady, které vůči tobě má tvůj zpovědník. Asi mu tady nebylo lehko, když měl odpovídat na tvoje otázky!“

„To nebylo. Ale řekni mi, jestli mám pravdu.“

„Máš, samozřejmě. Ale jen málo lidí to ví.“

„Fajn. Vidím, že s tebou se mi bude dobře diskutovat.“

„Vynasnažím se.“

„Dobře,“ řekl Charry. „Možná bys nám mohl říct něco o celkové organizaci řádu. Rozsah, působnost a tak...“

„Zajisté, to je dokonce moje povinnost. Tedy, hlavou řádu je Jeho Svatost Velmistr - don Francisco di Arroyo, který sídlí na svém zámku v Granadě. Tam je také ústředí sídlo řádu po pádu středisek ve větších místech Španělska. Jemu je podřízeno dvanáct komthurů; každý komthur by měl mít podřízeno dvanáct rytířů. Hned přiznávám, že někdy to tak docela neplatí. Řeknu ti jména a sídla jednotlivých představitelů:

Komthur valencijský - don Diego Mendoza di Castro

Komthur lisabonský - don Nicolao Barrancho

Komthur pařížský - místo není obsazeno, bývalý komthur zemřel ve vězení před necelým půl rokem

Komthur londýnský - sir Guy Richard lord Raddley

Komthur olomoucký - Thomas Baarfelt

Komthur wittenberský - profesor Helmuth Wilhelm Hartwig

Komthur flanderský - to znamená Belgii, Nizozemí a tak - není obsazeno

Komthur skandinávský - Thor Knassen

Komthur florentský - baron Gierolammo Voglari

Komthur káhirský - don Llago di Rienzi

Komthur washingtonský - sir John A. Dangger - o jeho osudu není v současné době nic známo

Komthur hongkongský - zemřel, na to místo chci prosadit Ludvíka d'Enghiema a doufám, že zvítězím

Kromě toho existují čtyři důstojníci řádu, a to:

Velkokomthur africký - Wolmarr von Ahlbeck, sídlem v Cap Townu

Polní zbrojmistr - Adalbert de Lorre

Nejvyšší almužník - Dino Raoul de Montaignac

Nejvyšší čaroděj - Luigi Pietrangelli

Potom ještě jeden muž, který je členem nejvyšší rady, Nicollo Fulcanelli; ale o tom není lehké mluvit, protože není jisté, zda ještě žije a když, tak kde. Všechny je znám a mohu s nimi snadno najít spojení.“

„Výtečně,“ řekl Charry. „A kdo je Jan Dunbar?“

Baarfelt se rozesmál. „Jak jsi na toho přišel? Jan Dunbar je rytíř, velitel pohraniční pruské oblasti, přiléhající k tvé zemi; pobočník profesora Hartwiga. Co o něm víš?“

„Poslal mi nesmírně roztomilý dopis.“ Charry vytáhl zásuvku psacího stolu a hledal v papírech; dopis byl ještě v obálce, jak ho uložil po příjezdu, vyňal ho, otevřel - a protáhl údivem obličej. Papír byl prázdný stejně jako obálka; dopis, který jsem sám četl, zmizel. Baarfelt se rozesmál.

„To se dalo čekat! Psal to zvláštním inkoustem, po čtrnácti dnech od napsání písmo zmizelo, aby nebyl doklad.“

„Vidím, že není hloupý!“

„To není nic divného. Jsou různé typy inkoustů. Například jeden vybledne už za dvacet minut nebo třeba za půl roku, to podle koncentrace. Umím jich používat.“

„Není hloupý; ale já taky ne. Píšu si takový deník, tak jsem si tam opsal i tenhle dopis. Přečtu ti ho.“

¹

Hrabě Guyrlayowe!

Nemám nic proti dobrodruhům, ale co je moc, to už je příliš. Pokud budeš pokračovat tak jako v Německu, nemůžeme už krýt tvoje výstřelky a avantýry. Jedině alkoholik s nepředstavitelně nízkým stupněm inteligence mohl přijít na myšlenku způsobit takový rozruch, jako jsi udělal ty! Ještě jedna taková vylomenina a my z toho vyvodíme důsledky! Příště se s každým požadavkem na pruský stát přihlas u nás, nejlépe přímo u mne. Neodvažuj se ukázat ve Wittenbergu, komthur zuří jako živelná pohroma a slibuje ti pomstu. Uvědom si, že jsi nás mohl všechny přivést do nebezpečí. Radím ti dobře: odjeď a zalez někde do díry aspoň na pár měsíců, než se všechno přežene. Policie tě hledá a když tě dopadne, budeme s tím mít potíže zase jenom my. Mysli už konečně taky trochu na celek a ne jenom na sebe!

Ať se splní všechna tvá dobrá přání!

Jan Dunbar

Baarfelt naslouchal tomu dopisu a tiše se smál.

„V tom poznávám Janka Dunbara! To je jeho styl. Musel se hodně rozčílit! Cos jim vlastně provedl, že měli takový vztek? Slyšel jsem něco, že jsi se vynořil v Prusku a něco hledal, přičemž jsi udělal nějaký zmatek mezi vojskem a četnictvem. A napadl nějakého místního chytráka. O co šlo?“

„Pátral jsem po rodičích. Protože nevěděli, že žiju, potulovali se po Prusku a jakýsi baron von Waldstädten je zavřel do sklepa a nechal hlídat svou soukromou armádou. Starý pán je trochu vadný na hlavičku. Já jsem se tam dostal jako major pruské vojenské tajné služby Brenner. S baronem jsme se trochu poškorpili, vzal jsem rodiče a odjel, ale nikdo při tom nepřišel o život, ani se mu nic vážného nestalo. Po cestě nás honili četníci a jednoho z nich trochu pošramotil jeden můj kocour; rozdrápal mu obličej, protože četník zabil jeho otce. To naštve, víš? Nemohl jsem tomu zabránit. Jinak jsem neprovedl nic!“

„Aha! A tos nevěděl nic lepšího, než se představit jménem! Jak by jinak znal Dunbar jméno Guyrlayowe?“

„Trochu jsem se rozčílil,“ přiznal Charry. „Řekl jsem to jméno starému baronovi. Myslel jsem, že to na něj udělá dojem!“

„Taky že jo! Poštval na tebe policajty; a jak Dunbar zaslechl jméno Guyrlayowe, věděl, kolik uhodilo a měl spoustu práce, než zatušoval všechno, co se o tom po policejních orgánech žvanilo. Naštěstí je přesvědčil, že to byl nějaký hloupý omyl toho barona a že by to měli nechat usnout spánkem spravedlivých. Nakonec to zařadili ad acta.“

„Jak se to ten Dunbar dozvěděl? On má styky s policií?“

„Je vyšetřovatelem a důstojníkem státní policie. Přes svoje mládí je jedním z nejschopnějších kriminalistů, proto si ho na policii váží. Pracuje na ústředí v Berlíně; ale když se něco zajímavého dozví, dokáže přejet půl Pruska, aby se to dozvěděl. Jako s tvým sluhou Vítkem, to ses mu pomstil zase ty!“

„Jak to? Co on ví o Vítkovi?“

„Tvůj sluha byl v Německu pro nějaký stroj, že? A zapletl se tam, jak už je zvykem císařských zaměstnanců, do nějaké hádky s majitelem firmy, který ho nechal zavřít. Vítek se bránil jménem hraběte Guyrlayowa - dostalo se to do hlášení a tak se o tom taky dozvěděl Dunbar. Bylo to tak?“

„Určitě ne. Vítek vystupoval pod mým zdejším jménem! Jméno Guyrlayowe určitě neřekl!“

„Tak,“ Baarfelt si zamnul bradu. „To tedy znamená, že Dunbar si dal dohromady případ Ritherových s tebou a pochopil, že tvoje pravé jméno je Rither. Vyprávěl mi, jak v té věci postupoval: přijel k tomu muži, pozval si ho k výslechu a dal najevo, kdo je a co chce; jenže Vítek nerozuměl a Dunbar pochopil, že není zasvěcen. Proto se snažil alespoň získat tvou adresu, aby se s tebou mohl spojit. Ale protože Vítek nevěděl, s kým hovoří a že je skvěle vychován, neřekl ani slůvka pravdy, vše zapřel a vše zalhal. Když to Dunbar zjistil, řádil, až se všecko třáslo. Navíc se mu ještě všichni ostatní smáli, že mu padla jeho vlastní slova na hlavu. Dunbar je totiž autorem teorie, podle níž nemá člověk říkat policii pravdivého slova. Teď to poznal na sobě!“

„Jak vypadá ten Dunbar?“ ptala se Diana.

„Mladý, asi ke třicítce. Delší vlasy, nakadeřené do prstýnků, po celé hlavě. Štíhlý, asketický, vznětlivý, rázný až prudký, nesmiřitelný k nepřátelům, družný a oblíbený v kolektivu.“

„Tak to je jasný! O něm Vítek mluvil; byl to prý velice chytrý policajt a Vítek měl co dělat, aby na všechno logicky odpověděl a nic neprozradil. Chápu, že se ten Dunbar tak vztekal! Jenomže Vítek má rozum a ví, že policajtům se prozrazuje jenom to, co už dávno vědí a mají to zcela nezvratně dokázáno.“

„Musím s vámi dvěma Dunbara seznámit - ten bude mít radost, že se neudrží smíchy! Pozvu ho, aby sem přijel, když dovolíte!“

„A to víš, že jo! Jsem zvědavá, jak se Vítek zatváří, až ho uvidí!“

„Vítka musíme taky zasvětit. Je chytrý a spolehlivý. Bude vojákem, později možná rytířem.“

„Ten bude mít radost! A co to jsou vlastně za hodnosti?“

„Existuje sedmistupňový systém zasvěcení:

Stupeň první - přátelé. Jsou to lidé, které někdo z řádu zná a má snahu je přijmout, pro jejich morální vyspělost.

Stupeň druhý - bratři. Jsou to lidé, kteří už vědí o řádu a touží být jeho členy.

Stupeň třetí - vojáci. Jsou řádnými členy bojových oddílů.

Stupeň čtvrtý - samostatně operující bojovníci

Stupeň pátý - rytíři; mají řádové zasvěcení

Stupeň šestý - komthurové a velmistr; mají právo dávat zasvěcení

Stupeň sedmý - čarodějové. O tom vám nemohu mnoho říct. Ne, že bych nechtěl nebo nesměl, ale sám o tom moc nevím. Jak se takový stav projevuje, ví snad velmistr. A potom oni, samozřejmě.“

„Je to tajné?“ ptal se Charry.

„Tajné ne - spíš prostému rozumu nepochopitelné. Rytíři sedmého zasvěcení jsou lidé, kteří se stali něčím vyšším, než člověk. Nevím, jak na to přijdou a nevím ani, jak se to dozvědí ostatní; zkrátka najednou to jsou! Pravděpodobně se nikdy s nikým takovým nesetkáte. Jediný žijící rytíř s tímto svěcením je Nicollo Fulcanelli. Já sám ho viděl jen jednou, když jsem byl malý.“

„Kdo je to?“ oživla Diana; tajemství ji vždycky přitahovala.

„Když mi bylo tak asi osm nebo devět let, přišel jednou na náš statek, aby u nás přespal. Viděl jsem ho. Není velký, spíš menší, má rudé vlasy a vousy a chodí oblečen v bílém. Hovořil s otcem, nejdřív německy, potom španělsky nebo francouzsky; tomu jsem v té době nerozuměl. Otec mne zavolal, bratr Nicollo se na mne usmál a položil mi ruku na čelo se slovy: „Máš před sebou dlouhou Cestu, chlapče...“ Viděl jsem jeho tvář, zračí se v ní moudrost a dobrota. Přímo z něj vyzařuje Síla; ten večer jsem měl trochu horečku, ale když se mne dotkl dlaní, přešlo to ani nevím jak. Otec se ho ptal, co mne v životě čeká. Zamyslel se, potom řekl: „Práce, boj a kříž komthura. Možná i něco víc.“ Potom už zase hovořili s otcem španělsky. Tehdy mne to neudivilo, ale se mnou mluvil mojí mateřštinou, česky! Byl první ze členů řádu, který kromě našich lidí hovoří touto řečí. Snad prý dokonce zná všechny jazyky světa...“

„To je dost zajímavé!“ řekla Diana. „Ráda bych věděla, jestli třeba umí taky japonsky! Nebo dokonce arminsky?“

„Nevím. Až se někde objeví, klidně se ho na to zeptej.“

„Bude už tak starý, že se mu bude všechno plést!“ řekl Charry skepticky. „Když jsi byl malý chlapec, byl on už dospělý muž. Teď je ti nejmíň čtyřicet. Musí to být už hodně starý pán!“

„Je mi dvaačtyřicet; ale kolik je jemu, si vůbec netroufám odhadnout. On nestárne ani neumírá.“

„Pohádky!“

„Nevím víc, než co se povídá. Sedmý stupeň zasvěcení je věc imaginární. Nikdo neví, jak ho dosáhnout; vyjma starodávných praktik alchymistů, ale na ty se nedá spoléhat. Za starých časů prý byli takoví lidé. Proto má v řádu Mistr odpovědný za vědecký rozvoj titul Velký čaroděj. I když na čarodějnictví pochopitelně nikdo z nás už nevěří!“

„Počkejte, pánové,“ věnovala jim Diana líbezný úsměv. „Můžeme do toho vnést trochu jasna? Alchymisté nebyli žádní hlupáci a ty sám říkáš, že ovládá zvláštní síly. Jsou dvě možnosti: buď se to všechno naučil v tomto životě, nebo si to pamatuje z minulých životů, když byl v jiných tělech. V obou případech je borec.“

„Nevím. Nemůžu ti říct nic než to, co jsem řekl.“

„Ale zmínka o dřívějších životech tě nijak nepřekvapuje. Takže se můžu ptát dál: Pamatuješ si něco ze svých dřívějších životů ty sám?“

„Proč? Měl bych?“

„Ludvík prošel v Indii do stavu samádhi, během kterého se na hodně věcí rozvzpomněl. Od té chvíle mu to stačilo pouze jednou připomenout, aby to ovládal.“

„A hned to vyzkoušel taky na tobě, jak se zdá!“

„To snad ani ne. Na to se nepamatuji...“

Baarfelt se najednou zarazil. „Pane Bože! Okamžik... nechte mne na malou chvíli... musím se pokusit...“ Složil na chvíli tvář do dlaní a setrval tak, zatímco my na něj udiveně zírali. Potom se obrátil k nám, vztáhl k nám dokonce otevřené dlaně. Usmíval se a vypadal naprosto spokojeně.

„Jak se zdá, právě jsem se něco dozvěděl. Ano, tvá otázka je správná, sestro. Té noci mne Fulcanelli skutečně přivedl do samádhi. Byl jsem maličký, ani jsem si to neuvědomoval, ale když teď zjišťuju, kdy mi kdo odblokoval mozek, přicházím k tomu, že to bylo asi tehdy. Vůbec jsem si to neuvědomoval.“

„No vidíš. Hlavně že to víš teď.“

Charry se na jeho kejkle tvářil skepticky ještě pořád.

„Když jsem viděl d°Enghiema při hypnotizování, myslel jsem, že to jsou nějaká kouzla. Ostatně, když už mluvíme o Ludvíkovi, pořád ještě jsi nám neřekl, jak jste se vlastně dozvěděli o nás, o Arminu a tak. Od chvíle, kdy Ludvík vstoupil na mou loď, nebyl nikdy sám, tudíž nemohl dát nikomu o nás žádnou zprávu. Taky nic nevěděl, všechno jsme mu řekli až v Arminu...“

Baarfelt si pohladil vousy, opřel se pohodlněji a začal:

„Když Ludvík d°Enghiem opustil poněkud násilnou cestou vězení v jistém belgickém městě a vyřídil ještě několik maličkostí, byl nucen opustit Belgické království. Odešel do Francie, ale tam se dostal do sporu s místními veličinami, byl v Anglii, pak putoval přes Španělsko a Německo. Jenže policie mu byla na stopě a jeho povolání spisovatele se nedalo dost dobře provádět na těchto místech a s jeho morální úrovní, která jak víš, značně přesahuje úroveň obyčejných lidí. Na chvíli zakotvil v Rusku, ale tam se dostal do společnosti místních anarchistů a byl nucen pro jejich zájmy použít i násilí.“

„To všechno vím!“

„Potom uprchl přes Turecko a Persii do Indie. Zůstal tam nějaký rok, pak se ohlásil řádovému komthurovi v Hongkongu. Ten ho pozval k sobě, ovšem než tam Ludvík přibyl, zemřel komthur na malárii a jiné podobné nemoci, a jeho náměstek zemřel na trochu jinou nemoc, totiž pár stop dobře kalené oceli v žebrech. Pokusil se o to samé, co ty, objevit pirátskou organizaci, která mu nějak vadila. Ludvík se ocitl zcela bez prostředků a bez pomoci. Místní lidé v Hongkongu byli bez zasvěcení a bez vědomostí, ani neměli spojení na centrum řádu.

V té době se už hodně hovořilo o tobě a tvém ostrově Arminu. Naši lidé vypátrali tvoje jméno, některé informace o Arminu, jména lidí ve tvé posádce a dokonce i jména šelem. Povídalo se o tom hodně a byly to většinou nesmysly, ale naši lidé jsou cvičení, aby dokázali rozlišit zrno od plev. Takže usoudili, že přece jen můžeš být nějakým místním vládcem. Ludvík sepsal vše jako zprávu a poslal obvyklou, sice zdlouhavou, leč bezpečnou cestou na místo určení, do řádu. Pak se pokusil opustit Hongkong, kde si jej už všimla anglická policie. Nějaký čas se schovával v Šanghaji a na Formose. Mezitím jsi opět navštívil Hongkong, ale tvá loď tam kotvila sotva dva dny, a už jsi jel zase dál do Japonska. Ludvík se dostal do Hongkongu pozdě, rozhodl se tedy počkat v Macau, kde ho, jak doufal, nikdo nebude hledat a bude bezpečný.

Čekal v té portugalské kolonii docela šťastně a už si myslel, že je v bezpečí, když ho náhle poznal nějaký strážník a usmyslel si, že ho zatkne. To už měl Ludvík zprávu, že v přístavu kotví tvoje loď; bylo by tedy dvojnásob nemilé, kdyby ho obtěžovali. Byl nucen tomu muži darovat smrt. Přes noc se skrýval, zatímco jeho přítel vyjednal tu věc s Andrejem Rastopčenkovem, jeho známým z Ruska. Pak odešel Ludvík na loď a odplul s tebou; od té chvíle o něm nemáme přesných zpráv.

Ví se jen tolik, že v Singapuru a Rangúnu ve tvých službách vzal s sebou do Arminu několik lidí, které řád vedl v patrnosti jako přátele a jimž pomohl. Ovšem přesné zprávy nemáme; všichni, kdo by nám je mohli dát, odešli s tebou.“

„To souhlasí. Ludvík mi vysvětlil, co mu je kladeno za vinu a já jsem usoudil, že to není nic, proč bych mu nemohl dovolit usadit se v Arminu. Vzal jsem ho s sebou; svými schopnostmi si získal mou důvěru natolik, že jsem ho udělal svým zástupcem. Jsem přesvědčen, že mu věřím právem a že jsem udělal dobře.“

„Ludvík zřejmě neví, jak se stalo, že byl odhalen. Ale já už to vím, protože jsme po tom pátrali. Jeden náš člověk z Hongkongu, kterému jsme neprozřetelně věnovali svou důvěru, se doslechl o odměně, která na něj je vypsána; aby ji získal, podle zradil a vyžvanil vše policii. Nalezli jsme toho nešťastníka. Jeden z bratří mu daroval smrt.“

„Krásný termín - darovat smrt!“ ocenila Diana.

„Vychází z přesvědčení, že duše každého je neposkvrněná a čistá, předurčená k dobrému; svede-li člověka tělo ke hříchu, jeho nesmrtelná duše pláče a trpí, že musí žít v takovém člověku. Pro toho lotra je smrt vysvobozením; bolestí při umírání si odpyká část zločinů a narodí se znovu lepší. V novém těle již nemusí nést na bedrech prokletí své špatnosti. Proto řádová formule rozsudku smrti zní: Daruji ti smrt.“

„Aha. A co znamená: Je třeba zabít hada?“

„To je formule, kterou se dává rozsudek smrti na vědomí těm, co by o něm měli vědět. Jak to víš ty?“

„Vyprávěl mi to Ludvík. Povídal, jak se dostal z vězení v Belgii, jak zabil svého zrádce a policejního náčelníka. Tvrdil, že to měl povoleno od svého nadřízeného; pravděpodobně od některého komthura.“

„Ano,“ řekl ledabyle Tomáš. „Vím o tom. Psal jsem lístek, který mu byl připíchnut na dveře. To já jsem je odsoudil.“

Charry si nervózně přetřel bradu. „Dobře. Povídej, jak jste nás tedy našli?“

„Když jsme dostali zprávu o hraběti z Guyrlayowu a jeho podivuhodných šelmách, dali jsme především příkaz k pátrání po muži toho jména. Naši lidé prošli své záznamy, ve kterých jsou zaregistrováni všichni lidé hodní naší pozornosti. Ale nikde nebylo o hraběti z Guyrlayowu nalezeno jediné slovo. Proto jsme usoudili, že se jedná o člověka, který svůj titul získal nedávno. Avšak to, co jsme se dozvěděli, například o Filipínské operaci, nás přesvědčilo, že nosí svůj titul právem; že je rázný, odvážný a velmi obětavý, neboť jen málokdo by kvůli přátelům, ostatně nepříliš vděčným, udělal takový čin. Bylo rozhodnuto tě kontaktovat a získat pro řád; pokud se to už nepodařilo Ludvíku d'Enghiemovi. Všichni naši lidé dostali příkaz okamžitě se o tebe zajímat, ať se objevíš kdekoliv. V každém případě ti pomoci, i když nejsi členem řádu. Dále se pátralo po lodi jménem Griissirno, kterou vlastníš; nenašli jsme však o ní nikde žádnou zmínku. První světlo vnesla do věci až Diana.“

„Já?“ Diana se rozzářila jako sluníčko. „Jakpak?“

„Na plese u guvernéra v Rangúnu představil Charry svou manželku jako Dianu Kleopatru Garrichetovou, hraběnku de Guyrlayowe. Ze souvislostí vyplynulo, že je to její dívčí jméno, kterého jsme se mohli chytit, současně s informací, že je dcerou profesora z Amiensu. Našli jsme záznamy o profesoru Garrichetovi, věhlasném odborníkovi na archeologické výzkumy v Egyptě a Přední Asii. Profesor Garrichet skutečně opustil před osmi lety Francii a odjel do Afriky, neznámo kam. Zůstavil po sobě dceru Dianu, jíž v té době bylo třináct let. Krátce na to Diana zmizela; dle vlastního dopisu odjela za otcem do Afriky, což nebylo nic tak divného, protože to nebylo poprvé, co ho doprovázela.

Komthur v Káhiře dostal za úkol to prošetřit, jelikož jeho lidé jsou banda líných ničemů a stejně nemají nic na práci. Podnikli velkou akci a museli si s tím dát pořádnou práci. Zjistili, že bílá čtrnáctiletá dívka odpovídajícího popisu byla prodána na trhu v jakési oáze bílým námořníkem, a to jistému domorodému šejkovi. Opatrně prošli dokonce i oázu, v níž ten šejk žije; ale zjistili, že mu dívka utekla a není radno o ní moc mluvit, protože prý snad při útěku zabila svého strážce. Později se nějak stalo, že ji pronásledovali, ale nedostali ji; snad jim v tom zabránil cizí bílý muž, který se opovážil vztáhnout ruku i na samotného šejka. Víc se nepodařilo zjistit; komthur tedy usoudil, že právě ty a tvůj záchrance jste se stali onou dobrodružnou dvojicí, která získala takový věhlas v Rangúnu a Hongkongu.“

„Vynikající práce! Pečlivá, přesná, výkonná! Co bylo dál?“

„Asi tak půl roku se nedělo nic. Potom přišla zpráva, že lodi Griissirno a Regina byly spatřeny v Suezu a později propluly Gibraltarem. Předpokládalo se, že přistanou v Lisabonu nebo některém španělském přístavu, ale to se nestalo; nechápali jsme, proč. Potom přistály obě lodi v Le Havru. Tam jsme si zjistili dost věcí, ale bohužel pozdě. Například jméno majitele lodi Charles Rither; podle manželky Diany a firmy Garrichet jsme poznali, že se jedná o hledané. Ale bohužel to bylo tak všechno, neboť další pátrání mohlo být provedeno až asi za dva měsíce po vašem odjezdu.

Francouzská provincie byla totiž v té době ve stavu krajního zmatku a obtíží, které jsme museli překonávat. Policie se dostala zradou jednoho člověka na stopu organizace; byl zatčen komthur a tři rytíři, což znamenalo pro ostatní okamžitě přerušit veškerou činnost, zajistit si naprosté alibi a čekat na obnovení práce, které smí být zahájeno nejdřív za jeden až dva měsíce. Komthur zemřel ve vězení, ostatní se nám podařilo osvobodit různými cestami, ale nešlo to rychle. Zbyla síť bratří, která příliš neutrpěla. Museli jsme aktivizovat všechny, kdo zůstali, prověřovat, zjišťovat, co policie ví a co ne. Bylo toho hodně; teprve když valencijský komthur Diego Mendoza di Castro zavedl pořádek, mohli jsme zase pátrat. Tehdy se zjistilo, že vaše lodi nám vyklouzly pod nosem. Ještě nějaký čas se předpokládalo, že vás v Paříži někdo varoval a že jste tudíž poslechli příkazu k dvouměsíční přestávce, ale když jste se nehlásili, pochopili jsme, že se opět něco nezdařilo. Nejhorší bylo, že se obě lodi ztratily neznámo kam; po odjezdu z Le Havru se už neobjevily v žádném větším přístavu. Až se stal ten případ v Prusku, kdy vás objevil Dunbar, ale než se mohl začít starat, zmizeli jste a ten starý farář z Vršku si vůbec nezjistil vaši adresu. Bohužel mezi ním a Dunbarem nejsou ty nejlepší bratrské vztahy; Dunbar je mladý a prudký a starý pán, ačkoliv je jedním z bratří, jej nemá rád a vyhýbá se plnění jeho rozkazů, jak může.“

„Složité, leč precizní.“ ocenil Charry.

„Ovšem! Po této události dostal pátrání po vás na starost Jan Dunbar. Ten chlapec převrátil všechno vzhůru nohama, ale nevedlo to k ničemu. Až se mu podařilo chytit tvého Vítka; ale ten ho oklamal a na místě, kam se Dunbar osobně vypravil, nikdo nebyl. Opět to dali mně. Navrhl jsem, aby někdo objel pobřeží Německa a okolních států přístav od přístavu a všude se poptával po tvých lodích. Podařilo se najít tvou Reginu a získat informace o Griissirnovi. To stačilo, abychom byli rázem doma a mohli tě přijít navštívit. Tak jsem tady.“

Charry se pro sebe usmíval při té řeči. Nyní řekl:

„Nechce se mi věřit, že byste tohle všechno udělali pro docela cizího člověka, o kterém nevíte, co od něj můžete čekat. To je buď veliká spekulace, nebo skutečně skvělé přátelství! Tím skvělejší, že jsem pro vás ještě nic neudělal.“

„Udělal jsi pro nás největší věc na světě,“ řekl Baarfelt. „Zachránil jsi našeho bratra. I kdybys už nikdy nic dobrého neučinil, to stačí, abychom tě považovali za přítele.“

Charry byl očividně dojat. Stiskl Tomášovi ruku a Diana také. Potom Charry vstal, protáhl se a řekl: „Tak nám pěkně uběhlo odpoledne. Dobře, bratře Tomáši. Co teď hodláš dělat?“

„Měl bych tady chvíli zůstat a poučit vás o některých řádových znalostech. Než získáte rytířský kříž, měli byste leccos umět a znát, což se dá sice ošidit, ale není dobré, abyste vnikli do řádu neznalí věcí. Bratři jsou dost nedůvěřiví a možná, že by vás nepřijali přátelsky, kdyby vám nemohli plně důvěřovat.“

„To je samozřejmé! Zůstaneš u nás.“

„Děkuji. Ovšem nebude-li mít ten hrdinný bojovník za mravnost nějaké námitky...“

„S tím vyrazím dveře!“ rozhodl Charry. „A to hned. Ať si sbalí svých pět švestek a vypadne!“

„Počkej!“ namítla Diana. „Ještě si s ním naposled užijeme trochu zábavy. Abys rozuměl, Tomáši, měli jsme v Arminu faráře otce Ignáce. Byl to jezuita, vyškrtli jsme ho na Filipínách z jídelního lístku místních domorodců. Měla jsem ho ráda a on byl na mne hodný, proto jsem chtěla, aby se vrátil. Jenomže oni mu dali nějakou prebendu, aby ho odstavili, a poslali na nás tohohle šílence. Přišel a hlásil, že chce být arminským biskupem; navíc hned začal proklínat všecky hříchy, co existujou a zaměřil se hlavně na mne. Moc mě to bavilo, ale ta ostuda, co udělal dneska v kostele, na veřejnosti, je už trochu moc. Kdybys nebyl zasáhl, mohla jsem se dočkat, že se moje intimní záležitosti budou projednávat před celou vesnicí. Mám dojem, že poslouchá v noci u naší klíčové dírky, či co - zdá se mi, že je silně zaujat ženami, ale protože je nesmí mít, leze mu to na mozek a bývá protivný. A mluvit s ním je jako házet hrách na stěnu. Je hlupák a já se ho zbavím - mám ho už dost!“

„Mně nevadí,“ usmál se Baarfelt. „Jen bych nerad, aby získal o řádu víc vědomostí, než by mu bylo zdrávo...“

„Čtyřiadvacet hodin, ani o chlup dýl! Jasný, Diano?“

„Provedu!“ řekla stručně a zasalutovala.

Charry vyšel ven na zápraží. Většina osazenstva seděla na lavicích, popíjela pivo či víno a bavila se; zazníval k nám jejich veselý smích. Otec František seděl osaměle pod lípou a meditoval nad tlustou Biblí, dávaje najevo svoji zbožnost. Charry přistoupil, oni zmlkli a otočili se k nám.

„Přátelé, představuji vám pana Tomáše Baarfelta. Bude u nás od teďka hostem. Poslouchejte ho, jako posloucháte mne a Dianu.“

Všichni přijali ta slova bez viditelného údivu; už si zvykli na to, že přijímáme na Hůrku různé hosty. Jenom Pépi Nekvinda si neodpustil poznámku, pronesenou česky, aby Tomáš nerozuměl: „No - další vyžírka do party! Zas se bude celej den válet a my abysme na něj dřeli!“

„Ale jdi,“ namítl Vítek. „Vypadá docela solidně; já myslím, že to nebude špatnej chlap! Pěkně utřel toho vyjukanýho flanďáka!“

Baarfelt nehnul ani brvou, teprve když se se všemi přivítal, obrátil se k nim a řekl česky: „Jestli se pan Nekvinda obává, že budu ujídat právě z jeho krajíce, chtěl bych mu říct tohle: Mám na Moravě statek a tam pracuji jako všichni moji lidé. Možná bychom si mohli dát závod, kdo udělá víc práce, já nebo ty!“

Pépi vykulil oči, vyplázl jazyk a otevřel pusu; to všechno údivem, že Baarfelt rozumí jeho řeči. Ale nestačil už dát svůj úžas najevo slovy, neboť se k nám řítil otec František, výhružně mávaje krucifixem, s Biblí přitisknutou k srdci:

„Co to slyším? Hrabě Guyrlayowe! Jak můžete připustit něco takového? Jak můžete dovolit, aby se tento muž usadil na vašem statku - aby jedl váš chléb, aby otravoval svojí kacířskou přítomností toto místo, na němž dosud sídlila pravá víra?“

„Co je vám po tom?“ zařval Charry jako raněný leopard. „Má mnohem větší právo být tady než vy, vy jeden fanatický blázne! Vy se ještě opovažujete otevřít si na mě svou nevymáchanou hubu - po tom, co jste provedl dneska v kostele? Pamatujte si, že mám právo vlepit vám přes ni pár facek, jestli uslyším ještě jedno slovo!“

Otec František se urychleně klidil z jeho dosahu. „Nebudu žít v domě, který se změnil v peleš lotrovskou! To ode mne nikdo nemůže žádat!“

„On to taky nikdo nežádá! Sbalte si svůj podvodnickej vercajk a mažte odtud - jestli nevíte kudy, tak tam jsou dveře!“

„Hraběnko, dovolávám se vaší ochrany!“ křičel páter, chystaje se schovat za Dianiny sukně.

„Kdybyste byl pryč už včera, tak je pořád pozdě! Jste mi protivný, otče! Koukejte vypadnout, než bude zle! Radši hned!“

„Ó Bože, viz, jak je urážen tvůj služebník v tomto hříšném domě!“ křičel páter, natahuje ruce k nebi a přitom couval ke statku. „Pane, zdrť hříšníky svým majestátem a způsob, aby se otevřely oči osleplé nedůvěrou k pravé víře! Ó Bože, sešli osvícení na ty, kdož neznají...“

„Čtyřiadvacet hodin!“ vykřikl Charry. „Zítra v tuhle dobu ať jste pryč, nebo vás vlastnoručně vypráskám karabáčem!“

Otec František zmizel v domě jako kukačka v hodinách. Všichni ostatní se smáli, Baarfelt s nimi.

„Fuj,“ řekl Charry. „Dělá se mi z toho blba zle! Radši se pojď podívat na naše stáje, ať si spravíme chuť!“

„To bych rád. Mám doma na Moravě spoustu krásných koní...“

Samozřejmě si dali záležet, aby se mu pochlubili a vodili ho stájí, přičemž mu vykládali, jak ke kterému koni přišli, co je stál a jak je dobrý. Tomáš si povšiml si Dianina bělouše a hned se mu zalíbil. Jenže když to řekl, Diana se zasmušila.

„To byl nejhorší nákup, kterej jsem kdy udělala. Na všecky jeho vady jsem přišla a něco jsem uhádala s tím koňákem, ale ta nejhorší se ukázala, až když začaly lítat mouchy. Je strašně citlivej, jak na něj sedne moucha, může se zbláznit. Už párkrát mě shodil jenom proto, že ho nějaká ta potvora polechtala v uchu. Tak na něm teď ani nejezdím, i když jinak ho mám ráda. A říkám mu Cvok - to má za to!“

Tomáš nedbal výstrah, které mu Cvok naznačoval ceněním zubů, klopením uší a podivnými škleby, přistoupil a prohlížel si ho. Pak chvilku přemýšlel a nakonec se usmál. „To se dá vyléčit. Vadilo by ti moc, kdyby tvůj koníček nosil náušnice?“

Diana vyprskla smíchem, ale zdálo se, že to myslí vážně.

„Vítku, potřebuju dva kousky měděnýho drátu, nebo něčeho, co nerezaví. Upravím si je sám. Aspoň zas bude důvod dělat řeči po dědině...“

Diana byla nadšená a hned se zapojila do činnosti. Tomáš vzal drát a kleště a zkroutil jej, aby vypadal jako nějaká podivuhodná ozdoba. Potom se ozbrojil šídlem a vypravil se zas do stáje.

Když tam přišel, stál Cvok opřen bradou o pažení, koukal z boxu a jazyk mu visel z huby jako idiotovi. Tomáš se ušklíbl. „Tady je někdo zbytečně moc mazanej koníček a předstírá, že je hloupej, aby nemusel nic dělat. Bacha, aby ti to nezůstalo!“

Cvok mu předvedl svoje obvyklé hrozby, ale značně apaticky. Tomáš se k němu naklonil a počal pomalu přejíždět dlaní po čele. Něco mu šeptal a mazlil se s ním až do chvíle, než kůň docela ztuhl, jako by ani nebyl živý. Pak se zavřenýma očima počal prohmatávat jedno jeho ucho.

„Stejně jako u lidí, také u ostatních živých bytostí probíhají čakry, životní dráhy, po přesných trasách. A stejně jako u lidí je jedno z vyústění v uších. Takže když najdeme správné místo, můžeme tam umístit vhodnou náušnici, a bude po problémech. Pozná se to... musí se zjistit rozdíl teplot. Cítíš to tady?“

Diana naopak koukla s očima otevřenýma dokořán. „Ne...“

„Pořádně to vyzkoušej bříšky prstů... copak opravdu nepoznáš, že je tam rozdíl? Tudy prochází čakra... Takže to píchnem.“

„Bacha, kope!“ upozornila.

„Nekope. Teď zrovna spí a zdají se mu krásný sny.“

Tomáš propíchl šídlem koni ucho. Vypadalo to, že podobnou práci nekoná poprvé, počínal si nejen rozhodně, ale i šetrně. Zasunul do ucha ozdobu a kleštěmi upravil, aby nevypadla. Potom vykonal tuto práci taky na druhé straně. Kůň se ani nehnul.

„Tak, to bychom měli. Teď tě probudíme...“

Tomáš se Cvoka ani nedotkl, jen zlehka přejel dlaní nad jeho hlavou. Kůň se pohnul a tvářil se ještě hloupěji než obvykle.

„Teď si chvíli odpočiň,“ pohladil ho Baarfelt. „Večer se třeba pojedeme trochu projet, když budeš hodný...“

Potom jsme si posedali na lavice a proutěné židle; lidem nalili víno, všichni jsme seděli a povídali si, dokud se den nenachýlil. Pak se Charry, Diana a Tomáš jeli doopravdy projet, ale vrátili se, jakmile se setmělo. Mezitím byla připravena večeře; všichni se dobře najedli a skvěle bavili, kromě otce Františka, který ani nevylezl ze své cely.

Bývalo zvykem, že před usnutím Charry nebo Diana obešli celé hospodářství a přesvědčili se, že vše je v pořádku, nehrozí oheň a nic není zanedbáno. Tentokrát se toho ujala Diana, protože Tomáš vykládal Charrymu: „Na řádových sídlech bývá zvykem, že se večer nad hlavní bránou rozsvěcuje světlo. To proto, aby poutník, který bloudí v noci krajinou, věděl, kam má přijít na nocleh.“

„Myslíš, že bychom to měli udělat i tady?“

„Existuje zákon pohostinství. Podle něj bychom měli mít bránu stále otevřenou, pokud ovšem nehrozí válka. Každého, kdo vstoupí do naší brány, bychom měli nakrmit a nechat přespat. Nemusí to být tři dny jako u Arabů, ale...“

„Dobře. To světlo nad bránu můžeme nainstalovat hned.“

Muži, to jest Charry, Tomáš, Vítek a Pépi se začali zabývat lampou, ostatní přihlíželi a vyslovovali komentáře. Diana obešla statek sama; když prošla kůlnami, chlévem a konírnou a vyšla na dvůr, vystoupil ze stínu nějaký muž. Diana myslela, že je to někdo z pacholků a obrátila se k němu, ale byl to otec František a v jeho tváři se zračilo neústupné odhodlání rázně si s paní promluvit.

„Ach, to jste vy?“ zamračila se na něj nemilostivě. „Jaká špatnost nebo nevychovanost vás přiměla, abyste mne obtěžoval?“

„Smrtelné nebezpečí, které vám hrozí!“ řekl otec František tajemně a přistoupil blíž. „Hraběnko, ačkoliv mne nenávidíte, je přesto každý můj čin a každé moje slovo oddanou službou vám!“

„Mockrát děkuju!“ řekla Diana, šátrajíc okolo sebe, neboť si nejasně pamatovala, že tam někde je motyka; v případě potřeby by ho s ní vzala po hlavě. Nedůvěřovala jeho šílenství.

„Hraběnko, nesmíte zůstávat nadále v této hříšné společnosti! Vy, čistá, nevinná jako květ - nesnesl bych, kdyby se vás měly dotknout špinavé ďáblovy pařáty!“

Diana se začínala smát. „Čistá a nevinná jako květ?“ opakovala. „Moc hezky řečeno! Ještě řekněte, že jsem anděl!“

„Ó ano, jste anděl! Neviděl jsem nikdy anděla z ráje, ač ke zbožným lidem andělé často přicházejí; ale kdybych jej spatřil, měl by jistě vaši tvář a... ach ne, to nemohu říct! Hraběnko, ač jsem vyhnán a zavržen, nejsem zbaven povinnosti zachránit vaši nesmrtelnou duši!“

„O svou duši se postarám stejně dobře jako o svoje tělo! Nechte těch nesmyslů po dobrém! Starejte se radši o spásu vlastní duše!“

„Marně!“ vykřikl a skryl tvář v dlaních. „Nebylo by to nic platné! Neboť svou duši jsem ztratil v den, kdy jsem vás uviděl! Bojoval jsem s ďáblem - ale Satan zvítězil a já nejsem dosti zbožný, abych jej porazil! Ach hraběnko, vy víte, že jsem ztracen a zavržen navěky!“

„Rozumím vám čím dál méně,“ Pátravě koukla do tmy, neboť tam viděla blýskat oči, nejspíš Ao Harrapa. Kývla rukou a jaguár se neslyšně odebral zavolat pána. Diana se už začínala svého zpovědníka trochu bát.

„Ach, rozumíte mi dobře! Ztratil jsem nárok na spasení, když jsem své srdce patřící Bohu zadal jiné, živé osobě! Dokonce ženě; vám, hraběnko! Ano, miluji vás! Přísahám, miluji vás víc než vlastní spásu!“

Diana viděla, jak se přibližují stíny; Charry a s ním ještě někdo, taky nějaké kočky. V tu chvíli ji opustil strach, zasmála se, zablýskla očima a řekla: „Opakujte to ještě jednou!“

Otec František jí klesl k nohám. „Miluji tě! Miluji tě víc než cokoliv na světě! Víc než sebe!“

„Ano? Řekni, zda mne miluješ víc než svou kněžskou přísahu! Víc než spasení, víc než církev!“

„Ano! Toho všeho se odříkám!“ chroptěl potlačovanou vášní. „Všeho se vzdám, jen když budeš má!“

„Tak se podívej do mých očí!“ Diana ho uchopila za ruce a sklonila k němu tvář. „Dívej se dobře! Víš, kdo jsem? Jsem sám Ďábel, který sestoupil na zem, aby tě vyzkoušel!“

„Přesto vytrvám! Miluji tě!“

„Nevěřím! Odřekni se Boha! Potom uvěřím, že mne skutečně miluješ! Proklej ho!“

Otec František zaváhal. Ale potom vstal a pozvedl ruce k nebi: „Odříkám se všeho - i Boha! Bože, proklínám Tě, nedáš-li mi ji!“

„Propadl jsi peklu!“ vykřikla svým nejvášnivějším hlasem. „Odejdeš se mnou do věčných plamenů!“

„Třeba do věčného zatracení - ale s tebou!“ vykřikl vášnivě a sápal se po ní.

Diana ho odhodila jako zmačkaný hadr. Rozesmála se. Vzápětí se rozesmál i Charry, Tomáš Baarfelt a ostatní. Někdo rozsvítil lampu, Charry přistoupil k páterovi a posvítil mu do obličeje.

„Že jste pitomec, to jsem věděl. Ale že ve vás není ani tolik zdravého rozumu, abyste jí nenalítl, to je pro mne novinka. Tak se už vzpamatujte a koukejte mazat!“

„Hnusíte se mi víc, než si lze pomyslet,“ řekla Diana. „A ještě jste zradil Boha. Tak táhněte k čertu!“

„Pro milosrdenství Boží!“ vykřikl otec František a plazil se po zemi k jejím nohám.

„Koukám, na tomhle statku je někdy docela veselo,“ řekl Baarfelt a postavil ho na nohy. „Ale dám ti dobrou radu, bratře Františku. Odejdi a už se tady neukazuj. Nad lidmi, kteří tady žijí, bdí od této chvíle moje ruka - a ty dobře znáš její sílu. Bůh ti asi nepomůže - toho ses zřekl!“

Za jejich smíchu se otec František odplížil jako zpráskaný pes. Ráno, když ho Charry přišel osobně vzbudit a vyexpedovat, byla jeho komůrka prázdná. Zmizel, jak se objevil; a nikdo nelitoval jeho odchodu.

Otvírání bran

Tomáš Baarfelt nezapřel ani na chvíli, že je přítelem Ludvíka d'Enghiema. Jen přišel, už se vše točilo kolem něho. Druhý den šel s námi na pole; vše prohlédl, prohmatal vzrůstající obilí, dokonce si sem tam nějaký klásek rozpitval svým křivým nožíkem. Potom vysvětlil Charrymu, že odrůdy obilí, které pěstuje on, jsou sice dobré, ale přesto by se dal výnos ještě zvýšit speciálním osivem, které má k dispozici řád. Přitom se zabrali do tak odborné diskuse, že jí nikdo nerozuměl, ani Diana. Jenom Vítek si s nimi povídal, ale hlavně poslouchal, aby mu nic neuteklo. Charry namítal, že stejně do zítřka všechno zapomene; Tomáš mu však slíbil, že dostane odbornou příručku, ve které jsou ty věci důkladně popsány.

Tomáš povídal, že řád vydává každého čtvrt roku časopis, zvaný Vědecké otázky; ten časopis je tlustá kniha, ale málokdo ho dostane celý, každý si objednává jen to, co ho zajímá. Například Tomáš dostává statě o zemědělství, ekonomice, lékařství a přírodních vědách; ale už ho nezajímají statě z matematiky, fyziky a chemie, což je zas zajímavé pro jiného. Sice je jako komthur dostane do ruky, ale nečte a posílá těm, jimž přísluší.

Z toho věstníku se třeba Ludvík d'Enghiem dozvěděl o existenci krevních skupin, aby mohl přelévat krev z jednoho člověka do druhého. Když někoho některá záležitost zajímá nebo ji k něčemu potřebuje, může případně navštívit autora článku a naučit se to od něho; členové řádu mají povinnost učit každého všemu, o co požádá, pokud to ovšem zvládne. Ale cizím jsou výsledky jejich vědecké činnosti utajeny, jsou příliš hloupí a mohli by je zneužít.

Diana se zeptala, zda se v tom časopise projednávají také moderní metody zaříkávání ďábla, likvidace čarodějnic či zahánění (v jejím případě lákání) vlkodlaků. Když ji Tomáš ujistil, že nikoliv, smetla záležitost se stolu. Ne tak on.

„Vlastně ano, jednou se o tom psalo. Ve stati o psychických poruchách. Zabýváme se taky psychiatrií.“

„Tak to bych si docela přála studovat!“

„Nedoporučuji. Psychické choroby jsou záležitost nakažlivá; často se stává, že když někdo delší dobu podobné věci studuje, začne nacházet příznaky i u sebe. Zkrátka se zblázní.“

„Tak to se mně stát nemůže!“

„To je fakt,“ bručel Charry. „Podruhý určitě ne...“

Tomáš se dal také do práce. Dokázal Pépi Nekvindovi, že dělat umí a není v žádném případě nikomu na obtíž, ani nebude druhým ujídat poctivě vydělaný chléb. Charry byl taky překvapen, Tomáš se jen smál a vysvětloval, že pilná práce je nejlepším odpočinkem po skutečné duševní námaze.

Na Charryho žádost vyprávěl o svém hospodářství; je to statek u města Olomouce podobný naší Hůrce, kde má své sídlo. Protože ale často není přítomen pro množství povinností v řádu, nemůže se o všechno starat sám. Řád mu zajistil spolehlivého správce, na němž leží všechny povinnosti. Správce je Polák a jmenuje se Henryk Wagiera; jediný problém je, že byl pro nějaké spory s vrchností odsouzen v Polsku k smrti. Tomáš na to kašle, správce má jeho neomezenou důvěru.

Rod Baarfeltů patří k nejstarším rodům Evropy, dokonce se prý jejich předkové přistěhovali v dobách, kdy na tom území nežili Slované a Germáni a všichni ostatní. V současné době je knížecí rodina ovšem poněkud zchudlá; ačkoliv se chlubí příbuzenstvím s rakouským císařským rodem Habsburků, císař jejich oprávněné nároky bez nejmenšího zahanbení opomíjí. Tomášovo líčení jeho rodinných poměrů bylo bohužel značně nepřehledné a měl jsem chvílemi dojem, že si vymýšlí či dělá legraci; tentýž dojem měla i Diana, protože jí začaly podezřele jiskřit oči.

Pokud se týkalo statku, Tomáš se poněkud podivil, že jsme jej ještě nezmodernizovali. „Radil bych předělat tady všechno na elektřinu. Pokud ovšem víte, co je elektřina. Já bych se už bez elektrického světla a pohonu neobešel.“

„Vím, co je elektřina!“ řekl Charry. „Nejsem takový hlupák, jak si myslíš! Ovšem nechápu, na co by nám byla v hospodářství!“

„Můžeme jí svítit a pohánět stroje. Slyšel jsi o Edisonovi?“

„Ne. A neumím si to představit.“

„Ale víš, jak vzniká elektřina?“

„Jistě,“ řekl Charry povýšeně. „Když třeme liščím ohonem skleněnou tyč. To nás učili ve škole.“

„Ebonitovou, když už! Ale to je jen pokus, tím jí získáš sotva na mírnou ránu! Já mám na mysli soustavnou výrobu elektřiny.“

„Bože Charry, ty jsi hloupý!“ ozvala se Diana. „On samozřejmě myslí třecí elektřinu - víš, jak jsou ty dva kotouče a když se točí klikou, lítají mezi těmi měděnými kuličkami jiskry!“

„Vidím, že jste ve škole oba dva dávali pozor! Existují ale elektromotory, jimiž elektřina točí, žárovky, které rozsvěcuje; existují alternátory a dynama, v nichž vniká. To vám seženu a na potoce si uděláme domácí elektrárničku. Postavíme přehradu, vodu budeme zadržovat a večer, až budeme chtít svítit, ji pustíme přes lopatkové kolo; to bude otáčet dynamem a vyrábět elektřinu.“

„Přehrada?“ ptala se Diana. „Stačilo by moje koupaliště?“

„Myslím, že ano. Můžeme je rozšířit, aby se do něj vešlo víc vody. Když bude odtok řádně regulován, bude na večer vody dost; to už se stejně nikdo nekoupe. Až půjdeme spát, zavřeme stavidlo a do rána voda zas nateče. Budeme jí potřebovat hodně. Přes den budeme přehradu používat, jen když budeme potřebovat pohánět některé stroje. To je přece úplně jednoduché.“

Diana byla nadšením bez sebe; nejradši by se do toho pustila hned, ale to nešlo, napřed muselo přijít potřebné zařízení. Charry měl obavu, co to bude stát. Tomáš ho ujistil, že zařízení mu dá darem a montáž a dopravu zajistí řádovými prostředky. Hned vzal pero a papír a už psal dopis na patřičná místa.

Současně s tím poslal dopis Janu Dunbarovi, aby se přijel podívat na naši rodinu, po níž tak dlouho marně pátral. Ani ne za týden přišel zvláštní dopis: kousek kartonu, na němž byl z jedné strany obrázek třídy Unter den Linden v Berlíně, v krásně živých barvách vyvedený, na druhé text: „Středa, odpoledne. Pravděpodobně přespím. Honza.“

„Jejda, to je krásné!“ vypískla Diana, když dostala tu věc do ruky. „Koťata, vy nevíte, co to je? Říká se tomu pohlednice, na tom se píší krátké vzkazy. Doma jsem jich měla šestadvacet, když jsem byla malá. Ani nevím, kam přišly. Tuhle si nechám!“

„Klidně,“ řekl Charry. „Jen bych moc rád věděl, co to znamená. Vím už, že pan Dunbar si s korespondencí nedělá velké problémy, ale tohle je na mne moc stručné!“

„Janek nedělá cavyky s ničím. V řádu není zvykem psát, zvláště na lístky: »Vysoce a velevážený pane, pane statkáři! S díkem a potěšením odpovídám na váš vysoce velectěný dopis, jenž jsem s radostí obdržel, a dovoluji si vám poníženě sdělit... atd«. To necháváme slečnám z penzionátu. Vzkaz znamená, že Dunbar přijede ve středu odpoledne a že by nepohrdl, kdybychom mu připravili pokoj, v němž by přespal. Upozorňuji, že není zapotřebí konat velké přípravy; stačí obyčejná postel, co nejstřízlivější nábytek a zařízení, obyčejná večeře a snídaně. Zvláštní oslavné přípravy Dunbara rozčilují.“

„Jistě, za ten pohled bych nerada působila Dunbarovi příkoří! Byl to od něj moc dobrý nápad!“

„Stejně ti písmo za pár dní vybledne,“ řekl Tomáš, prohlížeje si text bedlivěji. „Rozhodně ve středu nebo ve čtvrtek zmizí!“

„Nevadí. Mně jde o obrázek. Až někam pojedu, koupím si odevšad pohled. A každého svého známého přinutím, aby mi je posílal. A kdo bude škrťa a nepošle, na toho budu zlá.“

„Správně,“ řekl Tannarr. „A já ho kousnu!“

A tak si Diana zastrčila pohled za rám zrcadla.

Tomáš si na statku zavedl život dle zvyklostí, které zřejmě dodržoval vždy a všude. Vstával za svítání, vykoupal se v bazénu a chvíli cvičil, obvykle v momentě, kdy vycházelo slunce. Ovládal nějakou podobnou sestavu cvičení jako Ludvík nebo Tošio, kterou uváděl tělo do provozu. Potom odešel do svého pokoje, kde zůstal asi půl hodiny. Snad prováděl nějaké modlitby, neboť občas zpíval či hovořil nahlas. Pak šel na snídani a od té chvíle se podřizoval tomu, co dělali ostatní.

Na rozdíl od Ludvíka neměl žádné výrazné omezující zvyklosti. Jedl vše, co mu předložili, pil dokonce víno i pivo, i když velmi mírně. Celý den byl v dobré náladě, vlídný a laskavý, ke každému se choval přívětivě a nedal se vytočit ani Dianou, ač se o to pokoušela. Měl jsem pocit, že ji prokoukl na první pohled, takže její metody hecování lidí na něj neplatily.

Ve středu po obědě jsme netrpělivě čekali, až se pan Dunbar dostaví v plné kráse a důstojnosti; asi okolo čtvrté jsme my šelmy zaslechly táhlý nepříjemný zvuk, podobný řvaní nějakého zvířete, od státní silnice. Řvaní se blížilo k vesnici, už to slyšeli i lidé a všichni se shromáždili. Nejdřív si toho všiml Ao Harrap: vesnicí projížděl člověk na podivném stroji, který vydával tenhle zvuk. Viděli jsme ho, jak zabočil z hlavní cesty přes most na stezku, vedoucí k naší Hůrce a hnal se přes kamenité výmoly rychlostí téměř větší než rychlost cválajícího koně.

Věc, na níž jel, byla železná; vpředu a vzadu měla jedno kolo jako Vítkův bicykl, ale obě kola byla stejně velká a opatřená velkými gumovými pneumatikami. Ve trupu, na němž seděl, bylo několik podivných železných zařízení; za zadním kolem trčela silná roura, z ní vycházel dým a smrad. Člověk seděl na sedle nad trupem obkročmo jako na koni a pevně svíral velká řídítka, aby zkrotil stroj, který na kamenech a výmolech poskakoval a jevil tendenci vyletět do pole. Měl na sobě kostkované kalhoty, kožený kabát a kuklu s velkými brýlemi, takže nebylo vidět nic z jeho obličeje.

Když dorazil k nám, vjel do dvora a psi se na něj netvářili vlídně, protože se jim ta věc nelíbila. Nám ostatně taky moc ne; hádal jsem, že bude mít něco společného s automobilem, na jakém jezdila Mabel v Hongkongu. Muž zastavil, slezl z té příšery, nohou vysunul z trupu nožičky a stroj na ně postavil. Teprve pak sňal kuklu, přistoupil k nám a řekl:

„Dobrý den. Jsem Jan Dunbar.“

Nemusel to říkat; podle popisu to nemohl být nikdo jiný. Bylo mu sotva přes třicet, měl ostře řezanou vznešenou tvář a vlasy nakadeřené do spousty drobných prstýnků, které se mu zvlášť krásně točily na čele a spáncích. Jeho šedivé oči hleděly tvrdě a nekompromisně. Dovedl jsem si ho představit, jak jako policejní vyšetřovatel zatýká nějakého lotra a obratně a rázně z něho vytlouká přiznání jeho zločinů.

„Ahoj,“ řekl Tomáš. „Vítám tě.“

„Buď zdráv,“ řekl Charry. „Jsem rád, že tě poznávám.“

„Ahoj!“ řekla Diana. „Na čem jsi to přijel? Jak to jezdí? Kde jsi to vzal? Půjčíš mi to?“

Dunbar si ji prohlédl od hlavy k patě, potom přijal její ruku, ale nestiskl, nýbrž se sklonil a políbil ji; Baarfelt dal najevo mírný, leč zřetelný údiv.

„Ty jsi hraběnka Diana? Slyšel jsem o tobě...“

„Já o tobě taky! Děkuju za ten pohled, udělal jsi mi radost! Co je tohle, na čem jsi přijel?“

„Motocykl. Takový stroj, jezdí dost dobře. Není to nic těžkého; kdyby ses chtěla svézt, jsem ti samozřejmě k disposici.“

„Opovaž se!“ vyrazil Charry okamžitě do útoku. „Opovaž se vůbec na tohle monstrum sednout! Spadneš a zabiješ se, nebo si aspoň něco zlámeš! Vůbec ať tě nenapadne to zkoušet!“

„Není to nic těžkého!“ řekla Diana. „Viď, že ne!“

„Pokud se sestra naučí držet rovnováhu, nemůže se jí nic stát!“ řekl Dunbar, prohlížeje si nejistě Dianu.

„To já umím! Jezdím na tom vysokém kole, a jak dobře! Poslední dobou jsem už dlouho nespadla! A když spadnu, nikdy nebrečím! A nikdy se mi nic nestane!“

„Přesto to zakazuju!“ křičel Charry. „Dunbare, neopovažuj se jí to dát do ruky - nebo třeba ji na tom jenom vozit!“

„Proč? Motocykl je dopravní prostředek budoucnosti. Za dvacet let budou na takovém monstru jezdit všichni lidé. Je to rychlé, spolehlivé a po všech stránkách výkonné.“

„Pcha! Co ty, Tomáši, jezdíš na něčem takovém?“

„Dovedu to, ale nemám vlastní motocykl. Chtěl jsem si koupit auto; mám přátele v automobilce u nás doma. Asi to udělám. Ale znám hodně lidí, kteří na tom jezdí. Myslím, že Diana při svých schopnostech by se to rychle naučila.“

„Tak je rozhodnuto!“ uzavřela rychle Diana. „Dunbare, zítra mne naučíš jezdit na motocyklu!“

„Bude mi ctí, potěšením a národním svátkem!“ uklonil se Jan Dunbar; potom se usmál na Charryho: „Odpusť, bratře, že jsem rozhodl sám; ale sestra si to přála a když si dáma něco přeje, je třeba jí vyhovět. Snad bys mne mohl představit ostatním, kteří na mne hledí s mírným údivem...“

„Jo, jistě. Začneme Vítkem; myslím, že byste se měli znát!“

Dunbar se zatvářil velmi kysele, když tiskl Vítkovu ruku; zato Vítek se potutelně šklebil.

„Ničemo!“ řekl Dunbar. „Proč jsi mi lhal, darebáku?“

„Neměl jsem potuchy, kdo Vaše Milost je! Kdybych znal Vaše ctěný jméno, patrně bych si vzpomenul na roztomilej dopis, co jste ráčil napsat pánovi a jistě bych s váma jednal jinak!“

Dunbar se zašklebil ještě divočeji; potom zrudl a na tvářích mu naskočily bledé skvrny; ohlédl se nejistě na Charryho a Baarfelta a pak se rozkřikl: „Především stůj v pozoru, když se mnou mluvíš! Jaké máš vůbec svěcení, chlape, že neznáš ani základní pravidla slušného vystupování uvnitř řádu? Snad by ses mohl seznámit se základními nařízeními o služebním styku podřízených s nadřízenými a nižších s vyššími! Co jsi?“

„Voják,“ řekl Tomáš, protože Vítek nevěděl, co říct. „Neřvi na něho, Janku. On to nedělá dlouho. Vítku, bratr Jan tím především myslí, že mu máš tykat; a za druhé se s ním nemáš hádat.“

Vítek srazil podpatky a přiložil ruku k rozčepýřené kštici. „Zum Befehl! Máš naprostou pravdu, bratře Jene!“

Dunbar tlumeně zavrčel. Prohlédl si Pépi Nekvindu, který se ulekaně krčil před jeho hněvem a řekl: „Ten je tady taky? Doufám, že víte, co je zač!“

„Víme,“ řekl Charry. „Nevadí nám to. Myslím, že je to dobrý a spolehlivý člověk. A vyzná se v práci.“

„O tom nepochybuji!“ řekl Dunbar a šel dál. Charry představil všechny, kdo tu byli; nejvíc se Jankovi zamlouval Tošio Yamanaki, jehož vzhled, vystupování a názory, které v průběhu Jankovy návštěvy pronesl, mu naprosto vyhovovaly.

Pokud se týkalo naší trojice, i my jsme byli představeni; nebál se, pohladil každého po hlavě a pronesl k nám několik vět o poznání vlídněji než k lidem. Zřejmě k nám cítil stejný respekt jako k Tošiovi.

Poté všichni usedli na lavičku v zahradě a bavili se s hostem, totiž Charry, Diana a Tomáš. Tošio s nimi byl také, na výslovné Dunbarovo přání, neboť Janek si přál, aby se seznámili. My jsme leželi na trávě a poslouchali, co se povídá. Většinou se mluvilo o Charrym a Dianě, jak je řád hledal a jak oni hledali řád, ale nenacházeli. Potom se ale zeptal Tomáš:

„Co je vlastně nového? Jsem tady odtržen od světa, nic nevím! Tobě jde všechno rukama; víš něco, co by mě mělo zajímat?“

„Už dávno sis měl zařídit spojení! Něco malého, aby to doneslo aspoň ke mně, já už bych tě propojil. Vidím, že ještě nemáte žádné zařízení, dokonce svítíte petrolejem!“

„Už se na tom pracuje. Mohl bys je trochu popohnat, Janku, aby sebou švihli. Objednal jsem malou domácí elektrárnu, psal jsem jim zároveň s dopisem tobě. Snad by to mohli zařídit.“

„Jistě je už na cestě. Poptám se a dám ti nějak zprávu.“

„Pošli ji na pohlednici!“ přála si Diana. „Rozhodla jsem se, že budu sbírat pohlednice.“

„Pohlednice?“ divil se Dunbar. „Na co je to dobré?“

„To se dělá; budu si je schovávat. Abych měla každou jinou, všechno pěkně uložené, celý svět vyobrazený na kartičkách!“

„To je k ničemu! Celý svět nikdy nemůžeš sehnat na kartách. To by bylo hrozně pracné a k ničemu by to nevedlo.“

„Tak aspoň tolik, kolik zmůžu. Myslela jsem, že právě ty mě pochopíš, když jsi mi poslal ten pohled z Berlína!“

Dunbar potřásl hlavou a řekl dost hloupě: „Já to napsal na pohlednici? Vidíš, asi ano. Ovšem, neměl jsem po ruce dopisní papír, proto se to stalo. Neměl jsem v úmyslu posílat pohled. Je to hříšné mrhání časem a penězi.“

„Doufám ovšem, že příště, až nám budeš psát, pošleš pohlednici zcela záměrně! A kdyby se ti text nemohl vejít na jednu, pošleš dvě nebo víc. Jenom prosím tě každou jinou, stejné nechci!“

„Dobrá,“ řekl, ale bylo zřejmé, že matný plamének jeho důvtipu odmítá pochopit. „Jak si přeješ.“

(Plnil to dost kuriózním způsobem: kdykoliv jsme potom od něho dostali dopis, vždy přiložil pohlednici, na kterou napsal: »Když jsem měl dopis napsaný, vzpomněl jsem si na Dianu. Proto přikládám pohled, aby nezuřila.«)

Potom se dali do řeči o hospodářských věcech. Jan informoval Tomáše o řádových záměrech, o nichž Charry nic nevěděl a různých událostech, vesměs namířených proti řádu. Jediné, co nás zaujalo, bylo líčení postupu pátrání v záležitosti odhalení pařížské centrály. Dunbar vyprávěl, že už bylo ze zrady usvědčeno několik lidí; ale hlavní zrádce stále ještě uniká spravedlnosti a není možno zjistit, kdo to je. Práce v Paříži se rozjíždí pomalu, proto tam byl z Itálie poslán mladý hrabě Mario de Carialti a říká se, že bude jmenován komthurem. Zatím čistí zemi ocelovým koštětem; potrestal již dva zrádce, jak je v řádu zvykem. Osvědčí-li se, dostane vysokou hodnost, jak náleží.

„Znám toho Carialtiho,“ řekl Tomáš. „Byl studentem Gierolamma Voglariho v Itálii. Je velmi inteligentní, ale nejsem si jist, zda je vhodným kandidátem pro komthurský kříž.“

„Je spolehlivý, rázný a zásadový! Má moji podporu.“

„Až příliš rázný a zásadový. Taky ctižádostivý. Mám obavy, jaké stanovisko by zaujal v případě volby nového velmistra.“

Dunbar se ošil, jako by seděl na jehlách: „Bůh zachovej při životě dona Francisca! Ačkoliv pověsti, hovořící o jeho nemoci, nedávají příliš naděje. Řádoví lékaři dělají co mohou, ale jsou obavy, zda při vysokém věku dona Francisca je vůbec ještě možné přinutit přírodu, aby poslechla vůli lidí.“

„Je starý. Mnoho mužů v řádu je starých. Ti prosazují na uvolněné místo Diega Mendozu di Castro. Je starý a to mají rádi. Ale jeho volba by nic nepřinesla, je stejný jako don Francisco: moudrý, zásadový, ale starý! A jeho stará krev se vzpírá nejistým dobrodružstvím. Bojím se, že řádu může prospět jen mladá krev na velmistrovském křesle!“

„V řádu je víc starců,“ soudil Dunbar. „Barrancho je starý, Raddley starý, Hartwig dokonce velmi starý; Voglarimu nechybí moc do šedesátky. Llago di Rienzi je padesátník, Danggerovi je teprve přes čtyřicet. Důstojníci jsou mladí, až na Pietrangelliho. Přesto však mají starci většinu.“

„Ten Mario Carialti je mladý. Ale bojím se, že nepůjde s námi. Kdo potom zbude? Já a Ludvík d°Enghiem, když ho prosadíme na to místo v Hongkongu. Myslím, že by s námi měl jít Voglari, má smysl pro všechno nové. Ale nikdy di Castro, Barrancho, Raddley a třeba Hartwig. Nejsem si jist u Knassona.“

„Hartwig už dlouho nebude moci být komthurem. Stárne, začíná zapomínat, obrací se čím dál víc do minulosti. Vypadá to, že je odepsaný. V žádném případě nebude pomáhat nám, ale starým.“

Baarfelt se zamračil, podepřel si bradu dlaní a zahleděl se přemýšlivě do zahrady.

„O čem je vlastně řeč?“ ptal se Charry. „V čem mají být řádoví komthurové nápomocni?“

„To je tak: Don Francisco de Arroyo, velmistr, je starý a velmi nemocný. Je zvykem, že okamžitě po smrti velmistra je nutno zvolit nového. V případě, že velmistr umírá delší dobu a je to všeobecně známo, vyjednává se o volbě velmistra už před smrtí starého, aby převzal jeho funkci. Jednou z povinností velmistra je před smrtí odevzdat nástupci všechny pravomoci a také některé speciální znalosti, které má.

Právě teď taková situace nastává a je otázka, koho zvolit. Měl by to být někdo z komthurů nebo aspoň z důstojníků. Zdá se, že největší šanci má don Diego Mendoza di Castro, komthur Valencie, nejbližší příbuzný dona Francisca. Jenomže jeho volba by nevyřešila dlouhodobou stagnaci, která nás postihla. Nepřinesla by nic nového; ba co horšího, vše by zůstalo při starém.“

„Cožpak řád má nějaké potíže?“

„Ovšem, že má potíže! Copak si myslíš, že je dobré a správné, když nejsou jmenováni hned tři komthurové z dvanácti? Když sotva dvě třetiny rytířských míst jsou skutečně také obsazeny? Když nevíme, kdo ve které provincii je a co tam dělá? Myslíš, že je zdravé, když nás může odhalit a rozvrátit ubohý policejní agent, který neumí ani do pěti počítat? Všechno důsledek slabého a zkostnatělého vedení! To bychom chtěli odstranit a nahradit vedením novým a rázným, které by dokázalo vyvést řád ze slepé uličky. Jenže to nedokáže nikdo z těch, kdo teď vládnou!“

„Koho vy navrhujete za velmistra?“

„Myslel jsem na Voglariho. Snad by to vzal; je moudrý a požívá všeobecné důvěry. Jinak nejsme jednotní v názoru na vhodného kandidáta!“

„Protože je to tvá vina!“ řekl Dunbar. „Já a někteří jiní totiž chceme navrhnout na velmistra Tomáše Baarfelta; ale on tu myšlenku nechce ani slyšet, zavrhuje ji. Snad se bojí?“

„Nemám dostatečné postavení, abych se mohl zhostit takového úkolu. Polovina řádu se postaví proti mně!“

„Je třeba jmenovat komthury, kteří nám půjdou na ruku! Rychle předat d'Enghiemovi provincii v Hongkongu. A dosadit okamžitě spolehlivého člověka do Flander... a severní Evropy.“

„Uvažuješ stejně jako já,“ usmál se Tomáš. „Dokonce myslím, že jsem objevil vhodného kandidáta.“

„A to je?“

„Charry Rither, hrabě de Guyrlayowe, císař Arminský.“

Dunbar svraštil obočí, nakrabatil ústa a počal přemýšlet. „Hm! Bez urážky, Charry; myslíš, Tomáši, že se na to opravdu hodí?“

„Ano, myslím si to. Rytíři, kteří jsou zde k disposici, jsou neschopní a zcela bez jiskry. Musí přijít někdo cizí, aby jim dodal trochu šťávy do činnosti!“

„Nemýlím-li se, je jich zde šest.“

„Ano, sedmý byl d'Enghiem. Ten byl jediný, kdo je mohl vést; těch šest nedokáže nic, jeden jako druhý.“

„Dovedou být ostře proti. To znamená šest nových nepřátel.“

„Vysvětlím jim to. Však oni to pochopí. Když nepochopí, budu jim to muset vysvětlit jinak.“

Dunbar stále ještě přemýšlel; prohlížel si Charryho a škrábal se při tom na nose. „Co když poukáží na jeho nezkušenost a někdy přílišnou dobrodružnost? Například ten případ v Německu...“

„Požádal jsem tě, abys to zatloukl! Udělal jsi to?“

„Dokonale. Nikde o tom už není ani čárka.“

„Pak se o tom nikdo nemusí dozvědět. Myslím, že pokud bude pořád v Charryho blízkosti někdo z nás, nemusíme se obávat žádné nepředloženosti.“

„To bude skutečně příkladný komthur! Chlap, kterého někdo musí neustále hlídat, aby neplácl nějakou blbost!“

„Nebude to dlouho. On si rychle zvykne.“

„Zajímavé je, pánové, že se nikdo neptáte, jestli o to vůbec mám zájem!“ řekl Charry, poslouchající jejich diskuse s mírným úsměvem. „Co když vám řeknu, že vaše dobrá snaha je zcela zbytečná, už proto, že nemíním zůstat v téhle zemi věčně, ale jen přechodně, než se zas vrátím do Arminu?“

„V pořádku,“ řekl Tomáš. „Můžeš si jet, kam se ti zlíbí. Vůbec nezáleží na tom, kam kterého z komthurů odnese čert; například Ludvík bude hongkongským komthurem, i kdyby víckrát na půdu té zatracené čínské díry nohu nepoložil. Ty můžeš být klidně severoevropským komthurem v Arminu.“

„Zajímavé. Na co to tedy potřebuju?“

„Do voleb. Abys nám pomohl prosadit našeho kandidáta. Nejspíš Voglariho, florentského komthura.“

„S radostí. Za předpokladu, že ho vůbec poznám. Ale stejně; nebylo by lepší jmenovat komthurem někoho jiného? Například tadyhle Dunbara?“

„Zajisté bylo. Ale Dunbar nemůže zastávat tohle místo. Musí se zuby nehty držet v Německu; až zemře profesor Hartwig, komthur wittenberský, musí obsadit jeho křeslo. Nehněvej se na mne, ale silné a bohaté Německo je pro nás mnohem důležitější než chudá a rozdělená Severní Evropa.“

„Potom ovšem nechápu, proč vůbec držíte komthura tady, v takové chudé a zcela zbytečné zemi!“

„Máš pravdu. Zřejmě z tradice; vždycky tady byl. Když si totiž po vzniku řádu ve čtrnáctém století naši předchůdci dělili svět, byly Flandry nesmírně bohatá provincie. Svět taky nebyl tak velký jako dnes, neaspirovali jsme na Ameriku, Asii, Afriku. Teď se akční rádius řádu zvětšil - a komthurů je stále jen dvanáct.“

„To se nedá nic dělat,“ uvažoval Charry. „Leda buďto zvýšit počet komthurů, nebo nechat některé oblasti bez dozoru.“

„Ano,“ řekl smutně Baarfelt. „To bude asi pravda.“

V tu chvíli Gréta donesla šlehačkové poháry s čokoládou, zmrzlinou, ovocem a dokonce nějakým alkoholem; nám dali podobné, ale bez toho koňaku. Když jsme si všichni pochutnali, požádal Dunbar Tošia, aby mu vysvětlil nějaké speciální záležitosti Zen-buddhistické filozofie. Diana chtěla být s nimi, protože musela často překládat; Charry toho využil a obrátil se na Tomáše.

„Já snad nevěřím vlastním uším, když tě poslouchám! Mlčel jsem, abych tě neshodil, ale musím se ti přiznat, že nic nechápu a mám chvílemi pocit, že ze mě všichni děláte blázna!“

„To určitě ne! A o co jde?“

„Myslel jsi vážně to, že ze mne chceš udělat komthura?“

„Samozřejmě. Žertování by pro mne byl zbytečný luxus.“

„A to ti nijak nevadí, že vůbec nejsem členem?“

„Vidíš! To musíme taky nějak vyřešit.“

„Tak ještě líp. Zeptal ses mě vůbec, jestli o to mám zájem?“

„Nezeptal. A máš?“

„Mám. Ale co kdybych neměl?“

„Potom bych se namáhal zbytečně. Ale ty máš.“

Charry si počal třít hlavu prsty, jako by si ji chystal buď rozmáčknout, nebo si pomoci, aby lépe chápal. Tomáš Baarfelt nad tím jen povzdychl: „Ale ne, tak se to nedělá! Počkej...“

Vztáhl ruku a letmo se na okamžik dotkl jeho čela. Charry sebou škubl; pak na něj vykulil oči.

„Ano, omlouvám se ti, že jsem řadu věcí zanedbal. Je to moje chyba, ale obvykle vidím svět ve stavu, v jakém bude za deset až dvacet let. Budu s tím muset něco dělat; třeba se to dá léčit.“

„Počkej, to... já jsem se s tebou chtěl hádat, ale teď jsem... nějak jsi se mnou něco udělal a já... teď nechápu.“

„Vysvětlím ti termín mentální blokáda. Podívej se, náš mozek funguje v podstatě známým a prozkoumaným způsobem. Jsou tam různá centra, ve kterých jsou informace, a ta jsou propojená nervy, po nichž probíhají myšlenky. Když o něčem uvažuješ, mozek hledá řešení způsobem, který mu nejvíc vyhovuje, to jest běží po těch linkách, které má vyzkoušené. Proto každý stále jedná jedním způsobem a nerad svoje jednání mění. Chápeš to?“

„Ano, ovšem.“

„To jsem rád. Propojit centra novým způsobem je možné buď tak, že rozšíříme poznání, totiž připojíme k dosavadním ještě množství dalších informací. To trvá velice dlouho a musíš v tom směru mnoho přemýšlet, než si myšlenky najdou správnou cestu. Nebo to lze udělat tím, čemu Tošio říká satori; okamžikem poznání, který si už navždy zachováš jako výhodnější spojení než to tradiční.“

„To taky chápu.“

„No, vidíš. Normální člověk má v mozku mentální blokády, tedy takové přehrady, přes které myšlenka prostě nemůže. Ty musíme odstranit, když nám překážejí v účelné činnosti. Je to možné buď vysvětlením situace s následnou realizací, tedy pochopením a prožitím, nebo násilím, jako jsem to udělal já teď. Odblokoval jsem tě, a ty chápeš termíny, které jsi předtím neznal. Přesněji řečeno jsi je znal a já jsem ti je jenom připomenul; ale teď už o nich víš a nikdy je nezapomeneš.“

„Dobře. Ale jak to řeší náš problém?“

„Nijak. K našemu problému dojdeme právě teď. Jaká mentální blokáda ti brání stát se komthurem řádu Blesků?“

„Mnoho. Především naprosto nechápu, proč bych jím měl být. Tys přišel, v podstatě jsi se sem vetřel; otec František nás před tebou varoval a jak se zdá, měl v lecčems pravdu.“

„Měl pravdu ve všem; ale já jsem neřekl, že ji nemá!“

„Můžeš mi odpovědět na některé jeho výhrady?“

„Odpovím ti na cokoliv.“

„Je pravda, že berete lidi do řádu násilím?“

„Hrubým, fyzickým násilím? V poslední době už ne.“

„Dřív jste to dělali?“

„Ano, někdy také. Když to bylo zapotřebí.“

„Rozšiřuji otázku. Přijímáte lidi do řádu za pomoci mentálního násilí, tedy morálním nátlakem?“

„Ano. Právě to dělám s tebou.“

„Proč?“

„Je to nutné. Je to v zájmu řádu i v zájmu jejich.“

„Ale já s tím nesouhlasím!“

„To se poddá. Za pár měsíců to budeš dělat taky.“

„Vůbec ti nevadí, co si o tom myslí ti lidé?“

„Vůle templáře je víc než vůle člověka bez zasvěcení; jsme tady proto, abychom jim pomohli, s jejich souhlasem či bez něho. Ovšem to jim neříkej na první setkání, vyděsili by se.“

„Mluvíš o násilí nesmírně klidně; jako by to bylo samozřejmé!“

„Ano. Představ si otce, kterému se narodí dítě. Otec rozhodne, aniž by se dítěte na cokoliv ptal: budeš žít v tomto domě, v mé rodině, budeš mít tolik prostředků, kolik jich mám já, budeš žít stylem, který já jsem zvolil; hovořit mým jazykem, vyznávat moje náboženství, být vlastencem této země, dodržovat její zákony. To není násilí? A přesto se denně rodí tisíce dětí a o každém z nich rozhodne jejich rodina, jak prožijí svůj život!“

„Dobře. To jsou děti. Musejí přece...“

„Pojďme dál. Charry Guyrlayowe, kapitán lodi a Vládce ostrova Arminu, se setká někde na své cestě s člověkem, který žije v bídě a hledá domov. Řekne mu: od této chvíle budeš můj poddaný. Budeš žít v mé zemi, dodržovat moje zákony. Za to se ti povede možná lépe, než je ti teď. Ten člověk jde a udělá to. Je to určitý druh násilí nebo není?“

„Ale ti lidé s tím přece souhlasí!“

„Tak dobře; teď, co dělám já. Na své pouti světem se setkám s člověkem, který trpí určitým druhem nedostatku. Poznám, že by mu bylo možno pomoci. Ale on neví ani to, že trpí, ani to, že je velice lehké vyřešit jeho problémy; protože jedním z těch problémů je nevědomost. Odstraním tuto jeho nevědomost. Teprve potom mu dám šanci, aby si zvolil, zda chce jít se mnou a konat službu, jakou konám já, nebo si vybrat jinou cestu. Taková činnost se děje právě teď.“

„Neměl jsem ten pocit!“

„Protože jsem spěchal a nedokonale ti vysvětlil situaci, ve které se nacházíš. Matka se neptá, chce-li se její dítě umýt či nikoliv - vidí jen, že je špinavé. Trpěl jsi určitým nedostatkem; já přišel, abych tvůj problém vyřešil. Jenže jsem na chvíli zapomněl, že ještě není vyřešen. Uvažoval jsem nad svými problémy a přehlédl, že časová posloupnost nebyla dodržena.“

„Ale kdo ti dal právo rozhodovat o mém životě?“

„Ty.“

„Nepamatuji se na to!“

„Ne ty jako falešná představa o sobě, kterou máš. Ne ty jako tvoje tělo, tvoje mysl, tvoje falešné ego. Ty jako duše, která je v tobě ukryta a která mne požádala o tuto službu.“

„Co víš o mojí duši?“

„To, co o duši každé jiné živé bytosti. Konkrétně o tvé vím, že péči, kterou se chystám jí věnovat, přijme.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Každá bytost vysílá signály. Je to určitý druh energie, takové vlnění nebo něco podobného. Taky bych mohl říct světlo. Odborný název té věci je aura nebo astrální tělo. Energie, kterou vysíláš ty, je souhlasná s tou, která vyhovuje mým záměrům.“

„A to považuješ za souhlas?“

„Považuji to za nejdůležitější záležitost ve tvém životě. Kdyby mne požádal o pomoc člověk, jehož aura je protikladná, musel bych se mu omluvit, že mu nemohu pomoci. Takové odmítnutí je zlá věc a já to v podstatě nesmím udělat. Ale jsou extrémní případy, kdy by moje pomoc mohla být spíš ke škodě než k užitku.“

„Dobře. Takže moje duše nebo aura tě požádala o pomoc. Jenomže já, moje vědomé já, s tím nesouhlasí. Co teď?“

„Musím bojovat.“

„S kým?“

„S tvou nevědomostí. Dejme tomu s tím individuálním vědomím, které si ještě nezvyklo. Je to obtížná činnost, protože tento boj nemá skončit likvidací soupeře, ale jeho získáním. Je to velice těžké, ale zároveň tě ta práce bude bavit.“

„Pokud přijmu.“

„Ovšem, pokud přijmeš. V podstatě, zábavné je to jenom do té chvíle, než přijmeš; pak už je to jen rozvíjení prvotního impulsu tvého vnitřního vědomí. Vlastně ne, ještě nějakou dobu potom, než získáš dost schopností, abys studoval sám.“

„Bratře Tomáši, já jen tiše žasnu. Požádal jsem o pomoc, když jsem o nic nežádal, jsem templář, když nejsem... Otec František také říkal, že se členem řádu člověk stává, aniž by o tom věděl. Že se ho zmocníte jako...“

„Jako orel holubice. Ano.“

„Můžeš mi i to nějak rozumně vysvětlit?“

„Páter František mluvil o první skupině zasvěcení; to jsou ti, které si pamatuje někdo ze členů řádu. Pro nás to znamená, že se vnitřně rozhodneme o tohoto živého tvora pečovat. Pro něj osobně to neznamená nic. Může odejít, není nám ničím zavázán. Jenom my si ho pamatujeme. Ale už patří k nám, to znamená, že s ním vnitřně počítáme jako se svým. A má právo na různé výhody, které poskytujeme jen členům.“

„Co ti, kteří se členy nikdy nestanou? Ti, kteří zůstanou v tom davu, kterých si nikdo nevšimne?“

„Co mravenci, kteří žijí v mechu tam na pokraji lesa? Všimneš si jich, když kolem procházíš? Přemýšlíš o tom, jaké dobrodiní bys mohl prokázat jednomu určitému z nich?“

„Ale lidé přece nejsou mravenci! Nemůžeš s nimi tak zacházet!“

„Já vím. Proto s nimi zacházím, jako ty se svým koněm. Vybral jsem si je, pečuji o ně, krmím je a čistím, starám se, aby se jim vedlo co nejlíp. Postupně beru ohled i na jejich práva. Ovšem ne ve chvíli, kdy jim poprvé nasazuji sedlo.“

„To všechno pro mne zní strašlivě pohrdavě! Jako kdybys vůbec neuznával lidské bytosti za hodna své pozornosti...“

„Nevím nic o tom, že by byli hodni mé pozornosti. Nevzbudili ničím mou pozornost. V dobrém, ale ani ve zlém. Pochop, já nepřeju nic zlého ani cizím lidem, ani těm mravencům. Prostě jsem se s nimi ještě neseznámil.“

„A ty? Co když najednou přijde někdo k tobě a řekne: Vybral jsem si tě za svého služebníka. Od této chvíle budeš plnit moji vůli a žít tak, jak já jsem rozhodl. Co uděláš?“

„Přesně to někdo udělal. A já jsem se podrobil.“

„Kdo má takovou moc?“

„Bůh.“

Charry odvrátil tvář. Pak našel tu správnou otázku:

„Navštívil tě osobně, aby ti to řekl?“

„Ne. Poslal ke mně své služebníky. Ty, kteří Jeho vůli plnili dávno přede mnou. Oni mi řekli, jaká je Pánova vůle. Řekli mi, že je poslal, že si přeje, abych mu sloužil, že mi to nabízí. Že mi za to nabízí také odměnu: osvobození z nevědomosti. Přijal jsem. Od té doby tuhle práci dělám.“

„Takové výzvě ses nemohl vzepřít. To chápu.“

„Společně se mnou bylo osloveno tisíc dalších. Devět set devadesát devět z nich to odmítlo.“

„Myslíš, že za to dostanou trest?“

„Ne. Musejí počkat, až je zachrání někdo moudřejší, kdo jejich nevědomost odstraní dokonaleji.“

„Tím chceš říct, že nakonec budou spaseni všichni?“

„Ano.“

„Zlí i dobří, vinní i nevinní, andělé i čerti?“

„Jedno proroctví říká, že jako poslední bude spasen Satan. Až se vrátí před trůn svého Pána...“

„Ale Satan je přece čisté zlo!“

„A Bůh je čistá láska. Kdo zvítězí?“

Na to už Charry nevěděl, co říct. Taky ho zaujalo, že vzadu na zahradě začali Tošio a Janek cvičit údery karate; požádal Tomáše, aby ho nechal si věc promyslet a vstal.

„Přemýšlet o věcech znamená uvědomovat si jejich jsoucnost. Jsem rád, že tak pěkně konáš svou službu.“ řekl mu Tomáš.

Výcvik v karate skončil úspěchem, Jan dostal několik slušných úderů a byl tím pádem spokojen. „Tak co, na čem jste se dohodli?“ ptal se, když se umyl a přišel k nám.

„V podstatě se nic nemění.“ řekl Tomáš. „Je třeba posílit snahu o jmenování d'Enghiema, navrhnout Charryho na zdejší křeslo a toho Carialtiho otipovat, s kým by šel. Pro tebe mám speciální úkol, Janku. Zpracovat Hartwiga, aby hlasoval pro nás. V případě, že s ním nebude řeč, zpracovat ostatní, aby zvolili tebe.“

„Provedu. Nevím sice jak, ale...“

„A pokud můžeš, popožeň ty moje dodávky. Vysílačku, elektrárnu, knihy a tak dál. Musíme rychle vybavit statek, aby trochu vypadal jako sídlo komthura. Takhle vypadá spíš pro ostudu.“

„Udělám, co budu moci. Dám to někomu za samostatný úkol.“

„Nedá se svítit; dokud se Charry o sebe nedokáže postarat sám, musíme se o něj starat my.“ uzavřel Baarfelt.

„Mně už je všechno jedno,“ řekl Charry. „Postrkujete se mnou jako s kredencí. Jenom nevím, co by se stalo, kdybych najednou umřel; třeba by mi kůň rozkopl hlavu nebo bych se napíchl na vidle. Co byste pak dělali se svými plány?“

Baarfelt se usmál - a uklonil Dianě: „Naše plány musí být splněny, ať se děje cokoliv. V tom případě by to za tebe musela vzít vdova...“

Diana byla s dnešním dnem velmi spokojena, ještě víc se těšila na zítřek; sotva vstala, už se chystala učit jezdit na motorce. Zjevila se oblečená do jezdeckých kalhot, chlapecké kazajky z kůže a placaté čepice, Dunbar jí však raději půjčil svou motocyklistickou kuklu. Důkladně jí vysvětlil, jak má s motocyklem zacházet a předvedl jí to. Pak si Diana sedla dopředu, Dunbar za ni a přes rameno jí radil. Charry při tom jen kroutil hlavou, ale Dianě se povedlo odstartovat bez problémů a objela dost velkou rychlostí celou vesnici.

Samozřejmě, že ve vesnici z toho nikdo neměl moc velkou radost. Dobytek se plašil, drůbež s ječením prchala z cesty, báby se křižovaly a děti, když zjistily, kdo na tom jede, se pletly do cesty, aby viděly, jaký ten divný stroj je. Ještě že je Diana šikovná; podařilo se jí nikoho nepřejet a ve zdraví se vrátit zpátky na Hůrku.

„To bylo nádherný, Honzíku! Charry, to mi musíš docela určitě koupit! Moderní dáma přece nemůže být bez vlastního motocyklu!“

„Prosím tě, jenom zas neblázni!“ namítal Charry.

„Honzo, řekni něco!“ dovolávala se Diana Dunbara.

„Ona má pravdu! Komthur musí patřičně reprezentovat. To je tvoje samozřejmá povinnost, Charry!“

Charry si jenom sevřel hlavu rukama. „A kde mám takovou příšeru vzít? Ten se přeci nedá koupit na trhu jako houska!“

„To je maličkost,“ řekl s úsměvem Dunbar. „To už zajistím!“

„No tak vidíš,“ řekla Diana. „Mohla bych se ještě projet?“

„Jistě. Benzínu máme ještě dost.“

„Tak nasedej!“ Diana už se hrnula k motocyklu. Sotva Dunbar dosedl, už vyrazili z kopce dolů a za chvíli zmizeli na silnici.

„Blázen,“ řekl Charry. „Hotový blázen! Myslím samozřejmě Dianu, ale ten Dunbar není o moc lepší. Chce, aby si zlámala kosti!“

Baarfelt ho chlácholil, ale Charry bručel dál; radši šel do stáje podívat se po dobytku a koních, ale byl nervózní, čím dál tím víc, protože se Diana a Dunbar nevraceli. Konečně slyšel rachocení motoru, vyběhl ven a sledoval, jak Diana triumfálně vjela do dvora.

„Sláva nazdar výletu!“ zahalekala a stáhla si z hlavy kuklu. „Byli jsme ve městě. Krásný, dvacet minut tam, zpátky za osmnáct, zbytek na nákupech. Pošlou mi nějaký šaty a tobě účet, Charry.“

„Nádherné! Osmnáct minut tam, dvacet zpátky; to znamená, že až dostaneš tuhle obludu, budeš tam jezdit obden pro každou blbost, která tě zrovna napadne!“

„Přesně tak,“ Diana ho objala a dala mu pusu, trochu umaštěnou od strojního oleje. „Miláčku, tak ty už souhlasíš, že budu mít vlastní motocykl?“

„A co mám s tebou dělat? Ale pamatuj si, až přijdeš, že chceš auto, tak s tebou vyběhnu!“

„Ale já nechci auto! Zatím... Až budu chtít, tak si řeknu. Teď chci motorku. Každá skutečná dáma má motorku, říká Honza.“

„Když to říká Honza, tak to se nedá nic dělat. Snad si na tom nezlámeš krk a snad na to budeme i mít. Ale pamatuj si, že na to musíš ušetřit ze svý parády!“

„Jistě, miláčku.“ Diana mu dala ještě jednu pusu a šla se učit motocykl rozebírat a dávat dohromady. Spolu s ní se učil Vítek, který slíbil, že bude všechno spravovat; Pépi se taky zajímal, ale bál se Dunbara, tak k nim ani nešel.

Potom Dunbar vyhledal společnost Tošia Yamanakiho.

„Slíbil jsi mi, že mi ukážeš některé speciální údery svého cvičení. Karate a tak.“

„Slíbil jsem. Ale obávám se, že jsem udělal chybu a určitým způsobem podcenil... přecenil... neudělal jsem dobře.“

„Vyjádři se, smím-li prosit. Zdá se, že došlo k nějaké chybě, která ti brání. Kdo tu chybu udělal?“

„Především já. Prosím tě o laskavé prominutí.“

„V čem ta chyba spočívá?“

„Činnosti rytíře Bušidó podléhají určitému systému. Ten systém jsem ke své škodě nedodržel. V případě, že se jedná o mne, je to moje záležitost. Cvičím způsobem, který považuji za správný, pokud se týče času, místa a doby, kterou tomu věnuji. Ale pokud mám tvé žádosti rozumět tak, že mám učit ostatní...“

„Ano, pochopitelně! Máš učit ostatní. A pokud smím prosit, vyjadřuj se rychle a jasně!“

„Rytíři Bušidó mají svoje předpisy. Především v klášteře, kde jsem byl jako chlapec vychováván, se dodržovaly velmi přísně. Jeden z nich je, aby se první cvičení konalo v ranní době před snídaní. Před cvičením a po cvičení koupel ve studené vodě, klanění Božstvům, společná meditace, osobní meditace, přednáška, snídaně, pak individuální či společná činnost podle pokynů velitele. Tak byl organizován celý den. Povšiml jsem si, že bratr Tomáš se některými těmito zásadami řídí...“

Dunbarovi se to jednoznačně líbilo. „Skvělá myšlenka, to můžeme zavést! Proč jsi to neřekl dřív?“

„Jak bych si mohl dovolit dávat poučení osobám postaveným výše než já, když jsem nebyl vyzván?“

Dunbar se rozesmál. „Poslouchej, tvoje filozofie se mi velice líbí. Ty budeš pro nás přínosem. Jdeme za Charrym!“

Dalo se očekávat, že Charry nepřijme novinku s nadšením; nikdy žádnou novinku nepřijal s nadšením, protože každá mu přinášela nové a nové starosti. Naopak Baarfelt byl samozřejmě vždy pro; taky tentokrát okamžitě postřehl výhody tohoto systému.

„Podle podobných zásad se v řádových klášterech dřív žilo. Například Voglariho škola se jimi řídila odjakživa. Ale poslední dobou nedodržují žádné zásady, tak se nemůžeme divit, že ani tyhle. Pravda je, že začíná jaro a bude zapotřebí hodně lidí na práci na polích. Pracovali jste v tom klášteře, Tošio?“

„Jednou ze zásad rytíře Bušidó je, že se nesmí zabývat prací. Ale zásadou kláštera byla soběstačnost, takže jsme si sami pěstovali rýži, zeleninu a vše, co jsme potřebovali. Všichni žáci se zabývali účelovou činností podle pokynů duchovního učitele; v tom smyslu pracovali, ale jen na klášterní půdě, bez odměny a k zajištění svojí obživy.“

„Nechápu. Tak byla to práce nebo ne?“ ptal se Charry.

„V tomto případě to byla služba Bohu.“

„Tak vidíš,“ řekl Dunbar spokojeně. „Nakonec to dáme ještě dohromady. Teď mi vysvětli, jak to je s těmi přednáškami. To mě taky zajímá, protože v řádu není lidská moc, která by některé komthury dokopala, aby udělali kloudný školení pro ostatní. To se samozřejmě netýká tebe, Tomáši, ale...“

„Přednáška se konala každý den před snídaní a večer před večeří. Všichni se sešli v chrámové místnosti, vykonali obřady a pak Mistr nebo ten, kdo jím byl pověřen, přednesl přednášku.“

„Zítra okolo poledního bych chtěl odjet,“ řekl Dunbar. „Mohl bys na zítřek zorganizovat ranní program?“

„Zajisté. Směl bych požádat někoho z vás, aby vykonal ranní obřady? Jsem Zen-buddhista a můj způsob uctívání je jiný...“

„Bratr Jan je host. Třeba bys mohl přednést ranní modlitbu!“

„Bude to pro mne veliká čest.“

„Možná, že by bylo možno připravit i přednášku.“

Charry zasáhl: „Když už se s něčím takovým bude zdržovat od práce, tak by nám Tomáš mohl pořádně vysvětlit, jak je to s těma aurama, austrálníma tělama a tak. Nikdo tomu kloudně nerozumí...“

„Dobře, připravím to na zítřek. Děkuji.“

„Smím požádat taky o něco?“ řekl Dunbar. „Ta vaše jídelna moc nevypadá jako chrámová místnost. Kdyby se dala nějak upravit...“

„Já si to vezmu na starost,“ nabídla se Diana. „Jenom nevím, jak by to mělo vypadat.“

„Nevadí, já ti poradím.“ řekl Tomáš.

„Tak. A my bychom si mohli jít zacvičit.“ řekl Dunbar.

Tošio mu ochotně předvedl některé svoje údery a kopy, ale Jan pořád ještě nebyl spokojen. „Slyšel jsem, že jsi nepřekonatelný šermíř. Nauč mne některé cviky v boji mečem...“

Tošio si ochotně přinesl svou katanu. „Existuje však zásada, která by myslím vyhovovala i tobě. Vyspělejší mistři mají vždy několik mečů, jedny používají na cvičení, jiné k boji. Řídí se to předpisy, které jsou trochu složité a vyplývají z toho, že dobrá zbraň je zasvěcená Bohu a její činnost podléhá usměrňovacím zásadám. Jednou z těch zásad je osobní vztah zbraně k jejímu nositeli. Proto je účelné, abys cvičil vlastním mečem.“

„To je velmi dobrá zásada! Ale já mám svůj kord doma, dneska se s mečem těžko cestuje... Příště si nějaký přinesu.“

„Pro dnešek ti Charry nějakou zbraň půjčí. Ale měj na paměti, že takové cvičení není zcela dokonalé.“

Charry půjčil Janovi čínský meč, který kdysi vzal přestrojenému seržantovi v Hongkongu, chvíli předtím, než se seznámil s Mistrem Saong-Čouem. „Když chceš, můžeš si ho nechat jako můj dar. Budeš s ním cvičit, kdykoliv tady budeš. Je to tak dobře, Tošio?“

„Ano. To je dobrá zbraň.“

„Dobrá zbraň je termín, který u vás něco znamená, ne? Zbraň, které se nedotkla ruka zlého člověka nebo tak něco?“

„Zbraň, která plní vůli svého pána.“

„Je pravda, že se tvého meče nesmí nikdo dotknout?“

„Není,“ vpadla do toho Diana. „Ne vždycky! Viděla jsem u vás, že meče za samuraji nosila pážata nebo někdo z jejich žáků...“

„Ano, velice správně. Smí se jej dotknout jen ten, komu to dovolím. Dotyk čestného samuraje je pro můj meč vysokou poctou. Dotyk ničemného člověka by jej poskvrnil.“

S těmi slovy vložil Tošio svoji katanu Janovi do rukou, aby si ji mohl prohlédnout. Přitom krátce vyprávěl, jaké jsou dějiny tohoto meče i jeho rodu a kteří vznešení bojovníci jej nosili. Bylo to trochu obtížné, Janek neznal japonské dějiny a jeho znalost japonštiny je silně omezená; Diana sice svým svérázným způsobem překládala, ale to přispělo spíš ke znejasnění skutečnosti.

„Až jednou přijedu, připrav si o tom přednášku. Nejlepší by bylo s dokonalým překladem do němčiny nebo nějakého jiného obecně srozumitelného jazyka; zařídil bych její vydání ve věstníku.“

„Jaký by to mělo smysl?“

„V řádu je spousta lidí, které zajímají japonské dějiny.“

Pak se konečně začalo cvičit. Jenže, k Tošiovi a Janovi se přidala Diana, Charry a dokonce i Tomáš. Tehdy jsme se také mohli seznámit s jeho osobní zbraní. Když si přinesl svoji hůl s divně vyřezávanou hlavicí, trochu jsme se divili - ale on pootočením té hlavice uvolnil a vytasil čepel, která se vyrovnala ostatním. Jana Dunbara to nepřekvapilo, ostatní dost.

„Netvrdím, že celý řád souhlasí s takovou úpravou zbraně; ale tento meč vyrobili zbrojíři mého dědečka pro mého otce a já jej zdědil. Mám i jiné, ale tento nosím na cesty.“

Tak cvičili celé odpoledne stínový boj, totiž boj proti neexistujícímu soupeři. Zatím jim Vítek, Pépi a Franzl vyrobili dřevěné tyče, jichž se používá v Japonsku ke kontaktnímu boji stylem kendo; na závěr si vzali pro jistotu chrániče a pak si jimi vzájemně sprostě nařezali. Přesto Tošio nebyl spokojen a navrhoval pořídit si pořádná brnění na kendo, aby do sebe mohli bušit plnou silou. Kdyby ty cviky prováděli mečem, pravděpodobně by se navzájem pozabíjeli.

Tyhle hry se nám velice líbily. „Mohli bysme taky cvičit jako vy?“ lísal se Tannarr. „Já bych moc rád...“

Po prvním překvapení to Tošio přijal. „V zásadě by proti tomu nebylo námitek. Ale pro šelmy je zapotřebí vypracovat nějaký jiný styl boje; vím, že vy sami máte svůj systém. Mohli byste nás jej naučit, jako jste to učili Dianu a Charryho...“

„To není styl, který by někdo vymyslel. Je to normální boj šelem... lidi se ho jenom naučili!“ řekl Ao Harrap.

„Nejlepší styl je takový, který si bojovník už ani neuvědomuje. Dokud myslíš na to, co děláš, není to Zen. Zen přichází až ve chvíli, kdy tvoje tělo samo dělá, co je zapotřebí.“

Zbytek odpoledne věnovala Diana s děvčaty zařizování chrámové místnosti. Byly s tím určité problémy, protože neměla téměř žádnou představu, jak by něco takového mělo vypadat. Ostatní představu sice měli, ale každý jinou.

„Problém je v tom, že každá církev má jiné předpisy,“ svěřila se Tomášovi. „Jak se v tom má člověk vyznat?“

„Proto jsme se v řádu zařídili jednoduše a moudře. Když má každý jiné předpisy, ať se jich drží a zařídí se podle nich. Ostatní to budou jednoduše tolerovat. Například moje domácí kaple vychází ze zvyklostí katolické církve. Jan je evangelík, u něj to vypadá zcela jinak.“

„To je sice hezké, ale neřeší to můj problém. Jak tedy by měla vypadat moje chrámová místnost?“

„To je jednoduché. Jak chceš.“

„A mohla bych si to... třeba rozmyslet?“

„Jistě. Zatím se zařiď nějak jednoduše a až přijedu příště, ukážeš mi, na co jsi přišla.“ řekl Dunbar.

Diana to tedy vyřešila skutečně jednoduše. K východní stěně jídelny postavila stolek a přikryla jej bílým ubrusem. Doprostřed postavila jednoduchý dřevěný kříž, k němu dvě svíčky a všude kolem spoustu květin. A čekala, co na to ostatní.

„Skvělé,“ řekl Tomáš. „S tím budou spokojeni všichni.“

Večer jsme ani dlouho nevysedávali; po večeři se ještě chvíli povídalo, zpívalo a žertovalo, ale pak se všichni odebrali do svých pokojů a okolo desáté už všechno spalo. Samozřejmě kromě nás, my jsme se vypravili do lesa na lov. Však se dost vyspíme ve dne, když se nám horkem nechce nic dělat.

Ráno vstávali všichni za svítání, když začali kokrhat kohouti. Nejdřív vstal Tomáš a Tošio, který probudil Janka; také Charryho a Dianu vylákal hluk a křik, neboť chlapci se vrhli do bazénu a hned se tam začali prát, neboť voda byla studená. Potom vylezli a osušili se, uvázali si kolem boků jednoduché šátky a zahájili dechová cvičení dle Yamanakiho předcvičování. Těmto cvičením plného dechu, koncentrace a usměrněného pohybu přikládal Tošio větší důležitost než přímému nácviku boje. Ale došlo také na stínový boj, procvičování úderů do prázdna. Když docvičili, ještě jednou se vykoupali a potom se rozešli do svých pokojů.

V sedm hodin jsme se všichni sešli v chrámové místnosti. To už vstali také pacholci a děvečky a mnozí z nich se přišli také podívat, protože byli zvědaví. Jan Dunbar se krátce pomodlil; pak požádal ostatní, aby mu pomohli zpívat. Tomáš Baarfelt si půjčil housle a doprovázel ho, když zpíval z Knihy Žalmů:

„Halelujah!

Slaviti budu Hospodina z celého srdce v radě přímých i v shromáždění;

Veliké skutky Hospodinovy, a patrné všechněm, kteříž v nich libost mají;

Slavné a překrásné dílo Jeho a spravedlnost Jeho zůstávající na věky;

Památku způsobil předivnými skutky svými milostivý a milosrdný Hospodin.

Pokrm dal těm, kteříž se ho bojí, pamětliv jsa věčně na smlouvu svou.

Mocné skutky své oznámil lidu svému, dav jim dědictví pohanů.

Skutkové rukou Jeho pravda a soud, a nepohnutelní všickni rozkazové Jeho.

Upevnění na věčnou věčnost; učiněni jsou v pravdě a pravosti.

Vykoupení poslav lidu svému, přikázal na věky smlouvu svou; svaté a hrozné jest jméno Jeho.

Počátek moudrosti jest bázeň Hospodina; rozumu výborného nabývají všickni, kteříž činí ty věci; chvála Jeho zůstává na věky.“

Bylo znát, že takto nezpívá poprvé, měl zvučný hlas a chvílemi se ani nedíval do textu, přivíral oči a zpíval zpaměti. Pohyboval zlehka prsty; doma byl zvyklý doprovázet se na malé varhany. Když dozpíval, pronesl nahlas tuto modlitbu:

„Pane, Ty, který jsi stvořil svět a který nám každého dne dáváš probudit se ze sna a započít práci na Tvém díle! Shlédni milostivě na nás, kteří jsme se tu shromáždili, dej nám své požehnání a dopřej nám, abychom svoji práci konali dle Tvého přání. Neboť přečasto bloudíme ve svém myšlení, slovech i skutcích a neznáme cestu pravou. Dej nám dar moudrosti, abychom nesešli z cesty a nechybovali přespříliš; neboť cokoliv činíme, všechno jen ku Tvojí chvále a Tvému potěšení.

Dopřej nám úspěchu v našem díle, aby nepřišla nazmar krev, prolitá na kříži Tvým synem Ježíšem Kristem; dle Jeho vůle a k Jeho chvále chceme žít a pracovat na věky věkův. Amen.“

A protože se nám zpívání žalmů velice líbilo, připojil na Tomášovu žádost ještě jeden:

„Žalm Azafův.

Bůh stojí v shromáždění Božím, uprostřed bohů soud činí a dí:

Dokudž souditi budete nespravedlivě, a osoby nešlechetných přijímati? Sélah.

Zastávejte bídného a sirotka, utištěného a chudého spravedliva vyhlašujte.

Vytrhněte bídného a nuzného, z ruky nešlechetných vytrhněte ho.

Ale nevědí nic, nerozumějí nic; ve tmách ustavičně chodí, až se proto všickni základové země pohybují.

Řeklť jsem já byl: Bohové jste, a synové Nejvyššího vy všickni;

Avšak jako i jiní lidé zemřete a jako jeden z knížat padnete.

Povstaniž, ó Bože, suď zemi; nebo Ty dědičně vládneš všemi národy...“

Tím byla pobožnost skončena. Tomáš si rozložil poznámky, které si připravil, a kdo nechtěl naslouchat, mohl odejít, ale většinou zůstali, protože je to téma zajímalo.

„Byl jsem požádán, abych vám krátce něco řekl o energiích, jimiž vládne naše tělo a které pro nás mají zásadní význam. Hned na začátku musím říct, že se jedná o činnost ve stádiu výzkumů, při které to, co tu povídám, nemusí být objektivní pravda. Může se stát, že další zkoumání má slova potvrdí, ale také možná vyvrátí a zjistí něco jiného. Je trochu smutné, že za dřívějších časů věděli lidé víc, než o této oblasti víme my. Ale snad se nám i tak podaří dobrat se podstaty.

Takže, nemusím snad nikomu vysvětlovat, že nejsme toto tělo, které vidíme; nýbrž jsme duše, věčná, stvořená na počátku světa a potom přecházející podle určitých zásad od zrození ke zrození. Tuto duši při každém zrození vybavuje Pán hmotným tělem; tělo se v průběhu života všelijak mění, nakonec umírá a duše z něj odchází. Aby toto tělo mohlo žít, musí pravidelně přijímat energii a zase ji vydávat. Přijímá ji v potravě, vodě, vzduchu, světle, teple a může tak činit i dalšími způsoby. Kdybychom tento přirozený příjem energie narušili, tělo nebude mít sil k životu, onemocní a zemře. Je proto naší povinností dodávat tělu vše, co ke své existenci potřebuje.

Ale často se stává, že nemáme úplně jasno v tom, co takové tělo doopravdy potřebuje; tehdy mu dodáváme různé věci, které nejenom že nepožaduje, ale dokonce jsou mu škodlivé. Protože naši touhu po smyslovém požitku ovládá mysl a mysl je roztěkaná, bloudící, toužící po věcech zcela zbytečných a škodlivých. Naše tělo, chudák, to pochopitelně přijme, i když mu to škodí; a nějakým způsobem to zpracuje, co s tím taky může dělat? Ale poškodí je to a když toho je přespříliš, řekne si: Dost, končím, co tady mám dělat, když mě takhle týráte? A přestane fungovat, takže je duše opustí.

Aby se to nestalo, musíme si počínat rozumně a věnovat svému tělu náležitou péči. Jenomže; vy se asi ptáte, proč povídám tak samozřejmé věci, když mám mluvit o astrálním těle a tělesné auře, vyzařování energie. Pochopitelně proto, že také pro astrální tělo platí to, co jsem řekl, i když my to astrální tělo nemůžeme za normálních okolností vidět. Jsou lidé, kteří je vidí na první pohled, vidí dokonce okolo nás zářit auru, podle které poznají, zda je hmotné tělo zdravé a dobře udržované, nebo zbídačelé a prolezlé chorobami. Dá se říct, že astrální tělo je proud energie, který vychází z hmotného těla a v určité vzdálenosti tvoří jeho obal. Ta vzdálenost se všelijak mění, buď podle naší vůle nebo samovolně. Ukázat vám je nemohu, ale citliví lidé je mohou cítit.

Jedna žena, mimořádně senzibilní, mi vysvětlila, že když zavře oči a představí si určitou osobu, vidí ji obklopenou září. Za příznivých okolností má ta záře zhruba stejnou podobu jako ten dotyčný, přirozeně zaoblenou, jasnou, bez poškození. U nemocného je ale aura na postižených místech ztmavlá, zesláblá, narušená, vybíhající do nežádoucích extrémů. Takové poškození označuje místo nemoci daleko dřív, než se nemoc sama projevila; je tedy na čase při zjištění závady začít s léčbou, aby neměla čas se rozvinout. Ale dneska nebudeme hovořit o léčení, nejdřív si vysvětlíme, jak funguje aura zdravého těla.

Tedy, když se sejdou dvě osoby, ze všeho nejdříve zahájí kontakt pomocí své tělesné energie. Zjišťují, zda energie, kterou vyzařuje ten druhý, je jim příznivá či nepříznivá, zda tohoto jedince už někdy v tomto zrození nebo v minulých životech potkaly a jaké bylo jejich vzájemné působení. To si samozřejmě nikdo nepamatujeme, ale duše si pamatuje všechno a okamžitě si na to vzpomene, když ke kontaktu dojde. Z toho pramení ty okamžité sympatie či antipatie, když někoho potkáme; nevíme proč, ale ten člověk je nám na první pohled sympatický, usmějeme se na něho a už předem víme, že naše jednání s ním bude úspěšné.

Nejdokonalejší kontakt je propojení aury. To znamená, že dva nebo více lidí je tělesně či duševně tak blízko, že se jejich aury spojí a vytvoří auru jedinou. To se stává kromě jiného také při modlitebním shromáždění; když větší skupina lidí intenzívně uvažuje stejným způsobem, jejich aury se spojí a vznikne mocný energetický zdroj, který absorbuje i případné jedince, kteří by měli tendenci rušit nebo dělat něco proti ostatním. My říkáme: já to vlastně ani nechtěl udělat, ale ostatní mě strhli. Náhlý příval nadšení, který vzniká ve skupině, je z téhož důvodu. Taky se ta situace dá zneužít; například ve válce, ve chvíli útoku, se lidé vrhají proti nepřátelům na bodáky, což by ve stavu vyrovnané mysli jistě nikdy neučinili. Zkrátka, ovládne je náhlá exploze záření, ovšem záporného, protože na boji a zabíjení lidí není nic dobrého.

Vidíme tedy, že propojení aury může být jak příznivé, tak škodlivé. Záměrně příznivého spojení se používá při léčení, té druhé metody používají někteří nezodpovědní lidé, aby škodili ostatním. Neříkám, že bych to neuměl, ale nedělám to rád. Léčení ano, to mne velice baví a navíc, člověk se těžko ubrání, aby schopnosti v tomto oboru nepoužíval k různému žertování; trochu mám obavy, co nastane, až se to naučí Diana. V každém případě je nutné, aby ten, kdo se experimenty zabývá, byl duševně silnější než druhý. Dá se to měřit a tak, to si konečně brzo ukážeme názorně. Nejlíp jednotlivě, takhle v houfu to nemá cenu, dokud to není zvládnuté individuálně.

Pokud by měl někdo pocit, že se zabývám zakázanými naukami a že se jedná o nějaké mystérium, tak budeme muset počkat, až mu dojde skutečný stav věcí. Ano, jedná se o experiment s lidskou myslí; ale to ještě není duše, jen její vnější vybavení! Tím zas nechci říct, že by to bylo jako hrát Člověče, nezlob se. Musíme najít tu správnou míru věcí.

Pojďme dál. Poklesne-li energie v těle jednotlivého člověka, cítí se unavený, malátný, zesláblý. V tom případě se musí nabít. Nabíjení energie se může dít: od jiné osoby, od zvířete, stromů, přírody všeobecně, ze slunce, ze země, z ohně, z kamenů... různě. Děje se to dokonce i přirozeně, když na nás svítí slunce, cítíme se lépe, máme víc životní síly. Když jsme unaveni, projdeme se sadem, pohladíme psa, přičichneme ke květině a je nám líp. Totéž můžeme udělat záměrně, když přijmeme energii vědomě. Praktické ukázky předvedu později. V té souvislosti mi napadá, že příště, až bude zas tak hezky jako dnes, by bylo lepší přenést přednášku ven do zahrady, je tam podstatně líp a ještě budeme dostávat energii od květin, včel a různých stvoření, která tam pobíhají. Mnozí lidé se nepotřebují nabíjet, protože přijímají energii neustále, dejme tomu z kosmu. Všechny tyto zdroje jsou vnější reakcí přírody na mocný proud energie, která přichází přímo z kosmu. Pokud by někdo chtěl vědět, odkud ta energie přichází a kdo nám ji posílá, řeknu to ihned:

Je to energie, která vzniká při činnosti Boha; ale ne přímo, nýbrž jako zbytková. Bůh neustále tvoří a udržuje Vesmír; přitom se uvolňuje veliké množství síly, která je vlastně důvodem naší existence. V Indii se jí říká Hari, v Egyptě Ka, my křesťané jí říkáme Duch svatý. Je to jedna a tatáž věc.

Troufnu si v té souvislosti drobnou odbočku. Někteří lidé nás kritizují, že se svými výzkumy drze dotýkáme tajemství trůnu Božího. Neděláme to, zejména z toho důvodu, že není pro člověka možné dotknout se toho trůnu; on je od nás poněkud dál, než si umíme představit. Vše, čím se zabýváme, je hmota. Některé její formy jsou neobvyklé a neprozkoumané, ale není to nic nadhmotného ani nadpřirozeného. Nadpřirozeno začíná tam, kde končí možnost zkoumání. Hmotný svět určil Bůh pro člověka jako poznatelný, jako hřiště pro jeho zábavy. Pánovy zábavy jsou ty, které jsou nad tímto světem. Je to všem jasné?

Opakuji: Pán nám posílá svou energii, která nás všechny udržuje při životě. Protože ji posílá neustále a pořád, je naší věcí, kolik si z ní dovedeme vzít a k čemu ji použijeme. Za normálních okolností nám do toho Bůh nezasahuje. Občas se nechá uprosit, aby nám něco dal navíc; nebo lze některého z jeho služebníků naštvat a způsobit, že nám něco vezme. Ale nelze Boha k ničemu přinutit násilím a u jeho sluhů to taky není radno dělat; oni se totiž projevují ve dvou formách, klidné a hněvivé. S těmi rozhněvanými podobami je lépe se nesetkat.

Některé formy Pánovy energie jsou nám škodlivé. Není to proto, že by to Bůh tak chtěl, že by nám chtěl ublížit, ale proto, že naše těla jsou zkrátka křehká a něco, co prospívá třeba broukům nebo potkanům, nám není zdrávo. Proto myslící člověk používá tu kouli, co nosí na krku, k přemýšlení a včas se chrání. Metodám ochrany se taky někdy říká magie a lidé se jí bojí; neodborníci dělí magii na bílou a černou, odborníci vědí, že mnohokrát to tak snadno oddělit nejde. Trochu lepší je říkat následovníci levé ruky; to jsou ti, kteří občas některým lidem ubližují. V každém případě, škoda jednoho zapříčiní prospěch druhého, takže je možné, aby někdo považoval za černého mága nebo následovníka levé ruky člověka, kterého druzí považují za dobrodince a laskavého kouzelníka. To taky konečně poznáme prakticky.

Tato činnost je činností zodpovědnou a proto se nehodí svěřovat různé esoterické znalosti každému; útěchou nám může být, že je ani každý nepochopí. Ale prakticky se můžeme chránit i sami, na to není potřeba mít velké znalosti. Tak třeba nejíme a nepijeme nic jedovatého, nedáme se ovlivňovat ničemnými lidmi a nehazardujeme se svým zdravím. Já vím, že všichni tyhle pochybné činnosti občas děláme, ale máme si aspoň uvědomit, že je to chyba.

Někdo se občas ptá, jestli má nějaký smysl snaha některých osob, aby se vyhnuli zbytečnému styku se špatnými lidmi. Ano, je to dokonce zcela nutné. V případě, že sami nejsme na dostatečné úrovni, abychom nežádoucí úder energie odrazili, musíme se proti němu chránit. Někteří z vás zajisté slyšeli o indickém kastovním systému; Diana určitě. Tak takový bráhman v Indii dělá všechno, co se dá, aby na něj nikdo zbytečně nesahal. Například ženy, lékaři, maséři, různé služebnictvo. Tomu se vyhýbáme i my, hlavně si dáme pozor, aby nám někdo nesahal na hlavu, protože hlava je ideální přijímač a prsty ideální vysílač energie. Jsou lidé, kteří o sebe s oblibou nechávají pečovat; tráví dlouhé hodiny u různých kosmetiček, lazebníků, laskají se s milostnicemi a jinými dívkami, které žijí neřestným stylem. Pochopitelně pak těžko mohou ovlivnit energie, které na ně tito lidé přenesou; a to každá lazebnice ani nemusí být čarodějnice, třeba ani sama neví, jaké ohavnosti roznáší po světě.

Ale pozor; každá žena není pro nás nebezpečím. Naopak tělesné spojení je jedna z nejlepších metod získávání energie. Nemusíte se usmívat, je to pravda. Vím, mnozí vysoce mravní lidé mají na tělesný styk trochu odlišné názory. Já ovšem netvrdím, že jsem mravný člověk. Taky nekážu o současné morálce, ale o energiích a jejich významu. Pokud se jedná o dokonalé spojení, pak se ženou, která je na dokonalé úrovni, duševní i tělesné. Láska takové ženy může poskytnout muži nejvyšší mentální ochranu.

Ano, ochrana... to je trochu problém. Odborně se jedná o silné energetické působení na dálku. Na dálku přes polovinu zeměkoule, třeba. Znáte ty pohádky, jak se rytíř vypravil do války a jeho milá mu s sebou dala svůj šáteček, medailónek, stužku do vlasů... zkrátka něco, co by ho chránilo v té dálce. Ta věc fungovala jen tak dlouho, dokud ho ona milovala. Pohádky, že? Z mého hlediska ani ne tak moc. Mentální ochrana, která existuje mezi dvěma jedinci spojenými láskou trvá neomezeně; dokonce i když ten, kdo takovou ochranu poskytl, opustí tento svět. Dokonce možná intenzívněji.

Svět okolo nás je plný mocných sil, jejichž působení si většina lidí neuvědomuje. Pokud to nějakou šťastnou náhodou dokážeme my, potom je naší povinností pomáhat ostatním využívat jich ku všeobecnému prospěchu. Přátelé, jsem si vědom, že jsem vám toho řekl najednou dost; tak bych prosil, jestli má někdo nějakou otázku, abych mu ji mohl zodpovědět hned...“

Všichni přítomní se překvapeně dívali jeden na druhého a nikdo si netroufal se přihlásit. Diana ovšem ano.

„Když jsem byla naposledy v buddhistickém klášteře v Barmě, tak mi tam říkala jedna místní jeptiška, že nechat si udělat masáž hlavy je velice příznivé. Oni to dělají tak, že si pravidelně nechávají holit hlavu, jak se sluší podle jejich zvyklostí; při tom ta žena, co to dělá, velice příjemně masíruje kůži...“

„Jistě. Nepochybuji o tom. Patří to k jejich zvyklostem, takže je jisté, že to prospívá.“

„Jenže, tys říkal, že si nemáme nechávat sahat na hlavu od ničemného člověka. Ale ta žena, co je tam vyholuje, to dostala za trest, protože ubodala svého muže. On sice pil alkohol a pak ji bil, takže mu to patřilo, ale jak je možné, že se jich může dotýkat vražednice?“

„Velice snadno. Byla vražednicí, když to prováděla. Teď žije v období odříkání, kaje se za svoje činy. Nezáleží na předchozí činnosti, ale na momentálním stavu mysli. Na druhé straně, když někdo byl poměrně nedávno komplexně vyspělou duchovní osobností a v tuhle chvíli není na patřičné úrovni, nesmíme se mu podřizovat. Mohlo by nás to zavést stranou.“

„Můžu se taky na něco zeptat?“ řekl Vítek. „Ty věci, který holka dává svýmu milýmu, musejí být nějakým způsobem zasvěcený?“

„Vlastně ani ne. Mají být po určitou dobu spojeny s její osobou, to znamená, měla by je nosit, nejlíp na těle. Ještě lepší by bylo, aby to byla přímo její součást.“

„Kadeř vlasů, která se dává do medailónku?“ ptal se Dunbar.

„Vlasy... ano, dejme tomu. Ve středověku bývalo zvykem, když dívka chtěla svého milého skutečně chránit, potom upletla ze svých vlasů tenký copánek a uvázala mu ho na krk. Nosil ho stále a nikdy nesundával. Na oplátku zase on dával takový copánek jí. Tak byli neustále spojeni...“

„Je pravda,“ pokračovala dále Diana. „Že když nějaké mocné čarodějnici ostříhali vlasy, zbavili ji její síly?“

„Když to byla pořádná čarodějnice,“ smál se Dunbar. „Tak by se takový zločin nikomu beztrestně nepovedl...“

„To si pleteš se Samsonem,“ řekl Vítek. „Toho ostříhali a tím zbavili jeho síly. Ale když mu vlasy zase dorostly, tak shodil Filištínským na hlavu jejich palác...“

„V severských ságách se píše o tom, že zbavit nepřítele vlasů má stejný význam, jako zbavit ho života!“ trvala na svém Diana.

„Pokud je někdo má v držení, může tě ovlivňovat...“ řekl Jan.

„Useknout někomu copánek znamená vzít mu čest,“ řekl Tošio, což bylo trochu udivující, obvykle do žádných diskusí nezasahoval.

„Ale v klášteře jsi taky žádnej nenosil! Sám jsi to říkal!“

„To jsem byl mnich a byl jsem pod ochranou Boha!“

„Teď jsi taky pod ochranou Boha, ne?“

„Ano. Ale používám také svůj meč, takže se sluší, abych nosil účes jako bojovník. Když někdy budu žít v klášteře, budu chodit vyholen jako mnich, to je jasné!“

„Mám dojem, že do toho vnášíme nějaká zmatek,“ řekl Baarfelt. „Účelem této přednášky bylo něco trochu jiného!“

„Ale funguje to tak, jak jsme říkali - nebo ne?“

„Ano, funguje to tak.“

„Dal bys ty, bratře Tomáši, někomu kadeř svých vlasů?“ zeptala se Diana. „Mám na mysli někomu cizímu?“

„Ne. Nevidím důvod, proč bych to dělal.“

„Třeba by ji od tebe chtěl!“

„Ne. Nikdo nemá proč mít něco takového u sebe.“

„Ani proto, abys ho chránil?“

„Mám účinnější metody, jak někoho chránit!“

„Znám v řádu tři vysoce vyspělé odborníky,“ pokračovala Diana. „To jest Ludvíka, Tomáše a Janka. Všichni tři nosí vlasy delší, než je zvykem mezi normálními lidmi. Proč?“

„Nevím. Snad je to shoda okolností.“ řekl Tomáš.

„Luigi Pietrangelli nemá vůbec žádné vlasy.“ smál se Jan. „A to je velký čaroděj! A velmistr je taky skoro plešatý...“

„Dobře, přiznávám, že se asi mýlím,“ řekla Diana. „Na druhé straně, doporučili byste mi, abych teď jela ke kadeřnici do města a svěřila svou hlavu do její péče?“

„Opovaž se!“ řekl Charry vztekle. „Umím si představit, jak by to zas dopadlo!“

„Doporučit ti to opravdu nemůžem.“ souhlasil Tomáš.

„Tak vida!“ řekla Diana nanejvýš spokojeně. „Však já v tom oboru ještě podniknu nějaké výzkumy!“

„To se spoj s našimi děvčaty z Řádu Čistého Srdce,“ poradil jí Jan. „Ty mají v tom oboru rozsáhlý zkušenosti! Jedna vedle druhý čarodějnice, jako když je vyšiješ!“

Tomáš se zatvářil nespokojeně. Pak se podíval na hodiny a řekl: „Jestli nejsou další otázky, snad bychom mohli posnídat.“

„Ano, správně,“ řekl Charry. „Děkujeme za přednášku, Tomáši.“

„Takhle povídat bys mohl častěji.“ souhlasila Diana.

Potom se začala rozdávat snídaně; když se najedli, přichystal se Jan Dunbar k odjezdu a ostatní šli na pole. Bylo jaro a práce bylo všude dost a dost.

„Zase někdy přijeď,“ řekla mu Diana. „Rádi tě uvidíme!“

„Jak jenom budu mít čas...“

Dunbar tedy odjel, ale hned příští den nám pošta donesla lístek oznamující návštěvu dalšího z vysokých hodnostářů; tentokrát to byl skandinávský komthur Thor Knassen.

Jeli jsme mu naproti do města, protože tam připlul lodí. Byl to vysoký štíhlý pán s věncem šedivých vlasů okolo hlavy a hrdě povzneseným vystupováním. Charry se s ním dal do řeči jazykem, kterému jsme nerozuměli, byla to norština; ale protože jí Charry nemluví dokonale, přešli rychle na němčinu. Kromě toho uměl Knassen anglicky, francouzsky a jak přiznal, špatně španělsky. Charry byl trochu překvapen, neboť španělština je řádová úřední řeč, ale Tomáš vysvětlil, že to nemusí znamenat, že jí každý rozumí. Někdy s tím bývají problémy.

Thor Knassen přišel, aby si vypůjčil naši loď Reginu, která stála na kotvách v přístavu. Potřeboval ji poslat do Ameriky; své vlastní lodě rozeslal nedávno po všech čertech a Regina se mu hodila, že nebyla daleko. Charry souhlasil, Regina by neměla zahálet, ale upozornil, že nemá řádnou posádku, až na pár námořníků, kteří ji udržují. Thor řekl, že si posádku dodá.

„Sestavíme posádku z řádových bratří a přátel. Mám k jejímu složení plnou důvěru a věřím, že i ty. Samozřejmě, s důstojníky tě seznámím a můžeš si z nich vybrat.“

„Když je to možné, rád bych odsouhlasil kapitána a prvního důstojníka. Chtěl bych vědět, kdo povede moji loď.“

„Zajisté, bratře.“ Knassen dal příkaz námořníkovi, který jej doprovázel, aby sem přivedl jeho důstojníky. Teprve tehdy si Charry uvědomil, jaký příkaz vlastně Thor vydal a prohlásil, že by je rád viděl při práci, takže nasedli s Dianou a Tomášem do bryčky a pospíšili za námořníkem.

V přístavu vedle Reginy stála elegantní jachta, vylepšená o dvě děla na zádi a kulometné hnízdo na přídi. Po palubě se pohybovali námořníci ve vkusných bleděmodrých uniformách, na stožáru vlála norská vlajka. Jachta se jmenovala Donner na počest vikingského boha války a byla osobním plavidlem skandinávského komthura.

Na Thorův rozkaz předstoupili čtyři muži v jednoduchých modrých uniformách; všichni čtyři byli absolventy kapitánských kursů řádu, námořní akademie a sloužili už jako důstojníci na několika plavbách na různých lodích. Z těch čtyř měl Charry vybrat kapitána a prvního důstojníka, ze zbylých vybere druhého a třetího Thor Knassen.

Charry dal každému pár otázek; všichni odpovídali rychle, rázně a přesně. Lehce se dalo zjistit, že se vyznají v práci s plachtami i strojem, v námořní navigaci i všem ostatním. Charry si vyslechl jejich odpovědi, potom dal každému vyprávět svůj životopis. Pak ukázal na jednoho z nich.

Byl nejvyšší, asi stejně velký jako Charry. Měl dost dlouhé světlé vlasy, zčesané hladce dozadu a vzadu svázané černou mašličkou, jakou nosí námořníci. Modré oči se dívaly pronikavě a zpříma, jen když na něco vzpomínal, trochu je přivíral, aby si věc lépe vybavil. Vyhlížel poctivě a zodpovědně.

„Jméno?“

„Uwe Shoenhärän, pane!“

„Dobrá - budeš kapitánem. A ty?“

„Bengt Knassen.“ představil se nejmladší, trochu přitloustlý a jak se zdálo, spíš přemýšlivý než energický.

„Ty budeš prvním důstojníkem. Jsi syn komthura?“

„Ano, pane. Doufám ale, že to neovlivnilo tvoje rozhodnutí. V takovém případě bych musel odmítnout přednostní výběr. Nežádám o nic, co jsem si nezasloužil sám.“

„Nevěděl jsem to. Nejsi otci ani podobný...“

„V tom případě děkuji.“ řekl Bengt.

„Druhého a třetího si určíš sám,“ řekl Charry Thorovi. Ten je okamžitě jmenoval.

„Předávám ti svoji loď, Uwe,“ řekl Charry. „Doufám, že ji vrátíš v takovém stavu, v jakém jsi ji převzal.“

„Provedu!“ odpověděl řízně nový kapitán.

Charry provedl záznam do lodní knihy a všichni se podepsali; prošli společně Reginu od paluby až ke komorám se zátěží, všichni důstojníci se o loď živě zajímali a sdělovali si svoje postřehy.

„Budeš-li chtít, bratře, zůstanu na Regině i po svém návratu!“ nabídl Uwe Shoenhärän. „Komthur mi to jistě dovolí...“

„Zajisté, když si budeš přát. Je zvykem, že lodě vodí řádoví kapitáni. V jakém stavu je důstojnický sbor na tvé druhé lodi? Tuším se jmenuje Griissirno...“

„Zcela mi vyhovuje. Důstojníci jsou skvělí a schopní chlapi; nežádám další. Ale možná by některý z nich neměl nic proti kratšímu školení v řádu. Snad bys jim to mohl zařídit.“

„To by bylo správné!“ řekl Thor Knassen.

Potom si ještě Charry a Diana prohlédli Donnera. Jachta to byla nevelká a spíše cestovní, ačkoliv mohla vyvinout dosti velkou rychlost. Vzadu ve trupu byl totiž vestavěn podivný motor, v němž se nikdo nemohl dost rychle vyznat, až Diana to poznala:

„To je přece benzínový motor! Tak jako u auta nebo Dunbarova motocyklu! Jenom má trochu jinou konstrukci a víc válců!“

„Ano, velmi správně,“ usmál se Thor. „Jsi chytrá, sestro; ale není to benzínový, nýbrž naftový motor. Funguje na naftu jako jiné stroje na uhlí. Budete-li potřebovat, rád vás na této lodi svezu, pro krátké cesty je to ideální plavidlo.“

Tentokrát Diana ani takovou loď nechtěla; zato Charrymu cukaly ruce a byl by ji rád měl. Když se vraceli, zeptal se Tomáše:

„Poslyš, to má řád vždycky tak skvělou techniku?“

„Máme tu nejlepší, jakou můžeme mít. To je předpis. Vše, co vlastníme, musí být vybaveno dle nejmodernějších vědeckých objevů. Však uvidíš sám.“

A viděl. Napřed došel lístek z Barcelony; další pohlednice do Dianiny sbírky, už druhá. V krátkém španělském textu se pisatel omlouval za zdržení a sděloval, že zboží je na cestě. Pak přišel ještě jeden pohled a na něm město Toledo. Text byl ještě kratší: „Zboží je na cestě.“

„Nádhera!“ řekla Diana. „Už mám pohlednice tři! To nám to jde, ani se nestačím divit. Za chvíli mi rám zrcadla nebude stačit!“

Zanedlouho přišla čtvrtá pohlednice. Totiž, Baarfeltovi přišel dopis a v něm byla přibalena, bez jakéhokoliv textu, jen prázdná kartička s obrázkem. Bylo na něm vidět gotické věže, barokní věže, jedna hranatá věž s cimbuřím, patřící kostelu, jemuž Diana začala říkat Bastilla, gotická věž radnice a potom ještě nějaké menší věže; všechno vznášející se nad městem.

„To je krása!“ zajásala Diana.

„To je Olomouc, moje sídelní město. Tyto gotické věže je chrám svatého Václava. Ta hranatá patří chrámu svatého Mořice. Barokní, to je dóm, chrám Panny Marie. Ještě je u něj kaple blahoslaveného Sarkandra, dost známá. Tohle je radnice. V těchto místech jsou četné školy, většinou církevní. Za Mořickým chrámem na starém městě je můj domek; maličký, taky tam často nebývám, žiju na statku nedaleko města. To je klášter na Hradisku, už za hradbami. Okolo města ještě stojí hradby, ale prý je už brzy strhnou kvůli výstavbě. Potom je tam ještě poutní chrám na Svatém Kopečku, ale ten tady není vidět, je to fotografováno právě odtamtud. Je také moc krásný.“

„Výborně! Dostanu ho taky?“

„Jistě, co nevidět. Napíšu si o něj.“

„Jsou všechna města tvé země tak krásná? Chtěla bych je jednou vidět...“

„Celá Morava je krásná. Je to nejkrásnější země na světě. Po ní pak přijdou Čechy... no a potom to ostatní.“

Diana si sedla ke stolu a prohlížela svoje pohlednice. Pronesla velmi rezolutním hlasem: „Budu potřebovat nějakou krabici nebo tak něco. Abych je do ní mohla skládat!“

„No jistě,“ řekl Charry. „Vítek ti nějakou udělá.“

„Nebo bys je taky mohla přilepit,“ radil Tomáš. „Skládat je na tvrdý karton, na jaký se rýsuje. Opatrně odloupnout nehtem vrchní slupku a přilepit. To se dá...“

„Nápad! Ukaž, jak se to dělá!“

Baarfelt to předvedl napřed na kusu papíru; ohnul jeho roh, aby se mírně roztřepil, pak za ty roztřepené konce vzal nehtem a po šířce je rozdělil, rychle a šikovně.

„No ne! To bych nevěděla, že se to dá!“

„To jsem se naučil už dávno. V papírně ve Velkých Losinách, které patří do mé sféry vlivu. Je výhodné to umět.“

„Velkých... co?“

„Velké Losiny neboli Gross Ullersdorf, blízko Schönbergu na Severní Moravě, v horách, kterým se říká Altvatergebirge. Česky se to město jmenuje Šumperk a hory Jeseníky. Nejvyšší hora je Altvater, Praděd. V té vesnici je krásný renesanční zámek s mnoha arkádami, líbil by se ti. Víc než čarodějnicím, které tam před tři sta lety davově upalovali. Nedaleko toho Pradědu jsou totiž Petrovy kameny a tam se čarodějnice slétaly na své rejdy...“

„Aspoň ukázat!“ škemrala Diana. „Na pohlednici...“

„Můžu to zařídit, Henryk odtamtud bere papír. Až tam pojede, řeknu mu, aby se ti poohlédl...“

„Díky! Naučíš mě dělit papír po šířce?“

„Ovšem, to můžeš na leccos potřebovat. Třeba bude nutno trochu zfalšovat nějaký dokument; rozdělíš ho, zadní stranu necháš původní a na přední opatrně přilepíš novou, kterou vyrobíš. Tak děláme například doklady, když potřebujeme někoho z našich vyslat mezi nepřátele...“

„Velmi chytré. Tak já si zajedu sehnat nějaké ty kartonové čtvrtky. Co vám mám přivézt z města?“

Sedla na koně a odcválala do města; v obchodě s drogistickým, papírenským a podobným zbožím se však dlouho nemohla s udiveným prodavačem dohodnout, tak se rozhodla a zajela na námořní akademii, ze které kdysi vyhodili Charryho. Když se tam řediteli představila jako jeho manželka, klaněl se jí až k zemi.

Ostatně, nebylo divu; když se Diana oblékla do šedivého jezdeckého kostýmku, cylindru se závojíčkem a do ruky vzala svůj elegantní bičík, vypadala jako velká dáma a každý k ní cítil patřičnou úctu. Vysvětlila řediteli, co vlastně chce; ten dobrý starý pán radostně kýval hlavou, zavolal jednoho z nejpilnějších šplhounů a dal mu příkaz, aby dámě odřezal z veliké role tvrdého rýsovacího papíru sto kartonů, na něž by se daly přilepit vždy dvě pohlednice na ležato a jedna na stojato na jednu stranu. Než se to provedlo, pohostil Dianu kávou a bavil vyprávěním o skopičinách studentů. Potom si najednou na něco vzpomněl, otevřel velikou zaprášenou skříň a hrabal se v jejích zásuvkách odshora až dolů, až našel nějaké další pohlednice; to jeho žáci mu je poslali většinou ze svých prvních plaveb do míst více či méně exotických. Jedna byla z Alexandrie, druhá z Rio de Janeira, New Yorku, ostatní z Evropy; dohromady asi deset. Diana krásně děkovala a byla viditelně šťastná; to starého pána potěšilo víc než všechno ostatní a zval milostivou paní, aby jej zas navštívila, až bude ve městě. Slíbila mu, že se přijde podívat i s manželem, vzala kartony a lístky, opatrně zabalila, pověsila do sedlové tašky a mazala zas domů.

Od té chvíle dostala její sbírka přísný řád a účel. Na každou zemi, u bližších na každé město si pořídila jeden karton a lepila s navyklou šikovností a velkým úsilím jeden pohled ke druhému. Jak jí pak chodily nové a nové, přidávala je a byla šťastná; když někdo přijel, ráda se jimi chlubila.

Ať se později dostala kamkoliv, všude skoupila všechny pohledy, co se jí dostaly do ruky. Charry se jí smál, někdy předstíral, že se zlobí, ale rád jí na to dal peníze a rád se podíval, když mu svoje poklady ukazovala. Samozřejmě, my tři jsme první, kdo vidí její sbírku, když něco přibyde. Tak jsem se mohl přesvědčit, že svět je stejně krásný jako Armin. Ao Harrap slíbil, že jakmile to bude jen trochu možné, vydá on sám vlastním přičiněním pohlednice všech pamětihodností, které se nacházejí v jeho skvělém Orlím hnízdě i Longarru.

Brzy přišly objednané zásilky, nejdřív elektrárna. Ta přibyla velmi zvláštním způsobem: jednoho dne přiběhla Gréta a halekala, abychom zavřeli slepice a pustili psy, neboť se k nám blíží Cikáni. Nevěděl jsem, kdo to je, ale Charry zrudl, chopil se biče a hodlal se vyřítit na zápraží. Tomáš ho ale zadržel s tím, že by to mohli být jejich lidé ze Španělska, kteří vezou zboží.

Běželi jsme se rychle všichni podívat. Po cestě k nám drkotaly tři pomalované vozy, každý tažený dvojspřežím koní. Koně u nich byli to jediné, co se nám líbilo, byli sice trošku hubenější, ale nebylo divu, měli za sebou dlouhou cestu. Lidé, kteří seděli na vozech, v nás nevyvolali moc velkou náklonnost. Hexy se na ně málem vrhla a Charry ji musel i s jejím manželem přivázat na řetěz. Baarfelt sledoval ty lidi zamračeně, v důstojné póze, jak se sluší na komthura; ale starý muž s červeným šátkem a zlatou náušnicí kráčel přímo k němu, uklonil se a zastrčil si do boty bičík se stříbrem vykládanou rukojetí.

Byl to nevelký, dosti zavalitý chlap; kudrnaté černé vlasy, deroucí se zpod šátku, měl u uší prošedivělé, tmavou pleť a bílé zuby, které cenil v radostném šklebu. Byl fantasticky oblečen; měl zelené kalhoty různě vyšívané, červené měkké holínky, vestu červenožlutou, bílou nabíranou košili a přes ramena ještě nějakou přikrývku, hrající všemi barvami duhy. Za širokým rudým pásem, obtočeným kolem těla, měl vraženu dlouhou dýku s arabskou střenkou, na druhé straně jinou, mírně zakřivenou, rovněž vykládanou stříbrem a polodrahokamy.

„Dovoluji si popřát panstvu dlouhý a šťastný život v blahobytu a hojnosti!“ řekl s podivným cizím přízvukem německy. „Mám tu čest se nacházet na statku pana Rithera?“

„Ano,“ řekl Tomáš španělsky. „Jsem komthur Baarfelt. Ty jsi posel z Barcelony?“

Cikán se hrdě usmál; odpověděl rovněž španělsky, ale už bez nemístné servility a ponižování: „Jsem; jmenuji se Pascaletto. Přivezl jsem zboží, které potřebuje bratr Charry.“

„V pořádku, děkuji ti. Ať to tvoji lidé vyloží. Dostal jsi už zaplaceno za cestu?“

„Ty víš, seňore, že nám vždy platí předem. Chceš mne zkoušet?“

„Dostaneš spropitné. Dbej, aby se tvoji lidé chovali řádně. Seňor Rither ti zaplatí...“

„Muchas gracias!“ Cikán se otočil ke svým lidem, švihl bičíkem a něco na ně volal. Vzápětí nastal rozruch, ze všech tří vozů seskakovali snědí muži, ženy a dokonce děti, a počali se hemžit. Z vozů vytahovali všelijaké podivné kusy látky, balíky a hadry; z toho všeho stavěli tábořiště na louce za statkem. Tomáš vzal Charryho za rukáv a mluvil k němu keltsky, aby nerozuměli:

„Tihle Gitamos dopravují všechno, co potřebujeme tajně převézt přes hranice. Pro ně hranice neexistují, kočují z místa na místo a nikdo je většinou neprohlíží, protože nemají nic cenného. Zboží dopravují ve dvojitých dnech vozů, pod jejich krámy. Buď tak laskav a chovej se k nim zdvořile; hlavně k vajdovi, to je ten starý, a k jeho ženě. Snad by bylo dobře, kdybys jim dal nějaké spropitné - možná i něco k pití. Vajdu bys měl pohostit sám; taky toho, koho on přivolá. Pravděpodobně tu starou Cikánku. Ať k nim nikdo nemá žádné nepřátelské řeči, nedělá to dobře. Kočky by se taky mohly tvářit trochu přátelsky!“

Charry se podle toho zařídil. Gréta přinesla sklenice a několik lahví kořalky, Charry zavolal Pascaletta a nalil mu. Starý Cikán se před napitím uklonil a pronesl něco ve své rodné řeči. Podle Baarfelta to byla zaklínací formule, aby Bůh chránil Charryho a jeho dům od všeho zlého. Diana vykulila oči, protože ať to bylo jakkoliv zkomolené, bylo to v sánskrtu.

Potom vajda přivolal svoji ženu. Byla to stará shrbená Cikánka s dlouhými šedivými copy, propletenými barevnými stužkami. Nad čelem měla jakýsi prapodivný čepec, ozdobený všelijakými zlatými cingrlátky, na krku hned několik amuletů, zřejmě taky ze vzácných kovů. A za pasem stejnou zakřivenou dýku se stříbrnou rukojetí jako její manžel. V příkrém kontrastu s tím byly bosé špinavé nohy, vylézající zpod pestrobarevné dlouhé sukně.

Když jí Charry podal sklenici kořalky, poděkovala a obrátila tu sklenku do sebe, jako by to byla voda. Charry je zvyklý tu a tam něco vypít, ale tohle asi ještě neviděl. Podala mu sklenici zpět a Charry ji postavil na tác; tehdy stařena chytila jeho ruku, obrátila ji dlaní nahoru a zahleděla se do jejích čar. Chvíli na ni nevěřícně zírala; pak vzhlédla na Charryho a v jejích očích se objevil strach. Poodstoupila a něco zaječela; Pascaletto, který pil kořalku (už druhou sklenici) úžasem pustil sklenku na zem, vytřeštil na Charryho oči, pak pohlédl s údivem na komthura. A znenadání poklekl a sklonil hlavu k Charryho nohám.

„Co se děje?“ ptal se Charry španělsky. „Co to děláš?“

„Slituj se nad námi, pane!“ skuhrala Cikánka. „Neubližuj nám!“

„Nechci vám ublížit, nic proti vám nemám! Ale proč děláte takové nesmyslné věci?“

„Ty nejsi obyčejný člověk, pane! Tobě slouží nejenom lidé, ale i zlí démoni, protože jsi předurčen, abys vládl mocné říši! Jsi jedním z těch, kdo mají právo nad životem a smrtí mnoha lidí! Veliký válečník, který drtí svou rukou nepřátele!“

Charry se zaraženě díval na Baarfelta; Tomáš škubl rukou a řekl zostra: „Mlč, stará! Plácáš nesmysly - a obtěžuješ pána!“

Cikánka se rychle zvedla na nohy; uchopila Baarfeltovu ruku a podívala se do ní, pak řekla vítězoslavně: „Až budeš umírat, opuštěný a sám na svém loži v paláci velkých bráhmanů ve městě, jehož základy nejsou ještě položeny, potom si na mne vzpomeň! Až tento muž bude vládnout ze zlatého trůnu své zemi a ty budeš stát vedle toho trůnu, poznáš, zda mluvím pravdu nebo ne!“

„V každém případě se neopovažuj říkat z toho jediného slova komukoliv - včetně tvých lidí! Třeba máš pravdu; kolik chceš ale stříbra za svoje mlčení a svoje věštby?“

„Ne!“ stařena rázně zavrtěla hlavou. „Tomu zde a jeho lidem nevezmu, co mi sami nedají. I pravdu jim vyjevím zadarmo; nechci se po smrti proměnit v hladového ducha a bloudit kolem stanů svého národa za to, že jsem urazila posvěcenou osobu. A ty se neboj, komthure, vím, co smím a co nesmím říct. Říkám lidem pravdu o nich samých, ale neříkám o nich nic jiným.“

„To tě šlechtí. Nech si to na večer, potom bude ta pravá chvíle na tvoje předpovědi!“

Cikánka se uklonila Charrymu a Baarfeltovi a odešla ke svému vozu. Cikán vzal dosud plné láhve a pospíšil za ní. Mladí Cikáni zatím vytahovali z vozů jakési bedny a skládali je na hromadu. Jeden z nich velel - prohlížel značky na vozech a ukládal bedny podle nějakého pořádku k sobě.

Charry odešel do domu. Podle Baarfeltových rad vybral asi za padesát zlatých z pokladny, ale ve stříbrňácích; Cikáni odmítají bankovky, protože při jejich cestách by s jejich rozměňováním měli jisté potíže. Někteří však se v nich zase vyznají až příliš dobře, neboť se právě převážením cizích měn živí. Zlato by brali také, ale zlaté peníze vyvolávají v obchodním partnerovi dojem, že je někde ukradli, takže přece jen dali přednost stříbru.

Charry předal spropitné starému Cikánovi, ten si peníze pečlivě prohlédl, kousl do jednoho, pak zdvořile poděkoval a zastrčil je do kapsy svých vyšívaných kalhot. Na rtech mu zahrál potměšilý úsměv. „Sluší se, pane, abych se i já tobě odměnil za tvůj dar! Od této chvíle se žádný Rom neodváží sáhnout na tvůj majetek ani tě obtěžovat...“

Vytáhl z váčku kus křídy, přistoupil k vratům a namaloval pod stříšku na sloupu vrat nějaký nesrozumitelný klikyhák.

„Dej pozor, pane, aby jej voda nerozmočila! Až přijdu já nebo někdo z našich lidí, opraví to. To tě bude chránit.“

Charry tomu moc nevěřil. Tomáš mu vysvětlil, že Cikáni, jakož i jiní lidé živící se tím, co vezmou druhým, mají svoje značky. Tomáš znal některé značky zlodějské a žebrácké, jimiž označují domy vyhlédnutých obětí nebo naopak domy, které se k jejich záměrům nehodí. Tyto značky neznal; kromě rodilých Romů se v nich vyzná jen málokdo. Starý vajda měl zřejmě dokonce svou osobní značku, kterou dával všem najevo, že obyvatelé tohoto domu jsou pod jeho ochranou.

Když vystěhovali všechno z vozů, srazili všechny tři k sobě, čímž vznikl malý tábor. Cikánky rozdělaly oheň a počaly vařit večeři; malé děti, které byly s nimi, se batolily kolem, větší pomáhaly mužům. Dohromady bylo Cikánů asi dvacet. Všichni něco dělali, jen vajda stál uprostřed s bičíkem v ruce a poroučel.

Jeden Cikán se šel podívat k naší přehradě. Usoudil, že není dostatečně veliká a řekl to vajdovi; na to vajda sdělil tuto skutečnost Charrymu a nabídl se, že potřebný kus vykopou. Charry souhlasil; rozhodl, že zítřejší den bude věnován stavbě pevné betonové hráze a výkopu nádrže, zatímco následující montáži zařízení. Baarfelt soudil, že většinu provedou Cikáni sami. Charry sice namítal, že patrně nebudou odborně příliš na výši, ale to se velice mýlil.

„Nemysli si, Charry, že jsou hloupí! Viděl jsi někdy jejich šikovnost při výrobě kotlíků či všelijakých tretek, které prodávají? Tohle nejsou Cikáni bez kasty, kteří se mimo krádeží a podezřelých handlů zabývají už jen lenošením! Ve Španělsku, odkud pocházejí, patří k Romské šlechtě, jsou skvělí řemeslníci, kováři a zlatotepci. Tihle prošli řádovou školou ve výstavbě různých zařízení. Má to výhodu, že nemohou nic nikomu prozradit, protože by je nikdo neposlouchal. Všichni jimi pohrdají; ale my využíváme jejich služeb. Zatím nás nezradili.“

Cikáni páčili bedny, vytahovali z nich součásti strojního zařízení a montovali dohromady. Co sestavovali, byla jakási turbína se šroubem podobným lodnímu. Tomáš tvrdil, že turbínou bude proudit voda a otáčením jádra v dynamu se bude vyrábět elektřina. Dynamo byl taky stroj, do kterého nám ale nedovolili se podívat; jen Vítek všude strkal nos. Vysvětloval nám, že se jedná o princip vzbuzení elektrického proudu otáčením jádra mezi dvěma proti sobě postavenými magnety. Nikdo z nás se s ním o tom nehádal; jenom jsme nechápali, proč ten proud spí.

Když se setmělo, zažehli Cikáni velký oheň. Vajda přišel osobně do statku a zval nás, abychom je navštívili. Charry samozřejmě přijal, tak jsme se všichni přišli rozsadit okolo jejich ohně. Vajda zařídil i pohoštění: ostrou omáčku, v níž plavaly kousky uvařené slepice. Přikusoval se chléb nebo něco jako placky upečené z kukuřice a syrových brambor. Kromě pálenky, kterou jim dal Charry, měli taky svou vlastní; když ji ochutnala Diana, rozkašlala se a hodnou chvíli nemohla popadnout dech. Charry to pil, ale ne moc. Asi za mnoho nestála.

Po jídle vytáhli Cikáni hudební nástroje: starý vajda housle, další taky housle, flétnu a cimbál, zavěšený na krku popruhem. Vajdova žena tloukla na bubínek, jiná cvakala klapačkami na prstech. Když spustili, byla to rychlá, veselá a ryčná hudba, která musela probudit celou vesnici. Taky se k nám na Hůrku shrnula polovina mládeže z celé vsi. Cikáni se dali do tance a bílí se k nim ochotně přidávali, i Charry si zatančil s jednou z mladých Cikánek, zatímco Dianu učil tančit Cikán, který předtím velel při sestavování elektrárny. Takový tanec jsme ještě neviděli; Cikáni se kroutili, ohýbali a vyhazovali nohama, jako by byli z gumy, a vydrželi to neuvěřitelnou dobu. Diana a Charry to v polovině vzdali, ale Cikáni tančili dál a ještě si dokázali pro sebe prozpěvovat ve své řeči.

Když Cikáni viděli, že bílí jsou unaveni, usedli také. Starý vajda položil housle pod bradu, ale mladí tentokrát nehráli a též poslouchali. Pascaletto přivřel oči, přiložil smyčec a z houslí se ozvaly táhlé, neobyčejně smutné zvuky, jako by sténala zmučená duše. Současně s tím počala stará Cikánka prozpěvovat, chraplavým stařeckým hlasem, táhle a teskně, jako když vlk vyje na Měsíc. Všichni mlčeli, jen Cikáni se počali pomalu pokyvovat do taktu ze strany na stranu; viděl jsem, že jednomu dokonce vytryskly z očí slzy. A to táhlé, až do výhrůžnosti smutné skučení se neslo pod měsíční září, přes pole a lesy až někam do bažin; zaslechla-li je tam zvěř, prchala a vlci vyli na Měsíc s tou písní. Dlouho starý Cikán hrál; cítil jsem, jak se mi ježí srst na hřbetě, i Charry a Diana cítili jakési dojetí. Baarfelt si mechanicky hladil bradku, i na něj to zřejmě působilo.

Oddechli jsme si, když Pascaletto přestal; chvíli čekal, pak mrkl na svoje společníky, a už zas letěl ohnivý tanec. Ale lidem to chvíli trvalo, než se probrali z okouzlení a začali skákat.

Cikánka kývla na jednu z dívek, téměř ještě dítě, aby vzala bubínek za ni; přikolébala se k ohni, nalila si z láhve plnou sklenici pálenky a rázem ji vypila. Pak si zapálila dýmku.

„Poslouchej, stará,“ kývl na ni Baarfelt. „Pojď sem! Posledně jsi nás pěkně vystrašila svými věštbami; teď máš možnost předvést nám, co umíš. Pojď a řekni mi, co mne čeká!“

Stařena přistoupila blíž; obrátila jeho dlaň k ohni, prohlédla si ji a zaskřehotala: „Co by tebe mohlo čekat? Co jsem ti řekla posledně, pořád ještě platí. Veliké zabíjení tě čeká! Poteče krev, spousta krve. Všecko bude rudé od samé krve!“

„Proč?“

„Jsou dvě věci,které dostaneš, ačkoliv nemáš na to, abys je dokázal zvládnout. Ta první je prsten velmistra řádu.“

„Hloupost. Nemohu být velmistrem; jsem Čech a žádný člověk ze střední Evropy nikdy nebyl velmistrem!“

„Tak budeš první! Až se oči našeho pána zavřou, staneš se ty jeho nástupcem; jestli nebudeš váhat a nedovolíš ostatním, aby intrikovali proti tobě. Buď smělý a rozhodný, pak prorazíš.“

„Hloupá smyšlenka! A ta druhá věc?“

„Poznáš dívku, jejíž oči pálí jako oheň. Až ji spatříš, nebudeš moci spát a budeš skučet jako vlk za měsíčních nocí. Budeš si ji přát; když budeš silný a nebudeš se ohlížet vpravo ani vlevo, taky ji dostaneš!“

„Nesmysl! Ani to není možné, protože...“

„Všechno je možné. Jsou překážky? Pominou překážky. Jenomže než pominou, musíš prolít krev. Hodně krve, tolik krve, aby se v ní utopila tvá pomsta za krev prolitou na tvých lidech. Budeš zabíjet, komthure; a srdce tě bude bolet. Kdybych to dovedla, proměnila bych tvoje srdce v kámen, aby necítilo bolest.“

„Předpověděla jsi mi dvě zhola nemožné věci,“ řekl Baarfelt. „Jsou tvoje věštby vždycky tak pochybné? Co předpovíš Dianě?“

Cikánka vztáhla ruku k Dianě a ta jí ochotně položila do ruky svou dlaň. Stará do ní pohlédla a tvář jí zaškubala.

„Dianě, Dianě! To se ti poví, Dianě. Nic jí neřeknu. Tady bude nejlepší vůbec nemluvit. Dejte mi pokoj, všichni!“

„Ale počkej,“ řekla Diana vlídně. „Tomášovi jsi slíbila, že se mu splní přání. Taky mi řekni, jestli se splní, co si přeju!“

„Přání? Ha, přání!“ bručela stará. „Chceš dítě? Dostaneš dítě! Chceš si přestat hrát, být ženská jako ostatní, ženská, co sedí doma a hlídá svoje dětičky, svoji chaloupku, svoje hrnce a v nich svoji kaši? Ráda bys přestala dělat blázniviny a bejt hodná, co? A to nevíš, že jsi ještě nesplnila všecko, co máš?“

Diana zablýskala očima. „To mi říkáš ty? Sama máš dětí... ale já se dívám každý den s obavami na svého pána, když se on dívá na děti jiných! Čekám, kdy se zeptá. Dokonce se bojím, že se jednou na mne rozhněvá. Je to jediné, čeho se bojím! Že se zeptá, proč jsem neplodná!“

„Cha!“ Cikánka se po ní ohnala rukou jako po neposlušném děcku. „Mlč už jednou! Povídám ti, ještě není čas! Však tě ten tvůj nevyžene. Rád tě má, šílenej je z tebe, ať mu děláš, co děláš. Hloupej by byl, kdyby tě vyhnal, za jinou vyměnil. A on není hloupej. Je velikej král a potřebuje velikou královnu. Tebe!“

„Hm...“ pokrčila Diana rameny.

„No a co? Však se tvý dítě narodí! Ale má se kam narodit? Máš už zlatej palác a postel vyzdobenou diamantama? Máš město, který mu má patřit, zemi, který bude vládnout? Houby máš! Pod tuhle doškovou střechu se má narodit král? Co by tady hledal! Nebo má bejt válečníkem jako tvůj chlap, špinavým jezdcem, co celej život vodí divoký vojáky a svou korunu nosí v tašce u sedla? Špinavej jezdec, co bojuje mečem za svou zemi! Tvůj syn nebude bojovat, jenom ukáže prstem - takhle! A hlava dolů, chachá! Nevytasí zbraň a vyhraje válku; velikej král, pán všeho kolem! Takovej syn se ti narodí, panenko!“

„Něco podobného už předpověděli mému muži!“ řekla Diana.

„Tak tomu věř a nevotravuj! Už ti nic neřeknu. Ty sama nejlíp víš, co seš a jaká seš. Jenom spíš, tak nic nevíš. Probuď se a já vím, že se ti otevřou oči...“

Nezdálo se, že by Diana odešla spokojena. Nastoupil Charry.

„No, copak jsem to neříkala? Budeš velikej král. Jenomže taky nebudeš šťastnej. Necháš si vzít, co máš nejcennějšího.“

„Korunu?“ ušklíbl se Charry.

„Ji!“ ukázala Cikánka prstem na Dianu. „Vezmou ti všecko, když ti vezmou tvou ženu! Ona je tvoje štěstí, tvoje moc, tvoje sláva! Dostal jsi dar z nebe, nenech si ho ukrást!“

Charry se tvářil znepokojeně.

„Bez ní nebudeš nic! Co horšího, budeš míň než nic. Budeš žít sám, uprostřed nepřátel. Každého dne zjitra budeš říkat: »Už aby byl večer!« a večer »Už aby bylo ráno!« Tak to bude!“

„Co by mne mohlo přemoci?“ zeptal se Charry pohrdavě.

Stará Cikánka potřásla šedivými copy. „Osud! Osud, který ti nedovolí zemřít, protože budeš mít strach o svou zemi. Budeš ji chránit - a neuchráníš. Obětuješ jí svou vlastní čest, na které ti tolik záleží. To je všecko, víc ti nepovím.“

Charry mávl rukou a šel si sednout k Dianě. Zřejmě mu ta věštba nedělala těžkou hlavu.

Diana se už taky vzchopila: „Stará, zkus hádat z ruky taky Yamanakimu! Ale pozor, je to Japonec - jestli vůbec víš, co to je.“

„Nevím,“ řekla stará klidně. „Ale dovedu číst z každé ruky; ať je to černoch nebo Indián, řeknu jim, co je čeká! Dej ruku!“

Charry to musel Tošiovi přeložit, Japonec nerozuměl španělsky; předložil svou dlaň s povzneseným úsměvem a Cikánka se s ní rychle vypořádala: „Celý život budeš bojovat za svého krále. Pak zemřeš vlastní rukou. Tvůj osud je čistý jako křišťál. Napřed léta bojů, potom dobrovolná smrt na prahu domu tvého pána!“

Charry to přeložil, ale samurajovou tváří nepřelétlo žádné hnutí. Jen ucukl rukou: „Nic jiného jsem nikdy nečekal.“

Pépi Nekvinda věřil na čáry a kouzla, i když v Boha nevěřil. Nedočkavě čekal, až se stará podívá. Cikánce zazářily oči:

„Ach, ty seš jako my, chlapče! Čoro moro... zloděj a podvodník! Joj, ale žes toho hodně štípnul; dokonce i v báni jsi seděl! Ale povím ti, chlapče, cesta, co po ní jdeš teď, není nejlepší! Vrať se ke svýmu řemeslu a budeš žít dlouhý léta! Ale když půjdeš po tý cestě, který hloupí lidi říkají poctivá, zkapeš do roka a do dne; jestli ne dřív!“

„Na poctivé cestě že zemřu? Plácáš nesmysly, babo! Dřív mě měli pořád četníci na mušce; víš, co to je, když tě honí četníci?“

„Zapomínáš, kdo já jsem! Bodejť bych já nevěděla, co jsou to žandáři! Ale povídám ti: dokud jsi byl zloděj a podvodník, honili - nechytili. Teď kulka střelí - a zastřelí. Taky to bude jedna policajtská kulka. Jenomže na poctivý cestě.“

„Když zastřelí, tak budu tuhej!“ mávl rukou Pépi. „Ale povím ti na rovinu, babo: Za takový věštby tě vem čert! Mně prorokovala jedna tvá rodačka, že se bohatě ožením a budu na starý kolena pánem. To je jiný kafe, ne?“

„Možná - jenže to bys nesměl přestat bejt darebákem.“

Pépi mávl rukou a šel. Baba se zmocnila Vítkovy dlaně a zasmála se. Sevřela mu ruku do pěsti a řekla: „Chlapče, ty bys mi měl něco dát! Aspoň stříbrňák, aby sis nezaplašil štěstí; i když jsem slíbila, že od zdejších lidí nic nevezmu. Protože tebe čeká veliký štěstí: dostaneš nevěstu bohatou, která ti věnem přinese statek a truhlu okovanou, plnou peněz!“

„Ale jdi! To je stejná hloupost, jako jsi vyprávěla ostatním! Nevěřím ti ani slovo...“

„Nevěříš? Přesvědčíš! Dostaneš nevěstu se statkem a truhlici s penězma. Ale musíš mi něco dát, jinak se štěstí urazí a radši se ti vyhne. Ta panenka má křídla a moc ráda přelétá!“

Vítek vytáhl z kapsy stříbrňák a dal jej babě. Ta jej poplivala a ukryla do výstřihu svých pestrých šatů.

„Ale abys věděla,“ poznamenal. „Já už mám nevěstu vyhlídnutou: Madlenku, co slouží u Müllerů. Ale ta je chudá jak kostelní myš, neumím si představit, kde by vzala statek nebo dokonce peníze. A já jinou nechci!“

Cikánka ho pleskla dlaní přes ústa. Znovu chytila jeho ruku a zahleděla se do ní. „Jak jsem povídala! Nemluv nic! Dostaneš Madlenku a peníze k tomu, jak povídám!“

Předpověděla ještě několika mládencům a dívkám, vesměs samé úžasné věci, protože se všichni smáli a vesele pokřikovali. Jenom Pépi Nekvinda měl nějaké připomínky; nakonec řekl:

„Ať je to jak je to, stejně nevěřím. O vás černejch jdou divný řeči: že jenom lžete a kradete, a sami ani nevíte, odkud jste přišli a proč. Tak jak vám mám věřit?“

„Snad,“ připustila stará. „Gádžové nevědí. Ale my to víme.“

„Zkus jim to vyprávět!“ požádal Tomáš.

Nejdřív nechtěla, ale ostatní ji žádali, ať to řekne. Dokonce i samotní Cikáni byli zvědaví; tak nakonec spustila:

„To byl jednou jeden moc dobrej mladej Rom; to bylo ještě doma, ve starý vlasti. On byl moc šikovnej ve všem, co dělal: nejlíp hrál na housle, nejlíp miloval děvčata a taky byl nejlepší zloděj v celý tý zemi. Říkali mu Čiko a byl to kluk krásnej, každýmu se líbil, i bílejm paničkám a jejich dcerkám.

A jak jsem povídala, že byl nejlepší zloděj, to tak jednou za ním přišli kamarádi a povídají mu: »Ty, Čiko, jde jedna řeč, že jseš nejlepší zloděj, co vidíš to ukradneš a žádnej tě nechytí! Ale jít krást do královýho paláce by sis jistě netroufl!« Čiko se jenom zasmál: »No baže, netroufl! Však pan král tam má všelijaký stráže a panstva kolem, hned by mě chytli! Já nejsem dilina, ten blázen, co to nemá v hlavě v pořádku!« Ale kamarádi doráželi: »Však on král pořád ve svým paláci není! Teď za pár dní má jet na nějakej dlouhej lov a panstvo pojede s ním, palác bude nehlídanej až na pár stráží, co tady nechá!« A Čiko začal přemejšlet, jak by to bylo možný. Ona totiž tehdá v tý hospodě byla taky Raja, ta nejhezčí romská holka v kraji, a on byl do ní hrozně zamilovanej. Když se chlap zamiluje, i rozum ztratí. A pro to ponoukání od kamarádů a pro ty oči Raji se Čiko rozhodl, že tam půjde.

Marně mu jeho stará máma povídala: »Ty nebuď dilina, takovej blázen sprostej! Podívej se na sebe, jak žiješ; love nevyděláš, co čórneš, s kamarády v hospodě propiješ nebo ženskejm dáš! A my, tvá rodina, žijem v chatrči na spadnutí, žebrat musíme, ani tu kravičku nemáme, aby nám mlíčka dala! Nechej zlodějny a radši se dej na práci, ta tě uživí!«

Ale Čiko se smál.

Tak když teda pan král odjel na ten svůj velikej lov, Čiko se vydal do jeho paláce. A prolezl ho celej a všecko ukradl: zlato, stříbro, drahý kamení a všecky peníze. A nakonec ukradl i kabát pana krále, celej se do něj nastrojil, po městě chodil a smál se: »To byl kabát pana krále; a teď je to kabát pana Čika! Byl král - není král. Já jsem teď král týhle země!« A jak tam tak chodil, vidí najednou kravičku, zrovna se mu zalíbila. Tak ji chytil a chtěl ji odvést domů, ale kráva že nic, že s Romákem nepůjde; tak si ulomil proutek a párkrát ji švihl, aby šla. Jenže přiběhl její bejk, takovej velikej, bílej, hrozně zlej, a rohama hned na toho chudáčka Čika. Jenže Čiko se ho nebál, vzal klacek a přetáhl toho bejka po koulích, jenom vykvik. Povídal si, že si odvede domů kravičku i s bejčkem...“

Všichni napjatě poslouchali a smáli se; jen Diana se nahnula k Tomášovi a šeptala mu: „Slyšíš, co to povídá? Tenhle příběh já znám... Král ho vyžene ze země. Je to ze Šrímad Bhágavatamu!“

„A zrovna v tý chvíli, kdy s tou kravičkou casnoval a chtěl ji domů odvést svý ubohý udřený mamince, tak se vracel pan král. Jela s ním spousta panstva, nastrojenýho, vznešenýho, prelátů a farářů taky různejch, zkrátka všecko panstvo, co tam bylo.“

„Nemýlíš se?“ zeptal se Tomáš šeptem Diany.

Stará Cikánka po něm loupla okem: „Ty se moc neškleb, gádžo Baarfelte, tys tam byl tehdá taky!“

„No teda!“ řekl Tomáš nechápavě.

„A ti páni hnedka na chudáka Čika, že ukradl peníze a kabát pana krále a chtěl odvést kravičku. A hned volali na krále, aby ho potrestal. Čiko kleknul a prosil, že to víckrát neudělá, král mu sice dal milost, ale vyhnal jeho i celej náš rod ze země. Řekl, že Romové už nemají v tý zemi co dělat, že musejí odejít do cizích zemí, kde na ně lidi budou zlí. Jo, tak to bylo!“

„Ten král se jmenoval Mahárádža Parikšít.“ řekla Diana do ticha, které nastalo. „Je to pravda?“

„A co já vím, jak se jmenoval?“ lekla se stará Cikánka. „Co ty víš o tom, jak to bylo?“

Diana mávla rukou, vyskočila a odběhla do statku. Než se mnozí Cikáni vyptali na podrobnosti, už tu byla s knížkou:

„Je to tady! Poslouchejte:

tatra go-mithunam rájá hanyamánam anáthavat

danda-hastam ca vrsalam dadrše nrpa-lanchanam

Když tam Mahárája Parikšít přijel, viděl šúdru nižší kasty oblečeného jako krále, jak bije krávu a býka kyjem, jako by nikomu nepatřili...“

Když Diana začala zpívat v sánskrtu, Cikánka se přikrčila, jako by se bála trestu; teď sledovala s bázní její slova:

„vrsam mrnála-dhavalam mehantam iva bibhyatam

vepamánam padaikena sidantam šúdra-táditam

Býk byl bílý jako lotosový květ. Byl zděšený ze šúdry, který ho bil kyjem a měl takový strach, že stál jen na jedné noze, třásl se a močil.“

„Škaredý pomluvy,“ vrčela Cikánka. „To povídají gádžové, ale tak to vůbec nebylo!“

„Kdepak, to se tam píše úplně jasně!“

„Co je to vůbec za knížku?“ ptal se Tomáš.

„Šrímad Bhágavatam, první kanto, sedmnáctá kapitola. A potom je tady napsaný, co mu Maharádža Parikšít řekl:

rájováca: na te gudákeša-yašo-dharánám

baddháňjaler vai bhayam asti kiňcit

na vartitavyam bhavata kathaňcana

ksetre madíye tvam adharma-bandhuh

Zdědili jsme slávu Arjuny, proto když se nám odevzdáváš se sepjatýma rukama, nemusíš se bát o svůj život. Nemůžeš však zůstat v mém království, protože jsi přítelem bezbožnosti.“

Stará Cikánka znenadání začala srdcervoucně kvílet; ukazovala na Dianu a něco vykřikovala ve své řeči, čemu nikdo, dokonce ani Tomáš, nerozuměl. Diana překvapeně vyčkávala, až se vyjádří nějakým srozumitelným jazykem.

„Už vím, kdo jsi!“ řekla konečně stařena. „Už vím, proč nemohu přijít na to, kdo vlastně jsi a čím jsi byla v minulých životech! Tys vůbec nebyla člověkem!“

„Nevadí,“ usmála se Diana. „Byla jsem aspoň nějakým hezkým zvířátkem?“

„Nebyla jsi člověkem, zvířetem ani rostlinou; tys vůbec nebyla ničím z tohoto světa! Přišla jsi odjinud! Odjinud!“

Diana chvíli váhala, pak řekla klidně: „No a co?“

„Přišla jsi ztrestat celý tenhle svět!“ křičela Cikánka. „Proč chceš ale ublížit nám, Romům? Proč neublížíš těm gádžům, kteří nám ubližují? Proč chráníš rytíře Božího chrámu a ne nás, když máš tak velikou moc?“

„Protože to, co jsi řekla, je hloupost!“ usmála se Diana. „Sice se na tebe nezlobím, ale...“

Cikánka řekla ještě něco ve své řeči; pak si zahalila hlavu květovaným šátkem a odešla do svého přístřešku.

„Nevadí,“ řekla Diana. „Je pozdě. Půjdem taky spát...“

Romance o Evě-Marii

Toho rána vstávali všichni pozdě, takže odpadla přednáška; i cvičení se přiměřeně zkrátilo, hned po snídani se všichni dali do práce. Charry očekával, že činnost Cikánů nebude dneska za moc stát, ale jen se najedli, už pracovali a nebylo na nich znát žádnou únavu. Vypustili Dianino koupaliště a teď se usilovně lopotili na výkopech. Muži, odění jen kusem hadru kolem beder, kopali a nakládali hlínu do ošatek, které ženy, do půli těla nahé a v krátkých sukýnkách, nosily k hrázi, aby ji tím zpevnily. Nahé děti buď pomáhaly, nebo si hrály v blátě. Jenom vajda stál do půli těla obnažen nad nimi, pohrával si se svým bičíkem a vydával rozkazy. Jeho žena spala s otevřenými ústy ve stínu jednoho z vozů a hlídala tábořiště.

Charry rozhodl, že zatímco Cikáni budou kopat nádrž, my ostatní vyrobíme betonovou hráz. Byla to práce důstojná bílých, neboť Cikáni jí nerozuměli; kromě výstavby elektráren nedovedli vlastně téměř nic. Baarfelt dostal čtyřspřeží koní a úkol dojet do města pro cement. Vítek s druhým čtyřspřežím jezdil pro písek do pískovny za vesnicí. Charry organizoval práci, Diana pomáhala a pletla se, jak mohla.

Během dopoledne přišel k nám na Hůrku hostinský Borg. Navrhl Charrymu, aby naši Cikáni vystoupili večer jako kapela na velké tancovačce, kterou uspořádá ve své hospodě. Cikánům dá večeři a něco k pití, takže škodní nebudou, i Charry na tom vydělá něco k jídlu. Charry zavolal vajdu a protože projevil souhlas, starý ochotně souhlasil, že jeho banda zahraje. Táta Borg odešel, mna si ruce, neboť správně tušil, že bude mít večer plno a pořádně vydělá.

Během dne sbíjel Charry s muži dřevěné ohrádky, kterým říkal šaluňky a do kterých měl přijít ten beton; Cikáni zatím kopali, jako by je někdo honil. V poledne jsme se šli najíst; Cikáni si jen na chvíli odpočinuli, snědli kus chleba s pálivými paprikami a šli do práce. Vajda vysvětlil, že jsou zvyklí jíst až večer.

Odpoledne přijel Tomáš s cementem. On i všichni koně byli celí šedí od prachu i od cementu, který z mizerných pytlů lítal všemi dírami. Charry se vztekal a sliboval pomstu za takovou nedbalost; ale Tomáš ujišťoval, že stejně vybral nejlepší pytle, které tam měli. V cementárně, která vyrábí tento ušlechtilý stavební materiál, na něj beztak zírali jako na zjevení, nebylo zvykem, aby cement chtěli sedláci, většinou se používal jen v přístavu na opravu mola a překladišť. Charry dal cement složit, pozval si pět Cikánů a učil je míchat beton. Tomáš jel k řece koně vyplavit, protože jednak bylo horko, jednak nemohli pro špínu ani dýchat.

Na břehu se Tomáš svlékl do krátkých spodků, takže bylo možno si prohlédnout jeho svalnaté tělo. Potom zavedl koně do hloubky a tam jim dal možnost se ochladit a zbavit hmyzu. Umí s koňmi skvěle zacházet, i když nemá arminské znalosti. Sám se také vykoupal; když se koně plavení nabažili, nechal je pást na křoví na břehu, jednoho zavedl na mělčinu a počal mu čistit srst věchtem trávy.

Ani si při té činnosti nevšiml, že se tu objevila dívka. Velmi hezká, oblečená do kroje zdejších selek pro všední den. Bylo na ní vidět, že není jen tak obyčejná; v tmavých copech měla zapletené stuhy a na nohou dřeváky, zatímco obyčejné dívky chodily normálně naboso. Chvíli pozorovala Tomášovo počínání, a když se na chvíli obrátil a povšiml si jí, přišla blíž.

„Dobrý den!“ pozdravil a chtěl se opět věnovat koni, když ho zarazil její hlas: „Co tady děláte?“

„Jak vidíte, plavím koně. Myslím, že to jste poznala sama.“

„To ovšem ano,“ souhlasila. „Ale z jakého důvodu čistíte svoje koně zrovna tady? Na tomhle místě?“

Tomáš poznal, že povídání bude delší; nechal koně být a otočil se k ní. Usmíval se - ale ona se tvářila přísně.

„Myju je, protože jsou špinaví. A tady nebo jinde - co na tom?“

„To teda ne! Tohle je moje místo! Chodím se sem koupat, nemáte-li nic proti tomu. A v té špíně se koupat nemohu, uznejte!“

„Beze všeho. Když vyjdete o deset metrů výš proti proudu, tam je voda úplně čistá jako křišťál. Myslím, že není důvodu se na mne hněvat.“

Ohrnula nos. Velmi pěkně ohrnula nosík - uměla to.

„To víte! Zrovna kvůli vám se budu koupat na očích cizímu mužskému! Musím si to odpustit; ale zlobím se na vás!“

„Panenko,“ mávl rukou Baarfelt. „Mám tady práci, ani bych si vás nevšiml. A ostatně, nebyla byste první ani poslední dívka, kterou jsem kdy viděl se koupat. Žiju na světě už pár let a leckde jsem byl. Všude se dívky tak neupejpají, jako vy.“

Hodlal se otočit a pokračovat v čištění koně, ale dívka mu to nedovolila. Rychle se zeptala: „Vy patrně patříte k Ritherovské čeledi? Tam mají takové zvyky! Ale já nejsem Diana Ritherová!“

„Taky jsem si všiml.“ pravil, prohlížeje si ji úkosem.

„Jak to myslíte?“ načepýřila se. „Myslíte, že ona je hezčí?“

Neřekl nic. Vzal nový věchet trávy a počal čistit koni zadek.

„Je mnohem starší než já a hubenější! Nemá vůbec žádnou figuru! Vypadá jako kluk, když se to tak vezme. Nevím, co na ní všichni vidí. A neumí se vůbec chovat!“

Tomáš mlčel a soustředěně čistil koně.

„No, co vy na to řeknete? Budete ji bránit, že ano? Takoví jsou všichni mužští; zvlášť její pacholci!“

Baarfelt se zase otočil; opět se široce usmíval. „Holčičko! Nepovíme si, co chceme jeden od druhého, na rovinu? Vy víte, že nejsem Ritherův pacholek. Víte ledacos, ale chcete se dozvědět víc. Tak ven s tím!“

„Nevím, proč bych měla vědět, kdo jste!“ řekla nadurděně.

„V této vesnici a vůbec kraji není zvykem vykat pacholkům. Vlastním či cizím. Nevím, jaké zvyklosti máte vy, ale vypozoroval jsem to. Kdybych byl Franzl nebo Janek, ani byste si mne nevšimla - ale když o to stojíte, prosím: jmenuji se Tomáš Baarfelt a jsem u Ritherů hostem.“

„No - Ritherovi mají všelijaké hosty! Včera jsem viděla... ta křiklavá páchnoucí tlupa Cikánů jsou taky jejich hosté?“

„Cikáni se vám nelíbí?“ zeptal se Tomáš vesele. „Ale zatančit si snad při jejich hudbě přijdete; nebo i tím pohrdáte?“

„Ale přesto nesouhlasím s tím, aby tady byli! Kradou, křičí a jsou protivní. A nechtějí nic dělat. Je to žebrácké a líné plemeno, které je třeba hnát ze dvora bičem!“

„Jděte se podívat na Hůrku, kolik udělali práce. Uvidíte jejich pracovitost, až bude dílo hotové...“

„Dílo!“ protáhla posměšně. „Copak to dělají tak skvělého na té vaší Hůrce? Zas nějaká hloupost na pobláznění lidí?“

„Něco podobného. Víte, co je to elektřina?“

„Ne. Ale jestli to vymyslela Diana Ritherová, bude to určitě nějaký podfuk!“

„Nevymyslela to Diana,“ usmál se Tomáš. „Vymyslel to jistý pan Volta v Itálii před sto lety. Elektřina je plynulý tok elektronů nabitých energií kovovým vodičem.“

Dívka se na něj podezřívavě podívala, zřejmě tomu moc nevěřila. Zeptala se opatrně: „A k čemu je to dobré - vyjma okouzlování nevědomých dívek?“

„Maže se to na chleba! Až to bude běhat, bude mi potěšením vám ukázat názorně, co to dokáže. Překvapuje mne však, že Diana a Charry vědí aspoň něco; to jste neráčila chodit do školy?“

„Tu a tam - jak se dalo při práci v hospodářství. Ale Charlie má vysokou a jeho žena - bůh suď, kde vzala svoje vědomosti. Podle nich nemůžete hodnotit ostatní lidi!“

Baarfelt pokývl hlavou. „Promiňte, zapomněl jsem, kde jsem. Na mém statku zná tohle i poslední čeledín; naučil jsem je to. Nebojte se, pro vaše děti už budou tyhle věci naprosto běžné. A děti vašich dětí už je zas nebudou znát; protože přijde něco daleko lepšího a dokonalejšího. To je vývoj, slečno.“

„Musí se nechat, že umíte vyprávět zajímavě. Skoro bych při tom zapomněla, jak jste drzý! Vy jste Dianin příbuzný?“

„Ne - proč?“

„Je velmi nezvyklé ubytovat ve svém domě hosta, který je úplně cizí. Myslela jsem, že jste z jejich přízně!“

„Všichni lidé jsou příbuzní; taky vy jste moje malá sestřička. Jsme spolu spřízněni blíž, než si myslíte.“

„My - dva spolu? Vždyť mě ani neznáte!“

„Nevadí. Víte přece, že praotcem lidstva byl Adam a pramáti Eva. Lépe řečeno, přímým předkem lidstva byl jejich syn Kain, který z té rodiny zůstal naživu jako dědic. Všichni lidé jsou jejich potomky. Proto jsem já váš bratr a vy má sestra!“

Dala se do smíchu; a smála se dlouho, i Tomáš se smál.

„Originální vysvětlení! Ale neudržitelné. Když jsou všichni lidé blízcí příbuzní, jak potom podle Bible omluvíte ten těžký hřích, že se žení a vdávají? Vlastně v rodině! Jak je možné vzít si vlastní sestru za manželku?“

Tomáš se smál dál. Ukázal prstem: „Já to nevysvětluji nijak. Já to nechávám tomu koňovi. A proč? Protože má větší hlavu.“

„Vidím, že si se svými názory neděláte velké problémy! Jste pozoruhodný člověk, pane Baarfelte!“

„Jmenuji se Tomáš. Nebo bratr Tomáš, když už chcete.“

„Já jsem Eva. Eva-Marie. Těší mne, že jsme se poznali.“

„Byl to záměr Boha Pána a Vládce.“

Zachvěla se - podívala se na něj s rozšířenýma očima.

„Jak jste to řekl? Vy jste pastor?“

„Ne. Proč bych měl být?“

„Chodíte pořád v černém - a vypadáte tak...“ rozhodila rukama, aby to nemusela vysvětlovat. „Jste velmi zvláštní! A víte toho mnoho z náboženských otázek, jak jsem právě zjistila. Někteří lidé povídají, že jste pastor stejně jako ten zvláštní kněz, co byl na Hůrce hostem před vámi.“

„Nejsem takový, jako on.“

„To ne - ale jste zvláštní. Jste vůbec naší protestantské víry; nebo jste... něco jiného?“

„Ano, Evo-Marie, jsem něco jiného. Nejsem katolík ani luterán. Jsem zvláštní víry, kterou ty neznáš. Katolíci i protestanti uctívají Boha prostřednictvím kněží, kteří za ně předkládají jejich modlitby. My jsme jiní; každý z nás hovoří se svým Bohem za sebe, každý je sám sobě knězem. Můj Bůh je stále se mnou. Nemusím jej prosit v modlitbách; On přece sám ví, co potřebuji. A já vím, že mi dá to, co mi bude k užitku. Tykám si s Ním - je to můj bratr, jako jsou ostatní bratři. On je v každém z lidí, Jeho vůle hovoří ústy každého živého tvora. I tvými, Evo-Marie. To On si přál, abys přišla na tento břeh, když jsem tu myl koně, a rozhněvala se na mne, že jsem ti pokazil koupel.“

Eva-Marie na chvíli zvážněla. Potom řekla: „Každé vaše slovo je zvláštní. Nechápu vaše myšlení! Ráda bych se o vás dozvěděla víc, vaše podivné vyznání víry mne velmi zajímá! Zdá se mi... téměř neskutečné v dnešním rozvaděném světě! Jste rozhodně velmi podivný člověk!“

Baarfelt by byl odpověděl, ale v té chvíli se ozval nahoře na stráni dusot kopyt. Diana se sem hnala cvalem na svém bělouši a když je viděla, radostně na ně zahalekala. Tomáš na ni zamával a přivítal ji širokým úsměvem. Diana seskočila s koně.

„Jéjej, vy jste se už seznámili? Ahoj Evko, to jsem ráda, že tě vidím! Vykoupem se, nebo co? Víš, moje koupaliště mi vypustili, dělají tam přehradu. Proč vlastně vy dva nejste ještě ve vodě? Divím se, že v tom horku můžete vydržet...“

„Já už jsem na odchodu,“ řekla Eva-Marie. „Nezlob se, Diano! Jenom jsem se na chvíli zastavila s panem... bratrem Tomášem.“

„No, však pobuď, ne? Voda je určitě jako kafe. Takový horký dny, to je nejlepší ležet u vody a nehnout se...“

„Ale - táta by mě volal!“ Eva-Marie takticky couvala. „A vůbec, už jsem tady byla dlouho. Koupej se sama!“

Dianě to myslí - zacvaklo jí, proč vlastně náhle Eva-Marie ztratila o koupání zájem. Vmžiku ji chytla za cop, přitáhla blíž, otočila jako panenku a kolenem shodila do vody. Na mělčinu, ale stačilo to. Eva se vynořila a chtěla začít nadávat; ale Tomáš se rozhodl zkusit si kop s otočkou, vyskočil a zezadu kopnutím srazil Dianu za ní. Nepovedlo se mu to dokonale, byla rychlá, tak ji zasáhl jen do ramene, ale do vody stejně letěla.

„Dobrý!“ ocenila, jen co se vyhrabala na nohy. „Počkej, jak já tě dobiju, jestli si troufneš jít za náma...“

Eva-Marie se hrnula z vody, tak jí Diana podrazila nohu a ještě ji párkrát potopila.

„Au!“ ječela Eva. „Co to děláš? Jak si můžeš dovolit...?“

„To je metoda, jak léčit upejpavý holky! Teď s náma pobuď, než uschneš! Nebuď netýkavka, to nemáme rádi...“

Eva-Marie vylezla z vody a nebyla ani trochu nadšená tou koupelí. Dokonce se zdálo, že nabírá do pláče. „Ani mě nenapadne! Zapamatuj si, že s tebou nechci nic mít, ty...“ na nic dost ošklivého nepřipadla, tak se otočila a mazala odtamtud pryč.

„Evo-Marie,“ vykřikl Baarfelt. „Počkej!“

„Nech ji, fouňu!“ řekla Diana. „Já nevím, co s tou holkou je! Někdy je docela prima; už jsem ji odnaučila bát se šelem, mluvit bez okolků s cizíma lidma a snášet se s holkama svýho věku, ale někdy v ní najednou propukne nějakej hloupej nápad a pak s ní není k vydržení. Jako zrovna teď. Prosím tě, cos jí udělal, že dělala takovou otočenou?“

„Já nic. Ale třeba se jí nelíbilo, že jsi ji hodila do vody. Někteří lidé to nesou nelibě.“

„Snad, ale ne Eva-Marie. Když jsem jí to udělala posledně, před čtrnácti dny, ještě se tomu smála. Jediný, co mě v tý souvislosti napadá je, že se snad styděla před tebou. Ale tomu se dost divím; nechápu, co špatnýho bys na ní kvůli tomu viděl!“

Tomáš se poškrábal na bradě. „Chceš si rozumně promluvit nebo se chceš koupat?“

Diana se zatím svlékla, to jí nedalo moc práce, a několikrát se potopila. „Teď ti pomůžu s těma koňma. Pak pokecáme, ne?“

Skutečně se dala do práce, nejdřív našlechtila svého Cvoka, pak jednoho z tažných. Když byli přesvědčeni, že líp už koně vypadat nemůžou, natáhli se na vyhřátý písek.

„Tak povídej. A ať mě to domlouvání moc nebolí!“

„Víš, Diano, jsou lidé, kterým ztřeštěnost činí potíže. Někdy samozřejmě berou takové věci jako žert; ale v této chvíli to asi Eva-Marie tak nebrala. Předtím jsme hovořili o víře. Zdá se, že má zájem o Poznání, sám nevím, jak přišla na to, že bych jí je mohl vyložit. Zatím tápe, ale věřím, že by přirozenou inteligencí mohla pochopit. Možná v té chvíli byla její mysl povznesena nad obyčejné světské věci.“

Diana se poškrábala na nose. „Nevím, proč by se výuka věrouce nedala spojit s koupáním! Podle mých zkušeností snad jde spojit s koupáním všecko!“

Tomáš ji pohladil po hlavě jako rozpustilé dítě.

„Ty jsi šťastný člověk, Diano! Ta stará Cikánka snad má pravdu, že jsi z jiného světa. Jako bys vůbec neznala pojem hříchu. Samozřejmě, slyšela jsi o něm, ale tady uvnitř necítíš, že by nějaký hřích mohl existovat. Tím méně, že bys ho mohla spáchat ty sama. To je ostatně ideál řádu, vychovávat lidi, kteří nejen že sami nebudou hřešit, ale sám pojem hříchu jim bude tak cizí, že nebudou spatřovat hřích ani v počínání jiných. Tak jsem vychován i já; proto věřím, že jsem nikdy nespáchal žádný hřích. Hříchem ve smyslu, jak mu rozumíme my, je vědomé konání zla. A protože ty nikdy nekonáš vědomě zlo, neznáš je.“

Diana ležela na písku a tiše naslouchala. Ani nic nenamítala, to je co říct. Co jí povídal, se výrazně lišilo od všeho, co znala doposud. Ale jeho názory se shodovaly s jejími.

„Eva-Marie je stejná jako všichni zdejší lidé. Oni ještě vědí, co je hřích; znají svědomí, které k nim mluví. Jsou schopni konat zlo. I Eva-Marie, ve které náklonnost ke zlu vychovalo prostředí, lidé, mezi kterými žila. Až pozná dotek Absolutního Dobra, který známe my, zapomene na takové věci. A bude taková, jako ty.“

Diana pokývala hlavou. „Takhle mluvil Ludvík d'Enghiem. Charry se ho ptal, jestli necítí výčitky svědomí, že zabil ty lidi, kvůli kterým musel prchat. Ludvík řekl, že neví, co je svědomí. Zabil nepřítele; lituje je, ale co učinil, bylo správné a Bůh stál při něm. Tak vysvětlil Charrymu a mně, že se nesmíme trápit pro boje, které jsme prodělali v jižních mořích; že jsme zabili jen ty, kdo chtěli zabít nás. Litujeme ztráty jejich životů; ale bylo nutné to udělat.“

„Správně,“ řekl Tomáš. „Tady naštěstí nejde o smrt lidí, tady nepoteče krev. V našem případě jde o odstranění přemrštěné úcty k duchovním hodnotám, které někdo považuje za posvátné. Lidé si zvykli mít určitá místa, kde je vidí Bůh: chrámy, svatyně, blízkost posvátných obrazů a soch. Tam jsou s Bohem, tam slouží Bohu. Ale jinde jako by Bůh neexistoval. Lichvář, který ve svém domě sdírá kůže z ubožáků, jimž půjčil peníze, se plazí k oltáři po kolenou a sype plnými hrstmi peníze do kostelní kasičky. Smilník, který násilím nutí ženy být mu po vůli, se bije do prsou před obrazem Matky Boží. Lháři, křivopřísežníci, sprostí vrazi, všichni se snaží být v Chrámu Páně svatí a čistí jako neviňátka v den narození. Ale cožpak si myslí, že Bůh je nevidí v jejich všedních dnech? Myslí, že když vyjdou z chrámu, ocitli se rázem mimo dosah Prozřetelnosti? Nezdá se ti taková myšlenka směšná?“

„Zdá. A co máme dělat, když hřešit člověk prostě musí? Nevím jak komu, ale mně je ledasjaký hřích docela příjemný. Ba, možná většina.“

Baarfelt se rozesmál. „Mluvíš zřejmě o lásce. Ale sama nevíš, co vlastně povídáš. To tvrdil otec František, že každý tělesný styk je hřích a že by bylo lépe ženy se ani prstem nedotýkati. Ale ty sama to necítíš - správně, láska není a nemůže být hříchem. Každý člověk vznikl z lásky dvou jiných; po tisíciletí se to děje, Bůh to vidí a přeje tomu. Jen hlupáci mohou považovat lásku za hřích. Ty, jak vidím, o hříchu hovoříš vesele, dokonce neuctivě. Vidíš tedy správně, jaká je pravda, neboť o takových míněních, jako jsou pohrůžky puritánů, nemá cenu mluvit vážně.“

„Správně, to odjakživa tvrdím! Tomáši, jsi můj člověk! To by se mělo říct všem, aby to věděli!“

„Čistý člověk, člověk budoucí doby, je člověk přirozeně mravný. Je to člověk, který nevidí zlo v ničem, ba ani ve zle samotném. Pakliže je přesvědčen, že některý čin je zlý, podvědomě se proti němu postaví. Třeba i silou, ale vždy jenom ve jménu dobra! To je třeba učit lidi, ne jim slibovat odpuštění hříchů! Nikoliv odplata za zlo, které člověk spáchal v životě, ale život bez zla, bez hříchu, tudíž i bez potřeby odpouštět zlo. My nekřtíme děti jako katolíci a protestanti; nesmýváme z nich prokletí dědičného hříchu, protože není žádný dědičný hřích. Adam a Eva se nedopustili hříchu, když utrhli jablko ze stromu Poznání. Člověka učinil Bůh dobrého; teprve jeho vlastní sklony jej naučí být zlým, nebo si zachovat náklonnost k dobrému.“

Diana se začala vesele usmívat. Když řekl to poslední, vyprskla smíchem, ale pak se rychle zarazila. „Promiň! Zdálo se mi to směšné; totiž, tvoje popírání prvotního hříchu. Napadlo mi, jak by faráři vyskakovali, kdyby to uslyšeli.“

„Nemám, co bych ti promíjel. Není přece špatné myslet na Boha se srdcem plným radosti. Cožpak Bůh je smutný? Smích člověka je projevem jeho štěstí, jeho dobré vůle; myslíš, že by Bůh měl být rozhněván, když vidí, že jeho dítě je šťastné?“

Diana se zvedla a šla se zase okoupat. Když se vrátila, zeptala se: „A co z toho všeho platí pro Evu-Marii?“

„Eva-Marie je mladá, zdravě uvažující, jen trochu nevědomá dívka. Její rozum doposud spí; neměl ještě možnost rozvinout se do plné šíře, jak je přáním Boha. Kdyby žila tady, v tomto světě, zřejmě by se nikdy nestala jinou. Setrvala by v nevědomosti a přízemnosti celý život a nevadilo by jí to, protože by neznala nic jiného. Bylo by to docela dobré; ale jestli toho bude hodna, otevřu před ní světlo Poznání, světlo Osvícení. Pak uvidíš, co rozkvete z takového divokého poupěte!“

„Zkrátka, holčička potřebuje drezúru! Já jsem na takový věci jako stvořená. Řekni, co ji chceš udělat, a do tří dnů to má! Já už vychovala lidí, jen se zeptej koček, ty to registrují!“

„Nevím, zda máme na mysli totéž; možná ano, ale naše cesty vedou různým směrem ke stejnému cíli. Tvá cesta je rozpustilost a veselé násilí. Má je cesta slov a trpělivého přesvědčování, cesta probuzení duše. Ale obě jsou správné; jdou-li ruku v ruce, dojdou jistě k cíli.“

„Fajn. Tak můžu ji tedy házet do řeky?“

„Klidně. Každého lze hodit do řeky, pokud umí plavat a rovnou se v ní neutopí. Nebo nemá zrovna na práci něco důležitějšího. Pakliže se to stane ve vhodnou chvíli a ne příliš často, může to být prospěšné; ale jak říkám, nesmí to být pořád, potom by místo překvapení nastoupil zvyk a už by se to nedařilo. Ale jinak na ni buď hodná! Je ještě mladá a nezkušená, není jako ty. Zaslouží si, abychom o ni pečovali.“

„S tebou je radost mluvit, komthure. Stane se!“

Nasedli na koně a vraceli se domů. Práce už končila, neboť Cikáni se chtěli připravit na večerní vystoupení v hospodě. Tentokrát nebyli oblečeni ve starých hadrech; navlékli na sebe rovněž pestré, ale velmi elegantní a téměř čisté kroje, zvláště dívky se vyšňořily, jako by šly na svatbu. Diana je okukovala a když si toho všimly, požádala, zda by se nemohla vystrojit jako ony. Přijaly to s radostí a vyzdobily ji jako pravou Cikánskou princeznu; dokonce stará vajdova žena přidala pár svých stříbrných šperků. Světlé vlasy ukryla pod červený šátek - a bylo na světě o jednu Cikánku víc. Půjčila si od jedné dívky kastaněty, navlékla je na ruce, klapala s nimi, prohýbala a vlnila se do rytmu tance, aby se to naučila a nevypadala mezi nimi tak hloupě.

Hospoda byla slavnostně osvětlená spoustou svíček a ověšená zelenými girlandami z chvojí a květin. Dvojité dveře byly do široka otevřené, stolky a židličky stály i před hospodou, dokonce tam byl kus umetené návsi, aby se dalo tančit. Předpokládalo se, že se bude tančit uvnitř i venku a táta Borg si vzal k ruce dvě dívky na roznášejí jídla a nápojů. Taky se už scházeli lidé; dokonce i z okolních vesnic se sešla mládež, přilákaná zvěstí o podivné muzice a dobré zábavě.

Když jsme se objevili, vítal nás táta Borg hlubokou poklonou. Charryho, Dianu, Tomáše, Tošia, Vítka a nás posadil na čestná místa a vajdovi hned naléval. Taky Cikánům nalil, ti vybalili nástroje a hned začali vesele hrát. To byl povel pro vesničany, kteří se rychle seběhli, a už se tancovalo. Diana byla okamžitě v kole, Charry ji protáčel, až jí červená sukně lítala; Cikáni se smáli a křičeli, že jim to jde. Dívky z vesnice měly samozřejmě oči navrch hlavy; hlavně proto, že se paní z Hůrky opovážila obléknout za Cikánku, příslušnici opovrhovaného národa. A Cikáni se chovali jako kamarádi panstva, o kterém probleskovaly zprávy, že je šlechtického rodu.

Potom se objevila honorace: taky rodina Müllerova, včetně Evy-Marie v parádním kroji. Už zřejmě zapomněla na odpolední koupel, protože na Dianin pozdrav radostně odpověděla a bavila se s ní docela vesele. Müller se tvářil povzneseně.

„Tak nevím, Rithere, jestli děláte dobře! Pouštět ty zloděje a darebáky do vesnice - vždyť se může něco stát! Není to opatrné, to mi nikdo nevymluví!“

„Nikdo ani nechce. Představím vám někoho, Müllere: Muže, na kterého se můžete obrátit se svými stížnostmi. Tohle je vajda Pascaletto, něco jako starosta Cikánů.“

Müller se zatvářil pohoršeně. „To není dobrý vtip! Chcete mne zase urážet? Starosta jsem přece já - ty černé huby žádného starostu mít nemohou!“

„Tak si představte,“ vmísil se Tomáš. „Že mají dokonce krále! Takový starosta jako Pascaletto je proti němu úplný chudák; král má peněz, že by mohl koupit celou tuhle vesnici i s obyvatelstvem!“

„To ovšem není důvod k tomu, aby se mi chtěl rovnat!“ prohlásil nasupeně Müller; lidé kolem se totiž začínali smát.

„Není vám roven, to jistě ne. Až budou vaši občané poslouchat svého starostu tak, jako Pascaletta poslouchají jeho Cikáni, pak si budete rovni. Ale zatím je on víc, protože jeho lidé ho mají rádi. A on jim vládne tak, aby z toho měl prospěch nejen on, ale celý jeho rod. Ukažte mi bílého člověka, který myslí na svoji vesnici víc než na svou kapsu! Já se před ním pokloním a donutím i Pascaletta, aby před ním sklonil hlavu...“

Charry vznikající hádku zarazil tím, že pozval Müllera na skleničku; to starosta nikdy neodmítl, takže šli k pultu. Zatím se ztratil i Vítek, který šel hledat svou Madlenku. Dianu vzal do tance jeden z mládenců, kteří k nám na Hůrku občas chodili. Chtěl ji požádat o výpomoc, kterou by mu mohl Charry poskytnout. Eva-Marie a její matka se přesunuly na druhý konec sálu a tam počaly projednávat události v obci s kroužkem usedlých dam. Avšak Eva se během doby vytratila.

Tomáš seděl na svém místě a popíjel víno. Na pivo si nemohl zvyknout, tvrdil, že u něho doma v Čechách se pije daleko lepší; on jako Moravák dává přednost vínu z vlastního vinohradu. Přesto nepil moc a na všechny se usmíval. Chvíli jsme si povídali; rád se mnou hovořil, protože jsem se naučil od Vítka a Pépiho trochu česky a Tomáše bavilo mne to učit víc.

Když jsem na chvíli vyšel ven, (tak asi po hodině), spatřil jsem Evu-Marii; i ona si mne všimla a pospíšila ke mně, což mne zarazilo. Obvykle mne lidé nevyhledávají.

„Poslyš, ty pruhovanej! Pojď sem na chvíli!“

Přišel jsem blíž a ona mne bez vyzvání pohladila po hlavě. Ani se mne nebála jako dřív; byla docela rozumná holka.

„Chtěla bych ti dát dárek! Co bys asi tak chtěl?“

„Já?“ nevěřil jsem svým uším. „Co mám chtít? Nic mi nechybí!“

„Třeba kus uzeného? Děláme moc dobrý...“

„To máme doma taky! Nedělej si škodu!“

Charry mne učil, abych se na nic nevrhal, jako bych týden nejedl a když mi někdo něco dává, trochu se vzpouzel. Je to prý zvyk lidí; no dobře, ale doma v Arminu bych se v životě nenajedl, kdybych měl odmítat, co mi dávají.

„Nezávidíš občas tomu jaguárovi ten černý obojek? Chtěl bys taky něco takového? Třeba červenou mašli?“

„No... kdyby to muselo být...“

„Takovou, jako mám já, viď? Dám ti!“

„Ani nemusíš! Kdybych potřeboval, Diana takových věcí má, ani by nepoznala, že jí jedna ubyla.“

„Ale jdi, ty jsi na mne zlý! Já chci být s tebou kamarád; chci, abys mě měl tak rád, jako mám já tebe! Víš, líbíš se mi s tím tvým pruhovaným kožíškem. A chci, abys měl na mě památku!“

„No tak dobře,“ vzdal jsem se. „A co mám za to udělat?“

„Ale ne!“ řekla zoufale. „Ty všecko zkazíš! Copak musíš vždycky pro někoho něco udělat, aby tě měl rád? Co když jsem opravdu chtěla jenom tvoje přátelství?“

„Přátelství se dokazuje činem. Tak co chceš?“

Sklonila se a vzala mne kolem krku. Voněla jako květiny v Dianině zahradě. Takhle zblízka to bylo zvlášť poznat.

„Ty jsi veliký kamarád s Tomášem Baarfeltem, viď?“

„No, to jsem - co s ním máš?“

„Ale nic! Ale chtěla bych... aby si se mnou zatančil! Kdybys mi to zařídil, měla bych tě ještě daleko radši. Dala bych ti pusu na čumák, jako to dělá Diana!“

„Snad ani není potřeba, mám tě rád i tak! To není nic těžkého. A proč to vlastně chceš?“

„Proč, no... Odpoledne jsem s ním mluvila. Vsadila jsem se s děvčaty o láhev vína, že si se mnou zatančí. Víš, co je víno?“

„Vím,“ povzdechl jsem. „Bolí z něho hlava.“

„Ale já bych to nechtěla prohrát! Záleží jen na tobě, jak dopadnu. Aflargeo, buď na mě hodný...“

Otřel jsem se jí hlavou o tvář, ona mne ještě jednou pohladila a já šel za Tomášem. Tomáš seděl pořád ve stejné pozici. Mlčel, díval se na sklenice s vínem a občas přehlédl okolí. Čekal jsem, až se Eva-Marie vrátila k děvčatům, u jejichž stolu seděla a pak jsem se otřel o Tomášovu nohu. „Ty znáš Evu-Marii Müllerovou?“ ptal jsem se, když se na mne podíval, co asi chci.

„Znám. Co s ní má být?“

„Má veliký problém. Vsadila se s děvčaty, že neumíš tancovat. Totiž, ona tě bránila, že ano. A teď bude muset zaplatit láhev vína, když ty netančíš.“

Ohlédl se překvapeně na Evu-Marii, potom na mne a pohladil mne znovu; pak mne začal drbat za ušima.

„Sázka je odporná neřest. Ale pokud se uzavře, je třeba pomoci ji vyhrát. Myslíš, že bych dokázal všem pochybovačům, co dovedu, kdybych si šel zatančit přímo s Evou-Marií?“

„Myslím, že bys jim to dokázal.“

Tomáš mne pořád ještě drbal a hladil na hlavě. Dokázal snadno přijít na to, kde se mi to líbí. Pro jistotu jsem zapředl.

„Ještě něco mi chceš říct o Evě-Marii, Aflargeo.“

„Určitě nechci!“

„Ale ano, chceš. Charry ti zakázal mluvit o lidech špatně, ale já to chci vědět. Něco je jinak, než dřív.“

„No... tak ano. Dřív se se mnou nikdy nemazlila. Bála se mne, nebo snad... štítila. Nikdy se mnou nemluvila.“

„No vidíš. Líbí se ti Eva-Marie? Ale řekni pravdu!“

„Já... ona má velice silnou voňavku. Já vím, Diana taky. Řekla mi, že to musím vydržet. Ale já mám moc citlivý čich!“

Tomáš se rozesmál. „Jednou mi budeš muset vysvětlit, jak vnímáš lidský svět. Je ti vůbec příjemné, že tě hladím?“

„Od tebe ano. Ty máš... souhlasnou auru.“

„Ty víš, co je aura?“

„Byl jsem přece na tvé přednášce. To, cos říkal, my cítíme od přírody. Myslel jsem, že to víš.“

„Někdy mám pocit, že jsem strašný hlupák. Takže dobře, já mám podle tebe souhlasnou auru, takže prakticky všechno, co udělám, se ti líbí. A ostatní?“

„Také. Vytváří se energetické pole, které je pořád s námi. Když se dotkneš mé srsti, nabiješ se a...“

„Jak vidím, máš taky dobrou paměť. A co ty? Přijímáš taky nějak energii... třeba od lidí?“

„Ano. Víš, co je... když jsem byl v boji, cítil jsem se jistý. Okolo mne a za mnou byli přátelé. Mohl jsem bojovat a nemusel se bát, že ti za mnou mi nebudou krýt záda.“

„Pozoruhodná myšlenka. Jistota... Co Eva-Marie?“

„Není mi nepříjemná. Ale není z naší smečky.“

„Chceš říct, že její aura ti není sympatická?“

„No... není mi sympatický její otec, matka... jejich dům. Nic, co k ní patří. Ona mi nevadí.“

„Myslíš, že by se to dalo nějak změnit?“

Přemýšlel jsem delší dobu; za tu dobu si taky Tomáš stačil rozmyslet, co udělá. „Odpovíš mi až potom!“

Tomáš povstal. Upravil si černý sametový kabátek, pak se rozhlédl sálem, dlouhými kroky přešel parket a zastavil se před Evou-Marií. Dívky úžasem oněměly, Eva vstala s úsměvem královny plesu a zavěsila se do Tomáše.

Tomáš kývl na bandu Cikánů a roztočil dívku po sále.

„Sázka je odporná neřest, slečno Müllerová!“ řekl jí.

„Ach! To taky musí ten tygr všechno vyžvanit? Zlobíte se?“

„Ne. Ale zvlášť pošetilé je se sázet, nemáš-li jistotu, že vyhraješ. Co kdybych třeba vůbec tančit neuměl? Podruhé se zeptej, dřív než něco takového budeš tvrdit!“

„Co že jsem tvrdila?“

„Dohadovala ses s dívkami, zda umím tančit. Jestlipak umíš ty taky všechno, co bych dokázal já? Mám tě vyzkoušet?“

Evě-Marii napadlo, že jsem něco popletl; neměla o mně vysoké mínění. Radši se rozhodla opustit ožehavé téma: „A když to dokážu - co dostanu? Dáte mi něco?“

„Uvidíme. A už mi přestaň vykat. Já ti taky tykám.“

To ji trochu zarazilo. Že on tykal jí, bylo vcelku přirozené, byla mladší než on a všichni dospělí jí tykali.

„To přece... toho se nemohu odvážit! Jsem přece o tolik mladší; to by se nehodilo!“ namítla.

„Děkuji. Moc něžně jsi mi naznačila, jak jsem starý.“

Zrudla jako vlčí mák. „Promiňte... promiň!“ vyhrkla.

„No proto!“ zase se krátce, bezhlučně zasmál. Nějakou dobu tančili mlčky - teprve když tanec skončil, řekla: „Tancuješ nádherně. Jako kdybych se vznášela...“

„Jestli se chceš vznášet dál, můžeme pokračovat. Umíš valčík? Takový, jako se tančí ve Vídni?“

„No... ano.“ řekla, ale ne dosti jistě. „Viděla jsem to, dokonce i zkoušela. Ale nevím... musel bys mne dobře vést.“

„Kde jsi to viděla?“

„Ve městě. Tatínek mě v zimě přihlásil na taneční hodiny. Tam to paní mistrová s panem mistrem předváděli. Že prý dokonce byli i v Berlíně a v Hamburku, tam se to taky tančí...“

„Tak to zkusíme. Nejsi unavená?“

„Ne. Ale... kdo to zahraje?“

Tomáš řekl rychle několik španělských slov Pascalettovi. Ten se zazubil a přiložil pod bradu housle. Všechny ostatní páry se připravily, ale melodie, která se ozvala, jim nebyla známá, tak zůstaly udiveně stát. Jen Charry se otočil od kroužku mužů, s nimiž něco projednával. Diana mu ukázala rukou, tak došel k ní a vytvořili druhý pár.

Tomáš sevřel Evu-Marii do náruče a už s ní klouzal po prkenné podlaze venkovské hospody, jako by to byl taneční sál ve velikém městě. Diana a Charry tančili rovněž, jak nikdo v téhle vesnici ještě neviděl; ale to nic nebylo proti vznešené a plavné lehkosti, s níž Baarfelt vytáčel svou ohromenou partnerku. Něžná, sladká melodie přilákala všechny. Stáli v úžasu a zírali na ty dva páry v kole. Valčík nebyl ještě majetkem celého lidu, tahle scéna tedy byla ukázkou, jak se baví vyšší společnost. Naštěstí ten nádherný valčík byl tím nejlepším, co mohla vyšší společnost lidu dát.

Když skončili, nemohla Eva-Marie popadnout dech a všechno se s ní točilo. Ale podivná lehkost, kterou cítila během té melodie, v ní zůstávala. Opřela se o Baarfelta, aby neupadla nebo nevzlétla k začazeným trámům stropu.

„Teď by to chtělo napít se šampaňského.“ navrhl.

Pohlédla k pultu; to byl pro ni pád ze sna do tvrdě nelítostné skutečnosti. Povzdychla si a pokusila se o okouzlující úsměv.

„Kdepak! Jen normální víno...“

Zavedl ji ke stolku a zdvořile usadil. Dvě dívky, které tam seděly s ní, na něj zíraly s němým úžasem, on se na ně přátelsky usmál a zdvořile se uklonil. Pokusily se taky o dvornou úklonu, ale nedopadlo to nejlíp.

Chvíli stál vedle, než mu napadlo, že se musí zeptat: „Směl bych si na chvíli přisednout?“

„Zajisté!“ řekla Eva-Marie s královským gestem; Tomáš usedl vedle ní, nalil jí vína, ale sám si nevzal, protože tam nebyla čtvrtá sklenice. Zatím už Cikáni zas hráli a dívky šly tančit. Evu-Marii se nikdo neodvážil vyzvat, dokud s ní byl Tomáš; kromě toho nemohla, nohy ji neposlouchaly.

„Co to bylo? Takový valčík jsem ještě neslyšela!“

„Já ho znám dobře. Napsal ho můj přítel Johann Strauss, jmenuje se Na krásném modrém Dunaji. Napsal jich ještě víc, ale nejsem si jist, zda je Pascaletto všechny umí. Je asi nejkrásnější...“

„Tančil jsi ho už často?“

„Několikrát. Naposledy letos v zimě na dvorním plese ve Vídni. Zahajovali jím ve Velkém tanečním sále v Hofburgu.“

Eva-Marie sebou škubla. V té chvíli si taky on uvědomil, co vlastně řekl. Ale bylo už pozdě, otočila se a v očích měla divně nedůvěřivý a ohromený výraz. „Ale... já myslela, že Hofburg je vídeňský císařský palác! Tam přece žádný člověk nesmí!“

„Občas tam pouštějí i lidi. Čehož důkazem je, že jsem tam byl, dokonce několikrát.“

Eva se zamyslela. „Já jsem to asi spletla. Císařský palác ve Vídni se jmenuje Schönbrunn, že?“

„Schönbrunn je císařovo letní sídlo, na předměstí. V zimě by tam ale zmrzli, tak bydlí ve městě, v Hofburgu.“

„V tom Schönbrunnu jsi také někdy byl?“

„Ano.“

„A viděl jsi někdy císaře? Aspoň zdálky...“

„Občas i nebezpečně zblízka.“

„A mluvil s tebou? Co ti říkal?“

„No... vlastně nic důležitého. Takové běžné věci.“

„Slova, která řekne císař, si přece každý pamatuje celý život! Posvátná úcta, kterou je obklopen panovník...“

„Vidím, že máš velkou úctu k vysoké šlechtě. Zapomeň na to! Císař rakouský je sice úctyhodný a vznešený starý pán, ale je to člověk jako ostatní. Bohužel.“

„Ne! Panovník je osoba posvátná a nedotknutelná! A ty jsi přece jeho poddaný! Neměl bys o něm takhle mluvit!“

„Vzdávám mu úctu, kterou jsem mu povinen. Nic míň a nic víc!“

Baarfelt se zamračil. Vzpomínal, co by mohl říct dobrého o tom starci. Znal ho velice dobře, až nebezpečně dobře. Ale nic z toho nemohl vyprávět Evě-Marii.

Eva usoudila, že se svými názory Baarfelta dotkla. Rychle si rozmýšlela, jaký názor asi zastává on; doslechla se, že existují tajemní a podivuhodní lidé, kteří si neváží ničeho na světě; říká se jim anarchisté a mají sice zavrženíhodné a nemorální, nicméně velmi přitažlivé názory, odporující vžitým konvencím. Baarfelt se svou tajemností a zvláštním vystupováním, rozsáhlými znalostmi a vybraným chováním jí připadal jako člověk, který by mohl být docela dobře spojencem nebo dokonce velitelem těch lidí. Začala se ho bát a usoudila, že je lépe být s ním zadobře a se vším, co řekne, souhlasit.

„Ty znáš mravy a způsoby vysoké šlechty jistě líp, než já!“

„Mravy a způsoby vysoké šlechty nejsou o nic lepší než mravy zdejších nebo jiných sedláků. Vyjadřování, oblečení a chování je arciť trochu jiné; ale jinak úplně stejné. Oblékneš-li se do oděvu dvorní dámy, naučíš se držet nos nahoru a tvářit se jako uražená ctnost, budeš od nich k nerozeznání. A když se oblékne arcivévodkyně do ucourané sukně a selské blůzky, poznáš na ní její původ jen podle nešikovnosti při práci. Všímavého člověka přeškolíš z pacholka na prince během čtrnácti dní. A naopak.“

„Ale - to by pak mezi šlechticem a obyčejným člověkem nebyl žádný rozdíl! To přece nejde...“

„Mezi člověkem z lidu a šlechticem není žádný rozdíl.“

„Mluvil bys jinak, kdybys byl šlechtic!“

„Jsem šlechtic.“ řekl klidně.

„Proboha!“ lekla se. „Snad ne dokonce... pan baron?“

„Víc než to. Jsem kníže.“

Eva-Marie zbledla jako křída. Postavila sklenici na stůl a ruka se jí roztřásla. Chvíli nevěřícně hleděla na Baarfelta, pak si rukama zakryla tvář.

„Kníže? Takový pán? A já se opovážila hovořit s Vaší Jasností jako s obyčejným čeledínem z vesnice...“

Tomáš sevřel její ruku ve své a řekl naléhavě: „Spoléhám na to, Evo-Marie, že to neprozradíš! Záměrně ani bezděky, dokonce ani svým chováním! Důvěřuji ti!“

„Výsosti, slibuji Vám, že nic neprozradím!“ řekla Eva-Marie; podle výrazu obličeje se dalo soudit, že to myslí vážně.

„Špatně! Rozuměj: nesmíš nic prozradit ani svým chováním. Musíš se ke mně dál chovat jako k člověku z vesnice; budeš si se mnou tykat, říkat mi Tomáši a nikdy mi nesmíš říct Výsosti, ani nijak jinak. Nemohu potřebovat, aby celý kraj věděl, kdo jsem. Pamatuj si: jsem Tomáš Baarfelt, host pana Rithera a jeho přítel. Nic víc.“

„Rozumím. Nic neprozradím...“

„Ani svým rodičům! Bude hodně těžké neříct nic svému otci a matce? Budeš jim muset zapírat...“

„Nevadí, to dělám pořád. Máte... máš ke mně důvěru, Tomáši. Nesmím tě zklamat!“

„Udělal jsem chybu, že jsem ti prozradil svoji existenci. Snad se nestalo nic tak zlého; budeš-li obezřetnější než já! Ale ty jsi chytrá a zkušená. Věřím ti...“

„Už proto tě nesmím zklamat...“

„Tak se teď usměj. Nebo si půjdeme zase zatančit? Tančíš přece ráda, jak jsem vypozoroval...“

„Jak si přeješ. Teď už nemůžu žádat...“

Chytil ji za ramena a zatřásl s ní. „Panenko, ty nejen můžeš, ale musíš žádat všechno, co chceš! Zapamatuj si: jsi proti mně dáma! Jsi mladší než já, jak jsi sama řekla, a velmi krásná! Nenaučila tě ještě Diana, že máš využívat svého mládí a krásy, a poroučet ostatním jako královna? Ty můžeš všechno; když mi poručíš, musím poslechnout. Když se naučíš poroučet, naučí se druzí poslouchat.“

Eva-Marie se zasmála. Líbilo se jí to, přesto se jí Tomáš zdál ještě tajemnější než předtím. „Dobře. Tak poroučím, abychom šli tančit!“

„Jak si dáma přeje!“ vstal a uklonil se před ní. Když vstávala, tvářila se už zas, jako by právě byla vyznamenávána.

„Víš co?“ řekl, když už tančili. „Mysli si, že jsi princezna! Potom budou naše vztahy patřičně na úrovni. Chovej se jako princezna. Když nebudeš vědět, jak se to dělá, zeptej se Diany. Ta už takhle jednu dívku vychovala.“

„Diana... je něco jako ty? Kněžna?“

„Trochu víc.“

„Princezna? Královna?“

„No - něco takového.“

„Ale Charlie je přece z téhle vesnice! Selský synek, znala jsem ho, ještě než šel na moře.“

„Byl v cizině přes šest let. Nemyslíš, že za tu dobu se muž jako on mohl stát Vládcem nějaké cizí země?“

„Vskutku? Ano, myslela jsem si to. Ty jeho šelmy, Japonec, který mu slouží... jeho peníze, chování, vůbec celý jejich způsob života! Všechno tomu nasvědčuje...“

„Pozor!“ usmál se Tomáš. „I to je součást tajemství!“

„Já umím mlčet. Budu mlčet, když to chceš ty...“

Když dotančili a zase si sedli, řekla: „Teď už věřím, že jsi mluvil s císařem Rakouska. Hovořil jsi i s jinými panovníky?“

„Nemám to zapotřebí. Nic od nich nechci a oni nechtějí nic ode mne. Nebylo zatím třeba je vyhledat. Ale kdyby to bylo nutné, potom bych s nimi samozřejmě mluvil.“

„Taky tak jako se mnou - z očí do očí?“

„Ano. Každý musí mluvit s druhým jako bytost s bytostí. Každý člověk je stejně cenný a stejně hodný vážnosti a úcty; ať je to císař nebo žebrák. Charry a Diana přece také nedělají rozdíly mezi lidmi - stejně si váží pána a sluhy.“

„To je pravda! Dost jsem se tomu divila, jak se přátelí se služebnictvem. Teď to chápu, nemohou se přátelit se sobě rovnými, tak nad tím neuvažují a jsou stejní ke každému.“

„Pořád ještě jsi mne nepochopila. Oni vědí, že je úplně jedno, v jakém postavení člověk je. Bůh jej vidí stejně, jako duši! Všechny ty duše jsou stejné, mají stejnou cenu!“

„Nojo, ale to je před Bohem. Lidi na to koukají úplně jinak.“

„Jak kteří. Ten, kdo slouží Bohu, samozřejmě dobře ví, jaké je skutečné postavení živé bytosti, takže není zmaten.“

„Skutečné postavení... a jaké tedy je?“

„Věčný služebník Boha.“

„Ty to dodržuješ?“

„Snažím se. Kdybych to nedodržoval, neměl bych v očích Božích cenu ani smítka prachu na cestě. I kdybych byl třeba králem celého světa.“

Eva-Marie pokývla hlavou. „Ano, to přece chápu... A jaký je to pocit, když je člověk šlechtic?“

Tomáš se vlídně usmál a políbil jí ruku. „Ty to přece víš sama nejlíp! Jsi princezna...“

„Ano, máš pravdu. Já jsem přece princezna!“

Vzala sklenici a zase se napila vína. „Princezna chce tančit!“

„Má snad dáma na mysli nějaký zvláštní tanec? Umím jich spoustu a mohl bych ti něco ukázat...?“

„Jenže já je bohužel neumím! Nemohla bych ti dělat partnerku!“

„Nevadí, naučím tě to! Jsi nesmírně nadaná a rychle chápeš. Dneska večer jsem schopen naučit tě třeba flamengo!“

„To zní nějak jako... z jihu!“

„Je to španělský tanec. Tančil jsem ho ještě jako chlapec, když jsem byl ve Španělsku na vychování. Seňorita, slečna jako jsi ty, nedělá skoro nic, jenom se vlní a poskakuje drobnými krůčky; taky může tleskat do taktu. Později, až si všimneš mých kroků, můžeš to zkusit se mnou. Kdyby to na první pokus nevyšlo, nic si z toho nedělej, tady to nikdo nepozná.“

„Tak fajn. Zkusíme to!“

Tomáš počkal, až se dohrálo. Potom se opět domluvil s Cikány. Když to ostatní viděli, ani se nepřipravovali k tanci a čekali, co Baarfelt zase předvede. Dívky tiše záviděly Evě-Marii.

Tomáš ji postavil doprostřed sálu. Sám zůstal stát o dva kroky před ní, s pravou rukou založenou na prsou a levou za zády. Vajdova žena rozrachotila bubínek, jeden z Cikánů cimbál; vzápětí vpadl Pascaletto houslemi, divokou, vznešenou a tvrdou melodií. Tomáš zaklepal o zem podpatky; tak podivně, že se někdo zasmál, ale ostatní si uvědomili, jak je těžké klepat o podlahu podpatky bot a uznale zašuměli. Tomáš udělal několik tanečních kroků - jeho podpatky klepaly do taktu s Cikány.

Tomáš obtančil dívku kolem dokola; Eva-Marie se točila za ním a pokoušela se drobnými krůčky napodobit, co dělal, ale protože měla obvyklé dřeváčky, nemohlo se jí to podařit ani za nic. Diana měla sice taneční střevíce, ale stejně nedokázala to, co Tomáš. Měla aspoň tu výhodu, že tušila, co to vlastně je za tanec.

Ohnivý rytmus přiměl ostatní, aby tleskali; Diana zaklapala do rytmu svými kastaněty, jedna z mladých Cikánek se přidala a zkusila dělat Tomášovi partnerku. Tomáš upozornil Evu-Marii, aby se od dívky učila krokům a ona bez rozmyšlení a protestů vyhověla. Když pak skončili, dokonce přiměli sál k potlesku.

„Máš smysl pro rytmus!“ chválil ji Tomáš. „Jsi skvělá tanečnice; tančit s tebou je potěšení!“

„Děkuji. Dokázala bych to jako ta Cikánka, kdybych měla boty. V tomhle se to nedá!“

„Nemáš doma nějaké botky?“

„Smůla, ty co jsem měla v tanečních, jsou ve městě u ševce! Tady na vesnici se chodí jenom v dřevákách nebo naboso. Diana má ovšem dřeváky lepší; ty jí dělal ten český kluk. Ovšem já nemám ty možnosti!“

Tomáš přikývl. Přistoupil ke staré Cikánce a něco jí povídal. Pokyvovala hlavou, pak se krátce řezavě zasmála a vstala. Přišla blíž a sklonila se, aby prohlédla dívce nohy.

„Říká, že to půjde. Půjčí ti střevíce jedné ze svých dcer. Tam té, s těmi velkými náušnicemi.“

„To mám nosit boty po Cikánce! To snad přece není...“ Eva-Marie se naklonila a zašeptala: „...důstojné princezny! Nebo snad ano?“

„No kdepak by bylo! Diana je oblečená za Cikánku celá, ovšem to nic neznamená. Kdepak by si taková dáma jako ty mohla vzít na sebe něco, co patří Cikánce, viď?“

Eva-Marie zrudla; chvíli byla v rozpacích, pak řekla: „Tak já si půjdu zkusit ty botky...“

Šli všichni ven; tam řekla: „Přijmu tvoji hru na princeznu, ale nesmíš mě potom urážet a snižovat můj původ! Myslela jsem, že když jsi tu hru vymyslel, budeš ji dodržovat. A nedáš mi ničím najevo, že ve skutečnosti princezna nejsem!“

„Už nikdy nepřestaneš být princezna. Ale teď jsi se nechovala jako princezna. Chovala ses jako hloupá venkovská holka, která se stydí postavit proti omezeným názorům zabedněných křupanů. Proto jsem poukázal na Dianu. To udělám pokaždé, když se nebudeš chovat úměrně svému postavení. Když zapomeneš, že jsi princezna!“

Pochopila to; zvedla hezky hlavičku a poprvé, co pamatoval svět, se usmála na starou Cikánku. Zatím přiběhla taky mladá, sundala z nohou botky a vyhledala si ve voze jiné, trochu horší, přesto ještě únosné.

Tomáš poklekl. Eva-Marie mu bez vyzvání postavila nohu na druhé koleno, on jí zul dřevák a obul střevíček, což nešlo bez potíží, protože ta noha ještě nic takového na sobě neměla. Střevíčky, jež nosila v tanečních hodinách, byly jiné než taneční boty Cikánů, s vysokými a širokými podpatky opatřenými ještě cvočky, aby při chůzi klapaly.

„No vida,“ řekl, když zase stála na svých. „Půjde to?“

Především byla o dva tři centimetry vyšší než jindy; dodávalo jí to pocit duševní převahy. Kromě toho se necítila v té parádě volně, ale doufala, že se to poddá.

„Spadnu a plácnu sebou! Klouže to...“

„Musíš se procvičit. Řeknu jí, aby ti ukázala pár tanečních figur z flamenga. Oni taky umějí takové tance; dobře se dívej!“

Stará Cikánka vyrobila rytmus tím, že vzala Eviny dřeváky a klepala jimi o sebe; Tomáš s mladou Cikánkou tančili a neustále brebentili španělsky. Potom to zkoušel s Evou-Marií, zdálo se, že jim to půjde. Zkoušeli ještě chvíli, pak se vrátili do hospody.

Nikdo si nevšiml, že se ztratili; jen Diana po nich zvědavě otočila zraky, když přišli, a poslala pokynem ruky na výzvědy Tannarra. Protože jsem zatím řekl druhým, co si ti dva povídali, byl Tannarr informován a mohl chápat jejich řeč. My dva jsme si lehli za jejich stůl, Ao Harrap, ten ničemný lenoch, zůstal ležet u Charryho židle.

Když vstoupili do kruhu a Tomáš oslovil Cikána, nadáli se lidé opět nějaké podívané a už se houfovali. Opět zahráli Cikáni flamengo, ale tentokrát už Eva-Marie tančila s Tomášem. Točila se v rytmu okolo své osy, klapala nohama o zem, vlnila se, luskala prsty; Diana jí klepala kastaněty a Eva-Marie dotančila k ní, sebrala jí chřestačku z pravé ruky a natáhla si ji sama. Diana se jenom smála a tleskala.

Tomáš povzbudivě mrkl na Evu-Marii; ona mrkla zpátky a podala mu ruku. V té chvíli ji uchopil za paži a hrubě jí smýkl okolo sebe k zemi. V lidu to zašumělo; ale Tomáš zachytil dívku těsně u země a škubnutím za paži opět přitáhl k sobě. Vzepřela se mu - znovu ji prudce odstrčil a opět zachytil; pak ji roztočil jako hračku. Lidé se přestali smát, někteří si dokonce mysleli, že jí chce ublížit. Ale Diana věděla, že se podařil husarský kousek, naučit Evu-Marii grácii španělských tanečnic. Předvedli ještě několik takových zdánlivě surových figur; pak klesl Tomáš na kolena a tančil v pokleku, zatímco jeho dáma se točila před ním s rukou pozdviženou nad hlavu a nepřístupným výrazem ve tváři, přezíravě a pyšně jako pravá španělská maya. Jenom ten domácí kroj dával tušit, že nepřišla z dalekých krajů. Pak Tomáš zase vyskočil; uchopil ji za ruku, roztočil po sále a pak ji strhl do náruče; rychlý pokyn a hudba rázem zmlkla.

Opět se rozlehl potlesk - a do něj Dianin výkřik:

„Skvělý, holka - ty jsi tanečnice!“

Tomáš si otíral z čela pot; řekl zchváceně: „No ovšem, jako vždycky; uznání dámě a dřina mně. Víš, jakou to dá práci s ní takhle mávat?“

„To mě musíš naučit,“ přála si Diana. „Já chvílema myslela, že s ní doopravdy praštíš o zem!“

„S tebou praštím. Hned zítra ráno při cvičení. Ale teď mě nech vydechnout. Děkuju ti, Evo-Marie!“

Eva-Marie byla šťastná. Uznání, jehož se jí dostalo, ji pozvedlo přímo do olympských výšin. Protože zatoužila, aby také ostatní byli šťastní, objala Tomáše a políbila jej na ústa. Přijal polibek, ale ve tváři mu něco prudce škublo.

Bylo trochu zvláštní líbat partnera na veřejnosti; ale bylo to přičteno na vrub Baarfeltova vlivu. Dívky si šeptaly, že jako vždycky Eva-Marie slízla tu nejlepší smetanu; dokonce padla slova, která zaslechla a která ji nanejvýš potěšila:

„Chová se už jako ta Ritherova žena - ta jeho slavná Diana!“

Vzrušeně dýchala, oči jí svítily a měla chuť na víno. Tomáš jí ho dopřál; samozřejmě už se počítalo s tím, že útratu u stolu zaplatí on, otec Borg mu taky ke stolu dívek přinesl sklenici. Ty ostatní se tiše odsunuly jinam, nejspíš si spočítaly, že by se Eva zlobila, kdyby ji rušily. Takže měli ti dva zajištěn klid a samotu.

Tancovačka pokračovala dál; teď už byl klid, ani Tomáš a Eva-Marie nepředváděli žádná kouzla, ačkoliv na to všichni čekali. Všeobecně se usoudilo, že už předvedli vše, co umějí, a teď se budou chovat jako normální lidé. Tomáš vyprávěl dívce o Vídni, o Madridu a jiných pozoruhodných místech, Eva-Marie přivírala zasněně oči a představovala si, že by po jeho boku projížděla těmi místy v kočáře taženém šesti bělouši, v nádherném panském oděvu, bez starosti o peníze, vůbec bez starostí... Vznášela se ve výšinách, kam ji jako křídla obrovského ptáka unášel jeho sugestivní hlas; někde daleko dole zůstala ubohá hospoda se začernalými trámy, páchnoucí pivem a levným tabákem, statek plný krav a pole, na nichž je třeba pracovat v potu tváře. Eva-Marie snila a ten sen byl krásný.

Jenže venku před hospodou pokračoval normální život. Popíjela tam parta mladíků z vedlejší vesnice, kterou táta Borg raději ani nepustil do sálu a pivo jim točil jen proti hotovému placení. Vedl je jakýsi selský synek, mládenec silný jako vůl a zhruba stejně chytrý; jeho otec ho poučil, že za peníze dostane všechno a tohoto prostředku mu měřil podle potřeb, jež byly nemalé. Takže mladík hostil svoje druhy a ti mu odpláceli úctou a poslušností, hodnou lepšího muže. Široko daleko byli známi tím, že vyvolávali spory a když se proti nim někdo postavil, rádi se prali.

Dnešního večera zaměřil mládenec svou pozornost na jednu z Cikánských dívek; ostatně byla krasavice a stála za pozornost. Několikrát s ní tančil, koupil jí pití a hovořil k ní podle svého názoru velmi mile; tím dospěl k názoru, že má nanejvýš na čase získat nějakou milostnou zkušenost. Dívka dle zvyklostí svého plemene přijímala jakékoliv jeho dary a pozornosti, ale když se pokusil domoci svého práva, začala pištět a bránit se. Posilnil se proto ještě více alkoholem a rozhodl se použít násilí. Počal dotyčné sahat do výstřihu i jinam; Cikánka pochopila, že hry je konec, natáhla ho kolenem do podbřišku a prchala dovnitř. Mladík ji pronásledoval až do hospody; tam utekla k jednomu z muzikantů a schovala se za něj.

„Copak, copak?“ zeptal se táta Borg. Cikáni přestali hrát, ostatní tančit a nastalo ticho.

„Já ji chci!“ řekl pánovitě mladík. „Pojď okamžitě sem, ty couro - nebo si pro tebe půjdu!“

Mladý Cikán něco řekl - a vajda pronesl opatrně:

„Nehněvejte se, mladý gádžo; napil jste se přes míru a nevíte, co povídáte. Jděte s pokojem a nechte tu čaju...“

„Ty myslíš, že nezaplatím?“ řval mladík. „Zaplatím, co si zaslouží! Vy špinaví Cikáni, myslíte, že si nemohu koupit, co chci? Podívejte se - vidíte ty peníze?“

„Ano, pane,“ řekl vajda mírně. „Vidíme. Můžete si koupit, co chcete. Ale ne tu dívku. Vyberte si některou, která s vámi bude chtít jít sama. Tato nechce, tak si ji koupit nemůžete.“

„Ty stará štětinatá opice!“ rozlítil se selský synek. „Co ty mi budeš radit? Jedna jako druhá, všecky jste špinavé a zlodějské coury! Měla bys být ráda, že tě chce bílý pán! Pojď okamžitě sem, nebo si pro tebe dojdu!“

A protože nešla, vrhl se po ní; mladý Cikán odložil housle a čekal. Jakmile mladík sáhl po dívce, odhodil ho muzikant, o kus menší a slabší, daleko od sebe.

„Tak ty takhle? To se ti nevyplatí, ty prase černý...“

Mladík se otočil a popadl prázdnou láhev. Urazil jí o židli dno a s ostrým střepem v ruce se vrhl na Cikána.

„Tak dost!“ vykřikl Charry. „To už stačilo! Nebo...“

To už byl opilec u Cikána a rozpřáhl se - zalesklo se ostří dýky, mladík pustil láhev a s výkřikem se chytil za probodnutou ruku. Mladý Cikán stál mlčky a v ruce svíral zakrvácený nůž.

V hospodě to zašumělo; přátelé poraněného se sem shlukovali, dychtivi ho pomstít. Mladík zíral vyjeveně na propíchnutou ruku; nedovedl si srovnat v hlavě, jak rychlý ten Cikán byl.

„To si vypijou!“ blekotal. „Kluci, na ně! Zabte je, nejsou lidi... jsou to špinavý hovada! Jenom jim dejte...“

Cikáni se shlukli do houfu; někteří vytáhli nože. Starý vajda se zamračil, dotkl se svým bičíkem ramene těch Cikánů a něco řekl - a oni nože opět zastrčili.

„Cožpak tu nikdo z bílých gádžů neudělá pořádek? Zakázal jsem svým Romům vzít do ruky zbraň!“

V té chvíli Baarfelt nechal Evu-Marii. Přešel sál a zastavil se před Cikány, proti skupině mládenců, kterou už posílili další rváči, všichni notně podnapilí.

„Zakazuji komukoliv zvednout ruku na ty lidi!“ řekl pomalu a vážně, ale beze spěchu či zloby. „Kdo vezme do ruky zbraň, bude se nejdřív muset střetnout se mnou!“

Ucouvli; ale vzápětí někdo křikl: „Toho se přeci nebudem bát!“

Tomáš Baarfelt stál proti nim. Statný muž v černém oděvu, s uhrančivýma očima, vbodávajícíma se do jejich očí. Z celého jeho zjevu vyzařovala tajemná síla, výstražná a hrozivá. Jako by ty oči chtěly říct: »Zvedni zbraň a zemřeš!«

Někteří z nich se zachvěli při jeho pohledu; ale potom vzadu někdo zvedl těžkou pivní sklenici a chtěl ji po něm hodit. Tomáš proti němu vmžiku vymrštil levou ruku a něco nesrozumitelného vykřikl; mladík zesinal, pustil sklenici a pomalu se svezl na kolena, až se natáhl jak široký tak dlouhý na špinavou podlahu.

Baarfelt stál jako socha; jen tvář mu pobledla, ale oči stejně ostře a pronikavě hleděly na skupinku násilníků. Mladíci svírali svoje zbraně: nože, židle, klacky a láhve; křečovitě jako by je nedovedli pustit. A zírali nepohnutě na Baarfelta, jako by je něčím připoutal.

„Vaše ruce se proměnily v oheň!“ zašeptal. „Cítíte jeho žár!“

Ani se nepohnul. Ticho proťal řezavý výkřik; jeden rváč pustil nůž a vzápětí po něm druzí. Odhazovali své zbraně a jejich ruce se vmžiku zkroutily v křečích. Ti kluci s vytřeštěnýma očima a divokým řevem padali na zem a váleli se po ní jako smyslů zbavení. A nad nimi stál jako socha zosobněné hrůzy Tomáš Baarfelt s bledou tváří a jiskřícíma očima. Ruce měl prázdné.

„Spěte!“ řekl. Jeden po druhém ochabli a zůstávali nehybně ležet. Teprve teď se pohnul; přistoupil a dotýkal se konečky prstů jejich čela. Něco zašeptal, oni se probouzeli a rozpačitě vstávali na nohy.

„Jděte v pokoji! A neopovažujte se vzít ještě někdy na nějakého člověka zbraň!“

Odcházeli vyjeveně, nemohli si srovnat v hlavě, co se s nimi stalo. Tomáš chvíli sledoval jejich kroky, dokud nebyli daleko od hospody, potom přistoupil k Charrymu a otřel si dlaní zpocené čelo.

„Jak jsi to dokázal?“ zeptal se Charry. „Myslel jsem, že dojde k boji! Už jsem si vyhrnul rukávy...“

„Tak si je zase zapni. Používat hypnózu je jedna z věcí, kterou bych měl zvládnout. Ale bylo by lepší, kdybych to nebyl udělal.“

Hosté se nakvap rozcházeli; Müllerovi sebrali Evu-Marii a už se také ztráceli. Chtěla se rozloučit s Tomášem, ale protože z něj dostala po té události hrozný strach a její rodiče ještě větší, podvolila se naléhání a zmizela bez rozloučení. Ostatně, také my jsme odcházeli.

Charry mi dal pokyn, abych doprovodil Baarfelta domů. Tomáš se náhle cítil vyčerpaný, sotva šel. Jen co jsme se dostali mimo dohled lidí, opřel se o mne rukou, skutečně opřel, ne že by mne jen hladil. Kráčel ztěžka a přerývaně dýchal; bylo to do kopce a asi v polovině požádal, abychom se zastavili. Charry a ostatní šli rychleji. Tomáš nechtěl, aby se kvůli němu zdržovali, řekl, že já mu stačím. Usedl do trávy a opřel se o strom; já usedl vedle něho.

„Co se ti stalo? Předtím jsi byl tak čilý...“

„Patří mi to. Porušil jsem snad všechny usměrňovací zásady, které existují. Jak se mám cítit?“

„To teda nechápu!“

„Když se dělá taková věc, ztratíš hodně energie. Vynaložil jsem všechnu svou sílu, abych ovládl jejich mysl, chápeš? Proto jsem nyní unavený. To přejde, zítra to bude v pořádku...“

Neřekl jsem nic - vztáhl ruku a pohladil mne.

„Už nedokážu ani přijímat energii od tebe. Nepil jsi taky něco omamného? Asi ne, to bych poznal. Aha, byl jsi dlouho v takovém prostředí; to se taky může projevit. Samozřejmě...“

„Já se cítím docela dobře. Jestli chceš, pomůžu ti!“

„Udělal jsem dneska večer spoustu chyb. Víc, než jindy po celé dlouhé měsíce. Pil jsem alkohol, bavil se s dívkou, prozrazoval jí různé důvěrné věci a předváděl svoji moc. Všechno to jsou věci, které mám zakázané. Hrůza, co?“

„Hm.“ řekl jsem neurčitě.

„A vůbec mě to nemrzí. Ještě horší?“

„Třeba víš, co děláš.“

„Nebo si to jenom myslím a není to pravda. Ta Eva-Marie je hezká dívka a dobře se s ní povídá. Nevím proč, ale najednou jsem cítil, že jí můžu věřit. Řekl jsem jí i věci, které se nemají říkat. Nevím, proč to bylo.“

„Třeba nic neprozradí,“ řekl jsem. „Mám dojem, že je dobrá.“

„Já taky. Ačkoliv...“ odmlčel se a chvíli hleděl bez hnutí nahoru, na nebe plné hvězd. Pak pokračoval: „Řeknu ti pravdu. Člověku se uleví, když se může svěřit. Prozradil jsem jí ty věci, abych ji připoutal. Máme teď společné tajemství; budeme mít o čem hovořit, až se opět setkáme. Nevím, proč to chci. Mám najednou touhu ji změnit, udělat ji jinou a lepší, zařídit jí život úplně jinak, než jak vypadal doposud. Chápeš to?“

„Jistě. Líbí se ti.“

Tomáš zkřivil obličej. „Netušil jsem, že i ty se takhle zeptáš. To je typická lidská reakce! Kdyby to byl mladý chlapec, každý by předpokládal, že jsem se s ním normálně spřátelil, jak je obvyklé a běžné. Ale protože je to dívka, všichni se domnívají, že ji chci jenom svést. Myslíš, že nemohu být přítelem dívky?“

„No - konečně, proč ne.“

„Ale moc věrohodně to neříkáš.“

„Když se mi nějaká tygřice zdá sympatická, taky bych ji hrozně rád předváděl, jak umím lovit jeleny a srnky, jaké znám v džungli schovávačky a co chytrého mě naučila Diana. Ony se vždycky tak chápavě tváří a koukají obdivně... Ale nikdy to tím neskončí.“

„Jsi trapně přízemní tvor!“

„Já vím. Ale kdybych to všechno předvedl a dál už nepokračoval, asi by je to hrozně překvapilo.“

„Naučila tě Diana taky stydět? Tak se styď!“

Předvedl jsem okamžitě, jak se stydím. Tomáš chvíli sledoval ty svoje hvězdičky, pak pokračoval:

„O mých činech a skutcích rozhoduje Bůh. Když mi ji poslal do cesty, tak zajisté chce, abych pro ni učinil něco významného; udělal z ní člověka nového světa! Získal pro ni vzdělání, vyšší rozhled... co se tváříš tak divně?“

„Diana říká: Dostydět!“ připomenul jsem mu.

„Cože? Jo tak! Dostydět!“

Dostyděl jsem se a tvářil se zas normálně.

„Samozřejmě vím, že se bude chtít vdát. Vyberu pro ni vhodného mladého muže, samozřejmě z okruhu řádu. To je má povinnost, víš? Vyhledávat mladé schopné lidi, muže i ženy, učit je a připravit ke vstupu do řádu. Cítím, že ta dívka bude naší sestrou; a že bude šťastná. Chci, aby byla šťastná. Už tomu rozumíš?“

„Ano. Já taky chci, aby byla šťastná.“

Zvedl se a opět se o mne opřel.

„Tak půjdeme.“ řekl.

Následujícího dne pokračovali Cikáni v práci. Teď usazovali do hráze turbínu a zabetonovávali ji, zatímco jiní kladivy a sekáči vysekávali do starých zdí rýhy pro rozvod elektřiny po domě. Byla s tím spousta hluku a poletujícího prachu od omítky; Gréta chodila a nadávala, že všude bude špína, mami seděla v kuchyni a jen se divila. Táta odešel do vesnice do hospody, dokud nebude klid a vyprávěl tam strejcům, co všechno se v domě děje. Takže neomezeným vládcem v domě byla Diana a taky všechno organizovala. Charry pomáhal Tomášovi a Cikánům s montáží, aby se to taky naučil, ačkoliv zodpovědným správcem všech strojů byl jmenován Vítek. Ostatně, sám si o to koledoval.

K večeru namontovali Cikáni poslední součástky do elektrárny; na druhý den už stačilo jen natáhnout dráty od elektrárny do rozvaděče ve statku a odtamtud rozvést těmi rýhami ve zdi po celém objektu. Tomáš namaloval po zemi hlinkou, kde bude dílna, protože tam musel být další vývod; chtěl mít celou dílnu poháněnou elektricky. Tvrdil, že to bude lepší dílna než mnohé továrny široko daleko v kraji. Stačí koupit patřičné stroje a to nebude problém, ježto ví, kde je objednat.

Večer pozval Cikány na hostinu Charry, chtěje jim oplatit pohostinství z prvního dne; takže se hrálo jenom na dvoře statku a byli při tom jenom místní a nejbližší přátelé. Proto nedošlo k žádným incidentům. Pouze starý vajda se postaral o trochu vzrušení; to když se objevil mladý Cikán a nesl si uškrcenou slepici. Vajda vyskočil jako píchnutý; vytrhl karabáč a už toho nešťastníka tloukl a mlátil; chlapec řval na celé kolo a všichni Cikáni se sbíhali.

„Proč ho biješ?“ ptal se Charry. „Co provedl?“

„Ten zloděj ničemnej!“ křičel vajda. „Neváží si toho, že Tvoje Milost ho živí! Ještě musí krást, chodit okrádat svoje přátele, kteří mu věří! Potupil moje šediny; měl bych ho zabít, bastarda! Zasloužil by nejhorší smrt za takovou hanbu!“

„Ale otče,“ namítal mladý Cikán. „Já tu slepici neukradl tady! Běžel jsem až do tý vesnice za kopcem a vybral ji z kurníku jednoho z těch, co otravovali Aranku! Věř mi!“

Vajda se zarazil, ušklíbl se, ale ještě mu pohrozil bičíkem: „Stejně není slušné krást v době, kdy jsme hosty tohoto dobrého pána! Styď se! Příště už to nedělej!“

Mladík sebral slepici a odešel se stydět (při jejím vaření). Vajda se za něho ještě jednou omluvil a Charry ho ujistil, že se sousední vesnicí žádné přátelské vztahy nemá. Teprve pak se starý uklidnil a přestal nadávat.

Další den se instalovaly dráty, izolované vodiče do zdí i vlastní svítidla: jsou většinou ze skla a vsazují se do nich skleněné baňky, v nichž jsou zatavené dráty. Nikdy jsem nic takového neviděl. Tomáš jim říká žárovky a tvrdí, že nedávno je v Americe vynašel pan Edison.

Zatím už se také napouštěla přehrada. Odpoledne, když byly všechny práce skončeny, byla už dostatečně plná, aby se mohla elektrárna spustit. Tomáš s Cikány ještě jednou prošli všechna soustrojí, potom dal Charry starému vajdovi opět tučné spropitné. Cikán obřadně poděkoval a slíbil, že dnes večer uspořádá ještě jednu zábavu, ale opět u nás na Hůrce; to už bude za elektrického osvětlení. Přesvědčovali jsme Charryho, aby to už zapnul, ale on prohlásil, že počká do tmy, aby to mělo patřičný efekt.

Nějak se o tom dozvěděli lidé ve vesnici; už od soumraku se sem jednotlivě i v hloučcích trousili všelijací sousedé a když se setmělo, byla tu skoro celá vesnice. Charry usoudil, že by se to mohlo spustit. Osobně pustil stavidlo a voda začala proudit do turbíny. Nestalo se však nic zvláštního, jenom ručičky podivných přístrojů na vrchní desce elektrárny vyletěly nahoru. Tomáš si zkontroloval chod stroje, Charry otočil jednou páčkou, v soustrojí to zajiskřilo - a pak...

Bylo to neuvěřitelné! Jako by najednou ve statku vzešlo Slunce, tak zajiskřilo bílé světlo, jaké jsme ještě neviděli. Mohutné lustry s tisíci svíčkami při plesech v Hongkongu a Rangúnu nejsou proti té skleněné baňce vůbec nic. Ani reflektory auta Mabel tak nezářily, ani svítilna, co má Janek na motocyklu. A co teprve když Charry rozsvítil vypínačem velký reflektor, postavený v okně podkrovního pokoje, kterým mohl osvětlovat celou stráň až dolů k vesnici a naproti až k lesu! Lidé oslnění světlem si zakrývali oči a vykřikovali podivné věci. Někteří nevěřili, že by to mohlo být dílem lidské ruky a ne kouzly.

Byl u nás taky Müller, samozřejmě s celou rodinou včetně Evy. Zčásti byl bez sebe závistí, že my elektřinu máme a on ne, zčásti vynášel katastrofické předpovědi, jako že při takovém osvětlení zcela určitě onemocníme, oslepneme, slezou nám vlasy (případně srst) a velmi rychle zemřeme. Tomáš jej ujistil, že ve vyspělých zemích se takhle svítí už dávno a zatím všichni přežili. Také jim líčil, že by elektřina mohla pohánět různé stroje, třeba celou továrnu. Rozhodně by nebyl problém pohánět podobnou elektrárnou mlýn dole ve vesnici nebo pilu, jakou mají ve městě. Sedláci jen valili bulvy a nechápali.

Eva-Marie měla samozřejmě snahu být co nejvíc u Tomáše. Ale měla smůlu, sice s ním byla, ale nikdy sama, rodiče se rozhodli si ji dobře hlídat. Starý Müller počal nenápadně zjišťovat, kolik ten vznešený pán může mít asi peněz. Tomáš mu řekl, že žádné, neboť veškerý majetek, který na světě je, patří Bohu. Lidem je dovoleno ho pouze spravovat, a to k většímu užitku Boha i světa, tedy zodpovědně. Některé jeho připomínky považoval pan starosta za kritiku svého hospodaření s obecní pokladnou a urazil se.

Tím nechci říct, že by snad Müller byl nepoctivý. Naopak, jeho počínání by se spíš dalo označit jako lakota. Ve svém vlastním hospodářství obracel každou zlatku dvakrát, než ji vydal. Obecní pokladnu hlídal stejně ostřížím zrakem, zejména co se týkalo podpory chudých a vydávání peněz za opravy čehokoliv. Tím pádem byla kasa obce napěchovaná a jediné, zač se utrácelo, bylo pohoštění na zasedáních obecní rady.

Charry oslavoval rozsvícenskou, všichni se cpali naším jídlem, zapíjeli to pivem a vínem z našich sklepů a tancovali, protože Cikáni už zase hráli. A že Charry platil všechno, nikdo se neostýchal najíst a napít do zásoby. K domovu se rozcházeli v náladě víc než povznesené, taky Charry měl trochu v hlavě, ale Diana se ani nezlobila.

Protože lidé měli oslavu a nemohl jsem se spolehnout na žádného z nich, že je plně střízliv, obcházel jsem před ulehnutím statek já sám. Ve stodole se usídlil jeden z vesnických chasníků se svou dívkou, ale o tom věděl Tannarr a slíbil, že až si to vyřídí, dá pozor, aby v pořádku odešli. Jinak byl všude klid, ale přece jen jsem objevil ve stínu stodoly stín ještě temnější.

Byl to Tomáš Baarfelt; stál tam a hleděl na světlo nad bránou do statku. Také to světlo už svítilo elektricky, žhnulo do noci naoranžovělým přísvitem a zcela jistě představovalo jediný svítící bod v širokém okolí. Kromě Měsíce a hvězd.

Tomáš se po mně ohlédl a automaticky mne pohladil. Zastavil jsem se u něho a vyčkal, co mi poví.

„Tak co? Jak se ti líbí elektrické světlo?“

„Mně je to vcelku jedno. Já vidím i v noci.“

Rozesmál se. „Ano, jako obvykle pragmatický přístup k problému. A co jinak?“

Neřekl jsem nic. Stejně, pokud chtěl o něčem skutečně mluvit, určitě to nebylo světlo ani můj názor na ně.

„Aflargeo, jak ty vnímáš Evu-Marii?“

„Myslím, že už jsem ti to říkal. Není špatná, ale... u tygrů je zvykem, že mládě poslouchá svoje rodiče. Když starý tygr zastává nějaký názor, jeho syn je asi bude dodržovat.“

„Aha. A tobě rodina Müllerů nevyhovuje.“

„V žádném případě.“

„Ani mně ne. Ale nezajímám se o jejich rodinu!“

Neříkal jsem nic. V podstatě ode mne očekával jenom návodné otázky, neměl v úmyslu se něco dozvědět. Snad se rozhodoval, jaký bude jeho vlastní názor.

„Zvyklosti řádu doporučují vyhledávat perspektivní jedince. Vyprávějí se takové příběhy; jak u cesty seděl žebráček a kousal poslední kůrku chleba, jel kolem rytíř v bílém plášti a nabídl mu, aby šel s ním jako jeho sluha. A potom se stal komthurem...“

„Eva-Marie určitě nemusí žmoulat staré kůrky chleba.“

„Nebo jak sirotek, kterému zemřel nejdřív otec a pak matka, byl na vychování u cizích lidí, kteří ho bili a týrali; pak přijel jezdec v bílém plášti a...“

„Evu-Marii nikdo netýrá.“

„Ty mi to teda usnadňuješ! Ale ano, týrá! Zabraňují jí v jejím vzdělání, ponechávají ji v nevědomosti! To ti nevadí?“

„Celý svět tone v nevědomosti. Je ten... černý věk. Kalijuga. Vy lidé s tím máte nějaké specifické problémy.“

„To máš od Ludvíka, ne? A víš, co se říká dál?“

„Celý svět nemůžeme zachránit. Ale některé jednotlivce ano.“

„Tak vidíš, jak to znáš. Uděláme tě rytířem, schopnosti bys na to měl. Já jsem se zkrátka rozhodl zachránit Evu-Marii!“

Neříkal jsem nic. Dívka ve stodole začala vřískat a bránit se; podle mých zkušeností se jednalo o součást milenecké hry. Nevím, zda to slyšel Tomáš, neříkal taky nic.

„Když to udělám, nastanou veliké problémy,“ řekl konečně. „Její rodina mi to těžko odpustí. Charry bude mít starosti, a všichni lidé tady na Hůrce také. I ty.“

„No... já to nějak přežiju.“

„Když to neudělám, nesplním svoji povinnost!“

„To by ovšem bylo strašné.“

Podíval se na mne úkosem, jestli si nedělám legraci. Naštěstí na mém obličeji se to tak snadno nepozná.

„No, tak vidíš!“

„Jak dlouho trvá u lidí říje?“ zeptal jsem se.

„To je ohavné slovo!“ zamračil se.

„Tak období, po které se lidé... zamilovávají. Charry a Diana jsou spolu už dlouho a pořád... ještě ano. Jak dlouho myslíš, že to bude držet tebe?“

Zafuněl asi tak, jako Charryho býk, když se někdo z nás příliš přiblíží k ohradě. „Udělám vám lékařskou přednášku.“

„Lékařské přednášky nám dělal už Ludvík. Vím, jak dlouho je žena březí a jak se stará o svoje mládě. I jak to vypadá, když se takové dítě rodí. Vím všechno. Jenom taky vím, že v praxi se to někdy děje docela jinak. Ovládá se to... myslí.“

„Vzdělaní tygři, to je věc...“

„Posláním řádu je šířit vzdělanost u všech živých bytostí.“

Tomáš se rozesmál. Seděli jsme na trávě před statkem, objal mne kolem krku a pokoušel se mne uškrtit. Nemyslím, že by se taková věc mohla podařit kterémukoliv člověku.

„Co by sis o mně myslel, kdybych přece jen zatoužil po ženě? Myslím fyzicky, tak jako... láskou!“

„To je snad normální. Je jaro.“

„Jenže... v mém postavení? Víš, jaký skandál by mohl nastat, kdyby se kníže Baarfelt zamiloval do selské dívky?“

„Nevím. Bude se kvůli tomu bojovat?“

„To snad ne, proboha!“

„Škoda. Když ve Védách nějaký vznešený královský syn uloupil jinému králi dceru, byla vždycky válka. Tam to bylo bezva, různě mezi sebou bojovali, padlo pár desítek tisíc nejlepších kšatriů, ale nakonec se vždycky nějak smířili.“

„Ty umíš člověka potěšit!“

„Ludvík nám to vyprávěl. Nebo se třeba jedna manželka krále nepohodla s druhou manželkou, čí syn nastoupí na trůn. A ten kluk té ženy, co ji král už nechtěl, jmenoval se Dhruva Maharádž, si pozval na pomoc Náradu Muniho. To je veliký světec, lítá vesmírem a všude roznáší drby. A ten začal klukovi radit, jak by se stal králem ještě mocnější říše než má Bráhma, stvořitel vesmíru. Tak ten Dhruva Maharádž šel do Vrndávanu...“

„Proboha, stopni to! Kdybys byl člověk, tak tě... Řekl ti už někdy někdo, že máš nesmírně protivný řeči?“

„Ne. Diana mě chválí, jak si všecko pěkně pamatuju.“

„Já znám dokonce někoho, kdo si tvoje vyprávění dokáže dokonale vychutnat. Ale určitě někdy jindy, protože...“

V té chvíli jsem zaslechl výkřik. Nebyl ze stodoly ani odněkud ze statku, ale zezadu, kde tábořili Cikáni. Určitě ho zaslechl i Tomáš, protože se ohlédl tím směrem. Pak se ozval druhý hlas, třetí a ještě mnoho dalších.

„Něco se stalo!“ řekl Tomáš. „Měl jsem divný pocit...“

„Ty taky?“

Rozběhli jsme se tam. Od stodoly k nám běžel Tannarr a hlásil: „Do tábora Cikánů někoho přinesli! Cítil jsem krev!“

„Skoč mi pro kufřík, Aflargeo!“

Tomáš měl kufřík s lékařskými nástroji. Patřil k těm několika málo věcem, které měl. Pak měl nějaké knihy, tištěné i ručně psané, trochu šatstva a zbraně, jinak nic. Věděl jsem, kde co je, takže jsem běžel do statku. Charry právě otvíral dveře a vyptával se, co se děje. Když jsem mu to řekl, začal hledat kalhoty.

Mezi vozy ležel na trávě mladý Cikán, který předtím hrál na housle se starým. Byl to on, kdo předevčírem bodl toho selského synka svým křivým nožem. Na košili měl několik krvavých skvrn, hlavu rozbitou, podle všeho břitem sekery. Chroptěl a škubal sebou; Tomáš k němu poklekl, ohmatával ho a prohlížel jeho rány. Potom vstal a řekl něco nesrozumitelného starému vajdovi. Vzápětí propukla stará Cikánka v kvílivý nářek.

„Co se stalo?“ ptal se Charry.

Vajda kývl na asi desetiletého kluka, který byl zřejmě svědkem událostí. Chvíli trvalo, než ho vyslechl, pak nám přeložil:

„Rocco šel někam do polí. Nevím proč. Odpoledne si prý brousil nůž, snad se šel s někým bít. Toniovi neřekl, proč. Ale Tonio za ním stejně šel. Našel ho... takhle.“

„Bylo jich víc,“ řekl Tomáš. „To neudělal jeden člověk.“

„Půjdu po stopě,“ navrhl Ao Harrap. „Najdu viníka! Nemohou být daleko; po čichu je vystopuji...“

„Ne,“ řekl vajda. „Vím, kdo to byl. To je moje pomsta. Nechci, aby se do ní pletl někdo z bílých.“

Stáli jsme okolo toho chlapce; muži ponuře mlčeli, jejich tváře byly ve světle pochodní nepřístupné a zlé. Vajdova žena tiše skučela jako zaběhnutý psík; vzadu u vozů plakaly dívky. Vajda poklekl a hladil chlapcovu tvář svraskalou, tvrdou dlaní; Tomáš sepjal ruce a tiše se latinsky modlil modlitbu za zesnulé.

Konečně Pascaletto povstal a pokřižoval se.

„Konec.“ oznámil.

Cikánka zakvílela, jako by jí duše odcházela z těla.

„Pokoj jeho duši!“ řekl Baarfelt a učinil kříž napjatou dlaní nad mrtvým. „Odpočívej v pokoji...“

Cikán odešel k vozu. Vrátil se s houslemi, položil je pod bradu - pak jsme ještě jednou uslyšeli tu zvláštní, kvílivou, smutnou a táhlou píseň. Všichni stáli a mlčeli, jenom ten chlapec tam ležel; starý vajda hrál, hleděl nahoru ke hvězdám a z očí mu tekly slzy. Když dohrál, otočil se a chvíli nepohnutě hleděl směrem, kde se nacházela vesnice toho mladíka. Všichni dobře věděli, že to byl on; Tannarr odběhl a očichal stopy na tom místě, pak tiše potvrdil, že Cikán má pravdu.

„Odejdi, komthure Baarfelte,“ požádal Pascaletto. „Do rána je ještě daleko. Budeme truchlit...“

Charry se rozhodl zasáhnout. „Ale tady jsme v civilizované zemi! Dojde-li k vraždě, je věcí četníků provést vyšetřování! Já zítra zajdu za starostou Müllerem a požádám, aby poslali komisi, která...“

Pascaletto zatřepal rukou, aby ho zadržel. „Gádžo Carlosi, ty jsi velice hodný a laskavý člověk. A věříš v zákony, které vydali všelijací velcí páni, kteří sedí ve svých kamenných domech a ty své předpisy vymýšlejí. Já jsem Rom, cestuji na svém voze a dělám práci, za kterou si nechávám zaplatit. Mám přátele, i mezi bílými gádži; ty jsi jeden z nich. Tak nechtěj, aby se to změnilo!“

Charry překvapeně ustoupil.

Pascaletto ukázal na Dianu. „Tys nám četla z posvátných knih, jak byl náš národ vyhnán ze své vlasti. Tak taky víš, že tam doma, za dávných časů, vládl zákon. Teď a tady nevládne žádný zákon. Jen peníze a slovo bílých. My Romové umíme lhát; jistě líp než gádžové. Ale když jde o to zakroutit zákon jako ty vaše paragrafy, to dokážete líp vy...“

Charry chtěl něco říct, ale Tomáš ho zadržel. „Má pravdu.“

„To necháme jen tak - bez trestu?“

„Trestat bude Bůh...“

„To samozřejmě ano, ale asi to bude trvat trochu dlouho! Kdyby se někdo z nás zaručil...“

„Jdi spát, Charry, prosím tě!“

Charrymu se to nelíbilo, ale bylo nutno poslechnout. Pascaletto jej stejně zadržel.

„Musíme ubohého Rocca pohřbít, pane. Směl bych tě požádat, abys nám dal nějaké dříví na postavení hranice?“

„Chcete ho spálit?“

„Ano, tak se pohřbívalo za dávných časů. Spálit na hranici a popel nasypat do řeky. Duše se musí zbavit svého těla...“

„Dříví vám dám. Ale... chcete to uchovat v tajnosti?“

„Můžeš jim říct, že Rocco zemřel. Jak, to je naše věc.“

„Dobře. Doporučoval bych udělat to na místě, kde řeka přechází přes cíp našeho pozemku. Tam dole pod strání, jak začíná les.“

„Ano, to bude dobré místo.“

Charry dal pokyny Vítkovi, aby jim vybral vhodné dříví. Mladí Cikáni odešli dozadu je vybrat; Charry zůstal.

„Smíme se zúčastnit pohřbu?“

„Ano, pane. Děkuji ti za to, že jsi měl mého syna rád.“

„Dobře. Zítra připravíme...“

„Ne, prosím. Během noci připravíme hranici; pohřeb bude brzy za svítání. Hned potom odjedeme pryč, velice spěcháme.“

Charry souhlasil a konečně odešel spát. Dozor přenechal nám. Nejsem si jist, zda to Pascaletto považoval za ideální řešení, ale viděl nás asi raději, než většinu lidí. Myslím si to proto, že mne viděl okounět u vozů a zavolal na mne:

„Pojď sem, ty velkej, pruhovanej! Rozumíš, co povídám?“

„Ano, rozumím ti.“ ujistil jsem ho.

„Zůstaň chvíli se mnou. Když jsem byl malý, měl můj dědeček ve svém voze kůži z kočky, jako jsi ty. Moc se mi líbila...“

Nevěděl jsem, co na takovou pochvalu říct.

„Náš svět odchází, pruhovanej.“ řekl tesklivě. „Až my umřeme, už nebudou žádní Romové. Budou jen bílí gádžové a černí gádžové; to ale nejsou Romové. Brzo nikdo nebude umět hrát na housle, kovat koně a zpracovávat stříbro do šperků. Budou jenom krást a žebrat u bílých. Budou žít ve městech, pořád na jednom místě, kde neuslyší zpívat ptáky, kde neuvidí zelenou trávu! Nakonec je bílí gádžové chytí a zavřou do vězení, kde bídně zahynou. Patří jim to. Přestali být Romové...“

„Třeba neměli jinou možnost.“ namítl jsem.

„Proč nezabili radši mne? Proč to musel být ubohý Rocco? Mně se už na světě nelíbí, je zlý k nám Romům... bílí gádžové už nevědí nic. Nerozumějí ani zemi, ani slunci, ani větru. Rozumějí jen penězům. Zhloupli, zludračili... je jich plný svět a žádný nestojí za nic!“

„No, já nevím! Třeba Charry, Diana, Tomáš...“

„Taky je ten svět zahubí. Nebo budou muset odejít; někam hodně daleko, kam nedosahuje lidská zloba a nenávist. Zle jim bude, plakat budou krvavý slzy, když neodejdou...“

Neříkal jsem nic. Ten starý muž seděl a povídal něco v jazyce, kterému nerozumím. Nebo snad zpíval? Bylo těžké odhadnout, co bych měl udělat, abych mu ulehčil v jeho žalu. Snad to ani nebylo možné.

Na místě, které označil Charry, postavili hranici. Mrtvého chlapce oblékli do toho nejlepšího oděvu, co měl, vyzdobili jeho mrtvolu všemi cennostmi, které mu patřívaly zaživa. Také všichni ostatní se slavnostně oblékli; dívky pokládaly na jeho tělo různé stužky, pentle, ozdoby. Také mu s sebou dali jeho křivý nůž, i když ho nedokázal ochránit při posledním boji. Dívky zpívaly, táhle a teskně, nejtesklivěji Aranka. Třeba ho měla ráda...

Když přišlo ráno, byla hranice připravena. Přišel Tomáš, Charry a Diana i všichni ze statku, aby se zúčastnili pohřbu. Pascaletto velmi zdvořile požádal Tomáše, zda by nemohl přednést nějakou pohřební řeč. Tomáš pochopitelně přijal a vytáhl svou Bibli:

„Bratři a sestry, mám za to, že nejvhodnější, co mohu říci v této velmi smutné chvíli, je něco o věčném nepříteli všeho lidského stvoření, jehož nazývají Satanem. Z jeho návodu se děje všechno zlo světa a on je také tou nejnešťastnější bytostí, která žije v tomto Vesmíru. Poslyšte, co o něm praví prorok Ezechiel:

»Ty, jenž zapečeťuješ summy, pln moudrosti a nejkrásnější.

V Eden, zahradě Boží, byl jsi, všelijaké drahé kamení přikrývalo tě, sardius, topazius, jaspis, tarsis, onychin, beryl, zafir, karbunkulus a smaragd i zlato; nástrojové bubnů tvých a píšťal tvých v tobě, hned jakžs se narodil, připraveni jsou.

Ty jsi cherubem od pomazání. Jakž jsem tě za ochránce představil, na hoře svaté Boží jsi byl, uprostřed kamení ohnivého ustavičně jsi chodil.

Byl jsi dokonalý na cestách svých, hned jakž ses narodil, až se našla nepravost při tobě.

Pro množství kupectví tvého uprostřed tebe plno jest bezpráví, a velmi jsi prohřešil. Pročež zahubím tě, a vyhladím z hory Boží, ó cherube ochránce, zprostřed kamenů ohnivých.

Pozdvihlo se srdce tvé slávou tvou, k zlému jsi užíval moudrosti své příčinou jasnosti své. Porazím tě na zemi, před obličej králů povrhnu tě, aby se dívali na tebe.

Pro množství nepravostí tvých a pro nespravedlnosti kupectví tvého poškvrnil jsi svatyně své. Protož vyvedu oheň zprostřed tebe, kterýž tě sžíře, a obrátí tě v popel na zemi před očima všech na tě hledících.

Všickni, kdož tě znali mezi národy, strnou nad tebou; k hrůze veliké budeš, a nebude tě na věky.«

Bratři a sestry, toto jsou slova Písma. Mluví o tom, který se nazývá Satan, ale také Ďábel; snad nejkrásnější jeho jméno je Lucifer, Syn Jitřenky. Slyšeli jsme, že nebyl odjakživa a od své přirozenosti zlý; dokud se na něm nenašla nepravost.

O tom, jak se to stalo, nevypráví Bible, ale jedna stará legenda. Mluví o tom, že Lucifer, syn Boží, byl velice pyšný na to, že je nejmilovanějším ze Synů Božích. Pak ale spatřil, že Bůh si vytváří něco nového; že vytvořil člověka. Lucifer žárlil na toho nového tvora, nenáviděl ho od první chvíle, a ze zlé vůle se snažil kazit Boží dílo. Proto svedl člověka ke zlému.

A tehdy Hospodin Bůh vynesl soud nad Luciferem, synem Jitřenky. Pravil: »Přestože jsi byl nejdokonalejším z mých synů a měl všechnu moji lásku, dopustil ses zlého činu. Proto je nanejvýš spravedlivé, abys za to nesl trest. Poslyš:

Strhl jsi nešťastného člověka, svého mladšího bratra, jehož jsi měl chránit a pomáhat mu, do propasti hříchu. Nebylo mým přáním, aby člověk žil v bolesti a utrpení; ale stalo se tak tvou vinou, proto budeš ty trpět s ním. Utrpení člověka nadejde konec, když pozná svoje skutečné postavení, opustí propast hříchu a dojde k mému trůnu. Tehdy bude osvobozen a spasen. Ty sám budeš spasen jako poslední ze všech živých tvorů.

Avšak každý hřích, který kterýkoliv člověk spáchá, zatíží nejen jeho, ale přidá další kámen na horu, kterou budeš vláčet na svých bedrech. Zase však každý čin dobrý, který nějaký člověk vykoná, od tvého trestu jeden kámen odejme. Hřích, který jsi vypustil na tento svět, není lehké porazit; proto bude hora, kterou nosíš, stále narůstat a ty se budeš trápit pod její váhou. A pro svou velikou nenávist budeš ještě dále svádět lidi ke zlému; takže nebude konce tvému utrpení.

Teprve lidé tě mohou zachránit; až skončí panství hříchu na tomto světě, až bude sejmut i ten poslední kámen z tvých ramenou, teprve tehdy se smíš objevit před Mojí tváří.«

Tak rozhodl Hospodin Bůh. Od té doby trpí Lucifer, syn Jitřenky, jemuž bylo dáno jméno Satan, strašlivou tíhou lidských hříchů. Včera byl k těmto hříchům připojen další kámen; také tíhu vraždy chlapce Rocca nese nyní na bedrech.

A já bych vás chtěl prosit, bratři a sestry: Pro Lásku Boží, pro dobrotu srdce našeho věčného Stvořitele, nepřikládejte už žádné další kameny na tuto horu hříchu. Je již dosti vysoká a Lucifer již dosti trpí. Vím, že ve vás těžko vzbudím soucit s tímto nešťastným tvorem, když nemáte soucit ani se sebou samými. Ale prosím vás; mějte na paměti, že za svoje činy dostanete odplatu nejen vy, ale také on. Pokuste se raději (ačkoliv velice pochybuji, že někdo poslechne) některý z těch kamenů odvalit. Přijme-li kdo z vás břemeno svého bližního, ulehčí tím zároveň o malý kousek celému světu. Protože zlo světa neustále narůstá, a neustále leží na nás všech...“

Tomáš skončil a odstoupil; Pascaletto zapálil hranici, Cikánky začaly hořekovat a kvílet, jednotliví Cikáni přistupovali a přihazovali do ohně dřevěná polínka. Také Charry a ostatní z farmy přihodili každý jedno polínko; pak stiskli zarmoucenému otci ruku a odešli, ale Cikáni setrvali na místě, dokud hranice nedohořela. Až potom smetli popel a vhodili jej do řeky, aby jej odnesla k moři.

Když se vrátili, už nekvíleli, neplakali ani nenadávali. Rychle a šikovně sbalili svůj tábor, naložili vše na vozy a zapřáhli koně. Pascaletto přišel k Tomášovi:

„Doufám, pane, že jsme řádně splnili, oč jsi nás požádal. Buď ujištěn, že ti kdykoliv opět rádi posloužíme...“

„Také já jsem rád, že jsem tě viděl, Pascaletto. I když bohužel okolnosti, za kterých se rozcházíme, nejsou příznivé.“

„Přijdou ještě horší, pane. Moje žena hleděla do budoucnosti. Obává se, že se chystá něco zlého. Pro tebe a pro všechny, kteří žijí na tomto statku...“

Tomáš nebyl zvyklý brát na lehkou váhu varování.

„Víš něco o tom, co se má stát?“

„Nevím, co bude. Ale určitě nic dobrého.“

Rozloučili se, pak Pascaletto vylezl na vůz, švihli do koní a za chvíli nám zmizeli z dohledu.

„A... pomsta?“ řekl Charry.

„Přijde,“ odpověděl Tomáš. „Oni nezapomínají.“

Asi za tři týdny vyhořel statek, z něhož byl onen mladík. Oheň vypukl uprostřed noci, nikdo nevěděl, jak. Když se probudili, bylo všechno v plameni, sotva stačili utéct. Vzpomněli samozřejmě i na Cikány, ale ti podle pátrání policie už dávno zmizeli na německými hranicemi. Tak bylo pátrání zastaveno pro nedostatek důkazů. Sedlák prodal pole, která mu zbyla, a se ženou i synem se odstěhoval, neznámo kam.

Lékař

Pár dní po odjezdu Cikánů se na statku objevil nějaký podomní obchodník; měl bryčku s koněm a na té bryčce všelijaké nesmysly, zrcátka a hřebínky i laciné náušnice, šátky a stužky. Charry ho chtěl vyhodit hned na první pohled. Naštěstí ten muž udělal včas znamení rukou a když se objevil Tomáš, řekl něco italsky a pak mu předal malou bedničku, kterou vytáhl zpod kozlíku, kde měl tajný úkryt. Tomáš poděkoval, obchodník prodal pár věcí služkám, zasmál se, podělil nás všelijakými vtípky a odjel.

Tomáš otevřel v pokoji bedničku a vytáhl z ní složitý přístroj; přivolal Charryho, Dianu, Vítka, Tošia a nás tři a sdělil nám, že to je vysílačka a že budeme mluvit se světem.

Především zapjal šňůru do zástrčky na zdi, aby mohl do strojku proudit elektrický proud. Na to se některé ciferníky rozsvítily a vysílačka tlumeně zašuměla. Tomáš na ni zaťukal prstem a usoudil, že je v pořádku; stiskl malou páčku na spodním okraji a párkrát to opakoval; při každém stisknutí se ozval pískavý zvuk.

„Skälbîrg!“ hovořil Tomáš. „Volám Skälbîrg! Skälbîrg, ozvi se mi! Tady je Tomáš Baarfelt...“

Opakoval to několikrát, až se z dálky ozvalo slabé chrastění a potom chraplavý hlas: „Tady Skälbîrg... slyším špatně! Uprav si vysílačku!“

„Tady Baarfelt! Dávej signál, budu instalovat anténu! Přijímám na pokojovou... dávej signál!“

„Provedu, dávám signál!“ opakoval hlas z dálky. Potom začal pomalu, co nejzřetelněji švédsky počítat do deseti, to opakoval několikrát za sebou. Tomáš vytáhl ze zásuvky na boku vysílačky dlouhou šňůru, připojil ke kovové tyči a požádal Vítka, aby s tou tyčí vylezl na střechu a tam ji obracel dle Tomášových pokynů. Vítek tak učinil, ačkoliv tím přišel o možnost podívat se, jak se vysílačka vylaďuje.

„Skälbîrg je naše naváděcí stanice,“ vysvětloval Tomáš. „Vysílá signály pro lodi, plující v severoevropských mořích. Je to Knassenova vysílačka, mohla by nás propojit na komthura, ať je kdekoliv. I na jeho Donneru má vysílačku.“

Vítek už byl na střeše; zvuk vycházející z vysílačky zesílil a zesiloval ještě víc, jak Vítek na střeše otáčel železnou tyčí, tak zvanou anténou. Konečně Tomáš usoudil, že je v nejlepším možném směru a přikázal Vítkovi, aby ji v tom místě co nejlépe upevnil. Vítek ji přibil podkováky k jednomu střešnímu trámu, což docela postačilo. Tomáš teď musel otočit jedním z knoflíků zpět, signál ohlušoval nás i lidi. Přepnul, zapískal a požádal operatéra, aby přestal. „Děkuji ti! Buď tak laskav, zkus mi teď spojit Knassena! Doufám, že je nablízku...“

„Je na lodi! Počkej, spojím ti ho...“

Vzápětí se ozvalo pískání a potom operátor švédsky volal Thorovu značku Donner, jméno jeho lodi.

„Překvapuje mě, jak je možné přenášet na takovou dálku lidský hlas,“ řekl Charry. „Viděl jsem už telegrafní přístroje, nejsem žádný nevzdělanec; dokonce jsem slyšel o přístroji, který přenáší lidský hlas po drátech na několika kilometrovou vzdálenost; ale přístroj, který dovede mluvit přes moře je na mne trochu moc...“

„Není to nic složitého. Později ti vysvětlím jeho princip. Ale překvapuje mne, jak to berou klidně šelmy. Pro vás to není nic zvláštního, nebo co? Vůbec se nedivíte...“

„Myslím,“ řekl důstojně Ao Harrap. „Že to není nic zvláštního. Lidé mají všelijaké věci; už se jim nedivíme.“

„Velmi rozumný názor! Zřejmě bude lehčí navyknout na technické novinky vás než lidi; někteří lidé by totiž považovali tuhle vysílačku za ďáblovo dílo!“

„Možná,“ řekl Ao Harrap pohrdavě. „Nás už nemůže překvapit nic. Maximálně mne překvapuje, proč vlastně nepoužívají takové rozumné věci i ostatní lidé...“

„Protože to ještě neobjevili, můj milý. Jednou na to přijdou; dělají už všelijaké pokusy. Až to bude, pak budou všichni lidé umět zacházet s takovými předměty.“

To už se hlásil Knassen; chvíli s ním besedovali, potom se rozloučili a Tomáš vypnul vysílačku. „Večer si popovídáme s jinými. Ve dne to není lehké, jednak málokdo má čas a možnost jít k vysílačce a potom, slunce rádiové vlny ruší. V noci to bude lepší. Promluvíme si i s Dunbarem.“

Na rozmluvu s Jankem se nejvíc těšila Diana; rozhodla se ho pozvat, aby viděl vynovenou Hůrku. Když se spojili, s radostí přijal všechny novinky a slíbil, že za tři dny se u nás objeví.

Splnil slovo; za tři dny asi kolem druhé hodiny se ozval rachot jeho motocyklu a vzápětí se už stroj šplhal nahoru. Povšiml jsem si, že zvuk zní trochu jinak než minule; taky se mi zdálo, že i konstrukce je v malých detailech jiná, ale Jan Dunbar byl pořád stejný. Zastavil, slezl s motorky, postavil ji na stojánek, vytáhl klíček zapalování, sňal kuklu, přistoupil blíž a řekl:

„Ahoj! Tak jsem se na vás přijel podívat.“

„Ahoj, Honzíku!“ zahalekala Diana a podávala mu ruku; Janek jí položil do dlaně klíček a dodal: „Tohleto je tvoje.“

„Ne... Ale to je přece...“

„Papíry ti dám potom. Zkus si, jak se na něm jezdí. Ale opatrně, má větší odpich než ten můj. Abys nezůstala viset někde na švestce...“

Zatímco se Diana a Vítek hrnuli k motocyklu, ptal se Charry: „Jak jsi prosím tě mohl tak rychle sehnat motocykl? A co bude stát? Srovnám se s tebou, samozřejmě...“

„Není potřeba, už je zaplacen! Erár se praštil přes kapsu. Nahlásil jsem, že se ten můj starý rozsypal a že potřebuju nový. Mám protekci, tak mi to schválili. Natřel jsem ten starý na červeno a nahlásil jako nový, tenhle jsem ulil a přivezl Dianě.“

Diana byla celá šťastná; Janek zašel dovnitř, odložil kombinézu a chodil jen v kalhotách a košili. Prohlédl celou elektrickou instalaci na statku, všechno chválil a vyjádřil se, že je to v pořádku a vůbec krásné a moderní. Potom si povídali s Charrym a Tomášem o řádových věcech; Diana zatím jezdila s Vítkem na motorce po vesnici.

Za pohostinství se Dunbar odvděčil skutečně podivným způsobem: naučil Dianu hrát stolní tenis. V normálním tenise už ukázala, co umí, v Hongkongu a Singapuru. Tohle je ovšem těžší, protože míček je menší, pálky taky menší a navíc dřevěné. Vítek na požádání sbil z prken patřičně veliký stůl, usadil na dřevěné kozy, ohobloval a slíbil natřít; ale protože už chtěli hrát, nechal ho prozatím tak. Přidal se i Tošio a Tomáš; Charry to taky zkusil, ale nebavilo ho to.

Druhý den odpoledne se odvážila přijít na Hůrku Eva-Marie; asi ji přilákal motocykl, o kterém se po vesnici hodně mluvilo. Už venku před vraty slyšela tupé rány a když vstoupila, spatřila dost divný pohled: Diana a Janek hráli u stolu nějakou zvláštní hru, při které odráželi malý bílý míček dřevěnými pálkami. Museli skákat z jedné strany na druhou, stůl byl veliký a razance míčku značná. Navíc byla Diana oblečená do trička s krátkými rukávy a krátkých kalhot vysoko nad kolena; stejně tak Dunbar. Tošio seděl vedle na špalku a počítal, taky oděn v takový úbor. Tomáše nebylo vidět.

Diana se otočila na Evu-Marii; při tom ovšem stačila odrazit míček, ale Dunbar, který se také podíval, kdo přišel, to nestačil a míček spadl na zem.

„Ahoj,“ řekla Diana. „Pojď dál a můžeš fandit, chceš-li!“

„Co to hrajete?“ podívala se vyjeveně Eva-Marie.

„Stolní tenis neboli ping-pong. To mě naučil Honzík. Představím vás: pan Jan Dunbar, náš přítel.“

„Těší mě. To vy jste přijel na tom podivném stroji, který stojí támhle pod kůlnou?“

„Jo, to jsem byl já.“

„Zajímavé! Je to velice zvláštní stroj...“

„Není můj, je Diany. Já ho jenom přivezl.“

V Evě-Marii vzplanula bledě zelená závist, ačkoliv motocykl se jí ani dost málo nelíbil a trochu se ho bála. Než ji stihla potlačit, už ji Diana vyzvala: „Pojeď se mnou někdy do města, svezu tě. Nechceš si zahrát ping-pong? Mě už bolí celé tělo!“

„No... já nevím...“ znejistěla Eva-Marie.

„Ovšem to bys musela mít nějaké chytřejší šaty. Tohleto je správný úbor na stolní tenis, podle Honzíka...“ Diana se dotkla svých trenýrek a trička.

„Já tedy nevím... Kdyby mne někdo viděl, propadla bych se hanbou! V takovém oděvu se ukázat lidem?“

Jako na zavolanou, stál vedle ní Tomáš. „Ale jdi, princezno! Snad bys nedala na mínění lidí?“

Zprudka se k němu otočila a v očích jí zasvitlo. „My to budeme hrát ještě dál?“

„Až do konce světa. Měla by sis pořídit sportovní úbor!“

„Tak dobře,“ souhlasila odvážně Eva. „Diano, pomůžeš mi to spíchnout?“

„To se nemusí. To se dostane koupit, ve městě.“

„Já tě tam zavezu,“ nabídla se Diana. „Na motorce. Počkej, jenom si vezmu kalhoty a bundu...“

„S dovolením,“ řekl Tomáš. „Jestli by to šlo, mohl bych tam zajet já. Potřebuji si něco ve městě obstarat, jestli mi půjčíš motorku, jezdit na ní umím. Evu-Marii bych vzal s sebou...“

„Klidně jeď! Já to tady zatím dohraju. Než ho rozbiju na mraky, můžete být klidně zpátky. A pozor, ať jí neublížíš. Evko, musíš se ho pevně držet...“

Tomáš odešel dovnitř, vzít si peníze; vrátil se oblečen do svého obvyklého černého oděvu, předtím měl košili a selské kalhoty. Všiml jsem si, že má v pouzdrech na vnitřní straně kabátu i svoje revolvery.

Sjel se stojanu, zastrčil klíček zapalování a našlápl motorku; nasedl a křičel na Evu-Marii: „Sedni si za mne! Obkročmo, jako na koně. Máš dost širokou sukni, půjde to. A dobře se drž...“

Eva-Marie nasedla a Tomáš vyrazil. Nejel tak bláznivě jako Dunbar nebo Diana, přesto to musela být pro Evu nezapomenutelná událost. Sjeli po kamenité cestě dolů do vesnice a opatrně projížděli mezi domky k silnici do města.

Najednou si povšimli, že se lidé s křikem sbíhají někam ke statku boháče Wosse; ani nezírali na motocykl, to bylo co říct. Eva-Marie je od přírody zvědavá, křikla na Tomáše, ten zabočil tím směrem a zastavil.

„Co se děje?“ ptala se jedné děvečky, která odtamtud utíkala a řvala na celé kolo.

„Malý Gerd vdovy Blumové spadl z višně! Lekl se, když ho Woss švihl bičem, byl na višních a starej ho nachytal. Teď leží, řve a kroutí se; asi se mu něco stalo! Takový neštěstí, umíte si to představit, slečno?“

Tomáš podrážděně zafrkal nosem; přistoupil blíž a viděl přes hlavy lidí trapnou scénu. Tlustý sedlák s bičem v ruce stál v majestátní póze nad chlapečkem v košilce a roztrhaných kalhotách, asi tak osmiletým, ležícím na trávníku. Nad dítětem lomila rukama nějaká ženská a vedle držel čeledín mohutného hafana, divoce štěkajícího na tu ženu. Opodál stáli další lidé, zatímco veřejnost za plotem si sdělovala svoje mínění.

„Neměl sem lézt!“ křičel sedlák. „Neměl tady co dělat; kradl a já ho potrestal! Vemte si svýho spratka a táhněte, ženská!“

„Odpusťte mu to, proboha!“ opakovala s pláčem žena. „Nedávala jsem na něho pozor! Je to dítě, přece nechcete...“

„Žebráckej a zlodějskej parchant to je!“ zhodnotil Woss. „Ať už jste pryč i s ním! A ať přestane dělat ublíženýho, nebo...“

Tomáš Baarfelt na nic nečekal. Svižněji, než se dalo čekat, přeskočil plot a přiblížil se k nim.

„Co vy tady chcete?“ vyjel si na něj sedlák. „Co si to dovolujete? Tady nemá nikdo co dělat...“

Tomáš jej sjel ponurým pohledem; poklekl k chlapci a ohmatal jeho vyhublé tělíčko, jeho obličej se čím dál víc chmuřil a na čele mu vystoupily ostré vrásky. Eva pocítila prudké nutkání jít za ním; přeskočit plot nedovedla, ale prošla brankou a bez bázně došla až k němu.

„Ptal jsem se, co tady chcete!“ opakoval Woss.

„Jsem lékař. Odneseme ho dovnitř. Je to s ním pravděpodobně zlé. Snad ho ale zachráním...“

„Vy tady nemáte co poroučet!“ zařval sedlák. „Jakube, vyžeň toho chlapa! Lupe, vem si ho!“

Baarfelt se otočil na psa, zostra zavrčel, pes se vyškubl pacholkovi a pelášil do boudy. To už se Tomáš od nás naučil. Čeledín Jakub, neurvalý hlupák, přistoupil blíž a uchopil Tomáše za rameno; ten se rozmáchl pěstí a ta pěst dopadla jako kladivo na čeledínovu hlavu. Jakub zahekal a složil se na zem.

„Odneseme ho dovnitř!“ řekl Tomáš; hovořil klidně a rozhodně, sehnul se a opatrně vzal chlapce do náruče. Eva-Marie stála vedle něj bez hnutí a doširoka otevírala oči. Stará Blumová, matka toho kluka, stále ještě kvílela.

„Opovažte se!“ vykřikl Woss. „A já pošlu pro četníky!“

„To je v pořádku,“ řekl suše Baarfelt. „Oni vás hned odvedou s sebou. Jestli chlapec zemře, postavím vás před soud pro vraždu z nedbalosti. Na to je tři až osm let. Postarám se, abyste seděl nejmíň pět. Modlete se, aby ten kluk přežil!“

A nestaraje se o vyjeveného sedláka, kráčel do domu; nikdo se neodvážil mu bránit, až na selku, která se s proklínáním vyřítila a křičela, že žádná žebrácká verbež jí do domu nesmí. V tu chvíli zasáhla Eva-Marie, tak rázně, že se všichni kolem zarazili:

„Držte klapačku, Wossová! Nebo vám přes ni střihnu!“

Selka údivem otevřela pusu a zapomněla ji zavřít; Tomáš otevřel kopnutím dveře a kráčel neomylně k parádnímu pokoji, který byl nejsvětlejší a kde byl velký jídelní stůl pro hosty. Byl na něm háčkovaný ubrus a spousta všelijakých tretek, mísy s ovocem a nevkusné vázičky; Tomáš za to vzal loktem a smetl všechno i s ubrusem na zem.

„Vem z prádelníku čisté prostěradlo a dej ho na stůl!“ nařídil Evě. Sám držel chlapce v náručí; měl strach nešetrně s ním hýbat, aby mu neublížil. Zatím dovnitř vpadl Woss, jeho žena, dvě děvečky a mladší čeledín. Na toho se obrátil Tomáš:

„Ty! Vem koně a žeň, jak nejrychlej můžeš, na Hůrku. Řekni paní Dianě, ať vezme mou lékařskou brašnu a okamžitě mi ji přinese! Okamžitě, slyšíš? Když to bude do deseti minut, dostaneš zlaťák!“

„Nikam nepůjde!“ začal Woss, ale čeledín už vyběhl ze dvora.

„Jak si můžete dovolit...“ počal se sedlák zase rozčilovat, ale Tomáš se k němu s rozhořčením obrátil: „Mlčte! Buďte rád, že vám nezlámu žebra, jako jste to udělal vy tomu klukovi!“

Woss zesinal; to už ale Eva-Marie rozložila po stole čisté prostěradlo a Tomáš na ně opatrně položil chlapce. Svlékl černý sametový kabát a hodil na křeslo; jeden revolver vypadl z pouzdra a s rachotem spadl na podlahu, Eva jej sebrala a položila na prádelník. Woss očividně ztratil odvahu; člověk, který s sebou nosí zbraň, nebude asi jen tak někdo.

„Umývadlo - s čistou vodou! Mýdlo, ručník! Čistý líh nebo pálenku, když máte! Sofort!“ poroučel Tomáš, vyhrnuje si rukávy. Děvečky zapištěly a odběhly pro žádané. „Svíčku!“ vyštěkl Tomáš na Wossovou, ta zaklapala čelistí a odběhla taky.

„Co mu vlastně je?“ ptala se Eva-Marie.

„Má zlomená dvě žebra a pak ruku nad loktem, ale to bude dobrý, to spravím. Obávám se ale, že jedno z žeber se zapíchlo do průdušnice. Jestli okamžitě nezasáhnu, udusí se.“

Vypadalo to tak; chlapec se chvěl v křečích, lapal po dechu jako ryba na suchu. Občas zakašlal, při tom vykašlával krev.

„Budu potřebovat hodně čistých ručníků. A ubrousků nebo něčeho. Jenom bílé a pokud možno čisté!“ poroučel si Tomáš.

Zatím se sklonil nad chlapcem; Eva-Marie přihlížela, jak mu sevřel spánky, přejížděl citlivými prsty po čele a zátylku a přitom něco šeptal. Po chvíli umlklo chlapcovo sténání; už nelapal po dechu tak horečně a zdálo se, že jeho život slábne; jenom křečovité záškuby těla neustávaly. Eva-Marie ještě nikdy neviděla hypnotický stav a netušila, co Tomáš udělal.

Děvečky přinesly umývadlo; Tomáš si dlouho, důkladně myl ruce, potom je polil čistým lihem, z něhož sedlák dělal kořalku; stejně tak omyl lihem svou ostrou zahnutou dýku, kterou vytáhl z opasku. Pak ji ještě ožehl nad plamenem svíčky. Woss stál u stěny a s úžasem zíral na ty přípravy.

„Ty ho chceš... rozříznout?“ zeptala se Eva zděšeně.

„Musím. Když to udělám, bude možná žít.“

Stáhl z dítěte špinavou košilku a kalhotky. Chlapec teď ležel nahý a jeho vyhublé tělíčko vypadalo bezbranně a uboze, takže vzbuzovalo téměř u všech soucit.

„Poslyšte,“ řekl Woss. „Přece ho nechcete řezat tady! Všechno zakrvácíte, zničíte mi to ložní prádlo! Přece nechcete...“

„Ať ten vrah okamžitě odejde!“ pronesl Tomáš mrazivě. „Jinak ho vyhodím sám!“

Woss se polekal a už byl venku. Z Baarfelta šla někdy hrůza.

Chlapec zachroptěl, Tomáš se otočil k němu. Položil mu ruku na čelo a Gerd zklidněl, ale Tomáš si hryzal rty. Vzal dýku a jedním zkušeným řezem rozřízl kůži na levé straně chlapcových prsou. Vytryskla krev, jedna z děveček vykřikla a utekla.

„Evo, jestli nevydržíš, můžeš jít...“

„Ne, pomůžu ti. Nebojím se krve.“

„Tak budeš odsávat krev ručníky. Kde je ta Diana?“

Řezal dál; dýka byla ostrá jako břitva, tak rozřízl podkožní vazivo a dostal se do břišní dutiny pod spodním okrajem hrudního koše. Když prořízl poslední vrstvu svaloviny, vyvalil se proud zčernalé, špatné krve. Vmžiku zastříkal Tomášovu košili i tvář. Eva-Marie se pokusila odsát ji do ručníku.

„K čertu... tohle by ho zabilo! Krev nemohla proudit, usazovala se tady... podívej, zde jsou dvě zlomená žebra...“

V té chvíli vstoupila Diana; právě včas, Evě-Marii se už dělalo špatně. Diana nebyla o nic méně přístupná hrůze z krve, i když už při nejedné operaci byla, ale byl tu také Dunbar, bez řečí svlékl kabát, umyl si ruce a počal Tomášovi asistovat. Domlouvali se úsečnými německými slovy; Diana a Eva viděly jen jejich zakrvácené ruce, jak se hrabou v dětských útrobách. Občas některý poručil, aby mu podaly nějaký nástroj; Diana je už jakž takž znala, tak to mohla dělat.

Tomáš vytáhl odštípnutý kus žebra z plic a zastavil krvácení. Pak zručně sešil vše, co bylo dřív celistvé, podivnou organickou nití, zabalenou v průhledném sáčku. Žebra složil dohromady. Pracoval rychle a přesně, stejně tak Dunbar.

Potom zašíval otevřenou břišní dutinu; každou vrstvu masa, kterých naštěstí při chlapcově hubeném tělíčku nebylo mnoho, šil zvlášť, opět těmi divnými nitěmi. Teprve svrchní kůži sešil tlustou nití, jakou se šijí záplaty na kabát; byla navoskovaná jako ševcovská dratev.

„Ještě se podíváme na tu ruku... Udělej zatím krevní zkoušku, ztratil hodně krve, musíme mu dát novou...“

S rukou naštěstí nebylo tak zle; kost byla jen naštípnutá, Tomáš ji snadno srovnal a zafixoval do dlah a obvazů.

„Bylo by potřeba to zasádrovat, aby s ní nehýbal. Diano, zajeď do města a přivez nějakou sádru!“

„Není třeba,“ řekla Eva-Marie. „Otec má doma asi půl pytle, jak opravoval stavení...“

„Přines aspoň dvě kila!“ souhlasil Baarfelt.

„Počkej!“ řekl Dunbar, píchl ji do prstu a vzal kapku její krve na sklíčko. Ale nehodila se, ničí krev se nehodila. Nakonec ze zoufalství zkusil svou vlastní a zjistil, že mají stejnou skupinu; okamžitě se připravil dát chlapci transfuzi. Diana mu pomáhala, už jednou viděla, jak se to dělá a byla všímavá. Charry, který už tu taky byl, rovněž pomáhal; tak se Tomášovi podařilo přečerpat asi půl litru Dunbarovy krve do dítěte.

Potom ještě zasádroval jeho ručku i hrudník a mohl začít Gerda probouzet. Byl nejvyšší čas; trvalo to už dvě hodiny, co započal se svou podivnou operací.

Teprve teď dovolil, aby vpustili vdovu Blumovou; dosud chodila kolem, plakala a modlila se, Tomáš nedovolil, aby byla přítomna. Asi chtěl šetřit nešťastnou matku pohledu na to, jak řeže jejího synka na kusy. Nyní vstoupila a když spatřila spoustu krve a chlapce se zasádrovaným hrudníkem a rukou, opět se rozplakala.

„Ach Bože, pane... zemře?“

„Nevidím důvod, proč by měl umírat. Myslím, že se uzdraví; ovšem budete-li o něho pečovat lépe, než když jste připustila, aby šel krást višně zrovna k takovému neurvalci a krkounovi, jako je sedlák Woss.“

Vdova se opět rozplakala; padla před Tomášem na kolena a počala mu líbat ruce. Ucukl a řekl přísně: „Vstaňte! Nesluší se klekat před člověkem! Plnil jsem jen svou povinnost, nic víc.“

„Žehnej Pánbůh vašim dobrotivým rukám! Vy jste čaroděj, pane; zachránil jste mýho syna od jistý smrti! Jak se vám za to můžu odvděčit? Jsem chudá, pane, nemám nic, muž mi zahynul, mám jenom to dítě! Ale budu pro vás pracovat, třeba od rána do večera, abych vám odplatila, co jste pro mě udělal...“

„I mlčte,“ řekl už vlídněji. „Vidím, že já pro vás musím něco udělat, ne vy pro mne. Kde je sedlák Woss?“

Zjistili, že se ztratil; spolu s ním čeledín Jakub a bryčka se dvěma koňmi. Tomáš se zamračil, ale to už přiběhla děvečka a hlásila s hrůzou, že pán se vrátil - a s ním četníci.

Vzápětí už vstupovali do dveří; napřed četnický strážmistr, potom sedlák a za ním dva četníci v plechových helmách.

„Někomu není rady ani pomoci,“ povzdychl si Tomáš. „Dobrý den, pánové, čím mohu posloužit?“

„To je on!“ křičel Woss; hned mu stouplo sebevědomí. „Zatkněte ho, rychle! Podívejte, má pistole!“

Jeden z četníků přistoupil k prádelníku, vzal do ruky revolver a vyvaloval na něj bulvy, asi takový ještě neviděl.

„Vy,“ řekl přísně četnický strážmistr. „Legitimujte se!“

„S radostí,“ přešel Tomáš ke svému kabátu a vytáhl z náprsní kapsy tobolku; vyňal složený list papíru a podal strážmistrovi. Ten si ho přečetl, vyvalil oči, udělal krok zpátky a zdvořile se ukláněl.

„Ach, odpusťte, Výsosti!“ řekl o poznání zdvořileji. „Nikterak nebylo mým úmyslem urážet Vaši Jasnost... jsem přesvědčen, že udání, které jsem povinen vyšetřit, bylo mylné...“

„Ale prosím, s radostí. Přejete si, aby se vám legitimoval ještě někdo z těchto pánů?“

Tomu porozuměl Dunbar jako narážce; vytáhl z kapsy průkazku v šedivých deskách a strčil strážmistrovi před oči.

„Jsem Jan Dunbar, vyšetřovatel kriminální ústředny v Berlíně. Nemýlím-li se, vy jste podřízený vládního rady Böhmana?“

„A... ano.“ zakoktal strážmistr. „To je náš nejvyšší nadřízený, náš pan vládní rada...“

„Vzkažte ho pozdravit od pana vrchního komisaře kriminální služby Schneweisse z Berlína,“ řekl mile Dunbar. „To je můj šéf; studovali spolu a dal mi na něho doporučující dopis. Že mi bude potěšením pana vládního radu navštívit, až se budu vracet od pana statkáře Rithera, kde jsem hostem...“

Strážmistr nepřipadl na nic lepšího než zasalutovat a srazit podpatky.

„Milý strážmistře,“ řekl Tomáš vlídně. „Konáte skvěle svoji povinnost! Jsem povinen vám vysvětlit, co se tu událo. Bohužel došlo k politováníhodné události, že vinou statkáře Wosse spadlo toto dítě ze stromu, kde trhalo višně. Zřejmě neoprávněně, ale to nedalo statkáři právo jej surově srazit dolů, jak jistě uznáte. Chlapec spadl na zem a při pádu si zřejmě o některou větev přerazil dvě žebra a naštípl ramenní kost. Byl jsem nablízku, přenesl ho sem a ošetřil. Pan Woss je zřejmě přesvědčen, že jsem se dopustil protizákonného činu. Dobrá, jsem ochoten zaplatit pokutu za porušení domovní svobody, případně mohu i nahradit majetek pana Wosse, který byl při operaci použit a poškozen nebo zničen,“ najednou jeho hlas stoupl na síle a zněl jako vyhrůžka: „Ale jen v tom případě, že pan Woss bude postaven před soud a souzen pro vraždu z nedbalosti!“

Strážmistr pohlédl na Baarfelta, Dunbara, pak se soustředil na vyjeveného Wosse, který se klepal rozčílením. „Zajisté, Výsosti! Jak si račte přát!“

„Kvůli takovému žebráckému spratkovi? Chcete zavřít mne, poctivého občana a statkáře? To snad není možné!“

„Zákon platí pro všechny stejně, pro bohatého i pro chudáka!“ zazněl hlas Jana Dunbara jako polnice posledního soudu. „Měl byste se stydět, Wossi; však ve vězení budete mít dost času!“

„Co s ním mám udělat, Výsosti?“ uklonil se strážmistr.

„Seberte toho chlapa a zavřete ho, až zčerná!“ navrhl Dunbar.

„Ano, to by bylo nejlepší.“ souhlasil váhavě Baarfelt.

Strážmistr ukázal rukou; v tu chvíli drželi Wosse oba četníci a byli připraveni ho dovléci nebo dokopat do bryčky, kterou je tak ochotně přivezl.

„Jsem vždy Vaší Výsosti k službám!“ zasalutoval strážmistr; tvářil se neobyčejně rázně a tvrdě.

„Děkuji vám,“ podal mu Tomáš ruku. „Vaše jméno?“

„Strážmistr Dauge!“ cvakl podpatky četník.

„Postarám se, abyste byl brzy vrchním strážmistrem,“ řekl Dunbar. „Vidím rád iniciativní a schopné úředníky!“

Teď teprve pochopil Woss, že to s ním jde s kopce. Vyškubl se četníkům, padl na kolena a sepjal ruce. „Ale pánové! Snad mě nechcete zničit pro jediný neuvážený čin? Pamatujte, že jsem poctivý muž s dobrou pověstí!“

„To ve vězení za pár roků přejde.“ řekl Dunbar.

Sedlák chápal, že je to zlé. Ne, že by zločin, který spáchal, soud tak přísně trestal; dopustil se něčeho ještě horšího, nepoznal pána a urazil ho. A to se neodpouští. Byl dostatečně zkušený, aby pochopil, že Tomáš má moc dát zavřít kohokoliv za cokoliv a že jí v tomto případě zřejmě z nějakých sedlákovi nejasných pohnutek využije. Mozek mu horečně pracoval, aby vymyslel nějaký způsob, jak ty lidi obměkčit.

„Já moc lituju toho, co se stalo! Lituju, že jsem vás urazil, pane... Vaše Výsosti! Nevěděl jsem, s kým mluvím, věřte mi, že bych určitě nebyl...“

„Vy jste skutečně ničemný darebák!“ řekl Tomáš výhružně. „Vy se opovažujete říct mi do očí, že byste se mi přetvařoval do očí, kdybyste věděl, kdo jsem? Odvažujete se mne urazit tvrzením, že byste mne chtěl oklamat? Právě proto jsem utajil, kdo jsem; neboť moje síla není v titulu, ale v morální převaze! Chápete to?“

Sedlák zešedivěl v obličeji; tudy tedy cesta nevede, tajemný pán se hněvá ještě víc, když se snaží mu lichotit. Hrome, co tedy dělat? Ten nakadeřený policajt mu nepomůže, tváří se nepřístupně a je tvrdý jako skála. Ale pozor! Je tady Rither...

„Sousede Rithere,“ řekl prosebně. „Prosím, přimluvte se za mne; ať se ti pánové rozvzpomenou na křesťanské milosrdenství a neničí mě tak strašlivě! Jsme přece krajané... pane Rithere!“

„Já se mám přimlouvat za vraha?“ ptal se Charry znechuceně. „Za člověka, který pro lakotu a špatnost málem zavinil smrt dítěte? Ne, nehodlám si špinit ruce chlapem, jako jste vy...“

„Ale Bože, já lituju toho, co jsem udělal!“ vykřikl Woss.

„Snad by se dalo mluvit... o nějakém odškodnění?“ řekl Charry. „Vdova Blumová je chudá; snad by se odhodlala vám odpustit, kdybyste jí a jejímu dítěti... třeba něco dal...“

Tomáš to zaregistroval a škubnul palcem nahoru, což znamenalo souhlas. Dunbar řekl španělsky: „Jen mu zatni žílu, ať platí!“

„Já... já dám všechno, co si bude přát!“ sliboval rychle Woss. „Já jí dám všechno na světě... sousedka snad nebude tak zlá...“

„Co říkáš?“ ptal se Dunbar. „Mají se s ním špinit? Snad by ho tedy mohli pustit, když dá vdově Blumové odškodnění...“

„Přijde na to, jak veliké,“ soudil Tomáš. „Snad by se dalo přimhouřit oko, kdyby dal tak pět set zlatých.“

Sedlák neměl daleko k mdlobám; ale Tomáš to řekl s tak nevinným výrazem, že bylo zřejmé, že to myslí vážně. Dunbar zachoval kamennou tvář, Charry se mračil, Diana zle blýskala očima. Jenom Eva-Marie pocítila nad tou částkou rozpaky.

„Pět set... zlatých?“ koktal Woss. „Ale to mne zničíte! Tolik v žádném případě nedám!“

„On tě nikdo nenutí,“ řekl Dunbar. „To byl jen návrh. Seberte ho a zavřete, chlapci. Však toho bude litovat...“

„Ne, počkejte! Přece se domluvíme! Prosím vás, to by nebylo lidské, pět set je spousta peněz! Dám dvě stě...“

„Tak dobře,“ řekl kamenně Baarfelt. „Šest set.“

„Ne!“ zaječel sedlák. „To je přece ještě víc! To není poctivé smlouvání, Výsosti... to přeci nemůžete! Dobrá, když chcete, tak dám tři sta, ale to je poslední možnost; jinak budu muset sám jít žebrotou, věřte mi! Neničte mne, prosím vás na kolenou!“

„Sedm set. Nebo mám ještě přihodit?“

Sedlák klečel na zemi a v jeho bledé tváři se počal rýsovat výraz nepřekonatelného duševního zmatku. Nechápal už nic.

„Vy tu částku... zvyšujete! To není možné...“

„Při každém vašem pokusu něco ulakotit zvýším částku o dalších sto zlatých. Máte možnost si to rozmyslet. Kriminál je ještě pořád otevřený a čeká na vás...“

„Proboha, pane!“ řekl Woss. „Shodněme se tedy aspoň na těch pěti stech! Pro smilování Boží, nechtějte víc! Ve jménu Krista Ukřižovaného, Pána našeho, ve jménu Rodičky Boží...“

„Rouháte se a berete jméno Boží nadarmo,“ pokrčil rameny Tomáš. „Vy, surovec a sprosťák! Dobrá, naposledy budu milostivý. Dáte pět set. Ale okamžitě je vyplatíte a sepíšeme o tom smlouvu. Já, pan vrchní strážmistr Dauge, pan Dunbar a pan Rither se podepíší jako svědkové. Sem s papírem, perem a penězi!“

Sedlák Woss povstal, ale nohy se mu podlamovaly. „Jak to pane myslíte, zaplatit hned? Nemám tak ohromnou částku, věřte mi!“

„Ale jděte! Jste jeden z největších boháčů ve vesnici a nemáte důvěru k bankám, proto máte peníze doma. Povídá se o tom po všech sousedech. Jenom pěkně vyklopte peníze na dřevo!“

Sedlák si změřil Charryho zlým pohledem; potom odešel do kouta pokoje a vytáhl ze spodního patra příborníku malou kovovou truhličku. Otevřel ji klíčem pověšeným na krku a s povzdechem do ní sáhl. Vytáhl tlustý svazek bankovek po deseti nebo dvaceti zlatých a počal pomalu, se zoufalými vzlyky vypočítávat na stůl jednotlivé stovky. Co chvíli hleděl na Baarfelta, zda se mu nezželelo, zda nedá pokyn, aby přestal; ale Tomáš nepovolil, dokud tu neleželo celých pět set zlatých.

„Dobře,“ řekl potom. „Teď to sepíšeme.“

Sepsal tu listinu osobně, aby zabránil jakýmkoliv omylům; taky uměl psát ze všech nejlíp. Potom se podepsal sedlák Woss a vdova Blumová, arci dost chatrně, kromě podpisu neuměla psát. Svědky byli Tomáš, Dauge, Dunbar a Charry. Listinu Tomáš schoval, peníze shrábl a podal je vdově Blumové.

„Tak, teď budete mít z čeho žít; vy i váš chlapec. Zatím, než se uzdraví, ho chci mít u sebe. Přeneseme ho na Hůrku a já ho budu osobně ošetřovat. Peníze radím uložit do banky; budou vám posílat úroky.“

„Pane Bože!“ šeptala vdova Blumová. „Cožpak tolik peněz vůbec může být na světě? Nikdy jsem neviděla pohromadě ani dvacet zlatých; je vůbec možné, že tyhle papírky znamenají pět set?“

„Ano. Zajděte si s nimi do banky ve městě, tam vám je uloží. Dávejte dobrý pozor, ať to neztratíte nebo vám je neukradnou!“

Vdova Blumová všem moc děkovala a už si to sypala ven.

„No,“ řekl pak Tomáš. „Tak už ho nechte, hoši! Wossi, pro tentokrát jste z toho vyklouzl lacino. Příště, jestli provedete ještě jednou nějakou ničemnost, to bude horší. Pane vrchní strážmistře, buďte tak laskav a poctěte nás návštěvou u nás na Hůrce! Potom vás někdo z naší čeledi zaveze domů. Vaše muže samozřejmě zveme také...“

Charry vzal do náruče malého Gerda; už se probral k životu, trochu plakal, ale zřejmě jej rány nebolely díky nějakému Tomášovu přípravku, tak se pokoušel sledovat, co se kolem něho děje. Tomáš a Dunbar se starali o překvapeného strážmistra; vůbec nechápal, jak si zasloužil pozornost takového panstva a oni mu to ani neříkali. Naopak, na Hůrce mu dali večeři a nalili do něho spoustu Charryho vína, takže se s nimi velmi spřátelil. Charry sice cítí proti četníkům antipatii, ale zdařile ji skryl, ježto pochopil, že vrchní strážmistr Dauge bude po téhle zkušenosti jeho přítelem a bude krýt všechny výstřelky panstva z Hůrky za všech okolností. Vítek zatím zdařile opil oba četníky ve vedlejší místnosti a spolu s Pépim si s nimi zahráli mariáš. Četníci prohráli všechno a nebýt toho, že Tomáš oba výtečníky včas zarazil, mohl z toho být průšvih; takhle pokračovali ve hře ještě chvíli a nechali četníky vyhrát zpátky aspoň svoje dluhy. To oba strážce pořádku tak potěšilo, že se Vítek a Pépi stali jejich nejlepšími přáteli, i když na nich dost vydělali. V noci potom čeledín Janek zavezl četníky domů a ti se mohli těšit, až se zas někdy na Hůrce ukážou.

Přímé důsledky té události se projevily během několika dní; a dost podivně. O Baarfeltovi se začalo tvrdit, že je zázračný lékař, ne-li přímo čarodějník; to bylo důvodem pro většinu nemocných z celého kraje, aby se v houfech scházeli na Hůrku, případně si dávali Tomáše povolávat. Tomáš nebyl nikdy neochotný a vždy s radostí pomáhal; chudým zdarma, bohatými si dal zaplatit dle solventnosti toho kterého člověka. Vyoperoval pár slepých střev, rovnal zlámané kosti, někdy pomohl i proti žaludečním potížím.

Ale docházelo ke kurióznějším případům; přímo ve vesnici zachránil umělým dýcháním děvčátko, které spadlo do řeky a topilo se. Kromě toho vyléčil muže, který od úrazu před šesti lety nemluvil; to se mu podařilo pomocí hypnózy, kterou mistrně ovládal. Od té chvíle mu přisuzovali schopnost uzdravovat slepé, hluché a němé na počkání, šílence a duševně choré během týdne a mrtvé křísit. Tomáš každého nemocného prohlédl a posoudil, zda mu lze pomoci či nikoliv; samozřejmě u většiny to možné nebylo.

Zvláštní bylo, že neodmítal léčit lidi stižené duševními chorobami; zvlášť v případech, kdy věděl, co poruchu způsobilo. Byl jsem při tom, když vyléčil mladíka, co zešílel z nešťastné lásky. Byl to syn bohatého sedláka, jediný syn kromě dvou dcer. Otec ho přivezl jednoho dne v bryčce; byl to nehezký, tupě vypadající mládenec ve slavnostním kroji, který hleděl strnule do jednoho bodu a na nic nereagoval; jídlo mu museli vkládat do úst jako malému dítěti. Tomáš jej dal posadit na stoličku a otce požádal, aby vyprávěl, jak se to stalo.

Sedlák váhavě začal. Jeho syn se asi v osmnácti letech zakoukal do nějakého chudého děvčete, čemuž otec nepřál; nyní ho to ovšem mrzelo. Chlapec se s otcem napřed hádal, pak se rozhodl utéci z domova; ale sedlák si došlápl na otce dívenky a ten ji urychleně provdal za někoho jiného, za což dostal patřičný obnos. Když se sedlákův syn dozvěděl o té strašné události, zavřel se do své komůrky a odmítal k sobě kohokoliv vpustit; nejedl a nepil tři dny a když pak konečně povolil, měl vysokou horečku a vypadalo to s ním zle. Několik dní se v horečkách zmítal; potom se probral, uzdravil se, ale zůstal už takový. Od té doby uplynuly dva roky; otec se snažil mu pomoci, dokonce objednal i nějakého doktora, ale ten žádal, aby byl mladík převezen do ústavu a to otec nechtěl. Tak se dozvěděl o Baarfeltovi a syna přivezl.

Tomáš nechal chlapce odvést do svého pokoje; posadil jej na židli a otci přikázal, aby byl zticha a seděl vedle. Potom se postavil před chlapce a delší dobu mu strnule hleděl do očí; pak se dotkl prsty jeho spánků a čela a dal mu rozkaz, aby usnul.

Chlapec upadl do hypnotického spánku; Tomáš to dokázal tím, že jej píchl špendlíkem do ruky, aniž by na to reagoval. Pak řekl:

„Vstaň a jdi pokojem až do protějšího rohu!“

Chlapec poslušně vstal a kráčel jako automat; jeho otec se nestačil divit. Už dva roky mladík nic neudělal, ať už sám od sebe, nebo na rozkaz. Teď plnil Tomášovy příkazy do písmene.

„Řekni mi, jak se cítíš!“

„Není mi dobře,“ řekl chlapec monotónním hlasem. „Velice mne bolí hlava. Celé tělo mne bolí.“

Opět překvapení pro sedláka; chlapec nikdy nemluvil.

Tomáš mu položil dlaň na čelo. „Už nebolí!“

„Ne, už mne nebolí nic.“

„Vzpomeň si teď na Annu Hornovou! Vzpomínej na tu dívku! Zkus si vzpomenout na její oči, na její vlasy, na tvář, na pleť, její krok. Vyprávěj mi o ní...“

Chlapcova tvář se prudce změnila; najednou do toho otupělého, hloupého obličeje vstoupila božská jiskra. Usmíval se, když tiše, ale plynule vyprávěl:

„Anna Hornová... to je přece mý děvče! Moje Anička; já ji miluju... víc než svůj život! Vezmu si ji za ženu, i když tatínek nechce. Anna je nejkrásnější na světě; až si ji vezmu, všichni mi ji budou závidět! Nevadí, že nemá majetek, já mám dost, jsem selskej syn, to přece něco platí... Ona mě má moc ráda...“

„Co tomu říká tvůj otec?“

„Otec... Tatínek nechce; ale kdyby viděl Aničku a poznal ji trochu blíž, jistě by svolil. Tatínek přece nikdy nebyl zlý... on ví, že se máme rádi. Požehná nám, i když se možná bude nějaký čas zlobit. Ale až pozná Aničku, bude rád. Vím to.“

Tomáš se ohlédl na sedláka; statný chlap se otočil tváří ke stěně, snad nechtěl, aby Tomáš viděl, jak pláče.

„Povídej ještě o Aničce!“

Mladý sedlák hovořil; jako by mluvil sám se sebou. Neuspořádaně a zmateně popisoval, jak se s ní seznámil na jakési tancovačce; neustále to spojoval se slibem, že si jej Anička vezme, opakoval to mnohokrát, byla to zřejmě jeho utkvělá myšlenka. Tomáš mu naslouchal se soustředěnou tváří.

„Teď dobře poslouchej!“ sevřel jeho spánky do dlaní, aby mu chlapec musel hledět do očí. „Na Annu Hornovou musíš zapomenout. Zapomeň na ni. Odešla. Už není. Už nikdy nebude...“

Chlapec stáhl tvář do strašlivé grimasy; neříkal nic, zaskučel jen jako zvíře a pozvedl ruce k obličeji. Tomáš tiskl prsty jeho spánky a nepouštěl mu hlavu; zdálo se, že prsty vlévá svou vlastní sílu do toho nešťastníka. „Zapomeň na ni! Zapomeň na všechno. Už neznáš to jméno. Zapomeň...“

Chlapec se pozvolna uklidňoval; grimasa jeho tváře pomalu mizela, až se v ní rozhostil výraz klidu a očekávání.

„Jak se cítíš?“ ptal se Tomáš.

„Bolí mě hlava.“ řekl opatrně mladík.

Tomáš mu položil dlaň na čelo a několikrát přejel. „Ještě tě bolí?“

„Už ne. Už mne nebolí nic...“

„Jak se jmenovala ta dívka?“

„Nevím... nevím o žádné dívce.“ řekl sklesle chlapec.

„Brzy si najdeš dívku,“ řekl Tomáš Baarfelt. „Sníš o ní. Bude krásná, nejkrásnější na světě. Stane se tvou ženou. Jsi šťastný; teď jsi šťastný, protože budeš hledat lásku. Hned zítra. Budeš se dívat po dívkách a hledat mezi nimi lásku. Nikdy jsi nemiloval. Začneš mít rád. Hledej...“

„Ano,“ řekl mladík a počal se usmívat. „Čeká mne...“

Tomáš poodstoupil; nalil si z karafy na stole vodu do sklenice a rázem ji vypil. Pak si otřel čelo, dotkl se prsty mladíkova spánku a řekl: „Probuď se a zapomeň!“

Mladík se zatřásl jako v horečce; najednou se rozhlédl kolem sebe, zamračil se, jako by usilovně vzpomínal a potřásl hlavou. Podíval se na Tomáše, na otce, pak na svoje ruce a opět potřásal nevěřícně hlavou. Mne neviděl, ježto jsem ležel pod stolem a ten byl za jeho zády.

„Promiňte,“ řekl nejistě. „Asi... asi se mi udělalo špatně. Nevím, co se mnou bylo... a moc mě bolí hlava.“

Tomáš se opět dotkl prsty jeho čela; chlapec ulehčeně vydechl, potom se znovu podíval na Tomáše. Zřejmě mu černě oděný cizinec připadal poněkud podivný. „Děkuji... Kde to jsme, tatínku? Já si jaksi nepamatuju, že bychom sem jeli!“

„To nevadí, chlapče!“ vykřikl sedlák. „Já jsem tak rád, že jsi v pořádku, že zas mluvíš, pohybuješ se, že jsi...“

V té chvíli jej Tomáš zkusil zarazit, ale chlapec řekl: „Ale prosím tě... chvíle mdloby, to přece nic není! Udělalo se mi špatně, jenom pořád nevím, kde jsme a proč...“

„Jsi tady kvůli Anně Hornové.“ řekl Tomáš Baarfelt.

Mladík se k němu otočil a řekl nedůvěřivě: „Já neznám žádnou Annu Hornovou! Kdo to je? A kdo jste vy, pane?“

„Jsem lékař. Byl jsi nějakou dobu nemocný, tak tě otec přivezl ke mně. Na to si za čas vzpomeneš. Jak je ti teď? Ještě tě bolí hlava?“

„Trochu... jak jste to udělal, že jsem přestal cítit bolest - před chvílí? Jak jste na mě šáhl..“

Tomáš mu opět položil dlaň na čelo. „Buď klidný, nepřemýšlej. Pojedete za chvíli domů. Nemáš hlad?“

„No, to teda mám, a pořádnej!“ usmál se chlapec. „Ale... když jsem u cizích, tak nevím...“

„Aflargeo, zaveď ho do kuchyně, ať mu Gréta dá kus pořádného masa a mísu brambor, bude hodně vyhládlý. Ty se neboj toho zvířete, je to jen taková větší kočka...“

Teď mne uviděl a hrklo v něm, ale pak se rozesmál: „Vy jste asi čarodějník, pane! To mi kluci nebudou věřit, že jsem viděl pruhovanou kočku velikou jako tele! Páni zlatí, takovou tak mít doma, to by se sousedi divili...“

„Tak už neřečni a jdi, ať se najíš!“ plácl ho Tomáš po rameni, mladík přikývl a svižně odkráčel za mnou.

„Tak,“ obrátil se Tomáš k sedlákovi. „To by bylo. Neděkujte a neveďte hloupé řeči. Jste bohatý člověk a já léčím i chudé, kteří nemají na zaplacení. Vážíte-li si zdraví svého syna, přispějte na ty chudé. Za svou pomoc však nic nevezmu, to vás ujišťuji; je moje povinnost pomáhat lidem.“

Sedlák vytáhl šrajtofli a strčil rychle do krabice od doutníků několik bankovek; zářil štěstím. „Děkuju vám, pane! Moc vám děkuju... vy jste nejspíš čaroděj!“

„Radím vám, abyste si dával na syna pozor. Nějaký čas bude ještě slabý. Dohlédněte, aby měl dost jídla a pohybu. Pak to bude už dobré. Upozorněte všechny ve vesnici, kdo s ním přijdou do styku, aby se pro první dny zdrželi všelijakých hloupých řečí. Samozřejmě si později na všechno vzpomene, i na tu dívku; ale to už pro něj nebude taková rána. Zvykne si na to. A radím vám dobře: až si zas někdy přivede nějaké děvče, se kterou by chtěl žít, nerozmlouvejte mu to!“

Sedlák děkoval a urychleně se vzdálil i se synem; roznášel za to Tomášovu slávu po širém kraji.

Je jisté, že na Tomášovu lékařskou praxi hleděli okem nelibým doktoři odpovědní a renomovaní, a to nejvíc ve městě. Bylo to proto, že jejich vlastní pacienti k nim ztráceli v důsledku jeho činnosti důvěru a raději se trmáceli dalekou cestou na naši Hůrku, než aby do nekonečna strkali peníze těm učeným šarlatánům. Byly učiněny pokusy znepříjemnit mu život žalobou pro neoprávněné vykonávání živnosti; ale na městském velitelství četnictva seděl vrchní strážmistr Dauge, který každou takovou stížnost pečlivě přečetl a neméně pečlivě uložil do archívu ve tvaru proutěného koše, který stál vedle jeho nohy a jednou za dva dny byl odnášen do kotelny ke spálení.

Eva-Marie se často zúčastňovala Tomášových lékařských akcí; dokonce se naučila asistovat při operacích, arci méně složitých než záchrana chlapce Gerda. Když někdy vyjížděl do vsí v okolí, navykla si oblékat na to nikoliv domácí kroj, ale prosté šaty šedivé barvy, v nichž se mohla dobře pohybovat. Změnila též účes; namísto copů nosila vlasy buď rozpuštěné, nebo převázané stužkou na čele a copy si zaplétala jenom ve sváteční dny. Tomáš jí šaty a jiné podobné věci financoval, jak se zdálo, jeho kapsu nemohly takové drobné nákupy zruinovat. Protože si občas vypůjčovali Dianin motocykl, rozhodla se nakonec Eva-Marie dát si ušít kalhoty, což taky v nejbližší době provedla. Krejčí, ke kterému ti dva přišli, se sice napřed divil, ale údiv ho přešel, když mu Tomáš ukázal jistou bankovku, která se měla v případě úspěchu stát jeho vlastnictvím. Pak už neshledával žádných překážek.

V té době se taky Eva-Marie poprvé chytila s otcem; ten už delší čas sledoval přátelství své dcery s podivným lékařem a nezdálo se mu správné; taky to Evě řekl. Eva však neuposlechla, jak bylo zvykem a jak bylo správné; naopak řekla:

„Nechápu, proč bych se nemohla přátelit s panem Baarfeltem. Nevidím v tom nic špatného a znám dámy, které jsou rovněž jeho kamarádkami a přitom mají vyšší postavení než já! Měl bys být šťastný, že takový člověk věnuje pozornost tvé dceři!“

„Je otázka, zda si tě ten člověk hodlá taky vzít za ženu!“ řekl Müller. „A pokud jo, jestli tě bude mít taky čím živit! Nemyslím, že by se s tebou bavil jen pro tvoje krásný oči!“

„Zatím jsme o sňatku nehovořili. Nezapomínej, že pan Baarfelt je gentleman a nikoliv kočí! Doposud mi ani jediným slovem nedal najevo, že by ode mne žádal manželství nebo třeba jen lásku; měl bys vědět, že ve vznešené společnosti je zvykem delší přátelství, než se dostane na tak intimní city...“

„No, kdoví jestli!“ bručel Müller. „V každém případě lidi ve vesnici mají oči a potají se ti smějou! Kdyby tě nakonec ještě nechal, nevezme si tě už nikdo! Uvědomuješ si, že jsi tím jeho přátelstvím nadosmrti zneuctěná, jestli si tě nevezme?“

„No dovol!“ zrudla Eva-Marie. „Říkám ti, že jsem s ním nikdy nic neměla! Je to můj přítel, nic víc; myslím, že bys to mohl pochopit. Kromě toho záleží také na tom, zda bych si někoho ze zdejší vesnice chtěla vzít já!“

„No tohle! To by tak ještě scházelo, aby si slečna vybírala! Říkám ti: jestli se ten chlap nevyjádří dost rychle, postarám se ti o ženicha, než k něčemu dojde! Vezmeš si toho, koho určím já, bez přemýšlení, zda se ti líbí nebo ne! Pokud paměť sahá, vždy určovali rodiče dceři, kdo má být jejím mužem!“

„Ano, z toho plynou ty konce! Minulou neděli musel Tomáš rovnat nějakou hádku na Bílém potoce; taky si jeden chlapík myslel, že svou dceru provdá podle svého a ona si z toho podřezala žíly. Nebýt Tomáše, už by nežila; ale on řekl tomu starému hlupákovi, že pro něj nesmí být rozhodující jeho přání, ale vzájemná láska mladých lidí. Konečně, nežení se otec, ale jeho dcera!“

„Tak? To tě učí pěkné věci! Co ještě řekl?“

„Vysvětlil mi, že je povinností každého člověka hledat lásku; člověk si smí vzít pouze toho, koho ze srdce miluje a kdyby se celý svět postavil proti jeho lásce, že musí ten svět přemoci a zvítězit nad ním! Řekl, že právě žena, která je stvořena k lásce a je výkvětem lidstva, si musí vybrat muže, kterého považuje za nejlepšího na světě. A jestli si někdo myslí něco jiného, je hloupý a nezaslouží si, aby měl děti.“

„Tak - už jsi domluvila?“

„Ano. Jenom bych ještě chtěla říct, že si nevezmu nikoho, koho bych neměla ráda. Až přijde čas, vyberu si toho nejlepšího člověka na světě. A tomu budu patřit.“

„A když ho třeba já nebudu považovat za nejlepšího?“

„Ty si ho taky nebereš.“

„Potom ti to zakážu!“

„A já tě neposlechnu.“

„Dobrá; ale v tom případě tě vyženu ze svého domu a z tohoto statku jakživa nedostaneš třísku. Co na to řekneš?“

„Můj milý tatínku,“ usmála se na něj Eva-Marie. „Zůstanu navždy tvou hodnou dcerou, která tě miluje; a z lásky k tobě se ráda vzdám statku, který miluješ více než mne!“

Müller vzrušeně dýchal; diskuse s dcerou jej vyčerpávala víc než co jiného. Nakonec řekl: „Je ještě dost času na takové úvahy. Máš štěstí, že ten tvůj přítel Baarfelt má peníze. Ale hleď, aby si tě vzal a to co nejrychleji! Nebo ztratím trpělivost a pak s tebou budu hovořit jinak! Pamatuj si, že zatím jsi má dcera, žádná slečinka von und zu Nemanitz! Chováš se jako hraběnka, ale já to ještě dokážu změnit!“

Eva Marie se mu zdvořile uklonila a řekla:

„Jak si přeješ, tatínku!“

Samozřejmě podala o tomto rozhovoru zprávu Tomášovi, poněkud zmírněnou; neřekla, že ji nutí, aby si ho vzala, to by zřejmě vypadalo, jako že se mu sama nabízí; jenom řekla, že ji otec zřejmě chce provdat a že ji nutí, aby si našla ženicha. Tomáš to uvážil, potom řekl:

„Tvůj otec je moudrý člověk. Je pravda, že by ses měla poohlédnout po ženichovi; máš snad už někoho vyhlédnutého?“

„Ne... mám zatím jenom představu, jaký by měl být, aby se mi líbil. Nemám v tomto směru zatím zkušenosti...“

„Dobrá. Nejvíc se o tom dá dočíst v knihách. Pořídím ti nějaké knížky, které posílí tvůj rozhled.“

A co slíbil, to taky splnil; objednal vysílačkou nějaké německé knihy, zakrátko přišly poštou. Diana, která četla vášnivě ráda, hned pro sebe zabavila všechnu historickou literaturu; naštěstí četla rychle, tak mohla brzy přepustit tyto knihy Evě-Marii. Výhodou pro Evu bylo, že Diana hodně historii znala, mohla jí tedy případné nesrovnalosti vysvětlit.

Před Evou-Marií se otevřely nové široké obzory. Až doposud se její znalost světa skládala ze zdejší vesnice, několika vesnic okolních a města, kam se ji otec tvrdošíjně snažil dostat do společnosti a kde ji považovali za hloupou vesnickou husičku. O životě ve světě slýchala vyprávět; většinou to byly napolo nebo i na víc lži, ale pro vnímavého mladého člověka znamenaly úžasně přitažlivý obraz. Pokud se týkalo knih, ve vesnici se četla Bible, obrázkový kalendář a hospodářský věstník cen jatečního dobytka, tedy literatura dost jednostranná. A najednou dostala do ruky knihy, v nichž se hovořilo o problémech; dokonce i o lásce, která do té doby byla naprostým tajemstvím.

A jak se o lásce hovořilo! Eva-Marie se dozvěděla, že láska není něčím, co přichází po letech manželství a několika dětech samo od sebe, naopak by láska měla manželství předcházet; teprve na základě vzájemné náklonnosti by se měli lidé brát. To sice už slyšela a sama si to myslela, ale poprvé to viděla psáno černé na bílém. V knihách se stávalo, že se mladí lidé vzali přes odpor rodičů; a nejen že nebyli potrestáni Bohem i lidmi, ale byli dokonce šťastní!

Jedna z knih pojednávala o mladé ženě, která uprchla se svým milým z domova; a to jen proto, že ho milovala. Otec a matka ji prokleli a dali po ní pátrat, nakonec jí slibovali a vyhrožovali, ale ona trvala na svém. Porodila svému milenci dvě děti, než se podařilo rozplést zamotaná klubka různých podivných propletenců a než se mohli slavnostně vzít. Evu především překvapilo, jak se jim mohly děti narodit bez svatby; podle jejích zkušeností nebylo něco takového vůbec myslitelné.

Svěřila se s tím kamarádkám; ty při tom vyprávění ztratily hlavu, řekly jí, že je nemravná a zkažená a že by o takových věcech vůbec neměla nic vědět.

V té době uvolnila Diana nějaký historický román o životě na dvoře francouzského krále Ludvíka XIV., kterého obdivovala a tuto knihu Evě vřele doporučila. Z ní se dozvěděla úžasné věci: že mimo zákonitých manželek existují též milenky; lidé mají sklon zamilovávat se do sebe bez ohledu na právní stránku věci a mohou existovat nemanželské děti, které přesto žijí bez božího trestu a pokud jsou to děti královské, mohou získat značné postavení. Že v milování existuje rozkoš a i když je tato rozkoš hříchem, lze se následků rychle zbavit rozhřešením od kněze, který rozhřešení dává na počkání za jakékoliv hříchy.

Tohle všechno se dočetla; jak se vzdělávala, měnila se její povaha. Až doposud byla ve většině pyšná a nepřístupná, pohrdala lidmi, kteří neměli majetek, zvláště vlastními čeledíny a děvečkami. S Tomášem se naučila sloužit i nejchudším; léčil žebráky a mrzáky a Eva-Marie, chtěla-li mu pomáhat, se musela dotýkat jejich ran, čistit je, podávat léky. Musela se naučit být milá i ke staré shrbené žebračce, kterou by její otec vyhnal od svého prahu. Zakrátko se chovala jako k přátelům i k čeledínům na vlastním statku; a lidé ji začínali mít rádi.

Úpňková noc

V té době dozrál čas, aby byla provedena slavnostní přísaha Charryho a Diany, jíž by se stali rytíři templářského řádu Blesků; déle to již nebylo možno odkládat. Někteří Tomášovi přátelé už začínali nad jejich právním postavením kroutit hlavou; dostávali jsme od řádu spoustu hmotných i jiných věcí, vykonávali pro řád různé činnosti, ale nic z toho nebylo právně podloženo, jak se sluší a patří. Kromě toho, tito lidé měli své záměry, někdy méně snadno proniknutelné.

Charry a Diana se z Tomášových přednášek dozvěděli, že existují dvě verze postavení rytíře Blesku ve společnosti. Jedna ideální, že je to zbožný člověk se zajištěnou existencí, všeobecně vážený a ctěný, jehož každý hodnotí příznivě, lidé vyhledávají jeho společnost a on má možnost prokazovat jim různá dobrodiní. Druhá reálnější, že totiž se jedná o mírně výstředního člověka se spoustou zájmů, které nestíhá a kvůli kterým nemá na nic čas. Jakmile ostatní přijdou na to, že dotyčný je ochoten a schopen pro ně něco udělat, začnou ho otravovat každý se svými problémy; postupně se vytvoří řada okruhů jeho činnosti, které se reálně zvládat nedají, takže to vždy nějak ošidí. Občas se na domluvu ostatních dělá pořádek v administrativních záležitostech; ten čas nadešel právě nyní, protože je to nutno a velení řádu ho bombarduje různými trapnými dotazy.

Ve skutečnosti není pravda, že mladý rytíř nejdřív řádně vystuduje a složí předepsané zkoušky, pak dostane zasvěcení a jde konat dobro lidem; naopak. Dosavadní člen řádu se při nějaké příležitosti potká s nadaným mladíkem, který dělá přibližně to co on, ovšem amatérsky a se snahou převyšující způsobilost. Ježto nemůže vydržet jeho neznalost, začne mu leccos vysvětlovat, dává mu knížky a všelijaká poučení. Tím spolu navážou přátelský vztah a spolupracují. Po čase rytíře přestane bavit, že kamarád do řádu nepatří a nějakým způsobem ho k tomu přinutí. Začleňování má všelijakou formu a někdy popletenou časovou posloupnost; stalo se postupně zvykem, že konají práci vyšší úrovně, než na jakou mají svěcení a naopak jiní mají zase svěcení, ale nedělají to, co mají. Zkrátka, byl v tom zmatek.

Ostatně, naše Hůrka byl nejkrásnější příklad. Většina řádu se domnívala, že Charry a Diana jsou dávno přijati; sice Jan Dunbar a další situaci znali, ale ti ve Španělsku a Itálii ne. Hovořilo se o přijetí Vítka a Tošia, Tomáš je dokonce nahlásil jako bratry, ale s našimi pány to pořád ještě nebylo ukončeno. Proto byl Tomáš přinucen přemoci vrozenou lenost a nechuť provádět slavnostní akce a uspořádat jejich zasvěcení.

Nedávno jsme si vyjeli na projížďku na koních a zatoulali se na místo, jemuž se vesničané vyhýbali, považovali je za opředené tajemstvím. Ukázal jsem je Tomášovi jednou při lovu, když jsme se motali v bažinách za lesem; byl to pahorek, na kterém stály do kruhu vysoké špičaté balvany, tak ohromné a těžké, že se zdálo, že je tam musel nastavět pravěký obr. Uprostřed byl veliký balvan, otesaný do tvaru stolu.

Teď jsme tam zajeli znovu všichni. Tomáš byl u vytržení, když to spatřil: „Vím, co to je! Kromlech, svatyně dávných Keltů! Nikdo už dnes neví, nač takové stavby byly a jak byly vystavěny. Většinou se nacházejí v Anglii a Francii, ale u nás v Čechách v lese u Skryjí jsou podobné kamenné řady. Těm vysokým balvanům se říká menhiry a když jsou takhle postaveny, tvoří kromlech.“

Diana, která obdivuje všechny staré keltské památky, zajásala a rozhodla se, že tam bude čarovat, až bude potřeba. Baarfelt se jejímu čarování smál a tvrdil, že to může být užitečná věc; jeho předkové před příchodem svatých věrozvěstů Cyrila a Metoděje věřili v pohanské bohy, zůstalo po nich mnoho památek a v církevních spisech i popisy dávných rituálů. Slíbil, že Dianino kouzlení ještě vylepší a pokusí se naučit ji něco, o čem slyšel od jiných. Diana se spokojila se slibem.

Podle postavení slunce a měsíce vypočítal velmi lehce přímo v onom kromlechu, kdy bude úplněk; stačilo se podívat na Měsíc a Slunce mezerami mezi menhiry a dalo se dokonce vypočítat podle sklonu paprsků, kdy bude nejbližší zatmění. Tomáš tvrdil, že pomocí kromlechů se dají vypočítávat všechny pohyby hvězd a planet jako podle hvězdářských přístrojů a Keltové byli pravděpodobně vynikajícími astronomy.

O tomto úplňku jsme se vydali na kromlech: Charry a Diana, Tomáš, Jan Dunbar, Vítek, Tošio Yamanaki a my tři. Tomáš byl zahalen do širokého černého pláště, pod ním měl roucho purpurové barvy, spadající až na zem, přes prsa ještě bílý pláštík s červeným osmihrotým křížem. Na krku mu visel velký řádový kříž; rovněž osmihrotý, ze zlata, na každém z ramen kříže svítil velký rubín. Dunbar měl podobné roucho, ale černé barvy a ve zlatém kříži na krku pouze černé kameny. Charry a Diana byli oblečeni do černého, ale bylo pro ně připraveno řádové roucho. Tošio a Vítek byli taky v černém.

Počasí bylo nádherné, obloha jasná a slunce zalévalo svojí září les, bažiny i pahorek. Tannarr objevil při průzkumu křovisek stopy zajíců a měl podezření, že se někde v blízkosti toulá srnec a že bychom jej snadno mohli vyčenichat a uspořádat na něj lov. Ale Tomáš nám velice vyčinil, že v tak slavnostní chvíli chceme svoje duše obtížit hříchem a tesáky potřísnit krví. Poučil nás, že když se koná slavnost, vyplývající z lásky ke všemu živému, naprosto se nehodí zabíjet jiné živé tvory. Ne, že bychom to nevěděli, to nám Diana říká každou chvíli, ale někdy mi jdou odporem k masu na slavnostních hostinách na nervy.

Na kromlechu zahájil Tomáš obřadné očišťování místa; prováděl to kropením svěcenou vodou pomocí svazku březových větviček. Tu vodu nabral z potoka, který se opodál rozšiřoval na malou tůňku. Kývl na Charryho a Dianu: „Někteří považují za potřebné se před zasvěcením očistit v tekoucí vodě; není to bezpodmínečně nutné, ale kdybyste chtěli...“

„Jistě, rádi.“ řekl Charry a Diana dodala:

„Nebylo by rozumné, abychom to provedli tak dokonale, jak jen je možno? Když se něco dělá, tak se to má dělat bez chyby!“

„Ano, to je pravda. Ale bohužel, v průběhu staletí byly obřady několikrát pozměněny a vznikla řada variant. Každá z nich se dá nějakým způsobem ospravedlnit.“

„A ty máš na to nějaký vlastní názor?“

Tomáš se tvářil vážně. „Jsme lidé a naše činnosti jsou lidské; ale důsledky toho, co máme dneska vykonat, se týkají vyšší moci. Proto i když sloužíme Bohu, může být výsledek ovlivněn našimi chybami, neschopností konat, co konat máme. Musíme věřit, že Bůh nám chyby velkomyslně odpustí.“

„S tím se asi nedá nic dělat, že?“ ptala se Diana.

„Bůh nám svěřil určité úkoly, jisté poslání na tomto světě. My ovšem neznáme Jeho vznešené záměry, můžeme pouze odhadovat, jaké jsou naše povinnosti. My jsme si nevybrali Boha; Bůh si vybral nás. Jsme Jeho věční služebníci. To je veliká milost.“

„To neodpovídá na základní otázku, jak provádět zasvěcení. Jsou na to nějaké předpisy nebo ne?“

„Nějaké skutečně jsou. Ale víc než předpisy a ustanovení platí tři nejdůležitější vztahy k Bohu: Víra, naděje a láska. Pokud ty tři věci chybí, nemá smysl žádný obřad. Vyčkejte, prosím...“

Tomáš zapálil tři ohně; dva po stranách oltáře, třetí do trojúhelníku za ním. Vítek vybalil z vaku velký kříž, který postavil na oltář, německy psanou Lutherovu Bibli, kalich a schránku s hostiemi a svěceným vínem; to vše přivezl Jan Dunbar od svého velitele, Wittenberského komthura.

Slunce klesalo zvolna k západu, v korunách stromů zpívali ptáci a z bažin se ozývaly skřeky žab. Zvedl se mírný větřík, ale byl příjemný a laskavý. Svět kolem voněl tak, že to cítili i lidé. Měl jsem pocit, že všichni jsou vzrušení a laskavější než jindy. Dokonce Tomáš a Jan, kteří podobné situace zažili již mnohokrát, byli dojati.

Tomáš Baarfelt sloužil mši svatou; tiše zpíval latinsky, Jan Dunbar mu přisluhoval a zpíval odpovědi. Odpoledne před obřadem měl Tomáš s Charrym a Dianou osobní rozmluvu, kterou nahrazoval zpověď; protože si nemohl být jist, jakou úroveň měli dosavadní kněží, kteří jim kdy dávali rozhřešení, udělil jim generální pardon za vše, co kdy provedli. Tímto způsobem se v církvi smažou všechny hříchy. Proto mohli nyní přijmout tělo a krev Páně v podobě chleba a vína.

„Bratře a sestro,“ řekl jim Tomáš. „Přišli jste sem, abyste se stali služebníky Věčného Boha. Povolal si vás ke své osobní službě, poněvadž jste dobří a čestní a budete ozdobou řádu. Bůh vidí nejen vaše činy, ale i vaše myšlenky, které já nevidím. Proto si vás vyvolil za své služebníky; je to Jeho Milost.

Každý člověk je dobrý a šlechetný, každému je dána možnost, aby se stal bratrem či sestrou Syna Božího Ježíše Krista, milovným dítětem Boha Pána a Vládce. Těm, jež obzvlášť miluje, dává Bůh prohlédnout a pochopit. To se stalo i vám; a vy sami jste se přičinili, že k vám přišel posel řádu, aby otevřel vaše oči a aby vás požádal, abyste nám pomohli v naší službě. Ptám se vás tedy: chcete přijmout službu v řádu Templářů?“

„Ano.“ řekl Charry.

„Ano.“ řekla Diana.

„Musím vám připomenout jisté povinnosti, které pro vás budou platit od chvíle, kdy přijmete řádové zasvěcení. Především všemi silami pracovat k dobru a rozkvětu řádu; i vaše světské statky od této chvíle náleží řádu a budou sloužit jeho potřebám. Budete mít za povinnost vyhledávat nové členy a otvírat jim bránu poznání, aby byli osvíceni Velikým Světlem a procitli ze své slepoty. Budete potírat nepřátele řádu, ať jsou kdokoliv a kdekoliv, a to silou a mocí i rozumem a lstí; je dobrý jakýkoliv způsob, třeba i takový, který se příčí světskému zákonu. Budete poslouchat nadřízené komthury a velmistra a s úctou přijímat jejich rozhodnutí; v radě budete předkládat názory, které jsou v souladu s vaší ctí a svědomím a budete se za ně stavět. Budete se snažit získat čest stát se vyšším velitelem řádu. Svým podřízeným budete vládnout spravedlivě, moudře a rozmyslně a chránit jejich životy jako svůj vlastní; pro jejich dobro obětujete svoje pohodlí a budete pamětliví, že jejich služba nepatří vám, ale Bohu. Čím vyšší zasvěcení kdo získal, tím vyšší je jeho odpovědnost; a tím větší je práce, kterou musí vykonat pro ostatní bratry.

Jsem si vědom, že vládnete zemi, ostrovu Arminu, kde žijí lidé a šelmy; přejeme si, aby se tato země stala sídlem řádu, což bude ku prospěchu oběma stranám. I starost o tuto zemi a její národ je službou Bohu; už jsem měl tu čest poznat zákony, které jste tam zavedli a na oplátku slibuji, že řád je bude dodržovat.

Chtěl bych vám ještě připomenout, že řád má také nepřátele; ti vám v tuto chvíli snad ještě nehrozí, ale přijde čas, kdy jejich nenávist zajisté pocítíte. Bylo by správné a chvályhodné, abyste nosili odznaky své moci viditelně, avšak prozatím to není vždy možné; proto je nařízeno nosit kříže pouze při slavnostních příležitostech a ve všední dobu je nahrazovat prsteny. Kříže by nás mohly přivést do rukou nepřátel, kdybychom se nechránili.“

Charry a Diana pozorně poslouchali; mezitím se zcela setmělo a na oblohu plnou hvězd se zvolna vykutálel kulatý měsíc. Nastala nádherná vlahá noc a všude bylo ticho, když Tomáš promlouval:

„Hovořím tu o administrativních záležitostech, právech, povinnostech, utajování před úřady a boji proti nepřátelům. Možná to jsou důležité věci, ale ve skutečnosti jsem se pořád ještě ani stínem nedotkl skutečného účelu řádu. Ve skutečnosti jdou naše dny právě v náladě světských povinností. Příliš často myslíme a mluvíme o politice, hospodářství, intrikách a smlouvách; ale velmi málo o Bohu a o Jeho lásce. Měl bych vám tedy říct alespoň dnes, tohoto nádherného večera:

»Bych jazyky lidskými mluvil i andělskými, lásky však kdybych neměl, učiněn jsem zvučící měď aneb znějící zvon.

A bychť měl proroctví, a povědom byl všelikého tajemství i všelikého umění, a kdybych měl tak velikou víru, že bych hory přenášel, lásky pak kdybych neměl, nic nejsem.

A kdybych vynaložil na pokrmy všecken statek svůj, a bych vydal tělo své k spálení, a lásky bych neměl, nic mi to neprospívá.

Láska trpělivá jest, dobrotivá jest, láska nezávidí, láska není všetečná, nenadýmá se.

V nic neslušného se nevydává, nehledá svých věcí, nevzpouzí se, neobmýšlí nic zlého.

Neraduje se z nepravostí, ale spolu raduje se pravdě.

Všecko snáší, všemu věří, všeho se naděje, všeho trpělivě čeká.

Láska nikdy nevypadá ježto buď že proroctví jsou, ta přestanou, buď jazykové, ti utichnou, buď učení, to v nic přijde.

Z částky zajisté poznáváme, a z částky prorokujeme.

Ale jakž by přišlo dokonalé, tehdyť to, co jest z částky, vyhlazeno bude.

Dokudž jsem byl dítě, mluvil jsem jako dítě, myslil jsem jako dítě, smýšlel jsem jako dítě, ale když jsem muž, opustil jsem dětinské věci. Nyní zajisté vidíme v zrcadle a skrze podobenství, ale tehdáž tváří v tvář. Nyní poznávám z částky, ale tehdy poznám, tak jakž i známostí obdařen budu.

Nyní pak zůstává víra, naděje, láska, to tré, ale největší z nich jestiť láska.«

Tak hovoří apoštol Pavel z Tarsu v epištole ke Korintským. Nemám pochybnost, že všichni rozumíte těmto slovům tak, jak byla před téměř dvěma tisíci lety napsána. Zvláště dnešního večera je velice snadné porozumět, pochopit a přijmout. Ale zítra, až se probudíme do všedních dní, už to tak snadné nebude. Nevím, jak pro vás, ale pro mne to nebude snadné. Milovat Boha, to dokážeme poměrně snadno. Bůh je krásný, vznešený, mocný, je nám dáno se mu kořit a vzdávat mu čest, která mu náleží. Ale milovat bližního svého? Ano, když je ten bližní sympatický a milý, když je nám za naši péči a lásku vděčný, když máme naději, že jednou bude tak skvělý, abychom na něj mohli být pyšní.

Ale řád tady není jen pro ty, kdož jsou nám příjemní. Stejně tak váš stát nebyl vynalezen jenom pro dobré občany, kteří s ním souhlasí a přejí si pomáhat jeho rozvoji. Stát vlastní také bídné lotry, kterým státní zřízení nic neříká, je pro ně nepřítelem nebo v lepším případě lovnou zvěří. Zloděje, lenochy, povaleče, příživníky, opilce, děvky. Také ti jsou naši občané, i když se to nelíbí jim ani nám. Ani řád nemůže zavírat oči před takovými lidmi. Naopak, právě jim je určen.

Mnoho bratří a sester pochopí a přijme myšlenku nemocnice. Není sporu, že kdo je ztrápen nemocí, nachází se v bídném postavení a zasluhuje, aby mu bylo pomáháno. Přemůžeme svůj odpor a nechuť k takovým lidem, nevadí nám, že mají ohavná zranění a páchnoucí boláky, sténají, skučí, prosí. A nevadí nám ani, že svého lékaře proklínají a spílají mu, když jim působí bolest. Nehovoří z nich nenávist ani zlo, nýbrž pouze bolest.

Jsou však lidé, kteří na první pohled vypadají zdraví. Nechybí jim nic, co považujeme za potřebné. Nejsou hladoví, nemocní ani nežijí v nouzi. Přesto strádají a my pozorujeme, že je něco trápí. Hledají pomoc, a my často nevíme, jaká je skutečná příčina jejich problémů. Je to něco hluboko uvnitř, co vychází na povrch až při důkladném hledání. Tyto nemoci se nazývají nenávist, nedůvěra, odpor, strach. Je možné s nimi žít, ale není možné být jimi postižen a zůstat člověkem. Jsme tu také proto, abychom pomáhali lidem, kteří jimi onemocněli.

Jednou z povinností našeho řádu je dávat druhým vše, co potřebují. Neřekl jsem to, co chtějí; to někdy může být docela jiná věc. Jsme jako lékař, který rozeznává nemoc tam, kde sám chorý ji vidět nemůže. On nezná diagnózu; ví pouze, že ho něco bolí, proto skučí a sténá bolestí. Mnohdy jeho prosbu o pomoc vnímáme jako nepřátelství.

Mluvil jsem o utajování naší činnosti před veřejností. Musíme tajit, že něco děláme, to ano; protože celá tato společnost je nemocná. Jsme lékaři všeho a všech, celých států a jejich systémů a možná celého světa. Je to velmi zodpovědná práce. Mnoho lékařů se nakazilo od svých pacientů a zemřeli na jejich choroby. Mnoho našich bratří a sester se nakazilo od svých pacientů nevírou a nenávistí. Nezemřeli, ale poklesli - to je totéž jako duchovní smrt. Přestali vidět bližního svého ne snad v chromém žebrákovi, který vztahuje ruku u kostelních vrat, ani ve zločinci, který přepadá svoje oběti ve stínu noční ulice. Ale v bohatém bankéři, který žije v přepychu, nechce nic slyšet o lásce a soucitu a lidi považuje jen za kořist, z níž chce vyždímat zisk. Nebo státním úředníkovi, který nedohlédne za hranice zákona, vojákovi nebo policistovi, který podezírá každého a všechny a vidí v nich nepřátele svoje i státu. Každý z nás má svoje nepřátele, které nenávidí a kterými pohrdá. Někdy zapomínáme, že i oni jsou lidé. Ale Bůh je nepovažuje za svoje nepřátele. Jenom za děti, které zabloudily a nechtějí vidět svého strážného anděla, jehož jim poslal ku pomoci.

Všichni jsme slíbili, že budeme konat službu. Budeme ji konat nedokonale, protože jsme nedokonalé lidské bytosti. Dokonalou službu konají andělé - ale i mezi nimi se našla třetina, kteří se dopustili chyby a byli svrženi. Je mi jich líto. Ale ještě víc je mi líto nás samých, protože náš život bude pouze hledání bez konce, služba bez konce, láska bez konce. Nenalezneme cíl své pouti, protože není žádný cíl, sama cesta je účelem. Během této cesty můžeme vykonat mnoho dobrých skutků; nebo můžeme kráčet nevšímavě a rozdupat, co nám přijde pod nohy. Mnohdy až později vidíme, že jsme zničili, co jsme měli zachovat a nepovšimli si toho, čemu jsme měli poskytnout pomoc. Tehdy musíme prosit: Pane, odpusť nám, nesplnili jsme svůj úkol.

Každý služebník očekává za svoji službu odměnu. Jakou odměnu toužíme získat my? Kdybychom chtěli něco hmotného, bohatství, rozkoše, majetek, neměla by taková služba smysl ani cenu. Možná tedy korunu slávy nebeské? Ani ta nakonec nemá smysl; protože jak si budeme užívat věčné radosti, když víme, že někde hluboko dole pod námi zůstali jiní, kteří žijí v bídě a nevědomosti? Slyšel jsem jednou kněze, který nám líčil, že odměnou pro nás bude služba na nebesích, u Pánova trůnu. Budeme andělé, budeme krásní a šťastní, věčně blažení.

Ale nebude nám tak trochu vadit, že ti ostatní zůstali bez pomoci? Nebudou naše prosby znít spíš takto: »Pane, Tobě slouží celý Vesmír, Tobě slouží sedmero kůrů andělských, ale ty ubohé zavržené duše hluboko pod námi nemají nikoho, kdo by o ně pečoval a věnoval jim svoji lásku. Ponech si všechny svoje svaté a anděly a mne pošli, abych mohl pomáhat těmto ubožákům! Vím, že jsem za svého života udělal řadu chyb a nemohu Ti ani slíbit, že se jich už nedopustím. Jsem jenom člověk a mám lidské chyby. Budu znovu váhat, tápat a bloudit, znovu obtížně hledat cestu a často vzbuzovat tvůj hněv. Za to, čeho jsem se dopustil, přijmu rád také tvůj spravedlivý trest. Ale chci ti sloužit!«

Jsem neskromný a pyšný; možná proto jsem komthurem Templářů. Protože jsem tak pyšný a neskromný, věřím, že můj Milostivý Pán, Živoucí Bůh, se ke mně skloní a Jeho ruka se mne dotkne. Věřím, že splní moji prosbu a pošle mne opět konat službu. Věřím, že přehlédne moje nedostatky a dá mi možnost, abych vykonal něco pro druhé. V tom je moje víra, naděje a láska. Jestli cítíte také vy něco z toho, o čem jsem mluvil, jste na správném místě a já jsem ze srdce rád, že jsme se sešli.“

Když Tomáš skončil, vyzval Charryho a Dianu, aby se očistili ponořením do vln. Odešli se vykoupat, pak zase vystoupili na břeh a předstoupili před Tomáše, který vytasil Charryho meč a vztáhl čepel před jeho tvář.

„Charry Rithere, hrabě de Guyrlayowe a císaři Arminský! Poslyš text řádové přísahy:

»Ve jménu Boha Pána a Vládce!

Přísahám, že zbraň, kterou nosím, pozvednu vždy jen k obraně práva a spravedlnosti.

Nikomu vědomě neublížím a od nikoho si ublížit nedám.

Povždy budu konat jen Dobro a protivit se Zlému,

při čemž se budu řídit svou ctí a svým svědomím.

K tomu mi dopomáhej Bůh.«“

„Přísahám.“ řekl tiše Charry a dotkl se prsty meče..

Tomáš Baarfelt se dotkl Charryho ramenou.

„Ve jménu archanděla Gabriela, archanděla Michaela a Svatého Jiří Drakobijce pasuji tě na rytíře Templářského řádu Blesků...“

Charry vstal; Jan Dunbar jej zahalil řádovým pláštěm a Tomáš ho objal: „Vítám tě doma, bratře...“

Poté poklekla Diana a Tomáš ji oslovil:

„Diano Kleopatro Nefertiiti Garrichetová, provdaná Ritherová, hraběnko de Guyrlayowe a císařovno Arminská, slyš!“

Tomáš opět přednesl přísahu; Dianě se chvěl hlas, když řekla:

„Přísahám...“

Tomáš jim zavěsil na hrdlo zlaté osmihroté kříže s černými kameny a potom jim navlékl prsteny.

„Nyní jste naším bratrem a sestrou. Nevím, jaké úkoly pro vás přichystal Bůh; ale přál bych si, abyste pro všechny věky byli řádu i světu pouze k ozdobě a užitku...“

Byla hluboká noc; kulatý úplněk nám zářil nad hlavami a v jeho stříbrném světle svítila krajina jasně jako ve dne. Vraceli jsme se zpátky domů; Tomáš si povšiml, že se proplétáme křovím a různě je očicháváme, možná si všiml i našich pohledů. Když okolo něho Ao Harrap probíhal, chytil ho za ucho a naklonil se k němu:

„Však já vím, co vám táhne hlavou! Tak jděte, když nemůžete bez toho svého lovu vydržet! Naše hostina by vám stejně nechutnala!“

Podíval jsem se na Charryho a zjistil, že souhlasí; nestávalo se často, aby nám ponechal volnost. Tak jsme na nic nečekali a urychleně zmizeli v houštinách.

Pokud by si někdo myslel, že se pasováním něco změní, nebyla to žádná pravda. I nadále nás navštěvovali všelijací lidé; někdo přijížděl z moře, jiný zas na moře odjížděl, ale všichni vespolek se stavovali na Hůrce, přespávali u nás, někdy pobyli několik dní. Chodili na přednášky či sami přednášeli, hovořili s Charrym, Tomášem nebo oběma; někdy jsme ani nevěděli, jakým jazykem. Byli většinou sympatičtí, veselí, pohotoví v řeči a ochotní pomoci také v práci, i když to po nich nikdo nepožadoval. Nikdy neříkali kam jdou a co tam mají na práci; a taky se jich nikdo neptal. Přišli a odešli, to bylo všechno.

S většinou z nich hovořil Tomáš a Charry o samotě, s některými jen Tomáš. Většinou se řeč točila okolo řádových záležitostí; pokud jsem rozuměl, Tomáš je přesvědčoval, že je třeba obsadit řádovou provincii v Severní Evropě a že by se na to nejvíc hodil Charry. Někteří souhlasili, jiným to bylo jedno a říkali, že na to nemají žádný názor. Někteří dokonce tvrdili, že o tomtéž je už přesvědčoval Jan Dunbar, u kterého se stavovali.

Jednoho dne dostala Diana další pohlednici (už dvaasedmdesátou) a to z Madridu. Text byl obvykle stručný: „H.Alm. přijede některý den po desátém. Zajistit pobyt 1+3 osob. Účast důležitá.“

Tomáš byl velmi vzrušen. „H.Alm. znamená don Horacio Almetta. Je to velmi důležitý člověk; jeden z mála, který nemá zaměstnání a kterého řád platí. Bývalý advokát, nyní sekretář velmistra. On dělá celou politiku řádu. A teď chce přijet sem!“

„To je teda nadělení!“ řekl Charry. „Co máme dělat? Připravit slavobránu a slavnostní ohňostroj?“

„Nic, Almetta přijede tajně. Jenom je třeba připravit pokoje, pro něho a tři jeho strážce. Budou tady dřív než on.“

Taky byli. Vlastně napřed přijel jeden z nich, nevlídný mladý muž nepříjemné tváře, černovlasý a černooký, s nosem jako skoba a bílými zuby jako Cikán. Jmenoval se Viktor a když se svlékal, vysypal se z něj celý arzenál všelijakých podivných zbraní. Dokonce v pouzdru na housle, které vozil s sebou, měl rozloženou malou strojní pušku, jejíž zásobník obsahoval pětadvacet nábojů. Kromě toho měl dva revolvery Smith & Wesson ve skrytých pouzdrech jako Tomáš, Colt Navy 45 v pouzdře u pasu a v šosu kabátu maličkou pistolku na dvě rány, které se říká Derringer. V holi měl meč a za opaskem dýku. Bez některého revolveru nevyšel ani na dvůr. Tomáš se s ním znal a tvrdil, že tento Viktor je vlastně řádový střelec, likvidátor nepříjemných a řádu nebezpečných osob. Dovede každou zbraň mistrovsky ovládat a v osobním souboji porazí každého. Je to jeho povinnost.

„To by se vidělo!“ prohlásila Diana. „Uvidíme, jestli by stačil i na nás, co jsme tady! Můžeme s ním zkusit zápasit?“

„Jistě, když si troufáte!“ zasmál se Tomáš. „Zavolám ho!“

Viktor přišel; šťoural se v zubech větvičkou a tvářil se jako kakabus. To byla voda na Dianin mlýn: „Poslyš, bratře Viktore, slyšela jsem, že jsi nepřekonatelný v jakémkoliv boji. Byla bych ráda, kdybys mne něco přiučil; slabá žena se někdy také potřebuje bránit nepříteli!“

Viktor se povýšeně usmál. „Jsem ti vždy k službám, sestro! Co bys chtěla vědět? Jistěže tě rád poučím...“

„Například nějakou solidní obranu proti napadení surovým mužem! Třeba kdyby mě chtěl přepadnout nějaký násilník...“

„Jistě,“ Viktor odložil svůj opasek se zbraněmi, neboť hodlal bojovat s dámou. „Taková věc se může stát. Jsi dost maličká a asi nebudeš mít velkou sílu, že? To by tě mohl někdo chtít dejme tomu chytit a povalit na zem, aby tě zneuctil; jak by ses asi bránila? Chceš-li, můžu předstírat útočníka...“

„To bude asi nejlepší...“

Znázornila dámu, kráčející volným krokem na procházku; Viktor k ní přiskočil a popadl ji dost šikovně za jednu ruku a rameno; škubla sebou, uvolnila se a vzápětí ho udeřila hranou dlaně do pravé ruky. Následovala rána pěstí do břicha a když se zkroutil, opět úder hranou dlaně do hrdla; Viktor se složil jako pravítko Dianě k nohám.

„Hee... chm...“ zachrčel a zvedl se na kolena. „Myslím, že na tebe, sestro, hned tak někdo nezaútočí. Mohla jsi říct, že děláš asijské techniky. Nenapadlo mi, abych se bránil...“

„No - tak se braň, když chceš!“

„A směl bych tě udeřit?“

„Zkusit bys to mohl.“ svolila a nenápadně změnila postoj; teď byla v obvyklém zápasnickém postoji. Tošio se usmíval.

Viktor se na ni vrhl; Diana se ohnala bosou nohou a zasáhla ho do hrudi. Odletěl, zvedl se, ale v té chvíli ho nakopla znovu; Viktor se zase natáhl na zem a zůstal chvíli ležet bez hnutí. Když znova vstal, kroutil hlavou a nedovedl si to srovnat.

„Kolik ještě znáš takových triků?“

„Moc ne; všech dohromady je jich přes tři sta. Některé cviky umožňují holou rukou i zabít.“

„Nepochybuju o tom. Vypadá to, že jsi dělala Šao-linská cvičení a podobné věci. To bych hrozně rád studoval, jenomže obávám se, že se mi to už nepodaří. Služba mi nedovoluje odejít.“

„Co děláš tak významného, smím-li se ptát?“

Viktor se zamračil. „Bojuju.“

„No jistě, to my všichni každé ráno. Jestli se moc nezlobíš, chtěla bych tě zítra přizvat. Ale co děláš kromě toho?“

„Obávám se, že to stačí. Chráním ty, kteří dělají službu, aby ji mohli nerušeně vykonávat. Tobě to možná připadá málo, ale mně to zatím zabralo celý život.“

„Mečem umíš taky?“

„Zřejmě ne tak dokonale jako ty. Studoval jsem evropské školy, španělskou, francouzskou, italskou... Umím používat kordu, dýky a pláště, hole... Také umím vymýšlet všelijaké mechanismy, které vystřelují šipky jako samostříl. Velmi výhodné.“

„Hole? Uměl bys bambusovými tyčemi?“

„Těžko říct, nikdy jsem to nezkoušel. Evropské hole znám.“

„Já s holí cvičím ráda! Můžem to zkusit?“

Viktor ochotně souhlasil. Tošio přinesl dvě otřískané tyče, Viktor je potěžkal v ruce a pak si jednu vybral. Příští půlhodinu na sebe s Dianou střídavě útočili a Tošio počítal body; když Diana dosáhla deseti zásahů a Viktor sedmi, zastavil to a prohlásil, že patří k nejlepším bojovníkům, jaké zná.

„Bylo by mi potěšením, kdybys mi představil svého Mistra. Zdá se, že tě naučil mnoha účelným věcem.“

Viktor zaváhal. „Nikdy v životě jsem neměl Mistra v tom smyslu, jaký mu přikládáš ty, bratře. Naučil mne to můj... otec. Alespoň mne učil v době, kdy jsme mohli být spolu.“

„Každopádně tě naučil dost. Můžeme to zkusit?“

Diana přijala změnu s radostí; výprask nedostávala ráda ani ve hře. Proti Tošiovi udělal Viktor čtyři zásahy; Diana s potěšením napočítala deset bodů, ale Tošio mladíka hlasitě chválil.

„Zítra ráno tě očekávám ke cvičení.“

„Budu rád, když mi dáš svoje pokyny a rady,“ řekl Viktor.

„Dobře. Teď se můžeme jít osprchovat...“

Dianu překvapilo, když se Viktor svlékl; jeho tělo bylo rozryto řadou jizev. Nebylo jich moc, zato byly strašlivé a zdálo se, že strávil nějakou část života po nemocnicích, než ho vůbec sešili dohromady.

„Z čeho máš tohle?“ vyzvídala.

„Z boje,“ odpověděl klidně.

Také Tošio si jeho zranění povšiml. Pozval tedy Viktora, aby si s nimi šel vypít čaj do besídky na zahradu. Viktor samozřejmě neznal čajový obřad a pro jemné vychování nebyl uzpůsoben, ale byl ochoten dát se poučit.

„Odpusť, že ti položím otázku, příteli,“ oslovil ho, když se mu zdálo, že nálada je uvolněná. „Postřehl jsem, že jsi v dosavadním životě prožil různé věci, dobré i zlé. Kdybych se měl osmělit dát ti nějaké rady nebo pokyny, potřeboval bych vědět, jakou cestu jsi urazil do této chvíle.“

Viktor chvíli váhal a díval se z jednoho na druhého; byli jsme u toho také my, ale nás nepovažoval za důležité. Příčinou jeho rozladění byla zejména Diana; přestože měla mužské bojové kimono a byla velmi vzdálena představě křehké ženskosti, rušila ho.

„Nevím, co si přeješ slyšet, Mistře. Nevím nic o cestě ani tvém jemném přístupu k životu; slýchal jsem o tom něco na přednáškách, ale stejně nevím, jak si to mám představit.“

„V tom případě mi odpusť, prosím. Nechceš-li hovořit, nebudeme tě samozřejmě k ničemu nutit.“

„Ale ne, říct vám můžu všechno, jenom nevím, co. Nejsem žádný šlechtic; jsem sirotek a pocházím z polepšovny.“

„Vážně?“ vykulila Diana oči. „To bych teda neřekla... ani podle řeči, ani podle chování!“

„Nebyl jsem vždycky takový, jaký jsem teď. Když jsem byl malý, toulal jsem se po ulicích a žebral. V Neapoli, je-li to důležité. Chytili mě a zavřeli do polepšovny. Starší kluci mě bili, když měli špatnou náladu a trápili, když měli dobrou. Dělali to tak se všemi, co jsme tam byli. Já jsem taky mlátil a trápil mladší. To je v sirotčincích taková hra.“

Na Dianě bylo vidět, že se jí ta hra nelíbí, ale neřekla nic.

„Nevím přesně, kolik je mi let; když mi odhadovali tak deset, byl jsem už dost veliký, aby mě posílali do učení. Zkoušeli mne vyučit ševcem, krejčím, výrobcem košťat a kartáčů, ale všude jsem se pohádal z mistrem a když mě zbil, utekl jsem a toulal se. Taky v sirotčinci mne bili pokaždé, když mě chytili; ostříhali mě, zavřeli do temného sklepa a nedávali mi jíst. Tak se trestají děti v polepšovnách. Byl jsem v několika sirotčincích a ústavech pro výchovu dětí, státních, církevních... všelijakých. Naučil jsem se přežít všechno, co se mnou dělali. Bolelo to. Ale ještě horší bylo, že jsem byl sám. Jediný člověk na světě.“

„Nikdy tě nikdo neměl rád?“

„Je tam hodně takových, co někoho hledají; ale já takový nebyl. Nikdy jsem se nedoprošoval ničeho: jídla, soucitu ani lásky. Ať si svoji dobročinnost všichni strčí do...“

„A jak ses dostal do řádu?“

„Utekl jsem z té poslední polepšovny. Měl jsem hlad a byla mi zima; bylo to na jaře, na polích nikde nic k jídlu a čekal jsem pěkně mrazivou noc. Viděl jsem nějakýho vznešenýho pána, vypadal na doktora nebo něco takovýho. Měl kabát s kožešinovým límcem a mně napadlo, že mu ho seknu. Povedlo se mi nenápadně se dostat k věšáku, sundat ho a chtěl jsem si ho oblíct a vyjít ven z tý kavárny. Než by si něčeho všiml... Jenomže, v tom kabátě byly vnitřní kapsy na revolvery a jak jsem ho sundával, jeden vypadl. Udělal hroznej rachot a já se lekl, tak mě chytili...“

„A pán tě dal zas zavřít do polepšovny.“

„Ne. Pán zadržel ty, co mě chtěli zmlátit. Nařídil, aby mi dali najíst; to bylo dobře, měl jsem hlad. A poprvé v životě jsem mohl jíst pomalu a přemýšlet, jakou má co chuť. V sirotčinci to nešlo, tam by mi to hned někdo sebral. A když jsem něco ukradl, musel jsem to shltnout dřív, než mě začnou honit.“

„Pochutnal sis?“

„Vlastně, ani nevím. Bylo to divný; pán se na ledacos vyptával, já mu samozřejmě lhal jako když tiskne, ale jemu to bylo jedno. Nezajímalo ho, co povídám, ale přirozená inteligence; teď už to ovládám taky. Měl jsem štěstí, uspokojil jsem ho. Přijal mne.“

„Za ochránce?“

„Za syna. Vzal mne do hostince, nařídil mi se umýt... vlastně, celého mne vydrhl kartáčem a mýdlem, ať jsem se bránil jak chtěl; bylo to strašně nepříjemné. A ta horká voda... Pak mi koupil nové šaty a naučil mne v nich chodit; cítil jsem se jako pán. Ale ani na chvilku jsem mu nevěřil a jen čekal, kdy budu moci zmizet. Ani on nebyl hloupý. Uzavřel se mnou dohodu, že můžu odejít, kdy budu chtít, ale zároveň mě začal učit. Ne číst a psát, to mě učily jeptišky v sirotčinci a já to hrozně nenáviděl. Učil mě bojovat; to mě zajímalo natolik, že jsem se podřídil jeho velení.“

„Někdo z rytířů?“

„Riccardo Valenti. To bylo nejspíš jeho pravé jméno, ačkoliv v každé zemi měl jiné doklady a jinou totožnost. Moje první jméno bylo Vittorio Valenti. Škoda, že mi ty doklady pak sebrali, byla na nich jeho pečeť. Odvezl mne s sebou do Toskánska, pak do Savojska a přes Francii do Navarry. Rok jsem strávil ve Španělsku v Granadě a potom jsem byl půl roku na statku poblíž Casablancy. To jsem dělal výcvikového instruktora arabským klukům.“

„Co jsi je učil?“ zeptala se Diana arabsky.

Viktor se pousmál a odpověděl touže řečí: „Bojovat. Nebo třeba taky krást, ale to uměli líp než já. Taky jsem je učil nebát se bolesti; tam jsem zjistil, že oni všichni mají hrozný strach ze sebemenšího ublížení. To jsem vůbec netušil...“

„Nějak tě nechápu...“

„Bolest, sestro. Normální lidé mají z bolesti strach; mně sice ne, že by se líbila, ale příjemně mne vzrušuje. Vrážel jsem si do těla ocelové jehlice, abych si na ni zvykl. Arabové šíleli, když to viděli. Jeden chlapík z Persie nás to učil; fakírský čarování, ale žádný kouzla, jen zdravý rozum. Opaloval jsem si chloupky na rukou ohněm, nad plamenem. Zkoušel jsem, co vydržím.“

„Co tedy vydržíš - třeba teď?“

„Všechno. Nedošel jsem ještě na konec, neznám svoje hranice.“

„Proč jsi nepokračoval?“

„Odešel jsem z Casablancy. Dostal jsem zprávu, že mého otce dona Riccarda zabili. Stalo se to v Řecku, ale byli cizí, komando z Itálie. Trvalo mi dva roky, než jsem je všechny vystopoval. Byl jsem naštěstí ještě dítě, nenapadlo je, že nějaký arabský kluk je jim nebezpečný. V komandu bylo dvanáct mužů, ale patřili k nim velitelé, donašeči, špiclové... byla to dlouhá cesta, než jsem objevil všechny.“

„Divím se, že jsi je dokázal objevit.“

„Stačilo najít vždycky jednoho; ten mi řekl, kde jsou další.“

„Proč ti to prozradil?“

„Bolest je mocná zbraň, sestro. Zaslepí člověka tak, že ztratí veškerou rozvahu. Někdy i touhu žít. Málokterému z těch mužů se podařilo zemřít tak rychle, že jejich bolest byla krátká.“

„Skutečně křesťanské milosrdenství...“

„Nejsem pouze křesťan; když jsem učil arabské kluky bojovat, oni mne na oplátku učili Koránu. Jsem také Muslim. Bůh nedělá rozdílu mezi svými dětmi, všechny má stejně rád. Ale jeho děti se mezi sebou strašlivě nenávidí...“

„Dva roky bojů? Bylo to hodně zlé?“

„Nebyly to jen dva roky. Pak jsem ještě dělal další věci. Ujali se mne bratři; nakonec don Horacio Almetta. Navrhl mi, abych se vzdělával a stal se rytířem, ale poprosil jsem ho, aby mne k tomu nenutil. Ztratil jsem spoustu času; neměl jsem kdy číst knihy a na přednáškách jsem většinou spal nebo přemýšlel, jak ochránit svého velitele. Někteří páni jsou sice učení, ale neudrží se na koni, když začne jankovatět. No, každý je nějaký.“

„A co chceš dělat dál?“

„Sedmnáct let jsem v řádu. A nechci už odejít. Nemám jiný domov než řád, nemám jiné příbuzné než templáře. Ani nevím, kam bych šel, kdybych musel odejít. Jméno a národnost si volím podle potřeby a netoužím mít něco vlastního.“

„Ani ženu nebo děti?“

„Viděl jsem mnoho žen a dětí, které zabili. Mnoho šťastných domovů, které zničili. Kdybych se někdy zamiloval, bál bych se třeba jen na chvíli odejít od své ženy a dětí.“

„Ale přesto... člověk někdy touží mít někoho svého.“

„V Koránu existuje věta: Jsou zavěšeny zámky na srdce jejich? Ta věta se mne týká. Zavěsil jsem na svoje srdce zámek; nesmím se dát ovládnout pocity, jaké mají lidé. Poznal bych větší bolest, než když si pro zábavu vrážím pod kůži rozžhavené jehlice. Mohlo by se stát, že by mne ovládl strach. Nesmím to dovolit.“

Diana už mlčela. Tošio všeobecně nerad mluvil, i když už všemu dobře rozuměl. Jenom stromy nám šuměly nad hlavou.

„Jednou, až budu starý,“ řekl Viktor. „Nebo až pocítím, že je vhodný čas, porozhlédnu se kolem sebe. Až uvidím kluka, který je opuštěný, nemá co jíst a kde spát, nabídnu mu, aby se ke mně přidal. Třeba zapůsobím, aby zkusil mi něco ukrást. Udělám ho svým synem a budu ho učit všemu, co život naučil mne. Člověk prý má dělat, co ho naučil jeho Mistr; že, bratře Tošio?“

Ošklivý skřítek

Don Horacio Almetta byl asi tak padesátník, hubený človíček s dlouhým krkem a plešatějící hlavou; za to měl pod nosem pořádné kníry, visící po stranách až k bradě. Při čtení si nasazoval zlatý skřipec a ohryzek mu v hovoru poskakoval sem tam. Ale když se podíval někomu do očí, všechno se rázem změnilo; ty oči byly překvapivě modré jako chrpy a měly dětsky upřímný a dobromyslný výraz, že se to k tomu človíčkovi ani nehodilo. A taky jeho hlas: zněl tence a mečivě, ale byla v něm vroucnost a netajená duševní síla, která každého rázem zaujala.

Zbývající dva jeho ochránci byli obyčejní lidé a přijeli současně s ním. Viktor jej uvítal velice uctivě a hlásil mu, že jeho pokoje jsou připraveny.

S Tomášem se pozdravili španělsky; Tomáš představil Almettovi Charryho, Dianu a všechny. Don Horacio políbil Dianě ruku, Charrymu a ostatním ji stiskl. Vítek ho odvedl do jeho pokoje a Horacio si odložil; vrátil se už jen v kalhotách a košili, přes ramena měl přehozenou tenkou indiánskou pokrývku živých barev. S sebou si nesl aktovku, kterou položil vedle sebe na lavici, když usedl v zahradní besídce.

„Poslal mne Jeho Svatost Velmistr. Donesly se mu nějaké zvěsti o tom, co zamýšlíš v nejbližší době prosadit, bratře Tomáši. Posílá mne, abych vyzvěděl pravdu, jaké jsou tvoje záměry a abych o tom upovědomil všechny ostatní bratry.“

„Ano, to jsem očekával. Jistě ti rád všechno řeknu a doufám, že mne budeš u Jeho Svatosti podporovat.“

„Především bych se rád dozvěděl něco o stavu zdejší provincie a o jejích správcích. Pokud jsem slyšel, tone to tady ve zmatku od doby, kdy byl nucen odejít Ludvík d'Enghiem, který se snažil zde činnost pozvednout.“

„Ano, tak asi. Zatím, jak vidno, máme devět rytířů, z toho dva docela nové, totiž Charryho a Dianu. Z těch sedmi ostatních žádný nestojí za nic; to jim řeknu do očí, kdy a kde si vzpomenou, protože si dobře pamatuji na jejich ostudné jednání, když přišel ten případ s d'Enghiemem. Pokud vím, byla dokonce ta zrada nějak nepřímo zaviněna hádkami a nesrovnalostmi v řádu. Ludvík se chtěl stát komthurem; ovšem ti zatracení chlapi se nemohli nikdy na ničem dohodnout, až na jedné věci: totiž že nechtějí Ludvíka. Při těch hádkách vyšlo nějak něco ven a jeden z přátel se dozvěděl víc, než měl; spěchal na úřady a vyzvonil to. Ale když byl čas to žehlit, nebyl najednou nikdo z těch sedmi k ničemu ochoten a musel jsem to přijít řešit já.“

„Ano, to vím. Tedy, ty jsi názoru, že by jim řád měl přidělit komthura podle vlastního uvážení a na nic se jich neptat?“

„Ano. Když se nemohou dohodnout, patří jim to. Sezvu je sem a hodím jim to na talíř zároveň s předkrmem; až dojedí zákusek, nechám je hlasovat. Uvidíme, jestli se někdo z nich odváží ještě mít nějaké řeči. Dostanou zkrátka šéfa a bude to srovnáno.“

„Dobře, s tím se dá souhlasit. A teď: ty soudíš, že by tím šéfem měl být bratr Charry. Proč si to myslíš?“

„Protože je zdejší. Jakž takž zná všechny ty země, které přináležejí k Severní Evropě a domluví se s jejich občany. A pak, je rázný, je statečný a je nový.“

„To taky považuješ za přednost?“

„Ano. Není u nich zaveden; ještě před jejich očima nic nezkazil a nikdo na něj nic neví, nikdo proti němu nemůže nic mít. Je na pohled sympatický a pokud někomu sympatický není, dokáže u něj sympatie vzbudit, kdyby ho měl přerazit. Myslím, že páni rytíři odhlasují volbu, jen to hvízdne.“

Almetta chvíli přemýšlel: „Dobře; sdělím to velmistrovi a budu to podporovat. Mám severoevropské provincie už po krk; ať je tady konečně jednou klid! Doufám, že mu potom pomůžeš zavést mravy, jaké máš doma na svojí Moravě. Rytíři si budou muset zvyknout, že se nemohou do nekonečna vymlouvat na svoje špatné podmínky, jenom se skrývat ve svých dírách a válet si šunky. Pokud vím, nefunguje v Severní Evropě ani jedna řádová škola; to je ostuda. Jak potom může vypadat celá práce? Ostatně to, že jich je jenom sedm, je také nešlechtí. Teď tihle dva, to je devět, ale když Charry vypadne, bude to zas jen osm, z toho jedna žena. Potřebujeme ještě čtyři; a to hned nebo případně zrovna.“

„Zatím bych měl dva. Jedním je kníže Tošio Yamanaki. Původem Japonec a pobočník Charryho pro otázky boje...“

„Jakého je vyznání?“

„To bude horší. Je Buddhista sekty Zen.“

„Je ochoten aspoň připustit existenci Krista, naučit se pokřižovat a srozumitelně odříkat Otčenáš v jakékoliv křesťanské řeči? To je minimum, co od něj mohu chtít...“

„To všechno umí. Neřekl jsem, že je hlupák.“

„V tom případě nemám námitek. Ostatně ty jsi komthur, musíš sám vědět, komu dáváš důvěru.“

„Druhý je Vítek Jeřábek, Čech a odborník na výrobu a opravy nejrůznějších strojů; jinak všeuměl a vůbec.“

„Čech? To jsem rád, že je to aspoň křesťan.“

„Nejlepší z nejlepších, českobratrského vyznání.“

„Kacíř, no jasně. Dobře, souhlasím; ať jim dá Pán Bůh nebe.“

„Výborně, jde nám to jako po másle. Ani jsem nemyslel, že to tak půjde. Teď si promluvíme o d'Enghiemovi.“

„To by neměl být problém. Prosazuješ, aby se Ludvík stal komthurem v Hongkongu.“

„Ano, to si přeji.“

„Zůstává už jen otázka, jakým způsobem mu to dát vědět; kde se vlastně nachází a co tam dělá?“

„Pokud vím, je na ostrově Arminu a zatím se tam učí poznávat místní kulturu, která je dost rozsáhlá a chvíli to potrvá. Asi by ovšem nerad přesídloval do Hongkongu. Snad bychom mohli čínskou provincii zrušit a přesídlit komthura do Arminu.“

„Jeho Svatost nemá rád přesídlování komthurů z místa na místo! Jeho Svatost vůbec nemá rád zmatek!“ upozornil Almetta.

„Neděláme to proto, abychom zvyšovali zmatek! Ale je naprosto jisté, že d'Enghiem do Hongkongu nesmí, protože by tam přišel o hlavu. Rovněž tak by nebylo vhodné, aby se ukazoval v jiné anglické kolonii na jihu; takže nejvhodnější je, aby zůstal i se sídlem provincie v Arminu.“

„Pro mě za mě ať si sídlí, kde se mu to hodí a líbí; doufám, že do těch končin v životě nezabloudím. Jiná věc je, co soudí Jeho Svatost a ostatní. Velmistr je přesvědčen, že d'Enghiem často dělá chyby a že by takový člověk neměl obdržet tak zodpovědné místo. Já soudím, že ty chyby nejsou tak strašné a že se časem naučí je nedělat.“

„Ludvík nedělá jenom chyby! Důkazem toho je, že pro řád získal Charryho a jeho stát.“

„Dobře, tak souhlasím! Ostatně, bratři rovněž souhlasí s jeho jmenováním a Otec Velmistr toto jmenování s jistými výhradami schválil. Je si vědom, že nikoho lepšího stejně nemáme.“

„Podáváš tady názory Jeho Svatosti dost neuspořádaně,“ soudil Tomáš. „Jednou říkáš, že je zásadně pro a jindy zásadně proti. Můžeš mi jasně vysvětlit, co Jeho Svatost opravdu soudí?“

„Nemohu,“ řekl Almetta a zhluboka vzdychl. „Jeho Svatost mění bohužel názory téměř neustále a pokud něco říká, většinou mu nemůžeme dost jasně rozumět. Některé z jeho výroků jsou neustále objektem bádání; aniž bychom dospěli k jednoznačnému výsledku. Soudím, že Jeho Svatost se vzdaluje tomuto světu.“

„Proboha, ať aspoň podepíše jmenování nových komthurů! Jinak se stane, že don Francisco odejde a my nebudeme mít ani plný počet mužů k volbě nového velmistra! Co je vlastně s pařížskou komthurou? Byl už někdo jmenován?“

„Ne, ale vbrzku bude; podle všech známek don Mario di Carialti. Jako administrátor se zatím osvědčil a podařilo se mu vyřešit pařížský případ k plné spokojenosti. O tom by nám mohl víc povědět Viktor...“

„Děkuji, věřím tvému slovu. Však se všechno dozvíme. Carialti? Nevím, znám ho, ale mám dojem, že je ten mladý muž zbrklejší, než je dovoleno.“

„Je stejně dobrý jako Dunbar; a ty přece prosazuješ Dunbara za příštího německého komthura, až starý pan profesor Hartwig odejde ke svým předkům...“

„Ano, to bych chtěl. Dunbar je muž, jemuž se dá důvěřovat, jeho vnitřní neochvějnost a vysoká morálka je předpokladem, že bude svou komthuru spravovat dobře!“

Almetta se zamračil a mávl rukou. „Ty toho chlapce máš rád! Ale my jej známe i jinak. Vysoká morálka, vnitřní neochvějnost? Já tomu říkám jinak: nenávist. Ten mladík nenávidí lidi; všechny bez rozdílu, vyňal z toho počtu jenom templáře! Jinak vede válku proti lidstvu; a každý den přemýšlí, jak mu nejvíc uškodit.“

„Nevěřím. To je přehánění.“

„Jan Dunbar se stal policistou proto, aby uškodil druhým! Cit, který jej ovládá, se jmenuje nenávist, ke všemu a ke všem! Je to strašlivá nenávist a nikdo jí neunikne...“

„Jan Dunbar soudí lidi přísně, to vím. Ale je spravedlivý. Spravedlivější než já; on odsoudí zlé a osvobodí dobré; já bych některým dal milost. Je nesmiřitelný a tvrdý, ale nenávist, kterou cítí, není absolutní. Neublíží tomu, kdo se neprovinil.“

„Kdo na celém světě je bez viny?“ pokrčil rameny Almetta. „Dunbar vyhledává viny a hříchy jiných a trestá je. Stane-li se komthurem, nikdo si nebude moci být jist před jeho hněvem...“

„Jestli k tomu můžu něco říct,“ ozval se Charry. „Nemyslím, že by to bylo tak, jak říkáš, bratře Horacio. Viděl jsem Dunbara při všelijaké činnosti; viděl jsem ho vozit mou ženu na motocyklu a hrát s ní stolní tenis. Nedovedu si představit, jak by mohl být zlý na lidi. Je trochu ostrý, ale to se věkem zmírní...“

Almetta se podíval na Charryho očima starého smutného psa. „Ještě jsi neviděl Dunbara zabíjet. Já ano. Nepřeji ti, abys viděl jeho dýku při práci.“

„Neviděl. Ale viděl jsem ho operovat malého chlapce; pomáhal Tomášovi. Oba prokázali při jeho záchraně lidskost a velikou moudrost. Člověk, který dovede léčit, nemůže nikomu ublížit.“

Almetta zvedl obě ruce, jako by se vzdával. „Dobrá, vy věříte Janu Dunbarovi. Já věřím tomu, co jsem viděl na vlastní oči. V každém případě nevím, zda by bylo dobré dát mu komthuru.“

„Ano!“ řekl Tomáš. „Já se za to stavím. Ostatně, profesor Hartwig je při síle a zdráv a není důvodu, proč myslet na to, co se stane po jeho smrti.“

„Naopak, je to velice aktuální. Profesor Hartwig trpí suchým kašlem a i on sám už ví, že jeho život se krátí. Projevil přání, aby byl zbaven práce v řádu, neboť na ni jeho tělo už nestačí; aby výkonná moc byla předána někomu jinému. Jeho Svatost přikázal Hartwigovi, aby zatím setrval v úřadě a nikomu nic nepředával; don Francisco se obává svěřit Dunbarovi moc, jelikož zná jeho nenávist.“

„No dobře, to je věc velmistra. Nevěděl jsem, že s Hartwigem je to tak zlé. Nikdo se nevzdá postavení, nemusí-li. Navrhl jsem Dunbara jen jako příštího kandidáta...“

„Já tě chápu,“ řekl s úsměvem Almetta a otočil se, protože nám právě Gréta nesla jahody se šlehačkou. Jahody byly v míse, šlehačka na malých miskách; před každého postavila jednu misku, jahody doprostřed. Almetta řekl:

„Vím, co bys chtěl ty, bratře Tomáši.“ vzal jahodu a položil ji na okraj do šlehačky: „Tohle jsi ty - bratr Charry de Guyrlayowe - bratr Jan Dunbar - bratr Ludvík d'Enghiem.“ Píchal ty čtyři jahody do šlehačky po okraji vedle sebe. „To už jsou čtyři místa. Zbývá ještě osm. Pak bude možno ovlivnit, kdo přijde doprostřed.“

Tomáš vzal další jahodu a přiložil ji k ostatním. „Bratr Gierolammo Voglari. Pátý muž - náš kandidát. Co na to řekneš?“

„Pět? To znamená, že budeš mít nejsilnější stranu v budoucích volbách, protože ostatní zatím kandidáta nepostavili. Stačil by ti jediný hlas a měl bys možnost si diktovat v radě. Pokud by se nepostavili proti někteří důstojníci. Pak bys potřeboval ještě další dva.“

„Co o tom soudíš?“

„O čem?“

„Voglari.“

Almetta zavřel oči a chvíli přemýšlel. „Voglari má mnoho přívrženců. Myslím, že bys to prosadit mohl. Ale Jeho Svatost soudí, že Voglari nikdy nebude velmistrem. Prorokoval to.“

„Co o tom soudí on?“

„Hovořilo se. Někdo říkal, že chceš Voglariho navrhnout. Ale don Francisco na to řekl: »Voglari je dobrý muž; právě proto nebude nikdy velmistrem. Baarfelt to myslí dobře, ale navrhne-li Voglariho, prohraje. Musí to být někdo jiný. Řekněte mu, prosím, ať hledá. Až najde někoho, koho by všichni přijali. Jinak hrozí buď prohra, nebo ještě něco horšího.«“

„Řekl, co by mohlo být horší než prohra?“

„Ano. Rozkol v řádu.“

„Ne!“ Tomáš přímo vyskočil. „Rozkol v řádu by znamenal, že se řád rozdělí, jako se stalo před dvěma sty lety! Znamenalo by to boje mezi jednotlivými komthury! To nemůžeme připustit!“

„Taky nepřipustíme. Ale vidíš, že Voglariho nemůžeš prosazovat. To by znamenalo porážku a nový velmistr by tě vyřídil.“

„Koho navrhují ostatní?“

„Nikdo ještě nikoho nenavrhl. Zatím se všeobecně soudí, že kandidátem většiny bude don Diego Mendoza di Castro.“

„Co si o tom myslí don Diego?“

„Hovořil jsem s ním o tom. Víš, co mi řekl?“

„Mluv!“

„Ať je velmistrem kdokoliv - jenom ne Jastrzebowski.“

V té chvíli Tomáš zbledl a zamračil se. Začal prudce dýchat a sevřel pěsti, jako by očekával odněkud útok.

„Myslel jsem, že Jastrzebowski zemřel v mé náruči už před čtyřiadvaceti lety! Domníváš se snad, že jsem se mýlil? Nebo se to domýšlí bratr Diego?“

„Jastrzebowski je samozřejmě mrtev; ale zůstala jeho dcera. A její příbuzní. Zdá se, že z nich někteří bratři mají strach.“

Tomáš byl pořád ještě bledý jako smrt. „Wanda Jastrzebowská se nechce stát Velmistrem řádu! Od smrti jejího otce uplynulo už čtyřiadvacet let! Nevěděl jsem, že některé lidi ještě straší!“

Almetta rozhodil omluvně rukama.

„Jastrzebowskiho řád zradil!“ řekl Tomáš. „Nechal ho samotného jít proti všem, nechal ho bojovat za svobodu jeho vlasti, aniž mu poskytl pomoc!“

„Pomoc poskytnuta byla a ty dobře víš, jaká!“ řekl Almetta nezvykle zostra. „Nemohu za neschopnost velitelů té výpravy, ani nemohu za pláň na Křížovém vrchu. Tam jsi byl ty, ne já!“

Tomáš si skousl rty až téměř do krve. „Byl jsem na Křížovém vrchu. A bojoval jsem tam! Můžu ti ukázat ránu, kterou jsem tam utržil, chceš-li! Nebyl jsem zbabělý - a neschopný jsem byl jenom proto, že mi bylo sotva osmnáct let! Poslali jste chlapce na práci pro muže, proto se to stalo!“

„Poslali jsme tě tam, protože jsi se do toho hrnul.“

„Hrnul jsem se do toho, protože všichni ostatní se zbaběle stáhli dozadu!“ nadskočil Baarfelt. „Nemyslel jsem, že mi budete vyčítat moji neschopnost ještě za čtyřiadvacet let!“

„Nikdo ti nic nevyčítá. Zvláště ne já! Ptal ses, co soudí don Diego, tak jsem ti to řekl.“

Tomáš se odvrátil a chvíli mlčky hleděl dolů na vesnici, koupající se v odpoledním slunci.

„Pořád ještě se se mnou táhne ta stará historie! A potáhne se dál; i s mým synem se táhla a s malým Denisem se potáhne, protože i on je vnuk Jastrzebowskiho. Každý si vzpomene na starého Jestřába a na pláň na Křížovém vrchu, když se řekne jméno Baarfelt! Nestačí, že čtyřiadvacet let věrně sloužím řádu; že jsem svého Kryštofa obětoval, že jsem bojoval, přemýšlel - všechno to nestačí, protože jsem si vzal za ženu Wandu Jastrzebowskou a přijal jeho komthurský kříž z její ruky! A že jsem hnal svoje lidi do toho ztraceného boje na Křížovém vrchu!“

„Nikdo ti nic nevyčítá! Rozčílil ses, milý Tomáši, a to není správné. Uklidni se napřed; potom budeme hovořit o ostatním.“

„Chci hovořit o všem teď! Především o případu Jastrzebowskiho. O tom, co udělal on pro řád a co naproti tomu neudělal řád pro něho!“

Almetta zavrtěl hlavou. „Navrhuji, abychom tohle ponechali na zítřek! Zatím si odpočiň. Vůbec bychom se o tom neměli bavit; zvláště ne my dva. To je věc dona Diega a dona Francisca.“

„Ne!“ řekl Tomáš rázně. „Doby, kdy jsem se domníval, že taková záležitost je soukromou věcí pár lidí, jsou dávno pryč; ti, kdo v oné době nebyli ještě naživu nebo si hráli s cínovými vojáčky, o tom vědí a předhazují mi to; nebo chtějí předhodit. A potom, nejsme sami; je zde Charry a Diana, mají právo vědět, jak to bylo na Křížovém vrchu a jak se stalo, že jsem zahubil Jastrzebowskiho armádu. Poslouchej dobře, Almetto, teď budu o tom případu vyprávět já; a ty to můžeš povídat všem, kdo to budou chtít slyšet!“

Posadil se zase k nám, pohodlně se opřel a začal:

„Narodil jsem se na Moravě, na statku svého otce u Olomouce. Až do deseti let jsem byl selským klukem jako ostatní, běhal jsem bos, koupal se v Moravě a občas mi rozbili nos nebo hlavu. Občas jsem sice přicházel na podivné věci, které se mi dostaly do zorného pole, ale nevěnoval jsem jim pozornost. Až potom jsem se dozvěděl, že můj otec Jindřich Baarfelt je kníže a vysoký úředník u dvora ve Vídni; proto pobýval málo doma a já vyrůstal většinou v matčině péči.

Tehdy, v deseti letech, jsem odjel s matkou k babičce do Budapešti. Matka mé matky byla velmi svérázná osoba, ve svých pětapadesáti letech ještě velmi čilá a živá; spolu s ní jsem cestoval po celých Uhrách, ať už to byly štíty Tater nebo uherská puszta; zatoulali jsme se i do Sedmihradska, Srbska a na Balkán. Za tu dobu jsem se naučil několik dalších jazyků. Do šesti let jsem mluvil jenom česky a německy, pak jsem se naučil maďarsky a když mi bylo dvanáct, hovořil jsem už plynně slovensky a uměl i několik balkánských dialektů. Ve dvanácti se otec rozhodl vzít mne k sobě, tak jsem s ním jezdil po Evropě. Poznal jsem dokonale Vídeň i Prahu, kde pobýval často; zajel jsem do Berlína, Drážďan, Krakowa a Warszawy. V té době jsem poznal komthura Jastrzebowskiho, který byl otcovým přítelem a nadřízeným, a také jeho dceru Wandu. Za poslední půlrok života u otce, to mi bylo půl čtrnácta roku, jsem s ním jel na největší jeho cestu; do Kyjeva, Moskvy a Petrohradu, takže jsem poznal i ruské carství.

Když mi bylo čtrnáct, dal mne otec na dva roky do řádové školy Gierolamma Voglariho na Lago di Como. Tam jsem se naučil všechno o řádu, co bylo zapotřebí; a taky se poprvé zamiloval do jedné z dívek, které byly vychovávány s námi. Její jméno ovšem nikomu neřeknu. Rozešli jsme se, když jsem v šestnácti letech složil řádovou přísahu a protože se uprázdnilo rytířské místo, prosadil otec, abych se na ně dostal. Vrátil jsem se do Olomouce a studoval na zdejší universitě.

V té době jsem několikrát navštívil komthura Jastrzebowskiho a spřátelil se s jeho dcerou Wandou. Mně bylo tehdy šestnáct, jí dvaadvacet let; byla to nejkrásnější dívka, jakou jsem kdy měl možnost vidět. Zamiloval jsem se do ní, přestože byla o šest let starší; ale myslím, že pro ni jsem tehdy neznamenal nic.

Dnes už pravděpodobně nikdo neví, kdo byl komthur Jastrzebowski; ale v té době to byla největší osobnost řádu. Muž neobyčejných znalostí a schopností; všichni tvrdili, že kdyby nebyl Polák, stal by se jistě velmistrem. Ale velmistrem může být pouze Ital či Španěl; snad Francouz, jednou dokonce Němec. Myšlenka, že by to mohl být příslušník jiného národa, je neodpustitelné kacířství; doposud.

Jastrzebowski si vytyčil nesnadný úkol: osvobodit Polsko od nepřátel, kteří v té době obsadili jeho území. Nejvíc byl zaměřen proti Němcům, kteří zemi zle tiskli; připravoval proti nim ozbrojené povstání. Získal pro tento záměr podporu řádu, konkrétně velmistra dona Alfonsa del Gilla a nejbližších spolupracovníků, valencijského komthura dona Diega a sevillského komthura dona Francisca. Ti tři mu slíbili podporu a pomoc; tak Jastrzebowski zahájil práci na povstání.

Jak pomoc řádu vypadala, to bys měl vědět, Almetto, byl jsi už tehdy v řádové kanceláři. Když mi bylo osmnáct a vzpoura měla vypuknout, nějakým záhadným způsobem se stalo, že komplot byl vyzrazen; byl zatčen a uvržen do vězení. Jeho pobočník, rytíř Leszek Zwardoń, přijel do Madridu a prosil, aby řád pánovi pomohl; ale řád neudělal vůbec nic!“

„To není pravda,“ ohradil se Almetta. „Řád vyzval rytíře ze Střední Evropy, aby komthura osvobodili a poskytl jim pomoc! Ale rytíři se neodvážili; až na tebe, samozřejmě.“

„Kdo se měl odvážit? Můj otec, který v té době byl tak nemocen, že skoro nemohl chodit? Nebo Blažej Komínek, pražský rytíř, kterému bylo dvaadevadesát a nemohl nic víc než radit? Rakouští, uherští a ostatní páni zapomněli, že nějakého komthura vůbec mají. Jen proto jsem se přihlásil já!“

„Není pravda, že jsi byl v tom boji tak úplně sám; řád uvolnil pro tento účel kapitána Bascomettiho a dal mu na to deset tisíc španělských a italských jezdců. Ale armáda se přesunula do těch míst úplně nadarmo, protože toho nikdo nevyužil!“

Tomáš se začínal hněvat. „Než ti povím o zásluhách rytíře hraběte Bascomettiho, musím napřed vysvětlit bratru Charrymu, jakým způsobem se provádějí vojenské operace řádu. Totiž, řád má k disposici vojsko, národnosti většinou španělské, italské či německé. Ti muži žijí ve svých domech, třeba se živí podloudnictvím či podobnými činnostmi, které vláda nerada vidí, ačkoliv nejsou přímo zločinem. Na příkaz se vydají na cestu; přemisťují se ve skupinách nanejvýš po deseti do určitých míst, odkud dají zprávu vyšším. Tak se může stát, že se desetitisícová armáda rozloží po celém kraji, aniž by to vyvolalo velký rozruch. Ovšem nevypadají jako vojáci; jsou to potulní dělníci, barabové, podomní obchodníci, tuláci, cikáni; nebo například cestující panstvo. Tím způsobem se přesunuli i tehdy.“

„Takovou obezřetnost lze pochopit.“ řekl Charry.

„Tak se přesunul Bascometti a jeho deset tisíc jezdců. Já byl v té době už v Polsku a spolu s Leszkem Zwardońem se snažil dostat ke komthurovi. Měli jsme ve vězení spojence, mladého vojáka řádu Henryka Wagieru, který nás k němu pustil. Napřed Leszka, pak mne, v uniformě dozorce. Hovořil jsem s Jastrzebowskim a on mi dal přesný návod na povstání. Pak jsme s ním dohodli, jak jej osvobodíme.

Bohužel únos se nepodařil, protože selhalo rozdělení strážných; kromě toho počaly mít úřady nedůvěru k Wagierovi. Zwardoń sehnal deset ozbrojenců, kteří se převlékli za dozorce a svedli jsme se strážemi pravidelnou bitvu; sice se nám Jastrzebowskiho podařilo osvobodit, ale byl při tom těžce raněn a v klášteře, kam jsme ho dopravili, mi zemřel v náručí. Prosil, abych se já sám ujal velení a pokusil se zjistit, zda ještě lze provést povstání jak chtěl, nebo zda je třeba se ho pro tentokrát vzdát. Ale já věděl o Bascomettiho jezdcích, tak jsem rozhodl, že povstání bude uskutečněno; Zwardoń s tím souhlasil. Navštívil jsem Wandu Jastrzebowskou a ona mi dala otcovy věci, mimo jiné i jeho komthurský kříž. Zwardoń žádal, abych jej před lidmi nosil já. Byli cizí, neznali mě, znali jen Leszka a věděli, že je rytíř; Zwardoń rozhodl, abych představoval řádového komthura. Ti lidé mi přísahali na meč a dali mi důvěru, tak jsem se stal jejich vůdcem.“

Tomáš se napil - dlouze, hltavě, jako by mu vyschlo v krku. Pak si otřel vousy a pokračoval:

„Poslal jsem Wagieru k Bascomettimu; ten zatím udělal, co mohl, obsadil Troppau a Jägerndorff, česky Opavu a Krnov; připraven vpadnout do Polska. Ale nehrnul se tam, ovšem já věřil, že přijde až zaútočíme a zahájil jsem boj. Podařilo se nám zvítězit v pár malých srážkách, přidaly se k nám spousty lidí, ozbrojených i beze zbraní: studenti, mladí dělníci, sedláci. Všechny jsem vedl proti Němcům. Pak nás vojáci zaskočili na Křížovém vrchu; a já se rozhodl svést rozhodnou bitvu.

Poslal jsem Bascomettimu zprávu, že potřebuju jeho rejtary; opět ji nesl Wagiera. Prosil jsem toho Miláňana, ale Bascometti neudělal nic! Wagiera ho našel na Cvilíně... to je klášter nad Krnovem, úplně opilého, křísil ho dvě hodiny, než s ním mohl promluvit. Jeho vojáci se zatím ožírali v Opavských a Krnovských krčmách a tahali se s holkami! Bascometti slíbil pomoc a sehnal dohromady třicet jezdců pod velením aztacala Blazia; ty poslal s Wagierou ke mně. To bylo jediné, co pro mne udělal - těch třicet byli jediní řádoví vojáci, co bojovali!

Rozplánoval jsem bitvu tak, že jsme se rozdělili na dvě poloviny; já s pěchotou jsem zůstal na místě, na Křížovém vrchu, kde jsme si zařídili provizorní opevnění a čekali na nepřítele. Zwardoń s jízdou měl nepřítele obejít a vpadnout mu do zad, až ta chvíle přijde. To jsem ještě nevěděl, že Zwardoń se setkal s nepřítelem, svedl s ním bitvu a jeho jezdci byli na hlavu potřeni. Sám Leszek byl zabit a jeho chlapi se rozutíkali na všechny strany.

A já se zatím připravoval k bitvě! Poprvé v životě jsem nesl na sobě purpurový oděv řádového komthura s křížem na plášti, na krku jsem měl komthurský kříž, který daleko svítil; studenti mi mávali vstříc zbraněmi a křičeli, když mne spatřili. Zdálo se mi, že mi patří svět. Potom přišel Wagiera a ten Blazio, byl to černoch a moc se mu to nezdálo, ale lidé viděli řádové jezdce a já jim sliboval pomoc řádu; viděli těch třicet jezdců a slyšeli, že jich přitáhne ještě deset tisíc, tak se chystali zničit vojáky.

Potom přitáhli Němci. Byla to hrozná bitva, my se bránili a já pořád čekal, kdy se objeví Zwardoń, kdy se objeví Bascometti, ale neukázal se jeden ani druhý; aztacal Blazio padl a Wagiera byl raněn, poslal jsem tři posly k Bascomettimu, aby proboha spěchal, ale nic se nedělo, nic! Pak přijeli chlapi od Zwardońe, zbytky jeho jízdy, dvacet k smrti unavených a poraněných chlapů. Rozbrečel jsem se, naštěstí jsem měl na hlavě přílbu, takže nikdo neviděl komthura brečet jako kluka. Modlil jsem se, aby přišel Bascometti, ale nešel a Němci nás obklíčili, až na jeden koridor. Moji vojáci se vrhli tou cestou do lesa a já podle hesla: Zachraň se, kdo můžeš! jim vyjel do čela a vedl je. Tak jsem je přivedl pod hlavně nepřátelských kanónů! Viděl jsem jenom, jak z lesa šlehá oheň, pak jsem dostal ránu do prsou a kůň mne táhl po zemi, nevím kam. Ztratil jsem vědomí a probral se až za čtyři dny.“

„Hrůza!“ zašeptala Diana. „A ten Bascometti?“

„Hrabě Bascometti, rytíř a kapitán řádové jízdy, se vykulil z Krnova až za dvanáct hodin po tom, co slíbil Henrykovi pomoc. A postupoval tak rychle, že se dostal na Křížový vrch téměř čtyřiadvacet hodin poté, co skončila bitva; našel tam samozřejmě už jenom mrtvoly. Ale nelenil, prohlédl si bojiště a když nenašel moji mrtvolu, pospíšil si hlásit velmistrovi, že jsem zničil Jastrzebowskiho armádu a potom zbaběle uprchl z boje. V době, kdy jsem se zmítal v horečkách, vyprávěl ten Miláňan velmistrovi o tom, že jedině on zachránil svět před katastrofou, kterou jsem zavinil já!“

„Pamatuji se, že se o tom hovořilo,“ přiznal Almetta. „Byl jsem při tom, když jsi se pak dostavil k velmistrovi...“

„Ano,“ Tomáš si přetřel dlaní čelo. „Bylo to tak. Když jsem už byl zase schopen jízdy na koni, dostal jsem obsílku, abych se dostavil na shromáždění. Tehdy jsem byl u Wandy; ošetřovala mě, když mne Henryk Wagiera přivezl a zachránil mi život. Zamiloval jsem se do Wandy a ona... nevím, co viděla na ztřeštěném klukovi, ale souhlasila s tím, že si mne vezme.

Řádové shromáždění se konalo v Seville, pod bdělou patronací dona Francisca di Aroyo, dnes velmistra řádu. Když jsem přijel, měli spoustu starostí, zda se mi tam líbí a zda jsem dost zdráv; asi o tom pochybovali, protože mne nechali tři dny čekat a zatím diskutovali beze mne. Pokud vím, na pozvánce bylo šestapadesát různých bodů jednání, ale ve skutečnosti se projednával jenom jeden, sedmapadesátý: neschopnost Tomáše Baarfelta a jeho bezpříkladná troufalost, když se odvážil nosit komthurský kříž před nastoupenými vojsky. Tři dny jednali beze mne, pak mne pozvali; jen proto, aby mi oznámili výsledek jednání.

Ten výsledek byl následující: dopustil jsem se prohřešků, které se neslučují se ctí řádového rytíře. Jediný trest za takové jednání je smrt; to buď dobrovolná vlastním mečem, nebo smrt v souboji. Tehdy jsem se zeptal Bascomettiho, kdo zradil armádu; kdo nevyjel, když jsme ho o to žádali a kdo nechal zahynout celou Jastrzebowskiho vojenskou sílu. Zeptal jsem se Bascomettiho, zda v době boje nebyl opilý a neválel se s nějakou děvkou na Cvilíně. A požádal, aby vyslechli Wagieru a Wandu Jastrzebowskou.“

„Pamatuji se na to,“ řekl Almetta nešťastně. „Bascometti se tě zeptal, zda jej obviňuješ ze zrady. A ty jsi řekl, že ano a jsi ochoten dokázat mu to zbraní. Tehdy velmistr rozhodl, aby se to vyřešilo bojem mezi tebou a Bascomettim.“

„Ano,“ povzdechl si Tomáš. „Tehdy se rozhodlo! Bojoval jsem s tím Miláňanem mečem a zabil ho. Nikdo nechtěl věřit, že by někdo dokázal Bascomettiho zabít. Ale já to udělal. Tehdy mi starý velmistr dal ultimátum: buď zemřu, nebo se ožením s Wandou Jastrzebowskou a stanu se komthurem Střední Evropy. Udělal jsem to druhé; důstojníci, kteří byli přitom, přísahali mlčení a řádu se sdělilo, že spravedlnost zvítězila. Poprvé měl řád komthura, kterému ještě nebylo dvacet let. Dnes je mi dvaačtyřicet; a pořád si ještě někdo pamatuje, jak to tenkrát bylo.“

Almetta mlčel; smutně zíral do šlehačky a vyzobával odtamtud jahody. Tomáš mávl znechuceně rukou:

„A dnes se opět mluví o mém rodu! Mluví se o Wandě a o dědictví Jastrzebowských. Jestřáb byl velký muž, když se o něm dodnes tolik povídá. Já nejsem takový jako on; nejsem už kluk, který brečel vztekem na Křížovém vrchu pod řádovou přílbou; ale ten kříž nosím pořád a pořád ještě cítím ten nesmyslný vztek na ty, co nám nechtěli pomoci, kteří nás nechali raději zahynout; abychom nebyli příliš silní!“

„To byla Bascomettiho vina - taky za ni zemřel! Nepřikládej tomu větší důležitost, než to mělo!“

„Ne!“ řekl Tomáš. „Bascometti by se neodvážil porušit rozkaz, kdyby nějaký měl. Byl obětním beránkem; taky jeho obětovali. Předhodili toho Miláňana rozlícenému Baarfeltovi a doufali, že si podřežou krky; Baarfelt oběť a Bascometti nežádoucí svědek!“

„Snad nechceš obvinit bratry, že Bascomettiho navedli?“ zeptal se udiveně Almetta. „Takovou věc nesmíš říct ani ty!“

„Ne. Já říkám, že Bascometti jednal podle rozkazů. Že měl rozkaz zradit! Pravými zrádci jsou ti, kdo nechali Jastrzebowskiho armádu, Zwardońe a taky mne vykrvácet bez pomoci. Řád nás zradil, to je pravda; a taky je pravda, že kdyby žil Jastrzebowski trochu déle, nikdy by se nestal velmistrem don Francisco!“

Almetta si zakryl tvář rukama. „To nesmíš říkat! To už je dávno! Ten Polák už nežil a řád neměl nikoho lepšího, než byl don Francisco. Dostal svůj úřad právem a nikdo nemá právo ho špinit!“

„To je pravda; pak už řád neměl nikoho lepšího. Ale byl by měl a já to věděl. Taky vím, že dnes se nesmí taková věc opakovat. Don Diego Mendoza di Castro se nesmí stát velmistrem; protože by to znamenalo smrt všem, kdo se při prvním hlasování postaví proti němu. Nedovolím to; budu hlasovat pro Voglariho, i kdybych třeba měl zůstat sám!“

Almetta kroutil hlavou. „Ne tvůj osobní spor, ale prospěch řádu ti musí být důvodem! Don Diego je moudrý a má řadu příznivců!“

„Kdežto já mám jenom odpůrce, to vím. Ale přesto chci, aby to místo dostal Voglari, jediný spravedlivý mezi všemi. Vím, že rozhodne rada komthurů - ani ta rada už nesmí zavírat oči před pravdou!“

„Pravda není tvůj majetek. Jsi si nepochybně jist, že ty sám máš skutečnou pravdu?“

„Nejsem si jist, bohužel. A ty si jsi jist, že tak mluvíš? Třeba, víš zcela jistě, proč tě zatím ještě nejmenovali komthurem, když na to máš právo? Víš jistě, že zatím bylo vždy všechno uděláno tak, jak se to dělat mělo?“

„Ne. Nevím to, nejsem si tím jist. Ale vím, že se všechno udělalo tak, jak se to udělat mohlo.“

„Mohlo? To není správné heslo. Jastrzebowski měl jiné: učiň to, co je správné, i kdyby to bylo nemožné! On to činil; a nový velmistr musí být ten, kdo dokáže i nemožné, bude-li třeba.“

„Pak by musel velmistrem být čaroděj! A řád má jen jednoho čaroděje, Fulcanelliho. Ten to nepřijme!“

„Potom je třeba najít někoho, kdo je schopen to dokázat. A je třeba provést to rychle; věř, Almetto, taky já myslím jen na prospěch řádu. Nový velmistr musí být muž, který vyvede řád ze slepé uličky - a nikdy neudělá nic, co by řádu neprospívalo. Takového znám jen jednoho: Voglariho.“

„Jenže ani Voglari není ten pravý! Není takového muže v řádu! Leda by ses za něho považoval ty - ale ani tobě nevěří všichni a ty víš proč, bratře Tomáši!“

Tomáš mávl rukou a nadechl se, ale v té chvíli zasáhla Diana: „Mládenci, tak už se přestaňte hádat! Začíná to už vypadat jako osobní spor. Tomáši, buď rozumný...“

Tomáš Baarfelt se zarazil, povzdechl si a řekl: „Máš pravdu, Diano. Odpusť, pokud jsem řekl něco, co se ti nelíbilo, Horacio. Vím, že tvoje názory jsou názory velmistra.“

„Přišel jsem ve službách řádu. Vím, Tomáši, že jsi řádu oddán tělem i duší a všechno, co děláš, je jenom pro blaho řádu. Necháme pro dnešek diskusí; pokud nemáš nic proti tomu, budeme pokračovat zítra.“

Tomáš souhlasil, tak se rozešli. Tomáš odešel k Charrymu do pracovny, posadil se na stůl a řekl: „Charry, nevadilo by ti, kdybych tě o něco požádal?“

„Jistě - co by to mělo být?“

„Je to ostuda... ale trošku alkoholu.“

Charry měl dokonale zařízený domácí bar; otevřel ho a nechal Tomáše vybrat. Tomáš byl znalec, tak si nalil sklenici a na dva doušky ji vypil. „Můžu ještě?“ ptal se váhavě.

„Když to vypiješ všecko, vůbec to nepoznám. Já už tolik pít nesmím, žena mi nedovolí...“

Tomáš si znovu nalil a vrátil láhev. „Trochu mě to rozčílilo. Málokdy se dám strhnout, abych byl nerozvážný. Dneska... je toho na mne moc. Nevěděl jsem, co všechno o mně lidé soudí. Je to hrůza. A nevím, jak tomu odpomoci.“

„Pro mně za mně... Já měl starosti s tygry a leopardy, když jsem byl v Arminu. Vyřešil jsem to tak, že jsem se stal jejich Vládcem. Udělej to taky tak a obsaď velmistrovo křeslo.“

Tomáš se rozesmál a potřásl nad tím hlavou.

„Nelíbí,“ konstatoval Charry. „Tak dobře; jdi teď za Evou-Marií a pokus se zapomenout na svoje starosti. Vlastně... teď jsem si uvědomil, že vlastně nemůžeš. Neměl jsem tušení, že jsi ženatý. V tom případě ovšem Evu nemůžeš chtít...“

Tomáš vypil tu druhou sklenici - najednou.

„Chyba spočívá právě v tom, že nevím, jestli ji chci nebo ne. Už mám těch starostí dost. Děkuju ti za pomoc.“

Pak vyšel ven; zamířil ke koupališti, svlékl se a zaplaval si ve studené vodě. Tím se mu udělalo líp, zase se oblékl a vydal se na podvečerní procházku; většinou mířil ke skupině balvanů, odkud byl výhled daleko do kraje. Tam sedával a přemýšlel. Taky dnes si tam sedl, opřel se o kámen a zavřel oči.

Nevěděl, jak dlouho seděl, když zaslechl tiché kroky; nemusel otvírat oči, poznal je. Eva-Marie přišla blíž a zastavila se; pozorovala ho, zda se probere nebo zda jej nemá rušit.

„Vítám tě, Evo! Sedni si ke mně!“ Tomáš měl stále zavřené oči a jeho hlas zněl ochraptěle; ale ona nevěděla, co předcházelo jejich setkání.

„Vypadáš unaveně,“ politovala ho. „Moc jsi pracoval?“

„Bolí mě hlava. Polož mi ruku na čelo, jako to dělám já, když odnímám lidem bolest...“

„Neumím to!“ řekla, ale vztáhla ruku a on ji uchopil a položil si její dlaň na hlavu.

„Naučím tě to, ale jindy. Dnes stačí, že to je tvoje ruka. Tvá ruka mi vezme bolest, i když to neumíš.“

Chvíli mlčela, potom řekla: „Jsi unavený a vypadáš špatně. Jestli tě ruším, raději půjdu...“

„Ne. Zůstaň se mnou, prosím! Je se mnou zle. Potřebuju tě, Evo-Marie. Odpusť, ale potřebuju tě.“

„Můžu na tebe mluvit?“

„Ano, prosím tě o to. Povídej, ale normálně, jako mluvíš jindy. Nebo pokud možno ještě bláznivěji. Potřebuju to.“

„A můžu být například drzá?“

„Drzost neexistuje. To je nesmysl. Neznám nic, co by bylo drzé. Říkej, co chceš - a pokud možno vesele.“

Eva se rozesmála. „Tak se na mě aspoň podívej! Ještě jsi vůbec neotevřel oči!“

Tomáš otevřel oči, obrátil se na bok a pozoroval ji; dokonce se začal i usmívat. „Jsi hezká! Dneska obzvlášť hezká.“

„No jo, já vím. Ale zapomněl ses na něco zeptat. Jestli už nemám nalezeného nějakého mládence.“

„Proč bych se tě na to měl ptát?“

„Protože se na to ptáš každý třetí den. Předevčírem jsi se neptal, včera jsme se neviděli. Dneska je na to čas. Ale neboj se, nemám. Teď mi budeš vysvětlovat, že si mám najít někoho, kdo mne bude hoden. Jestli nemáš nic nového, můžeš to vypustit.“

Tomáš si zamyšleně počal třít čelo dlaní. „Skutečně o tom hovořím tak často?“

„Ovšem! Už nejmíň dvacetkrát jsi řekl, že až se budu chtít vdávat, mám si dobře vybrat. Vypadá to, jako by ses bál, koho si vezmu. Proč ti na tom vlastně tak moc záleží?“

„Vůbec mi na tom nezáleží!“ řekl rychle. „Ani nemůže; nic mi po tom samozřejmě není, je to tvoje věc. Ale chci, abys byla po celý život šťastná. Cítím zodpovědnost za tvoje štěstí...“

„Tak dobře. Otec se mnou zase mluvil. Zdá se, že mi někoho vybral. Že se budu vdávat...“

„Ach,“ Tomáš si skousl rty. „Hm - hm. Tak dobře...“

„A co když toho chlapa nechci? Můžu se bránit? Pomohl bys mi?“

„Na mne se můžeš spolehnout vždycky! Kdybys poručila, potom... udělám pro tebe všechno na světě.“

„A kdybych už někoho měla ráda? Kdybych byla zamilovaná?“

Tomáš opět povzdechl. „Tím by se všechno zjednodušilo. Tím by...“ v rozpacích zmlkl.

Eva-Marie se natáhla do trávy - usmívala se. „Vždycky mluvíme jenom o mně. Můžu se zeptat taky já tebe na něco? Co ty - jsi do někoho zamilovaný?“

Tomáš prudce odvrátil tvář; zahleděl se přes ni někam do dálky, kde se snášel soumrak. „Nevím. Mám strach, že ano.“

„A co když tě má ráda? Co když čeká jenom na tvoji otázku?“ zeptala se Eva-Marie a oči jí zaplály jako hvězdy.

Tomáš zavrtěl pomalu hlavou. „Naše touhy a přání míří někdy velice vysoko. Ještě jsem ti něco neřekl, Evo-Marie. Přijde chvíle, kdy nebudeš moci podřídit svět svojí vůli. Já... nemohu prosadit svou v tomto případě. Je tady ještě jedna věc... právo někoho jiného. To právo nesmím porušit.“

„Nerozumím! Jaké právo?“

„I kdybych byl zamilovaný; i kdybych někoho miloval víc než svůj život, dal jsem už jednou svoje slovo. Mám ženu, Evo-Marie. Před čtyřiadvaceti lety jsem jí slíbil věrnost. Nemám už právo... na jinou.“

Eva si přitiskla ruce na ústa a ztuhla; chvíli hleděla nevěřícíma očima na Tomáše a nemohla vypravit slova.

„Co je ti?“ zeptal se. „Je snad něco divného, že muž v mém věku má ženu a děti? Žena a děti znamenají povinnost; i kdybych chtěl mít rád jinou - nesmím...“

Našla řeč. Vykřikla, vyskočila na nohy a dala se na útěk od toho místa. Tomáš na ni volal, ale nezastavila se. Hleděl za ní a jeho tvář se chmuřila víc a víc; zase na chvíli zavřel oči, zhluboka dýchal a zdálo se mu, že mu praskne hlava; potom vstal a pomalu, ztěžka kráčel ke statku.

Já byl tou dobou na malé obchůzce; šel jsem se podívat k lesu, kam chodil starý zajíc, na něhož jsem měl velikou chuť, ale protože chodil až kolem desáté, bylo dost času a tak jsem šel podle řeky, že třebas nějakou rybu vyhodila voda na mělčinu. Když jsem šel kolem nejhlubšího místa, zaslechl jsem tichý pláč a ucítil člověka; byla to Eva-Marie. Protože ji znám, šel jsem k ní a byl zvědav, co dělá večer tady u vody a jestli třeba nepotřebuje moji pomoc.

Seděla na břehu, skrčená pod olší, tvář měla zakrytou rukama a plakala. Plakala tiše, ale moc smutně; Diana taky někdy pláče, když se mluví o něčem smutném, nebo když chce udělat dojem na Charryho, ale nikdy to moc dlouho netrvá; Eva plakala, jako by měla každou chvíli umřít. Přistoupil jsem k ní, asi mne slyšela, protože jsem tiše zamňoukal, ale neotočila se, tak jsem jí olízl slzy na tváři a řekl: „Co tady děláš? A proč pláčeš?“

Otočila se ke mně a objala mě kolem krku; zabořila mi tvář do hřívy, plakala dál a při tom mne objímala a tahala za uši.

„Kdybys věděl... kdybys jen věděl, jak jsem nešťastná!“

„To snad ne! Ublížil ti někdo? Řekni kdo a já ho kousnu!“

„On... on nikomu neubližuje,“ vzlykala. „On jenom... je jenom takový... takový... ach Bože, já bez něho nemůžu žít!“

„O kom je vlastně řeč?“

„Tomáš... Tomáš Baarfelt!“

To mne překvapilo, tak jsem jí ještě jednou olízl tvář. „To se asi mýlíš. Tomáš nikomu neublíží. Je čestný a dobrý...“

„No právě,“ utřela si oči rukávem a obrátila se ke mně. „Je čestný a dobrý. Ale právě proto, že je takový, jsem nešťastná. Ty to asi nemůžeš pochopit...“

„Já nevím... když se mi to vysvětlí?“

„Víš - ale já bez něj nemůžu žít! Přišla jsem sem, abych tady skočila do vody!“

„To je dobrý nápad! Ale teď už není tak horko... to jsi měla udělat hned odpoledne!“

Namísto, co by se zasmála, se zase rozplakala.

„Ale ne! Já... já chci umřít. Já bez něho nemůžu žít! Stejně se zabiju. Život bez něho nemá cenu! Utopím se!“

„To sotva, na to, jak umíš plavat. A co ti vlastně udělal? Jestli ti nařezal, tak si z toho nic nedělej; mně nabil onehdy Charry opratí na koně a taky už to nebolí. Ani jsem za to nemohl, to kuře chytil Tannarr. Jenže já ho jedl, zrovna když tam Charry přišel. Tak vidíš, že není proč plakat!“

Pohladila mne; zase si otřela oči, asi se bála, abych jí slzy neolizoval. Lidé nemají moc rádi, když jim olizuju tvář.

„On má ženu... a dokonce děti!“ řekla potom.

„Aha. A co má být?“

„Ty to nechápeš! Já ho mám ráda - víš?“

„Vím, už dávno. To já poznám. A co ti brání? On snad tebe rád nemá, nebo co?“

„Ne... nevím. Myslela jsem, že ano, že jenom nechce... Ale on má ženu, jinou ženu, víš? To je strašný, kočičko; když si vzal jinou, nemůžu si ho už vzít já, chápeš?“

„To máš těžký. On si tu druhou vzal už před čtyřiadvaceti lety. To tys ještě nebyla na světě. Kdybys byla, tak si třeba vzal tebe. To si nesmíš tak brát...“

Rozplakala se. „A stejně se zabiju! Musím! Já bez něho žít zkrátka nemůžu!“

„Vy lidé máte složité problémy,“ řekl jsem. „Jeho žena přece není tady. Proč by nemohl mít ji tam a tebe tady?“

„A ty máš nějakou kočku... nějakou tygřici? A máš ji rád?“

„No ano, samozřejmě - ale doma v Arminu. Tady ne.“

„A máš ji rád? Byl bys schopen mít rád jednu na jednom místě a jinou na druhém? Dokázal bys jí být nevěrný?“

„No... ono jich totiž je víc. Všude, kde jsem byl, jsem nějakou tygřici měl. V Aurrgharru, potom u Pyramid a v Bird City zas. Ono víš, bez kočky... být sám to není ono!“

„To můžeš mít několik najednou? Jsi starý nemrava a proutník, víš? Měl by ses stydět!“

„Proč? Můžu jich mít víc. Ale nesmějí o sobě vědět. Musí být každá jinde, jinak by je to mrzelo a třeba by se hádaly, kterou mám radši. To není dobré. A nevypravuju jim, kde mám kterou a kolik jich je...“

Třepla mne po uchu a počala se usmívat. „Darebáku! Jak by ti bylo, kdyby některá tvá tygřice si našla jiného? Co bys dělal?“

„No, co by se dalo dělat? Popral bych se s ním a snažil se ho porazit. Je to krásné a slušné bojovat o tygřici. A ony to mají rády, když se o ně bojuje.“

„A co když mají dvě tygřice rády jednoho tygra? To o něho taky bojují?“

„Někdy, když chtějí. Moje matka Ráa mi vyprávěla, že o Wiirrtu, mého otce, svedla kdysi dávno boj s nějakou jinou tygřicí. A zvítězila a zahnala tu druhou pryč. Jenže... otec je velice chytrý tygr. Stejně s ním pak měly koťata obě dvě.“

Zacpala si uši a odvrátila se. „Nepovídej mi o takových nemravnostech! Nesluší se pro mladou dívku, aby o takových věcech něco věděla!“

„Proč? Ty nechceš mít s Tomášem děti? Nebo to aspoň zkoušet?“

A už jsem ji měl; dostal jsem pohlavek, než jsem vůbec stačil pochopit, za co. Vzápětí se lekla, že se rozzlobím; ale takové pohlavky, to na mne nic není. Bylo to jako pohlazení.

„Proč se zlobíš? Všichni lidé to dělají. Říkáš, že máš Tomáše ráda. Já myslím, že je to správné. Taky on tě má rád. Jsou s tím jisté komplikace, ale pořád ještě ne takové, o jakých čte Diana z knížek. Já už těch historek slyšel moc a vím, že s láskou jsou problémy. Nejlepší je zapomenout na starosti a když ho máš ráda, dát to patřičně najevo.“

„Ty tomu nějak rozumíš!“ ušklíbla se.

„Samozřejmě, že tomu rozumím! Nejlíp bys udělala, kdybys s ním měla mládě. Třeba maličké lidské dítě, víš?“

„Tím by se něčemu pomohlo?“

„Ani ne. Ale všichni by se krásně naštvali. Začali by se mezi sebou hádat a možná i prát, spousta lidí by byla rozhněvaných. Ale myslím, že málokdy takovou ženu zabijí nebo jí vážně ublíží. Že na ni křičí, to jo, ale to musíš vydržet.“

„Já tě tedy naprosto nechápu!“

„To je proto, že nechodíš na přednášky a neposloucháš, když se čte ze všelijakých knih. Všichni se pořád o všechno hádají, ale nakonec se to vždycky nějak srovná. Mnoho lidských dívek milovalo někoho, koho jim nechtěli dát a všichni se na ně zlobili. Když ale s nimi měly dítě, nějak se to urovnalo a byl konec.“

„Jsi tygr; proto nechápeš, že to není možné!“

„Možná máš pravdu. Taky to bolí a s tím maličkým je spousta starostí; třeba to ani nebude dobrý nápad. Ale pořád je to lepší než sedět u vody a fňukat.“

„Ty v té své pruhované hlavě všechno hned vyřešíš! Jsi myslím můj jediný kamarád, když Tomáš... je takový. S tebou je ze všech lidí nejrozumnější řeč. Škoda, že vypadáš jako kočka. Kdybys byl člověk, všichni by tě považovali za nejlepšího!“

„Tak?“ řekl jsem zklamaně. „A já myslel, že jsem krásný! Mně se tygři líbí víc než lidé. Lidé... nevím, jestli ti to můžu prozradit, ale lidé nejsou moc pěkní. Ty a Diana ještě ujdete, ale někteří jsou přímo oškliví. Aspoň myslím.“

Zatahala mne za ucho. „Tak poslouchej, ty pruhovaný krasavče! Udělal bys pro mne něco?“

„Jistě; pro tebe obzvlášť rád!“

„Tak podívej: mohl bys nějak šikovně vyzvědět, jak je na tom Tomáš? Například jestli má rád on mne. A jak je to s tou jeho ženou. Co myslíš, miluje ji ještě pořád? A když, tak proč ji vlastně nechává takovou dobu samotnou.“

„Asi ji má rád. Říkal, že když si ji bral, byla to největší krasavice, jakou znal. On prý byl moc šťastný a moc se divil, že si ho vůbec vzala, protože byla v té době veliká dáma, bohatá a ve vysokém postavení a on byl obyčejný kluk, neměl nic a byl na tom spíš špatně.“

„Proti ní kluk? Jak to myslíš?“

„No, mezi lidmi bývá zvykem, že si muži hledají mladší dívky; mezi tygry ostatně taky. Když se slavnému bojovníkovi povede svést kočku, která je dospívající mládě, tak je to veliká zábava. A zase když je nějaká vznešená dáma, tak ji mladí tygři prosí a cítí se poctění, když jim věnuje přízeň...“

„Počkej, nezmatkuj! Chceš říct, že ona je stará?“

„Když se brali, bylo Tomášovi osmnáct a jí čtyřiadvacet. Všem se to zdálo zvláštní a říkali, že...“

„Teď je Tomášovi dvaačtyřicet,“ počítala na prstech. „Ona je o šest let starší, tak je jí osmačtyřicet! To jí za dva roky bude padesát! To je ovšem... trochu jiné!“

„Ne, spočítané je to dobře!“ odsouhlasil jsem jí to. Jenže ona stejně uvažovala nad něčím jiným.

„On je vlastně nešťastný člověk! Připoutaný ke staré, jistě už dávno ne krásné ženě; a při tom sám je tak krásný a moudrý! Ona mu jistě nerozumí, ale on jí přesto zachovává věrnost, i když třeba miluje jinou! To je od něho velice hezké, že je jí věrný. Tomáš musí být velice čestný člověk...“

„No, to jsem říkal od začátku!“ potvrdil jsem jí to.

„Aflargeo, prosím tě pěkně, buď tak hodný a vyptej se ho nějak, jestli mě má rád! Víš, já... já nevím, co mám dělat. Ale ty jsi takový chytrý, jistě to dokážeš...“

„No, co s tebou můžu dělat? Zeptám se ho rovnou. To je vždycky nejlepší. A udělám to jako Charry; kdyby nechtěl odpovídat, tak ho praštím prackou!“

„Jenom mu nic neudělej!“ strachovala se.

„Neboj se, já to umím! Zítra ti řeknu, co jsem vyřídil. Já už si tě nějak najdu...“

„Děkuju!“ ještě jednou mne objala, potom vstala a upravila si vlasy. „Nevypadám moc ubrečená?“

„Dost. Umej se. Nebo jestli chceš třeba olízat?“

„Nechci, děkuju mockrát. Hodně úspěchů, tygříku!“

Umyla si obličej ve vodě a už mazala domů. Taky jsem šel domů. Toho zajíce bych stejně nechytil, Tomáš by už spal a neměl náladu si povídat. A já si rád povídám s Tomášem, protože od něho se tygr přece jenom něco dozví. S některými lidmi můžu mluvit dlouhé hodiny a jsem pořád tak chytrý, jako na začátku.

Tomáš byl ve svém pokoji, ale bylo otevřeno, tak jsem vešel. Tomáš se totiž nikdy nezavírá, tak k němu můžeme. Ani se na nás nezlobí, když přijdeme, zvlášť na mne ne, protože s ním mluvím česky a to on má rád. Bylo už zhasnuto, Tomáš ležel na posteli, ale když jsem vstoupil, zvedl hlavu a podíval se, takže nespal.

„Co bys rád, Aflargeo?“

„Jestli se ti nechce spát, tak s tebou hodlám vážně promluvit. Totiž, je to moje povinnost!“

Tomáš se na posteli posadil a tvářil se udiveně. „Tak to je vážné! Nemám na to radši rozsvítit? Tak se posaď ke mně, ať na tebe dosáhnu. Ale pozor, nezalehni mne!“

Vyskočil jsem na postel a lehl si k němu. Postele na Hůrce jsou postavené tak, aby na každé mohli spát dva lidé. Jsem sice trochu těžší než člověk, ale to nevadí, bývají pevné.

„Tak, co bys rád?“ ptal se Tomáš.

„Chci vědět, cos udělal Evě-Marii. Plakala, byla moc smutná. Chtěla skočit do vody a nadávala na tebe.“

„Tak počkej... jsi si jist, že je ti něco po tom?“

„Ano! Protože mám Evu rád a nechci, aby jí někdo ubližoval. Ty jsi šikovný a schopný a dobře bojuješ. Tebe můžu docela dobře zmlátit packami, aniž se ti něco stane. Takže mi buď řekneš, cos jí udělal, nebo tě zmlátím. Vyber si.“

Tomáš se tvářil velmi rozpačitě; potom mne pohladil po hlavě: „Neudělal jsem jí nic. Víš, Aflargeo, nevím, jestli to pochopíš, ale já a Eva... no, stala se taková divná věc. Myslím, že Eva... mne má ráda. A co horšího, já ji taky.“

„Ano. To povídala i ona.“

„Bohužel to není možné. Mám ženu a syna. A nechci zkazit život dívce jako Eva. Mám ji skutečně rád, radši než sám sebe. Ať raději trpím já, než aby ona... měla být nešťastná.“

„Jenomže ona už je. Má tě ráda a vypadá to, že už by s tebou chtěla mít mládě. Nedá se svítit, ale myslím, že by ses s ní měl oženit. Nebo aspoň ji mít rád. Protože ona to chce.“

„Ach bože, Aflargeo! To přece nejde jako u tygrů, pomilovat se s kým chceš! Mám přece ženu!“

„Ta je daleko a Eva je tady. Tvoje žena by měla pochopit, že máš rád ještě někoho. Ji jsi měl rád před čtyřiadvaceti lety, teď zase máš rád Evu. To není nic tak neuvěřitelného. Když to té své ženě vysvětlíš, jistě to pochopí. Copak jsi nikdy neměl rád žádnou jinou ženu než ji?“

Tomáš chvíli mlčel. „Když jsem si ji vzal, měl jsem ji strašně rád. Jenomže oni mě udělali komthurem; musel jsem lepit dohromady otřesenou provincii starého Jastrzebowskiho. To znamenalo jezdit sem tam a hovořit tu s tím, tu s oním: Warszawa, Kraków, Praha, Olomouc, Brno, Poszony... česky Bratislava, Wien, Salzburg, Štýrský Hradec, Budapešť, maďarská města... Pak do Madridu, Paříže, Valencie, Říma a Florencie, jak bylo potřeba. Pořád na cestách - a Wanda byla doma a chovala Kryštofa, mého syna. Já ji měl rád, samozřejmě; ale zvykl jsem si být doma hostem. Dnes už je to jiné. Ani vlastně nevím, kdy jsem ji naposled políbil. Pořád jezdím sem tam po Evropě. Ale neopustím ji, nemůžu ji opustit, i kdybych k ní už nic necítil. Je tady Denis.“

„Denis je kdo?“

„Víš, Aflargeo, měl jsem dva syny. Kryštof se nám narodil hned po svatbě; ale už nežije. Zabil se pádem z koně, když mu bylo čtrnáct let, při cvičení v řádové škole. Chtěl dokázat, že je nejlepší jezdec ze všech, vnuk starého Jastrzebowskiho a syn Baarfelta; vsadil se, že projede určenou trasu rychleji než ostatní. Byl by to dokázal, ale kůň se něčeho lekl a shodil ho. Spadl a zlámal si vaz. Bylo to zlé...“

„Škoda ho. A ten druhý?“

„Denis. Teď je mu devět. Je to člověk, kterého mám na světě nejraději. I kdybych se měl vzdát všeho, nevzdám se nikdy Denise; je moje krev, pokračování mého života, on ponese jméno Baarfeltů a možná i můj komthurský kříž. Vidím svého syna jen málokdy, dopřávám mu, aby žil klidně na mém statku, jako jsem žil já. Vlastně, přicházím domů jen kvůli němu. Až bude větší, budu ho vozit po světě, jako otec vozil mne. Je to můj syn, víš, Aflargeo - kvůli němu nesmím chtít Evu.“

Mlčel jsem. Věděl jsem sice, co poradit; ale lidé by asi neposlechli. Ale přece jsem se zeptal:

„To jsi za celou tu dobu - neměl jinou ženu než Wandu?“

„No... po pravdě řečeno, ano. Jezdil jsem přece na řádové akce po Evropě. V Itálii, Španělsku, Francii... tam se konají různé schůzky, oslavy a tak... to jinak nejde. Společenská povinnost. Wanda to jistě věděla, ale ví taky, že to tak dělají všichni, že se tomu nemohu vyhnout. Jenže Eva-Marie je něco jiného. Eva není taková dívka, s jakými jsme se koupali ve zlatém bazénu v Segovii nebo slunili na pláži u Trogiru. Eva je... Evu mám skutečně rád a nechtěl bych jí po takové noci dát navždy sbohem. Evu bych si vzal, kdyby to šlo.“

Mlčel jsem. Ono je někdy lepší nemluvit.

„Když jsem Evu potkal, byla mi sympatická. Chtěl jsem zlepšit její život, udělat z ní jiného člověka. Nepočítal jsem s tím, že se zamiluji a ona se zamiluje do mne! Chtěl jsem z ní udělat dámu, představit ji v řádu a provdat za nějakého mladého chlapce, který toho bude hoden, který ji bude mít rád a ona jeho. Dneska bych ji už nedal ani nejlepšímu příteli. Nevím, jak se to stalo. Teď bych ji chtěl sám a nemohu spát, když na ni myslím. A v noci se mi o ní zdává... Včera se mi zdálo, že jsme byli spolu, vezl jsem ji na loďce po Lago di Como, tom italském jezeře. O Wandě se mi takhle nikdy nezdálo.“

„Máš ji rád. To já znám; to se lidem stává.“

„Ano. Mám ji rád.“ vzdychl.

„Ona tebe taky. Povídala to. Chtěla zemřít, protože si myslí, že tě nemůže mít.“

„Bože můj, to jsem přece nechtěl! Eva... no ovšem, mám ji rád, ale nemůžu ji přece přivést do neštěstí! Kdybych neměl ženu, už dávno bych jí to řekl. Vím, že nebudu šťastný, nebudu-li ji mít, ale - nesmím. Mám svoji povinnost.“

„Pokud se pamatuju, někdo ti to předpovídal. Ta stará Cikánka říkala, že budeš mít rád mladou dívku. A vidíš, splnilo se ti to. Taky ti předpověděla, že budeš velmistrem řádu.“

„Já vím! Ale nevěřil jsem tomu. Teď mám strach, že se všechno splní. Mám strach ze všeho. Nevím, co přinese zítřek, ale jistě to nebude nic dobrého. Buď poruším povinnost, nebo ztratím Evu. Obojí je zlé. Rozumíš mi?“

„Ano, rozumím. Takže, co chceš dělat?“

„Co bys mi radil ty?“

„Milovat Evu a nepřemýšlet nad tím. Proč nemůžeš mít dvě ženy najednou? Tamtu sis přece vzal už dávno, Eva ještě ani nebyla na světě. Teď jsi ji poznal, to je dobrý důvod, abys ji miloval. Té první to potom nějak vysvětlíme...“

„Ach Bože, s tebou je taky řeč! Hned je vidět, že jsi tygr a nerozumíš ničemu. Jsou tu přece taky ostatní lidé!“

„No, právě! Konečně bude nějaký rušno...“

„To by teda bylo... proč to chceš?“

„V příbězích lidí, když někdo svede nějakou lidskou dívku, tak se začnou dít zajímavé věci. Souboje, spory, hádky, intriky, války a jiné zábavy. Už bych rád, aby se něco dělo.“

Chvíli na mne s úžasem zíral. Byla tma a on neviděl výraz mého obličeje, ale já jeho docela dobře. Byl ohromený.

„Ty seš přece tak blbej!“ zasténal.

„Diana říká, že jsem velmi inteligentní. Jenom hravej.“

„No, právě! Prosím tě, jdi radši spát nebo lovit nebo co chceš. Nezatěžuj si svou pruhovanou hlavu hloupými lidskými problémy, nestojí ti to za to.“

Poslechl jsem jeho rozumný návrh a odešel. Měl pravdu.

Druhý den jsem Evu-Marii neviděl; vlastně ano, jen na chvíli, když jsme se potkali ve vesnici, ale ani se na mne nepodívala, protože šla s matkou a já měl taky co na práci, tak jsem běžel kolem a jen pozdravil. Tomáš jednal s Almettou a Charrym, pak pustili vysílačku a dlouho si povídali. Aha, už vím, proč jsem tak spěchal: poslali mne, abych hodil dopisy do poštovní schránky na hospodě, než je vybere poštmistr; proto jsem se nemohl s nikým zastavovat. Charry a Tomáš psali ostatním rytířům, aby k nám přijeli na hostinu. A taky na poradu.

Druhý den přijel Jan Dunbar. Přivezl s sebou veliký dopis, opatřený pečetí a předal ho Almettovi; byl to list Wittenberského komthura profesora Hartwiga a žádal, aby řád konečně vyřešil otázku jeho osoby a správy německé provincie.

¹

Jakkoliv jest všem v řádu již dlouhou dobu známo, že stav velkoněmecké komthury jest velmi špatný a mé schopnosti a síly na pokraji vyčerpání, jeví se mi, že Jeho Svatost Velmistr nemá nejmenší zájem řešit situaci, pokud je možno udržovat ji v tomtéž stavu. Pravdou je, že jsem stár a nemocen a mého života jest namále; kromě toho nejsem v stavu udržovat záležitosti provincie na patřičné výši, jak by se slušelo, ač mi v tom pomáhá z vlastní dobré vůle rytíř Jan Dunbar.

Ujal jsem se správy komthury před lety na výslovnou žádost vysokých úředníků řádu, přičemž mi bylo slíbeno, že to je na dobu pouze přechodnou, jakž v současné době není lepšího člověka, jenž by tímto mohl být pověřen. Namítal jsem, že nejsa diplomat politicky ani hospodářsky vzdělaný, leč vědec, který má kromě řádové činnosti také svou práci vědeckou, jíž bych se chtěl cele oddati; na to mi přislíbeno, že řád mi vypomůže, jak jen bude moci a že mi přidělí člověka, který by za mne vykonával práce, na něž pro slabost těla a zemdlenost ducha nepostačím; ale nestalo se ničeho, jak jest v řádu dlouholetým zvykem, neboť dokud člověk pověřený úkolem žije, nikdo se nezajímá, je-li či není-li schopen úkoly plnit.

Pravdou je, že veškerou moc výkonnou v řádových věcech koná rytíř Dunbar; stejně tak obstarává veškeré cesty a styky s ostatními rytíři provincie a já nevím, co bych si bez něho počal. Pravdou však je rovněž, že jeho situace je velmi ztížena tím, že není touto prací pověřen a zřejmě nebude, dokud nezemřu já. Je situace velmi trapná, že moc je svěřena člověku, který ji nemůže vykonávat, zatímco ten, který ji vykonává, ji dánu nemá a jedná vlastně na svoji pěst. Řád by se měl zamyslet nad tímto stavem, sejmout ze mne břemeno výkonné moci a přidělit ji jinému, nejlépe onomu Janu Dunbarovi; myslím, že jsem pro řád udělal už dost, aby mi mohlo být umožněno zanechat podružností a věnovat se pouze vědě. Podotýkám, že nemám ni politické, ni společenské znalosti a styky, jimiž se může prokázat Jan Dunbar; a že bych bez jeho pomoci zůstal opuštěn a sám mezi nepřáteli, což by nijak neprospívalo řádu ani mně.

Prosím proto důtklivě Jeho Svatost Velmistra, aby vyřešil tuto neudržitelnou situaci pokud možno dřív, než mne přemíra starostí sklátí do hrobu. Situace řádu je už tak dost špatná a já se domnívám, že není bezpodmínečně nutné, abych ji ztěžoval svými starostmi ještě já...

Almetta si supliku přečetl, kroutil hlavou a prohlásil, že ji předá velmistrovi; potom se ptal Dunbara, zda náhodou sám nezavinil komthurovu nechuť spravovat provincii, či se nejedná o Jankovu chuť uchvátit místo komthura. Jan Dunbar se s ním ostře pohádal a řekl, že si o žádnou milost nekoleduje; kdyby řádoví úředníci nebyli líní jako vši a přijeli se podívat do Wittenbergu víckrát než jednou za deset let, viděli by sami, v jakém stavu je profesor Hartwig a v jakém stavu jsou úřední záležitosti; poněvadž Almetta je první, kdo se kdy obtěžoval objet provincie, pravděpodobně jsou neutěšené záležitosti této části světa pro panstvo velikou novinkou. Řekl mu toho ještě víc, než ho Diana uklidnila; uspořádali spolu velký turnaj ve stolním tenisu. Almetta se moc rozčiloval a když viděl Dianu a Janka hrát v jejich tričkách a trenýrkách, potřásal hlavou a řekl, že tohle by se ve Španělsku přes všechnu tolerantnost řádu stát nemohlo.

Odešel jsem radši, abych se setkal s Evou-Marií; nalezl jsem ji na kamenech, kde se před dvěma dny sešla s Tomášem, seděla tam a zřejmě na někoho čekala, možná dokonce na mne. Přivítala mě s úsměvem a ptala se, co je nového.

„Mluvil jsem s Tomášem. Má tě rád, nemysli si! Jenom ti nechce kazit život. Je na tebe velice hodný!“

„Je to můj život! Mohl by si uvědomit, že taky já mám právo něco chtít a nechtít. Naučil mě, abych si dělala, co chci. Možná, že tím bude překvapen!“

Mluvila klidně a rozvážně, s jistou nadřazeností; nepropadala podivným výlevům citu, jaké jsou mezi lidmi obvyklé a její chování se počalo podobat chování Diany nebo Charryho.

„Přemýšlela jsem o Tomášovi a o mně. Rozhodla jsem se, že pokud nelze naše vztahy rozřešit legálně, bude zřejmě zapotřebí porušit zákony, které existují. Co ty na to?“

„Velmi správně. U nás je tomu taky tak. Když nám zákony nevyhovují, neposloucháme je. Jsi chytrá, Evo-Marie.“

„Naučil mě to Tomáš. Uvidíme, co na to řekne. Mám ho ráda; chci být jeho a taky rozhodně budu. Považuješ to svým kočičím rozumem za hodně zkažené?“

„Ne, já s tím souhlasím. Tomáš tě má rád; říkal jen, že kvůli lidem by ti nechtěl ublížit. Má strach, aby ti nepokazil život. Víš, myšlení lidí je někdy zvláštní!“

„Je to můj život! Pamatuj si kočko: se svým životem si udělám, co budu já chtít! Pan Baarfelt mi může poradit nebo pomoct; ale ať si laskavě uvědomí, že největší díl odpovědnosti spočívá na mně; a já si to se svým životem vyřeším!“

Mluvila velmi podivně a odvážně. Radši jsem mlčel, protože jsem si nebyl jist, jak to myslí.

„Co vlastně teď dělají?“

„Tomáš nedělá nic, Charry se baví s naším hostem Almettou a pije pivo; Diana hraje s Jankem Dunbarem stolní tenis.“

„Aha, tak půjdeme. Doufám, že se Tomáš nebude moc divit.“

Ani se moc nedivil, když jsme vešli do dvora; jenom se mu roztřásla ruka a postavil sklenici na stolek. Diana se po nás otočila a zakřičela: „Ahoj! Chce se ti hrát s náma? Tošio říkal, že bysme si zahráli čtyřhru, ale ti lenoši tvrdí, že to neznají. Tak šli s Viktorem cvičit do zahrady s mečem. Jestli si troufáš, tak se převleč a nastoupíš s Tošiem proti nám dvěma...“

„Klidně,“ řekla Eva-Marie. „Ahoj, chlapci; to vás baví se koukat, když ostatní cvičí, že? A samozřejmě pivo! Na to vás užije všechny. Můžu se trochu napít?“

A než kdo stačil něco říct, vzala Tomášův půllitr a upila z něj; pak si utřela pusu a odběhla se převléci. Tomáš za ní zíral v němém úžasu, asi si nedovedl ujasnit, jak se tak rychle uklidnila. Zakýval na mne: „Poslyš - říkala něco o mně a o ní?“

„Nijak zvlášť. Jenom, že cos ji naučil, to bude dělat.“

Baarfelta to překvapovalo; zamyšleně zíral do piva, než se Eva vrátila, v tričku a trenýrkách; hned se chytila pálky a už hráli. Hrála z nich čtyř nejhůř, zato s vervou. Tomáš z ní celou dobu nespustil oka a sledoval její hru s větším zájmem než jakoukoliv jinou. Almetta si toho taky všiml.

„Kdo je ta maličká? Patří k řádu?“

„Mohla by k němu patřit. Je to zdejší dívka, ze selského rodu. Znám se s ní.“

„Je hezká a šikovná. Mám dojem, že se ti líbí. A chová se, jako by ses líbil ty jí.“

„Jsem ženatý člověk a otec rodiny! Nebudu ke všem svým proviněním přidávat ještě... tohle.“

Almetta dlouho mlčel; pak řekl tiše španělsky, aby tomu nikdo nerozuměl: „Řád by zřejmě mnohem víc uvítal nějaké to galantní dobrodružství než tvoje pokusy ovlivňovat politiku. Dobře víš, že jsme nikdy nebyli proti milostným pletkám svých členů. Jistěže, je to odporný hřích, ale v případě, že by se ti ta holčička zalíbila víc, než je slušné, mám právo dát ti rozhřešení hned na místě a třeba i předem. Přemýšlej o tom, zda by ti víc než starost o některé otázky řádové politiky nevyhovovala kratší či delší dovolená s touhle holčičkou... nebo nějakou podobnou.“

Tomáš se na Almettu podíval dost nevraživě. „Milý příteli, nezaměňuj laskavě pletky s děvčaty z Valencie a podobnými s tím, co se děje s touto dívkou. Jenom ti mohu prozradit, že kdybych se rozhodl něco s ní začít, neznamenalo by to, že ztratím ze zřetele nápravu nepořádků v řádu. Doporučuji ti, aby ses o to nestaral, konečně rozhřešení by mi mohl dát i kdokoliv jiný než ty.“

„Tak,“ řekl Almetta. „Jak jsi s ní daleko?“

„Nejsem nikde a ani být nechci! Prosím, aby ses nezaobíral myšlenkami na takové věci!“

„Jak chceš. Řád by to posuzoval jistě příznivěji než to, co děláš doposud. Milý komthure, tvá usilovná snaha vyřešit sám všechny problémy ti dělá nepřátele, zatímco milostný poměr, třeba ještě vylepšený nějakým tím nemanželským potomkem, by ti získal jenom sympatie.“

Tomáš zprudka vstal a přistoupil k hráčům.

„Diana a Janek proti Evě a Tošiovi, to není rovná hra! Dunbare, jdi si laskavě odpočinout, zahraju si sám! Pokud nebude nikdo mít nic proti tomu. Jenom se svléknu...“

Janek si šel sednout, Tomáš se svlékl do plavek a hrál s nimi; asi tak stejně mizerně jako Eva, takže dívce stouplo sebevědomí. Charry se začal hádat s Dunbarem o stavu svých polností, Almetta jim pomáhal; potom se dostali na karty, někdo přinesl čertovy obrázky a už mazali mariáš. Charry hrál docela rád, ale Diana mu v tom bránila a většinou neměl s kým. Leda s Vítkem, ten se ukázal jako bezkonkurenční mistr. Teď tvrdě vyhrával.

Eva-Marie díky Tošiovým schopnostem a Baarfeltově nešikovnosti zvítězila a protože Japonec byl neuvěřitelně slušný a vyzvedával její podíl víc než svůj, zářila radostí, kdežto Diana se vztekala a to byl pro Evu velice příjemný pohled. Takže se všichni šli vykoupat do bazénu; taky Charry, Janek, Vítek a my kočky. Jen Almetta se nekoupal a tvrdil, že by dostal rýmu, kašel, zápal plic, malárii, mor a černé neštovice, neboť se koupe pouze v jižních mořích, kde je teplo. Eva byla veselá, posmívala se Dianě a vyprovokovala ji ke rvačce, do níž byli postupně zataženi všichni ostatní; k Tomášovi se chovala důvěrně, ale ani slůvkem nenarazila na jejich rozmluvu. Tomáš byl rozpačitý, proti její bezprostřednosti neměl naději se nějak bránit.

Další den jsme všichni pracovali na poli, celý den až do oběda; pak jsme se šli vykoupat do řeky a zas tam byla Eva a zas nic. Odpoledne jsme taky pracovali a večer se měla konat slavnost, totiž přijetí Tošia a Vítka do řádu a pasování na rytíře Blesku; tím stoupl jejich počet na jedenáct, pokud měl být Charry komthurem, na deset. Almetta naléhal, aby Tomáš vynalezl ještě jednoho člověka, aby jich konečně bylo dvanáct, ale Tomáš tvrdil, že nemá nikoho vhodného po ruce.

„Že ne? A co ta tvoje holčička? Nebylo by dobré ozdobit ji nějakým křížem, než ji někde povalíš do mechu?“

„Nehodlám nikoho povalit do mechu! Mluvíš o ní, jako by byla mojí milenkou; to není! Varuju tě, Almetto, zacházíš trochu daleko a mohlo by tě to mrzet!“

„Neboj se, nebude. Co by se například mohlo stát?“

„Například bych tě mohl vyzvat k boji.“

„Krásné! To by bylo něco! Komthur Baarfelt vyzývá rytíře Almettu, který je o dvacet let starší, na souboj pro čest dívky! Jak skvělý příklad pro mládež! Myslím, že tvoje akcie u rytířů by tím značně stouply; jestli to uděláš, zvlášť v téhle společnosti, řád se to dozví a tvoje sláva nebude mít konce.“

Tomáš znatelně ochladl. „Přesto prosím, aby ses o ní vyjadřoval poněkud slušněji!“

„Neřekl jsem zatím nic, co by bylo podle řádových zvyklostí nepřijatelné. Navíc se stalo, že ty, komthur, jsi se urazil; což je něco, co není v řádu ani obvyklé, ani přípustné. Zdá se, že jsem se dotkl něčeho, co ti není milé, totiž že po tom děvčeti toužíš. V tom případě je mou povinností ti umožnit ji získat.“

Tomáš zavřel oči, zaťal pěsti a počítal do desíti.

„Jak chceš,“ usmál se Almetta. „Ovšem myslím, že by bylo vhodné ji přijmout do řádu v hodnosti rytíře. Co o tom soudí ostatní severoevropští rytíři?“

Soudili, že to není špatný nápad, zvlášť Diana a Charry. Vítek se tomu smál a Tošiovi to bylo jedno. Tomáš vlastně taky nebyl zásadně proti; měl jen jednu námitku:

„Tady se má stát rytířem dívka, aniž by věděla vůbec cokoliv o řádu? Nemá zatím ani potuchy o jeho úkolech a činnosti, vlastně neví vůbec nic a nejsem si jist, zda má o nějakou službu zájem!“

„To se snadno dozvíme, když se jí zeptáme,“ řekla Diana. „Ale podle mého ví víc, než si myslíš. Je poměrně zvědavá a třeba z Vítka dokáže jistě vytáhnout víc, než dokázal Janek.“

„Slyšíš, Tomáši? Jdi se jí zeptat a když bude chtít, tak ji zrovna přiveď s sebou!“ rozhodl Almetta.

„Ani mě nenapadne za ní jít!“ řekl Tomáš nezvykle zostra. „Ať za ní jde někdo jiný. Třeba se jí zeptej sám!“

„Ne; ale fascinuje mne váš systém využívat k různým delikátním posláním vaše šelmy. Všiml jsem si, že jim dáváte vyřizovat věci, při kterých by se lidé červenali, proto si dovolím požádat pruhovaného pana Aflargea, aby se laskavě obtěžoval...“

„Už letím! Buď bez starosti, já ji přesvědčím...“

Eva-Marie krmila králíky, když jsem přišel. Totiž, přelezl jsem plot a ona, když mne viděla, zavřela rychle králíkárnu, i když jí bych nikdy žádného nesebral.

„Co bys rád, Aflargeo? Jistě nejdeš jen tak!“

„To rozhodně ne. Přišel jsem si s tebou vážně promluvit. Ne o Tomášovi. O tom, jestli se nechceš stát rytířem řádu Blesků, jako už je Diana a Charry a bude Vítek a Tomáš.“

„Vždycky jsem obdivovala, jak umíš všechno říct stručně, avšak výstižně. Co je to prosím tě za spolek? Je v tom Tomáš taky? Totiž, jak jsi na to vlastně přišel?“

Krátce jsem jí vysvětlil, co vím o řádu a jeho záměrech, jak jsem si je zapamatoval. Poslouchala napjatě, občas se na něco zeptala; dost si už dala dohromady nebo se někde dozvěděla. Konečně řekla: „Tušila jsem, že jste všichni členy nějakého spolku. Tomáš mi to dal párkrát najevo. Neočekávala jsem, že mi nabídnou členství, ale samozřejmě souhlasím a jsem ráda, že jste si vzpomněli. Chci to, tygříku.“

„Tak víš co? Jestli máš na sebe něco, co ti sluší a je to černý nebo hodně tmavý barvy, tak si to obleč a pojď se mnou. Oni by tě chtěli hned přijmout. Ale budeš muset odpřisáhnout poslušnost a... ještě spoustu dalších věcí. Když nechceš, nemusíš...“

„A víš, že docela jo? Tomáš je toho velitel, to mi stačí. Počkej na mě chvíli tady, hned jsem zpátky!“

Taky tady za chvíli byla, oblečená do oděvu, který se nosil většinou na pohřeb, černé sukně a černého živůtku přes bílou blůzku. Souhlasil jsem s tím, tak Eva-Marie přelezla taky přes plot a šla se mnou k nám na Hůrku.

„Je vidět, že dovedeš vyřídit složité záležitosti!“ řekla.

Na Hůrce nás všichni čekali v trapném mlčení, zvlášť Tomáš, který si naprosto nebyl jist, zda je vhodné, aby se provozovalo cokoliv s Evou. Jediný klidný člověk byl Almetta, přátelsky Evu přivítal a odvedl ji do svého pokoje, aby s ní pohovořil. Eva se chovala důstojně, Tomáš už méně; vypadalo to, že poslední události ho dokonale vyvedly z klidu.

Chtěl jsem se vyplížit za nimi, ale Tomáš si toho všiml a přišlápl mi ocas, abych musel zůstat s ním. Nepočítal ovšem, že nás je víc a dovedeme se domluvit, aniž bychom spolu hovořili; stačilo mrknout na Tannarra a ten vyjel ze dveří jako lasička. Jistěže, Almetta za sebou pevně zavřel dveře, ale my máme zvyk dobře slyšet i přes stěnu.

Tannarr tam přišel, když Almetta vysvětloval Evě-Marii účel a poslání řádu. Z toho si moc nezapamatoval, už proto, že přesně nevěděl, co má vlastně sledovat a proč; taky už to slyšel mockrát jindy. Jen se mu zdálo, že Almettovo vysvětlování je ještě zmatenější než obvykle.

Eva-Marie byla dost rozrušená; jednak tím, co se mělo dít, jednak Almettou, který v řádovém oděvu a s kněžskými odznaky vyhlížel velmi zvláštně. Byl jí sympatický, přesto se ho dost bála; jeho výřečnost a umění ovlivňovat lidi ji znepokojovaly. Chápala, že ten muž je kněz nebo něco podobného a nebyla si jista, zda není nadřízený všem ostatním, včetně Tomáše, kterého kromě zamilovanosti také velmi uctívala.

„Možná bych ti měl připomenout, drahá dcero, že učinit závažný životní krok, jakým slib řádu bezesporu je, by nikdo neměl ve stavu těžkého hříchu. Nevím, jaké máš v tomto směru představy, co je to hřích; pro jistotu ti nabízím svoji pomoc.“

„Nevím, je-li to hřích nebo ne, ale cítím, že mám ráda Tomáše Baarfelta. Ačkoliv už mi bylo řečeno, že má ženu a děti a ačkoliv vím, že takový vztah se příčí manželské věrnosti. Není mravné milovat ženatého muže. Ale nemůžu si pomoci, mám ho ráda.“

Almetta jí položil dlaň na čelo, jako to činíval Tomáš; také ovládal umění odnímat bolest.

„Milá sestro, jistě víš, že našimi city nevládneme tak, jak bychom si přáli. Jsi mladá, nezkušená a zřejmě jsi doposud nepoznala lásku. Což není přirozené, že jsi svůj cit věnovala člověku, který si to zaslouží? Znám Tomáše Baarfelta a vím, že je to jeden z nejlepších lidí, které znám; chápu, že jsi okouzlena jeho osobností a přála by sis získat jeho lásku. To je přirozená touha mladé dívky.“

„Vy mne tedy neodsuzujete?“ ptala se překvapeně.

„Milá sestro, už jsem ti řekl, že mi máš tykat a oslovovat mne bratře. Neodsuzuji tě, už proto, že nemám právo tě soudit, aniž nikdo z lidí. Jen Bůh soudí lidské činy; a ty jsi se neprovinila ničím proti zákonu Božímu.

Říkáš, že máš Tomáše ráda; ale přesto jsi mu doposud svou lásku nedala, nezhřešila jsi před tváří Hospodinovou. Ovládla jsi svůj cit a svoji vášeň, bráníš se tomu; ačkoliv i kdybys tak učinila, nedopustila by ses ničeho zlého. Bůh dal lidem lásku jako dar; neučinil to proto, aby své lásce kladli překážky a aby se trápili nad tím, že ji nemohou vyplnit. Bůh je nanejvýš milosrdný a laskavý, přeje si, abys byla šťastná a můžeš-li být šťastna jen po boku Tomáše Baarfelta, potom je vůle Boží, abys byla jeho.“

„Já myslela, že jste kněz! Ale vy mne svádíte ke hříchu! Vy mne přímo přesvědčujete, abych zhřešila!“

„Přesvědčuji tě, aby ses nevzpírala citu. Nevím, zda to cítíš jako hřích, ale pokud tvé svědomí cítí, že by ses nezachovala podle příkazů Božích, pak si uvědom, že pokáním lze odčinit vše, co člověk spáchal. Mohu z tebe sejmout tíhu hříchu; to učiním dnes večer, neboť ten, komu se dostává milosti zasvěcení, musí být čistý. Stane-li se, že bys poskvrnila svou duši hříchem (ačkoliv my to nepovažujeme za hřích), potom ti kterýkoliv řádový kněz může udělit rozhřešení po příslušném pokání, a tak tě očistit...“

„Přesto, přestupovat vědomě zákony Boží, cožpak to není strašný hřích? Cožpak Bůh může odpustit tomu, kdo vědomě a záměrně poruší jeho přikázání?“

„Milá dcero, Bůh denně odpouští tisícům lidí, kteří činí horší věci než to. Nezažila jsi ještě mnoho zlého; nesetkala se s vrahy, lupiči, sprostými ničemy bez kousku svědomí, kteří také na světě žijí. Neviděla jsi zabité muže, ženy, děti, kteří zemřeli pro svůj ubohý kousek majetku, nebo třeba jen pro rozkoš ze zabíjení ohavného vraha. Neviděla jsi lidi, kteří vysávají jako upír moc a bohatství z jiných. Neviděla jsi křivopřísežníky, zrádce, zločince, kteří nejen sami činí zlo, ale svádějí k němu i druhé; a Bůh těm všem odpouští jejich zločiny a dává jim život, přesto, že si jej tisíckrát nezaslouží. Ne, sestro, ty ses neprohřešila a neprohřešíš takovými zločiny; nad tebou se může Bůh jenom shovívavě usmát a přijmout tě do ráje svých andělů. A nevěř nikomu, kdo by ti snad tvrdil opak...“

Eva-Marie naslouchala jeho uklidňujícímu, přátelskému hlasu a cítila, že tomu podivnému člověku věří. „A lidé?“

„Ano, lidé,“ řekl s povzdechem. „Máš raději Tomáše nebo lidi? Vím, že lidé tě odsoudí; protože Bůh je spravedlivý a dobrý, ale lidé jsou zlí a pomstychtiví. Lidé budou proti tobě; musela by ses postavit proti nim. To by chtělo člověka, který je vnitřně silný a dokáže se postavit proti lidem. Takovou sílu ti může dát jenom láska; ale nejsem si jist, zda je tvá láska tak silná, aby to dokázala.“

„Nejde jen o to! Co se se mnou stane, učiním-li to? Nejen, že za mnou lidé plivnou, že mi dají ošklivá jména a budou mnou pohrdat; ale otec mne vyžene ze svého domu, všichni se ode mne odvrátí a já zůstanu sama, bez možnosti obživy, bez možnosti překročit ještě někdy práh počestného domu! Přestože bych obětovala Tomášovi svůj život, bojím se života padlé ženy; bojím se, jaký osud by čekal mne a co horšího, i naše děti. Věčné pohrdání a věčná nenávist čeká člověka, který se nezrodí na manželském loži; takový osud přece nemohu připravit dětem, které miluji! Jak by o mně soudily, kdyby pochopily, že pro vášeň jejich matky musejí nést prokletí nelegálního zrození?“

Almetta se usmál a pohladil ji po vlasech.

„Ubohá holčičko! Nemáš zřejmě lehký život a nemáš lehké ani toto rozhodnutí. Ale mohu tě ujistit, říct ti, že ne každý, kdo se narodil na nemanželském loži, musí prožít svůj život v bolesti a strádání. Já sám jsem nepoznal svého otce a moje matka nikdy nebyla vdaná; vychovala mne úplně sama a já vyrůstal pod její péči a pod péčí řádu; přesto jsem nikdy nepoznal ústrky ani ponížení. V našem středu není nemanželský původ pohanou; do té míry, že jsem v mladých letech nosil na košili znak šikmého břevna a psal se „bastardo“, když jsem se představoval dívkám. V tehdejších dobách (je to už pěkných pár let), se v lepší společnosti považoval nemanželský původ za něco zajímavého, pikantního. Musím přiznat, že mi v počátcích kariéry historky o mém zplození udělaly jistou reklamu a pomohly zaznamenat moje jméno do povědomí společnosti. A ještě jedna maličkost: já sám jsem se dopustil tak hrozného hříchu, že jsem zvýšil počet nemanželských dětí, což mi Bůh odpusť a ty mi dej rozhřešení...“

Eva-Marie dost rychle nepochopila, tak se usmál: „V případě, že se tvůj spolubratr přizná k hříchu, sluší se učinit mu napřaženou dlaní kříž na těle a tím jej zprostit viny. Takto...“

Eva se dotkla dlaní jeho čela, prsou a obou ramen, ale pak řekla: „Ovšem, bratře; ale to se zřejmě stalo ve vznešené společnosti, mezi pány a dámami, které si to mohly dovolit. Jenže já jsem selská holka, která žije a bude žít v této vesnici; tady jsou morální zákony přísnější, než u dvora někde ve Španělsku nebo Francii. Zde je jiný svět, bratře Almetto.“

„A kdo tvrdí, že musíš zůstat tady? Nemysli si, řád neopouští svoje věrné! Dnes složíš přísahu a od té chvíle se budeme starat o tvoje kroky my; a taky ty budeš pomáhat nám. Viděla jsi jistě, že jsme leccos učinili pro Charryho a Dianu; teď mohou udělat oni něco pro tebe. Poskytnou ti obydlí a obživu a spolu s námi ti zajistí odpovídající práci, jejíž pomocí si vyděláš na obživu. Tomáš mi řekl, že mu pomáháš při lékařských pracích; není nic snadnějšího, než si udělat lékařský kurs a léčit sama nemocné, až on odejde. Lidé, kteří tě budou odsuzovat pro lásku, velmi rychle změní názor, až je vyléčíš; nebo až zachráníš jejich ženu či dítě od jisté smrti. Domnívám se, že jsi schopna takové práce; a jistě by ti vynesla i slušný zisk.“

„To myslíš vážně? Já - a doktorka?“

„Proč ne? Jsi chytrá a šikovná a máš na to vlohy, jak zjistil Baarfelt. Je mnoho žen, které dovedou léčit nemoci. Mohla bys být jednou z nich. Nebo můžeš dělat cokoliv jiného; je přece spousta činností, v nichž člověk může vyniknout a současně posloužit svým bližním. Jsme tady my, kteří ti pomůžeme v začátcích tvého snažení; neboť neopouštíme své bratry a sestry.“

Eva-Marie kroutila nedůvěřivě hlavou. „Radíš mi, abych se stala Tomášovou...“ zaváhala: „milenkou? Co tě vede k tomu, abys mi usnadňoval takovou cestu a pomáhal mi? Co tě vede k tomu, abys mi vymlouval moje přesvědčení a dával mi k takové cestě sílu?“

„Povinnost pomáhat. A taky starost o tvoje a Tomášovo štěstí. Chci, aby se z vás dvou stali šťastní lidé. Mám povinnost vám pomoci!“

„A co ona? Co jeho žena - i ona bude šťastná, když Tomáš bude žít se mnou? Co udělá, až se dozví, že její místo zaujala jiná? Nebude se hněvat - na mne a na něho?“

„Ona už získala, co získat mohla. Žije na světě už velmi dlouho a mohla pochopit, že co má, není navěky. Jistě už tuší, že Tomáš si někdy najde jinou. A je-li moudrá, pochopí, že ho už nebude moci mít jen pro sebe. Bude to muset pochopit. Co z toho vyvodí, nevím, ale nebude se smět zlobit na tebe, protože ty máš právo na lásku. Jsi mladá a krásná - máš právo milovat.“

Eva-Marie zamávala rukama a zalapala po dechu.

„Prosím, nech mě aspoň chvilku vydechnout! Mám pocit, jako kdybych se topila!“

„Ale ano, prosím...“

„Musím si to nějak srovnat v hlavě. Ty jsi přece kněz, sloužíš Bohu! Ale na kněze vedeš velmi zvláštní řeči. Napovídal jsi spoustu slov, zřejmě je to v řádu zvykem. Snažíš se přesvědčit mě, získat, ukecat. Určitě nelžeš, to Templář nesmí. Ale je v tom nějaká maličkost, nějaký fígl, který musím prokouknout...“

„Můžu tě ujistit, že ti nelžu.“

„Nedávno se tady stavoval takový divný chlap, od vandráka pouhým okem k nerozeznání. Ale dělal nám přednášku o logice, taky jsem na ní byla. Nic jsem z toho nepochopila, jenom že logika něco porovnává s něčím a posuzuje to z hlediska zdravého rozumu. Já to teda zkusím, jo? Ono to sice vypadá, jako kdybych byla hrozně hloupá a ty jsi mě zkoušel oblafnout, ale to jistě nebude pravda. Já tedy jsem hodně hloupá a důvěřivá, ale přece jenom ne zas tak moc. Církev je církev a morálka je morálka, s tím se nic moc dělat nedá.“

„Prosím. Rád ti odpovím na tvoje otázky.“

„Až doposud jsem žila klidně, nic mi nechybělo. Pak jsem se zamilovala do Tomáše. Ale to snad ještě není zločin? Zjistila jsem, že je něco velmi zvláštního, co mě zároveň přitahovalo i děsilo. Ostatní to dělají taky, ale zůstávají v klidu, zvykli si. Možná si taky zvyknu, až do toho budu víc vidět. Teď žádáš, abych se k tomu přidala. Jistě je to správné, když to dělá Tomáš. Ale je otázka: Zvládnu to já? Jaké v tom budu mít vlastně úkoly? Mluvíš hodně, ale na to jsi mi neodpověděl.“

„Úkoly dostaneš, ode mne, od Tomáše nebo od Charryho a Diany. Zatím nemáme žádnou konkrétní práci. Je toho moc, co potřebujeme, většina se týká zlepšování chodu světa, pomoci lidem a tak.“

„Ty mi líčíš svůj svět jako bezbřehou toleranci. Ať se dopustím čehokoliv, ty to přejdeš úsměvem a smažeš mávnutím ruky. Ale je to tak skutečně, nebo jsem něco přehlédla? Platí to pro každého, nebo jen pro mne? A když, tak proč? Zasloužila jsem si to sama, nebo je to jen proto, že jsem pod ochranou privilegovaného pána? Já totiž vím, že když se holka zalíbí pánovi, tak může najednou skoro všecko. Jenomže to nepotrvá věčně. Jednou to její výsadní postavení skončí, přestane se líbit nebo její místo obsadí nějaká jiná a potom...“

„Dostaneš možnost vybudovat svoje vlastní postavení, nezávislé na postavení tvého ochránce. Jedním z účelů tvé řádové výchovy je zajistit, abys už nikdy nepotřebovala ničí přízeň a ochranu. Naopak, abys byla schopna tuto pomoc poskytovat jiným.“

„Zní to hezky. Ale pořád ještě se v tom nemůžu vyznat. Tomáš se mnou vždycky zacházel normálně. Ty předstíráš, že jsem něco víc, něco lepšího. Ještě ráno jsem byla vesnická holka, bezvýznamná, nedůležitá. Večer se mám stát rytířem Templářského řádu. To je hodnost, o kterou se usiluje, po které se touží, někdy dlouhá léta a marně. Já ji dostanu zadarmo? Za účast, jenom že jsem byla po ruce? Není to divné?“

„Jsi velmi schopná a inteligentní. Už to, že takhle uvažuješ, je toho důkazem. Máme povinnost vyhledávat schopné a inteligentní lidi a dávat jim šanci se ještě zlepšovat...“

„Dobře. Tomáš se ke mně choval bezvadně, nikdy se ani stínem nepokusil mě svádět nebo nějak podvést. Všechno jsem si zavinila sama, to já se do něj zamilovala jako malá holka. Když mě přesvědčoval tygr Aflargeo, abych s ním začala žít jako žena, tak jsem to mohla brát s humorem. On je jistě velice chytrý, ale ta jeho pruhovaná hlava určitě všecko nechápe tak, jak to berou lidé. Ale ty to myslíš vážně! Strkáš mě Tomášovi do postele? Proč? To za něj děláš špinavou práci? Nebo to dokonce on ani neví? Není to nakonec něco proti němu?“

„Myslíš, že bych chtěl ublížit vlastnímu řádu?“

„Jistě ne. Ale co je vlastně zájmem řádu? Existuje Templářský řád jenom proto, aby si jeho velitel Tomáš Baarfelt užil něco s hloupou vesnickou holkou? Jeden z nejvyšších představitelů se v zájmu přátelství stává kuplířem?“

Eva očekávala, že se Almetta urazí, ale nestalo se tak. Naopak, usmíval se pořád stejně vlídně a laskavě. Jenomže, právě to ji přesvědčilo, že v tom nějaký problém bude.

„Dobře, proti řádu to tedy není. Je to něco proti Tomášovi?“

„Ne. Tomáš je můj přítel, nikdy bych mu neublížil.“

„Tvůj přítel... takže když ho chceš zabavit, předhodíš mu mne? Jako hračku nebo jako oběť?“

„Proč si to myslíš? Máš mě za takového ničemu?“

„Rozhodně ne. Věřím, že děláš skutečně to, co říkáš. Chráníš řád a chráníš Tomáše. I za cenu zkázy jedné šachové figurky. Smůla je, že tou figurkou mám být zrovna já.“

„Chceš říct, že to odmítneš?“

„Ne, přijmu. Vidím, že pojímáš moje poslání v řádu jako nějakou hru, třeba jako jsou šachy nebo Dianino čínské domino. Já si ale taky ráda hraju, jenom jsem zatím vždycky prohrávala a ještě mi říkali, že jsem hloupá. Teď chci hrát a vyhrávat! Ty máš zřejmě svá vlastní pravidla, takže já budu hrát zase podle svých. Co ty na to?“

„Čiň, co je ti libo.“

„Co na to řekne řád?“

„Když mu to bude ku prospěchu, schválí to.“

„Co je řádu ku prospěchu?“

„Všechno, co je ku prospěchu lidstvu. Včetně jeho členů.“

„Pěkně řečeno, ale smyslu to nemá. Odpovídej bez vytáček! Když mi dáš rytířské zasvěcení, bude to platné?“

„Ano.“

„Je platné zasvěcení, i když nový rytíř absolutně neví, oč jde?“

„Ano.“

„Vyplývá z toho, že musím plnit nějaké povinnosti?“

„Ano.“

„Ale nedozvím se předem, jaké jsou?“

„Ne. Jsou příliš složité.“

„Kdo mne potřebuje? Ty, řád, Tomáš...?“

„Nejvíc to potřebuješ ty. Bude ti to ku prospěchu.“

„Co znamená prospěch v tomto případě? Bohatství, moudrost, moc nebo třeba štěstí?“

„Co si dokážeš získat a udržet, to bude tvoje. Já přece nevím, o co ti jde především. Zda o bohatství, moudrost nebo moc.“

„Hm. Položím ti dotaz na jedno slovo: nebezpečí.“

„Ano. Nebezpečí existuje.“

„Jaké?“

„Zneužití toho všeho, co nabízíme.“

„Aha. Konečně začínám chápat. Dáš mi všechny možnosti. Ale když jich budu používat špatně, bude to moje zkáza. A možná zkáza řady dalších lidí, kteří v tom pojedou se mnou. Je to tak?“

„Může to tak být. Ale věřím, že škodu nezpůsobíš.“

„Vybral jsi mne proto, že předpokládáš, že svou činností způsobím zkázu komthura Baarfelta?“

„Myslíš, že v tom případě by s tím Tomáš souhlasil?“

„Jednáš se mnou v jeho nepřítomnosti. Kdyby byl u toho, hovořil bys stejně jako teď?“

„Ano. Nejspíš bych řekl přesně totéž.“

„Takže: jsou dvě možnosti. Buď Tomášovi pomohu, nebo to zničím. Tys to na základě svých rozsáhlých a dlouholetých znalostí poznal. Chceš tomu pomoci, takže mi nabízíš členství v řádu?“

„Není to přesné, ale je to výstižná formulace stavu věcí. Dalo by se říct, že takhle nějak to je.“

„Takže jsem to konečně pochopila. Teď se musím rozhodnout?“

„Ano. Proto s tebou mluvím.“

„Kolik na to mám času?“

„Moc už ne. Chceš-li, můžeš mluvit o všem, co jsme si říkali, žádné tajemství to není. Ale pokud nechceš, já o tom neřeknu ani slovo nikomu, ani Tomášovi. Dělej, jak ti velí tvůj cit, neboť jím promlouvá Boží vůle. A nedej na lidi, kteří ti nejsou rovni. Nezapomeň, že dnešním dnem přestaneš být obyčejným člověkem; budeš vyvoleným Božím, rytířem řádu Blesků. Každý z nás je roven císařům a králům, jako by byl z jejich rodu. Baarfelt ti slíbil, že budeš princeznou. Tak to bude dnes.“

Eva se nadechla. „Ano. Chci být princeznou.“

Vyšli z pokoje; když vstoupili do jídelny, očekával Evu Tomáš Baarfelt v rudém oděvu řádového komthura, s tváří neproniknutelně zachmuřenou. „Nuže?“ otázal se.

„Rozhodla jsem se,“ řekla Eva-Marie pevně. „Víš dobře, že jsem si vždycky přála pomáhat všem potřebným...“

Diana jí padla kolem krku a začala ji přesvědčovat, jak je to dobře, že bude mít v řádu kamarádku. Zřejmě to ani nemyslela tak falešně, jak se dalo očekávat. Eva se chovala vstřícně.

Tomáš nenásilně odvlekl Almettu stranou. „Co jsi chtěl Evě? O čem jsi s ní mluvil?“

„Poučil jsem ji o právech a povinnostech řádové dámy. Co tě na tom překvapuje?“

„Jen tě chci varovat. Jestli jí chceš něčím ublížit, dopadneš špatně. Všechno si přece jen líbit nenechám...“

„Ona neví, že ji máš rád? Myslel jsem, že právě to je její utkvělá myšlenka. Ovšem to ty musíš vědět líp, komthure. Zdá se, že se začínáš hněvat pro maličkosti.“

Tomáš poodstoupil. Zamračil se ještě víc, ale řekl klidně: „Odpusť, bratře, nechal jsem se unést hněvem. Nevím, jak se mi to mohlo stát. Nikdy jsem se takhle nechoval, však ty víš.“

„To je pravda; byl jsi vždycky vzorem slušnosti a vychovanosti. Najednou se chováš jako... jako bys žárlil! Považuješ to za správné a přiměřené?“

„Ne, ovšemže,“ řekl Tomáš netrpělivě. „Prosím tě, Almetto, nech Evu na pokoji a mne také! Ještě mám možnost se z toho dostat. Za pár dní bude Charry komthurem, už mě nebude tak nutně potřebovat a já odjedu pryč; snad se pak všechno uklidní. Jistě, bude ji to mrzet, mne také, ale nestane se nic neodpustitelného, co nechci, aby se stalo! Vydržel jsem žít bez opravdové lásky dvacet let a dokážu to i nadále, rozumíš?“

„Rozumím, jen se nerozčiluj. Jenže řád tě potřebuje tady. Jsi povinen zůstat s bratrem Charrym, i když bude komthurem. Velmi nutně ho potřebujeme, ty sám víš nejlíp, proč a sám ses přihlásil na tu práci. Nezbývá ti, než sloužit; nejméně ještě půl roku.“

„Za tu dobu se může leccos stát. Vím už, Almetto, co řád chce. Přeje si, abych se zamiloval do Evy Müllerové a ztratil zájem o velmistrovské volby. Vlastně ne, ty to chceš, jako věrný sluha velmistra. Nebo dokonce dona Diega? Baarfelt, který se drží sukně nějaké panenky, to by se vám hodilo - a na nejbližším shromáždění byste mi to připomněli, viď? Chápu, kdyby věděli, jistě by tě podpořili ve tvém úsilí; jenže já nejsem takový, jak si všichni myslíte. Jsem silný a pevný, byl jsem vždycky silný a pevný; nevydám se všanc pro tvoje intriky. Eva-Marie se stane rytířkou, to je správné, ačkoliv já bych dal pro začátek přednost nižším hodnostem. Ale kříž, který jí dáš, ji zároveň ochrání, před... mou slabostí. Nevylučuji, že přijde taková chvíle; ale připomenu si, že nesmím ublížit člence řádu, že nesmím udělat nic, co by jí neprospělo, a to mne ochrání. Vím už ledacos o lásce, Almetto; ale také o odpovědnosti.“

„Cloumá tebou bezmocný hněv, bratře,“ pokývl hlavou Almetta. „Nevím proč. Zajisté, víme všechno, ale nikdo tě z ničeho neobviňuje. Snad bys mohl uvěřit, že nejsem tvým nepřítelem, ani don Diego není tvým nepřítelem a velmistr tě má rád, tak rád, že dokonce uvažoval i o tom, že by tě učinil svým nástupcem. Snad jsem neměl mluvit o dávných událostech, neměl jsem připomínat tvoje mládí, komthura Jastrzebowskiho a to ostatní. Rozhněval ses zbytečně, protože ne řád, ale neschopnost Bascomettiho a tvoje mládí způsobily to neštěstí. Také teď nejsou naše úmysly tak zlé, jak se domníváš; naopak chceme ti pomoci! Tvůj soukromý život patří jen tobě, máš pravdu; ale budeš-li šťastný a spokojený, budeš moci lépe pracovat pro řád! Proto ti chci ulehčit cestu. Mám tě rád, Tomáši, a pomáhám ti, i když tomu možná nevěříš.“

„Děkuju ti. Ale čas ubíhá a my musíme provést náš veliký úkol. Děkuji ti, že jsi Evu-Marii poučil. Nyní půjdeme na místo.“

Eva-Marie jim samozřejmě nerozuměla, dohadovali se španělsky. Charry u toho nebyl a Diana, ačkoliv rozuměla, se netvářila nijak, takže Eva neměla zdání, na čem vlastně je. Odešli jsme na kromlech, kde všichni tři noví rytíři složili přísahu stejným způsobem, jako to udělal Charry a Diana. Obřad byl důstojný a nebyl ničím narušen; mši sloužil Almetta a teprve slavnostní přísahu a předání odznaků měl na starosti Tomáš Baarfelt.

Potom jsme se vraceli domů; Eva-Marie se přitočila k Tomášovi a zeptala se ho tiše: „Jsi se mnou teď spokojen?“

„Ano. Nyní jsi dosáhla nejvyššího vrcholu, jakého může člověk dosáhnout. Jsi šťastná?“

„Ano, jsem. Co bude dál?“

„Nic. Budeš žít jako předtím, jen budeš směřovat stále výš, k dobru. Pokusím se pro tebe něco udělat; získáš řádné vzdělání, půjde-li to. A bude-li souhlasit tvůj otec.“

„Musí; to už je má starost. Jen ještě něco chci vědět - a prosím, abys mi to řekl.“

„A to je?“

„Nazval jsi mne kdysi princeznou a řekl jsi, že splníš každé moje přání. Platí to i nadále?“

„Ano.“ zaváhal trochu, ale opakoval: „Ano. Co si přeješ?“

„Jak ještě dlouho?“

„Dokud... dokud budu žít. To jsem slíbil.“

„Připomenu ti to, až přijde čas. Čekej!“

„Co to bude, Evo? Nebude to něco, co bych nemohl splnit?“

„Řádový komthur přece může všechno. A ty jsi slíbil!“

„Ano. Slíbil a splním; nebo zemřu. Co je to?“

„Čekej!“ zašeptala. „Dozvíš se...“

U statku se s námi rozloučila a utekla domů.

Celý zbytek večera uběhl dost rychle; já a druzí dva jsme se rychle vyplížili, protože pořád ještě jsem si nevyposlechl, o čem se vlastně bavil Almetta s Evou. Tannarr nám to přesně vypověděl; Ao Harrap to prohlásil za bezvýznamné a šel spát. Tannarr šel chytat ryby k řece, protože na ně měl chuť a já šel s ním, ježto nikdy netrhám partu, když se něco loví. Vrátil jsem se trochu později, bylo už zhasnuto, jenom v kuchyni někdo svítil svíčkou. Tannarr šel do stodoly, zanést ryby Ao Harrapovi (aby věděl, že jsme lepší než on) a já vstoupil dovnitř.

U stolu seděl Tomáš Baarfelt s hlavou v dlaních. Před ním na stole stála láhev a sklenice a vzduch byl naplněn ostrou vůní alkoholu. Tomáš měl rozcuchané vlasy i vousy, košili rozepjatou u krku a politou pálenkou. Hlavu si podpíral rukama a jeho oči byly podivně otupělé, téměř necitelné. Přistoupil jsem k němu blíž; znám takový stav, Charry někdy taky takhle pil a i já to jednou zkusil, ale nelíbilo se mi to. Charry v takovém stavu byl veselý, až někdy rvavý a útočný; Tomáš byl ale tichý a klidný a ani neotočil hlavu, když mne viděl.

„Tomáši,“ oslovil jsem ho. „Nepůjdeš spát?“

Natáhl ruku, nalil si do sklenice pálenky a naráz ji vypil. Pustil sklenici, až se odkutálela; otočil se ke mně a zakryl si tvář rukama: „Jsem u konce! To je konec, Aflargeo. Já už dál nemůžu!“

Neřekl jsem nic, jenom jsem přišel blíž a připravil se pomoci mu, kdyby to potřeboval. Nepotřeboval; sklouzl ze židle a posadil se na zem, aby měl oči v úrovni mého obličeje. Opřel se zády o nohu od stolu a začal pomalu, jako pro sebe mluvit:

„Sloužím řádu čtyřiadvacet let! Nikdy jsem neučinil nic nečestného, nikdy jsem neudělal nic, zač bych se musel stydět! Všechno, co jsem udělal, bych udělal zase; a rád! Ani den ze svého života bych nechtěl změnit! Věříš mi?“

„Věřím.“ řekl jsem, abych něco řekl.

„Ale teď už dál nemůžu! Jsem vyčerpaný, starý, zničený! Kdyby někdo přišel, aby mne zabil, už bych se nebránil. Jsem u konce se silami. Je toho na mne moc, Aflargeo. Na tebe toho nikdy není moc, viď? Jsi tygr a jsi mladý, tak nádherně mladý! Já už nejsem mladý, i když bych chtěl být; a ona je, je mladá, je lepší než já... ona je budoucnost, a já... já končím!“

Mlčel jsem.

„Ona mi to řekla!“ položil mi ruku na hlavu. „Předpověděla mi to, řekla, že najdu dívku... a já ji našel! Řekla mi taky, že získám velmistrovský kříž a já mám strach, že i to se splní, protože Almetta... Almetta má pravdu, není nikdo, kdo by měl být velmistrem, budu to muset být já, budu muset, protože nikdo jiný není schopen... Ale Eva... co bude s Evou?“

„Eva tě má ráda.“

„Já vím! Miluji Evu víc, než všechno na světě; ale co s tím mám dělat? Co vůbec můžu dělat? Já to přeci nechtěl, já nechtěl, aby se do mne zamilovala, já chtěl jenom její dobro, chtěl jsem, aby byla jiná, lepší, nejlepší na světě! Chtěl jsem, aby se vdala za někoho z řádu, za člověka, který by byl čestný a spravedlivý, lepší než ti lidé tady, za nějakého mladého rytíře, kterému by byla manželkou a přítelkyní, chtěl jsem její štěstí, rozumíš?“

„Řekl jsi jí, aby si vybrala toho nejlepšího. A ona to udělala, Tomáši. Jenže si vybrala tebe.“

„Bože můj, smiluj se nade mnou!“ řekl tiše. „Aflargeo, já přece nikdy nic zlého neučinil! Až teď; co chystám, je první zlá věc v mém životě, chystám se spáchat zlo, rozumíš! Kráčím ke zlému a není nic, co by mne mohlo zadržet! Řekl jsem Almettovi, že mám silnou vůli; ale má silná vůle je nanic, není dost silná, aby vnutila mé vlastní zákony mně samotnému! Dokonce jsem zkusil se opít, Charry ani nepozná, když se mu jedna láhev ztratí... Pil jsem, zkusil zapomenout, ale... já nemůžu zapomenout! Mám strach, strach o Evu, strach, že jí ublížím! Já jí nechci ublížit, rozumíš? Nechci, aby někdy byla nešťastná!“

„A co ta druhá? Co Wanda?“

„Wanda...“ opakoval; chvíli mlčel, než řekl: „Věř mi, Wandu jsem taky miloval, nevzal jsem si ji proto, že byla dcera starého Jestřába, vzal jsem si ji z lásky, miloval jsem ji, i když byla taková... Byla vždycky o stupeň výš! Rozumíš tomu?“ nenechal mne odpovědět a pokračoval: „Wanda všechno věděla, všemu rozuměla a při všem si věděla rady. Já byl devatenáctiletý komthur, všem v řádu pro smích, mysleli si, že takový kluk nemůže mít rozum, dělali si ze mne legraci, jak jsem jen promluvil! Ale měl jsem ženu, bylo jí už pětadvacet a byla rozumnější než já. Dávala mi rady, všechno mě učila, vysvětlovala, chápeš to? Oni mi dali úkol a Wanda si to vyposlechla a určila: »Půjdeš tam a tam, řekneš tomu a tomu to a to, učiníš to takhle a takhle!« Já to udělal a v řádu řekli: »Ten mladý Baarfelt je sice zbrklý a vůbec hlava skopová, ale je mazaný a všechno se mu daří!« Všichni mne chválili; ale zatím to všechno byla práce mé ženy! První léta jsem ji poslouchal na slovo. Potom se narodil Kryštof a já... chtěl jsem být s ním, ale byly tady povinnosti a Wanda mi nedala odpočinout. Práce pro řád, to měla být moje cesta a křeslo velmistra můj cíl. Kolikrát jsem chtěl zůstat doma, být s ní, žít jako normální člověk; ale vždycky tady byl nějaký úkol a Wanda mi připomínala, proč s ní být nemohu. A já šel a splnil jsem úkol. Tak jsem si navykl nebýt doma, nikdy nebýt doma, toulat se jako osamělý vlk z jihu na sever a z východu na západ, pořád dál a dál, bez oddechu, jíst a spát v hostincích nebo v řádových sídlech, mluvit různými jazyky, brát rozum v cizích knihovnách; dokonce jsem si navykl objímat cizí ženy, když jsem někdy zatoužil po lásce. Dívky na jednu noc; víš vůbec, co to je? Ona to věděla, ovšem že to musela vědět, byli tu jiní, ale nešlo jí o nic. Šlo jí jenom o to, abych se stal velmistrem...“

„Ty už ji nemáš rád!“

„Nevím. Vždycky jsem myslel, že ano. Já ji miloval, Aflargeo, věř mi; měl jsem ji rád víc než svůj vlastní život, raději bych zemřel, než abych ji ztratil. Ale teď nevím, zda ji mám rád nebo ne. Vím jen jedno, mám rád Evu-Marii. Je to strašné, ale nemohu to popřít. Eva... je mladá! Nyní jsem já ten, kdo je moudřejší z toho páru. Teď já otvírám dveře do světa jí. Možná, že už chápu, jak bylo Wandě, když si vzala za muže chlapce a učila ho žít. Chápu ji. Chápu všechno; ale nemůžu zabránit tomu, abych nemiloval...“

„A proto piješ. A jsi smutný.“

„Nevím, co mám dělat.“

„Jít za ní. Když tamtu už nemiluješ...“

„Mám syna. Měl jsem dva syny, Kryštofa jsem ztratil, zabil se. Mám už jen Denise, o toho nesmím přijít. Denis je budoucnost, moje všechno! Mám jenom jeho; on ponese jméno a slávu rodu Baarfeltů, rozumíš? Je moje krev, moje tělo, má duše; Denise se nevzdám kvůli žádné ženě. Ani kvůli ní. A Wanda mi Denise nedá, kdybych... odešel.“

Natáhl ruku po láhvi a napil se přímo z hrdla.

„Wanda... Wanda by mi dovolila Evu-Marii. Vím, kdybych jí napsal, že budu teď žít nějaký čas s cizí ženou, jen by stiskla rty a odepsala, že je to má věc a prospívá-li mi to, ať to udělám. Ale ať nezapomínám na svůj úkol! Vlastně ne, plácám nesmysly, Wanda už dávno nemluví o úkolu. Už mi to tak přešlo do krve, že stačí, aby se na mne podívala a já vím, co po mně žádá. Je dcera Jastrzebowskiho a rozhodla se. Její otec udělal vždycky to, k čemu se rozhodl. Wanda buduje můj velmistrovský trůn, ať spolupracuji či nikoliv; někdy z ní mám strach. Víš, co to je, žít se ženou, která vždycky ví všechno lépe, která nikdy neudělá chybu a přehlíží všechny chyby tvoje? Je dokonalá, Aflargeo. Ale dokonalost nevzbuzuje lásku; nebo alespoň si ji nedovede udržet. Já miluji tu, která není dokonalá. Ani já nejsem ideálem člověka; to vidíš tady, když piju, dokonce tolik, že se mi točí hlava. Jsem slabý tvor, můj milý, člověk... a chci zůstat člověkem. Chápeš to? Můžeš to pochopit?“

„Mohu. Jsi nešťastný...“

„Vždycky jsem byl silný! Vždycky jsem věděl, co je správné a co ne. Nikdy jsem neudělal nic závadného. Teď jsem na prahu cesty, která nevede vzhůru. Abych získal Evu, musím překročit svoje zásady. Chápeš, jak je to těžké?“

Mlčel jsem. Opět vzal láhev, ale zjistil, že je prázdná.

„Můj Bože! Půjdeme spát. Je to strašné, Aflargeo. Jdu po ostří nože. A nevím, kam ta cesta vede!“

„Říká se: Jdi a neptej se, kam vede cesta. To bylo heslo otce Ao Harrapa, knížete Griissirna.“

„A kam došel?“ zeptal se otupěle Tomáš.

„Na konec. Zahynul v boji; pro Charryho.“

„Škoda; rád bych ho byl poznal. Bůh buď milostiv jeho šlechetné duši. Pojď, pomoz mi vstát. Půjdu...“

Šel jsem s ním. Ve svém pokoji Tomáš usedl na postel a chvíli mi hleděl do očí. Potom se pomalu položil na záda a řekl:

„Víš, proč to všechno dělají? Já do nich vidím! Kdybych se stal velmistrem, zavedu v řádu pořádek! Konečně někdo zavede pořádek do těch jejich... Však oni to dobře vědí!“

Pokusil jsem se pomoci mu se svléknout; chvíli to trvalo, než jsme to společně dokázali. A on řekl: „Řekla mi, že by změnila moje srdce v kámen, abych necítil bolest. Škoda, že to nedokázala. Rád bych teď byl kamenem!“

Potom usnul. Odešel jsem. Bylo už pozdě; a bylo třeba taky jít spát.

Letní noc

Ráno svítilo oslnivé slunce a Charry rozhodl, že půjdeme pracovat na pole, což se stalo. Dělali všichni: Tomáš, který se rychle probral, Viktor a druzí dva pistolníci, Jan Dunbar, jenom Almetta nedělal nic a nikdo ho nenutil, byl starý, seděl na verandě a psal dopisy. Na neděli chtěl obeslat všech šest rytířů, aby se sešli u nás a zvolili tu komthura. Což jim ovšem nenapsal, řekl jen, že budou řešit situaci v řádu. Diana to vylepšila tím, že každý má avizovat svůj příjezd pohlednicí, což sice nepochopili, ale provedli.

Večer odjel Dunbar s tím, že se vrátí v sobotu ráno; přišla Eva, tvářila se důstojně a klidně a Tomáš k ní se choval mile a přátelsky, jako vždycky. Ping-pong nehráli, bez Dunbara to nebylo ono, ale zahráli si tenis s dřevěnými pálkami a potom se šli vykoupat. Trochu jsem sledoval Tomáše a Evu, ale nedělo se mezi nimi nic zvláštního. Tomáš se obdivuhodně vzpamatoval, zdálo se, že na všechno zapomněl. Almetta je taky pozoroval.

Tak minula středa, čtvrtek a pátek. Pracovali jsme jako jindy. Až přijel v sobotu ráno Dunbar, přivezl s sebou na motocyklu pošťáka a složil ho u naší branky. Potkal ho prý za městem a když viděl, jak starý pán těžce šlape, svezl ho; stejně má pro nás poštu. Dianě došly zbývající tři pohlednice (tři včera) a Charry dostal dopis; dost podivný dopis, jaký jsme ještě nedostali.

Byla to dost velká obálka z tuhého papíru, olepená šesti anglickými a indickými známkami a popsaná indickými znaky; adresa byla namalována velkými písmeny a zněla: Jeho Vysokoblahorodí, milostivý pán, pan Charry Rither, velkostatkář v A., pošta N., okres G. Zpáteční adresa byla taky zajímavá: Andreas Russell, poste restante, hlavní pošta, Bombay, India.

„Charry, nepoškoď mi ty známky, prosím tě!“ požadovala Diana. „Od koho to může být?“

Charry opatrně rozřízl obálku a vytáhl z ní několik listů papíru. Podíval se na podpis a radostně vykřikl: „Andrej Rastopčenkov! Podívejme, jakpak se dostal až do Indie?“

„Radši přečti, co nám píše! Zprávy z Arminu už jsme dlouho nedostali. Mám hroznou radost!“

„Je to pěkně nadrápané. Přečtu si to napřed sám a pak to můžeš luštit ty. Číst nahlas bych to nedokázal...“

¹

Moji drazí přátelé!

Předem zasílám Vám horoucí pozdrav z celého srdce a doufám, že stejně jako já jsem si zachoval lásku k Vám, chováte i vy přízeň a lásku ke mně. Dovoluji si zaslat tímto dopisem zprávu o tom, jaká opatření a jaké činy jsem provedl ve své funkci guvernéra; neboť Ludvík d'Enghiem pořád ještě je někde u šelem a dlouho se nevrací.

Tedy, po jeho odjezdu pokusili jsme se spravit onu starou rezavou skořápku, která se jmenuje Černá růže a kterou jste nechali v pirátském přístavu; zatím s ní vítr na kotvách všelijak cloumal a prorazil jí bok, což se nám podařilo zaplátovat; celou jsme ji natřeli na černo, jenom palubní nástavce a takové věci jsme udělali bílé a komín červený, takže vypadá pěkně a taky je schopna plavby, což jsme vyzkoušeli a odjeli do Bombaye, abychom nakupovali, což se též stalo; přesné vyúčtování jsem dal schválit parlamentu a protože nepřesáhlo hodnotu pěti tisíc liber, nebudu tě s tím obtěžovat. Mnoho jsme také nakoupili za soukromé peníze jednotlivých občanů, zvláště Mabel nakupovala víc, než jsem očekával, ale to se dalo tušit, neboť téměř rok neměla možnost dostat se do civilizované společnosti.

V Bombayi potkal jsem krajana, Vadima Strelcova, rovněž utečence, jehož jsem důkladně vyzpovídal a seznav jeho kvality, přijal jsem jej za občana našeho státu, což zajisté schválíš. Proto píšu ti jeho životopisná data:

Strelcov Vadim Nazarovič, 31 let, narozen v Kaluze jako syn popa; vystudoval seminář v Moskvě, později studoval na univerzitě v Petěrburgu církevní právo, ze studií vyloučen pro názory příčící se víře a ideologii státu, později pracoval jako pomocník v továrně, zatčen pro členství ve spolku „Komunardů“ a poslán na patnáct let do vyhnanství na Sibiř. Jako zdatný pracovník zařazen do služby na lodi ve Vladivostoku, kde se vyučil lodnictví a dosáhl hodnosti poddůstojníka; uprchl v době, kdy bylo odhaleno spiknutí za účelem útěku většího množství trestanců. Znalý navigace a mořeplavby, v poslední době pracoval na lodích v různých zaměstnáních.

S tímto Strelcovem jsem se vrátil do Arminu a obepluli jsme s Černou růží celý ostrov kolem dokola; při té příležitosti jsem objevil na západním pobřeží vhodnou zátoku, chráněnou ze všech stran horami, která se nám jeví jako ideální přístav; k jeho ochraně bylo by vhodné vybudovat na skalnatém ostrohu, chránícím zátoku, pevnost. Atanas Willenberg se ujal rozměření té pevnosti, zatímco já vyslal Vadima Strelcova lodí Černá růže s posádkou čínských pirátů do Vladivostoku, za účelem nalezení a přepravení dostatečného počtu nových osadníků z řad trestanců; u vědomí, že jistě pochopíš oprávněnost a nutnost tohoto kroku a s radostí jej schválíš, dal jsem si tento záměr odsouhlasit parlamentem a také šelmami, z nichž zvláště Vládce Wiirrta radostně uvítal záměr výstavby pevnosti nad zátokou, jak už je jeho zvykem stavět pevnosti všude, kam zavítá.

Vadim Strelcov dospěl s Černou růží asi do dvou třetin cesty, to jest do Číny, kde se stará kocábka ráčila potopit na mělčině u pobřeží, kam se stěží podařilo doplout; podle Vadima by se sice dala vyzvednout a opravit, avšak nejsem si jist, stojí-li vůbec ještě za to, neboť jest děravá a v každém směru chatrná. Vadim Strelcov se obrátil spolu s Číňany na místní piráty ve tvém jménu; neřekl bys, jaký z tebe mají strach, protože jen se o tobě zmínil, okamžitě přistavili přepychovou džunku včetně výzbroje a posádky, kterážto jako obchodní loď s hedvábím a čajem doplula do Vladivostoku a byla tam vlídně přijata. Vadimovi podařilo se dostat na pevninu a zatímco Číňané obchodovali, navázal přerušené i nové styky, zajistil spiknutí a též je provedl; získal pro nás šestnáct rodin, vesměs čestných a velmi užitečných lidí, jež ti vypíšu. Poněvadž džunka nebyla dosti velká pro všechny, zmocnili se za přispění čínských pirátů dělového člunu, patřícího vládě a opustili s ním Vladivostok. Kozáky, kteří tvořili posádku, odzbrojili a dali jim možnost doplavat na břeh, pokud se jim to v ledové vodě na tu vzdálenost podařilo. Pokud ne, Bůh buď milostiv jejich hříšným duším. Čínští piráti dostali patřičnou odměnu a vrátili se do Číny, až na naše občany, kteří přijeli s dělovým člunem. Vadim Strelcov nazval tento člun „Rudý Revolucionář“; má právo dát mu jméno, neboť ho vlastně získal a doufám, že s tím budeš souhlasit.

Osoby, které připluly do Arminu a zde složily občanskou přísahu, jsou tyto:

Karamonov Ivan Michailovič, Moskvan, strojník parních strojů, vypovězen za organizování dělnických demonstrací; manželka Anna Andrejevna, děti Ivan (12), Nataša (8), Boris (3)

Karamonov Sergej Michailovič, Moskvan, jeho bratr, stavební technik při výstavbě železnic, zatčen jako Ivan K. z důvodu příbuzenství; manželka Nataša Ivanovna, syn Michail (10), na cestě je další dítě.

Sobakin Jefim Grigorjevič, úředník berní správy z Petrohradu, zatčen pro neposlušnost v úřadě a časté hádky s nadřízenými, pramenící z rozdílného politického přesvědčení. 26 let, manželka Naděžda Petrovna, doposud bezdětní.

Isakov Roman Romanovič, student, svobodný, bezdětný, zatčen jako příslušník studentské anarchistické organizace.

Askanšin Grigorij Semjonovič, dělník Putilovských závodů, zatčen pro organizování demonstrací. Manželka Duňa Vladimírovna, děti: Irina (17), Grigorij (15), Vladimír (15), Sergej (13), Duňka (8), Michail (6), Andrej (1)

Semjonovskij Michail Ivanovič, profesor Petrohradské university; manželka Marie Ottovna, zatčeni pro protivládní názory

Semjonovskij Vladimír Michailovič, syn, stavební inženýr, manželka Ljudmila Vasiljevna, syn Vladimír (1)

Semjonovská Varvara Michailovna, studentka

Semjonovská Marie, býv. chovanka církevního internátu

Semjonovskij Gríša (13)

Sobolev Vasilij Ivanovič, železniční dělník, anarchista, manželka Věra Afanasjevna, děti Věra (11), Vasilij (6), Ivan (3)

Dogonov Grigorij Semjonovič, dělostřelecký důstojník, zatčen za vzpouru proti carovi, trest zmírněn formou milosti na vyhnanství, svobodný

Ragujevič Anton Jefimovič, dělostřelecký důstojník, dtto, žena Nina Georgijevna, dcera Varja (2)

Sokolov Ivan Ivanovič, student, člen anarchistického spolku, svobodný

Rubaškov Alexej Alexejevič, námořník válečného loďstva, odsouzen pro úzké styky s důstojníkem popraveným pro vzpouru, svobodný

Dančenko Hryhoryj Vasylyč, Ukrajinec, dělník z Kyjeva, odsouzen pro urážku policejního náčelníka k 10 letům vyhnanství; žena Katryna Ivanovna, děti Galja (19), Hryhoryj (17), Semjon (10), Anna (8)

Hrobbenko Stěpan Stěpanyč, Ukrajinec, Donský kozák, odsouzen za vzpouru, manželka Duňa Ivanovna, děti Stěnka (15), Ivan (10), Gruša (6)

Krzywanczewski Janusz, Polák, příslušník polské odbojové skupiny proti carovi, manželka Barbara, syn Janusz (8)

Steinmann Abraham, Žid ze Lvova, důvod odsouzení nejasný, pravděpodobně spor o majetek s guberniálními úřady. Manželka Sára, děti Abraham (18), Sára (17), Izák (15), Ráchel (11), Benjamin (8), Leopold (5)

Rachlidze Irakli, Gruzínec, syn knížete Rachlidze, zatčen pro odboj proti carské moci. Rodina toho času v Gruzii, bratr Satech v Petropavlovské pevnosti, ostatní příbuzní neznámo kde, ač jich je hodně.

Těchto šestnáct rodin bylo usídleno na místě nové pevnosti, již jsme na počest popraveného Alexandra Uljanova, mého přítele a učitele, nazvali Alexandretta, s čímž jistě budeš souhlasit, a zahájili výstavbu této pevnosti. Pevnost byla vyzbrojena děly, která jsme částečně zakoupili v Thajsku, částečně byla přemístěna z dělového člunu. Kromě toho přijaty dvě další rodiny čínské, které získal Saong-Čou, a to:

Li Pchu-Sang, manželka, dvě děti

Čou Ku-Kchung, dvě manželky, osm dětí

Zásadně odmítám převzít za ty lidi odpovědnost; usadil jsem je v Bird City a dal na komando Saong-Čouovi, což tento přijal.

Dále jsem vyslal Vadima Strelcova zpátky do Vladivostoku, aby případně opakoval tuto velmi úspěšnou akci; předpokládám tvůj souhlas s mým jednáním, jak už odsouhlasil parlament a šelmy.

Kníže Rachlidze u příležitosti naší návštěvy v Bombayi vyslal jistého Arménského Žida, obchodníka, aby v rámci svých obchodních cest zjistil stav jeho rodiny a zařídil přesídlení případných příbuzných včetně obou manželek knížete Rachlidze přes Turecko, Irán a Indii do Arminu; asi bys to měl vědět.

Dále dávám k volné úvaze, aby do města, které je vhodné založit v zátoce pod ochranou pevnosti Alexandretty, bylo usídleno několik řádných a pracovitých indických řemeslníků, které bych osobně vybral v Indii a na Ceylonu. Město by tam bylo skutečně vhodné, už proto, že tam kdysi něco takového stálo, ježto jsou tam v džungli zříceniny podivných chrámů podobných indickým, též různých paláců. S průzkumem toho všeho počkám na tebe, prozatím jsem všem zakázal tam chodit. Asi půl míle od zřícenin se nachází rovná pláň nepříliš zarostlá, kde by se krásně dalo zřídit město; také jsme tam zřídili pole, které obdělávají naši kolonisté.

Netrpělivě očekáváme tvoji loď, kterou jsi slíbil, s potřebami zemědělskými i průmyslovými; jestli jsi ji dosud nevyslal, udělej to rychle. V případě, že ano, pošli co nejdřív i tu druhou, neboť nemáme skoro nic a vše potřebujeme. Seznam všeho, čeho se nám nedostává, je přiložen; Sergej Karamonov navrhuje, aby se postavila železnice mezi Alexandrettou a Bird City; vyprojektoval by a zařídil postavení kolejí, pražců a vůbec všeho, bude nutno pouze koupit lokomotivu a poslat nám ji, protože tady se nikde nesežene. Tak kdybys to mohl zařídit.

Kromě toho máme taky prosbu soukromou, zda bys mohl zařídit dodávku nějakých knih; mnozí z našeho středu jsou inteligentní lidé, kteří by potřebovali ke své práci knihy, jež vesměs zůstaly v jejich domovech či policejních archívech. Také naléhavě potřebujeme učebnice pro děti, protože si tu otevřeme školu, vlastně už se stalo; ale učebnice nemáme žádné a tak učíme děti, jak se dá. Kromě toho bys snad mohl získat spisy jistých pánů Karla Marxe a Friedricha Engelse, oba jsou to Němci a nejspíš je získáš v ústředí Komunistické Internacionály v Paříži, když slušně požádáš. Ale pozor, jedná se o tajnou literaturu. Kromě toho by chlapci rádi měli nějaké knihy Vladimíra Uljanova, bratra Alexandra, někdy si taky říká Lenin; ale nemáme zdání, kde bys je mohl sehnat. Dávej si pozor na policii, jde po takových lidech. Toto je prosba soukromá, naši noví osadníci jsou většinou lidé s politickou příslušností spíše revoluční a moc by o to prosili. Sám s tím souhlasit nemusíš, když se ti to nelíbí.

Děkuji ti předem za všechno, co pro nás uděláš. Mabel posílá hodně pozdravů Dianě a příště napíše zas ona jí. Piš na adresu uvedenou na obálce, vyzvednu si to, až zas budu v Bombayi, nebo to vyzvedne Strelcov. Vystupuji pod jménem Andreas Russel, je to daleko lepší a je to obvyklé jméno.

Posílám ještě jeden srdečný pozdrav všem přátelům a znamenám se s dokonalou úctou

Andrej Rastopčenkov

guvernér pevnosti Alexandretta

zástupce Jeho Blahorodí císaře Arminu.

„Co se tak tváříš?“ ptala se Diana. „Ukaž, dej mi to taky!“

„Kolik myslíš, že máme v Arminu měst?“ zeptal se Charry, vzdaluje dopis od její ruky.

„To není tak těžký. Jedno, a ještě pěkně blbý: Bird City.“

„Jsi na omylu, drahoušku. Andrej nám tam založil ještě jedno. Zatím stojí pevnost, jmenuje se Alexandretta a žije v ní okrouhle tak padesát ruských utečenců, nehledě k Ukrajincům, Polákům, Židům a Tatarům. Doufám, že ti tahle zpráva zvedla náladu asi tak jako mně.“

„No ne, to je výborný!“ vyjekla Diana. „Kde Andrej ty lidi vzal? Ukaž, já si to přečtu!“

A četla nahlas, takže jsme si to všichni mohli poslechnout; dokázala Andrejovo písmo rozluštit líp než Charry. Poslouchal taky Tomáš a jen se nad tím usmíval.

„Tak prosím!“ řekl Charry. „Není nad to opatřit si pořádného guvernéra! Postaví si klidně pevnost, přibere tam spoustu svých krajanů a ještě chce, abych mu pro ně sháněl všelijakou zakázanou podvratnou politickou literaturu. Co tomu říkáš?“

„S tím budou potíže. Totiž, s Internacionálou jsme měli dobré styky, protože náš bývalý komthur se zúčastnil Pařížské Komuny, ale teď je po smrti a s Carialtim nebudou chtít o ničem jednat. Nejlíp, když tam pošleme někoho cizího, tomu budou aspoň věřit. No, to se zvládne.“

„Počkej... ty s tím jejich hnutím souhlasíš?“

„Naše síla byla vždy v tom, že jsme dokázali odhadnout, kde je budoucnost a kde ne. V tomhle je, protože dělnický a rolnický lid dlouho nevydrží, aby ho tak okrádali jako doposud. Znám to učení a věřím pevně, že brzo uvidíme první výsledky. A jak tak poslouchám povídání pana Rastopčenkova, vidím, že jeho krajané to berou do ruky pěkně zostra. V Rusku nastane v blízké době revoluce. Ještě ji zažijeme, Charry. Nevím, zda tvoje dělové čluny nebudou jednou dobývat Petrohrad.“

„Nestraš! Prosím tě, hlavně neprorokuj! Svět sice není moc v pořádku, ale já bych rozhodně nevítal nějaké změny válkou. Navíc ještě z mojí viny nebo z viny mých přátel.“

„Bude válka. Začnou ji Němci nebo Rakušané. Vím to, vyplývá to z povah jednotlivých panovníků. Podívej, jací lidé dnes sedí na trůnech: například můj panovník František Josef I. Dokonalý senilní idiot už od mladých let, s neuvěřitelnou schopností dělat všechno naopak. Už několikrát ho před pádem zachránilo jen jeho štěstí, vzpomeňte si na Solferino, jeho zásahy do Krymské války a tak dál. V Německu, vlastně v Prusku, vládne císař Vilém II. Hloupý, bezohledný, kořistnický a zcela bez morálních skrupulí. Jeho ideou je sjednocení celého Německa a všech svobodných držav, počítaje v to i zemi, ve které se momentálně nacházíme. Spolyká všechno jako pohádkový drak a bude chtít víc a víc. Proti němu stojí slabá Francie, slabá Anglie a vnitřně rozvrácené Rusko, ve kterém jediná skutečně rozumná síla jsou revolucionáři, vyslaní na Sibiř, přátelé tvého Andreje Rastopčenkova. Nepřihlížím ke státům jako italská území, Balkán nebo Turecko; ty všechny považují oba němečtí císařové za lovnou zvěř. V prvním desetiletí nového století, které se nám kvapem blíží, vypukne veliká válka. Bude záležet jen na rozumných lidech, kdy to bude a jakých dosáhne rozměrů. Velikou chybou je, že mnoho komthurů si to neuvědomuje; a neuvědomují si to ani nejvyšší důstojníci řádu.“

„Nesouhlasím s válkou!“ řekl rozhodně Charry. „Jsem přesvědčen, že by se jí dalo zabránit. Ty jsi komthur v Rakouské říši; co uděláš proti té válce?“

„V Rakousku je síla, která ten stát zničí: osvobozenecký boj jednotlivých malých národů. Uvědom si, v Rakousko-Uherské monarchii je jich spousta: Čechové, Slováci, Maďaři, Srbové, Chorvati a vůbec Balkánci, Poláci; ti všichni touží po svobodě a svobodu si vybojují, dřív nebo později. Jestli Rakousko zahájí válku, bude to jeho konec. Německo, tvá provincie, Jene, je jiné: silné a téměř jednotné, jeho občané jsou sice z různých státečků, ale všichni Němci, ať jsou Durynčané, Meklenburčané, Sasové nebo cokoliv jiného, všichni jsou ochotni poslechnout několik Prušáků. Jak se bude vyvíjet válka v Německu, nemohu zatím odhadnout; takže ji pravděpodobně nemohu ovlivnit.“

Charry potřásal hlavou a prskal jako křeček; nelíbilo se mu to věštění zlých událostí v poklidné Evropě. Cítil státnickou odpovědnost za osud světa a Andrejovi Rusové byli lidé, jejichž mínění mu sice bylo sympatické, ale současně se ho hrozil.

„Každopádně se mi nelíbí, že si Andrej klidně dělá, co chce a na svolení se ptá až dodatečně! Jestli se brzo nevrátím do Arminu, může se stát, že to tam ani nepoznáme!“

„Bojím se, že takové věci se ti budou stávat častěji. Zvláště až pustíš do země řád. Naši rytíři budou stavět pevnosti, vesnice a města, svá sídla. Nevylučuji, že se leccos vybuduje i bez tvého vědomí. Ale vždycky ku prospěchu Arminu!“

„Ovšem, že souhlasím se vším, co prospívá Arminu! Nevím, je-li to zrovna tohle, ale věřím Andrejovi; je to chytrý chlap a co dokázal v Japonsku, mě ohromilo. Ať si pro mně za mně staví, co za vhodné uzná a přiveze jenom do Arminu víc podezřelých existencí! Já se vším souhlasím!“ řekl Charry, odplivl si a šel zas do práce.

Teprve odpoledne, když se vrátil z pole, dal se do sepisování odpovědi; ale šlo mu to špatně, vztekal se u toho a klel. Diana mu pomáhala, tak snášela jeho bouření z první ruky. Tu to ale vůbec nepřekvapovalo ani nezlobilo, byla už zvyklá.

„To by mě zajímalo, kde se k čertu fláká Griissirno s posádkou! Andrej píše, že loď ještě nepřiplula; ale my ji poslali už na jaře! Nevím, jak je to možné...“

„Taky může být, že než došel dopis, už připlula i loď. Nezapomínej, že pošta z Indie nejde tak rychle, i když Angličané to dost prohánějí. Nesmíš být netrpělivý a Andrej taky ne. Teď už tam jistě bude...“

„To se Bertin podiví! Jak já mu vyprávěl o Arminu, bude si to představovat jistě jinak. Jestli přijede rovnou k té pevnosti a Andrej ho přivítá se svou známou ukvapeností střelbou na oslavu, ještě se polekají, že zabloudili...“

Diana se skvěle bavila, jako vždy, když Charry něco sepisoval. Dokonce se zmínila, že když je císař, mohl by diktovat svá moudra někomu ze svých sekretářů, který by případné nesmysly vychytal a opravil mu i pravopisné chyby.

„Jak se zrovna ty opovažuješ mluvit o pravopisných chybách? Sama umíš asi padesát řečí, ale ani jednu neumíš pořádně! Snad kdyby se tu objevil někdo, kdo umí sumersky, fénicky nebo egyptské démotické písmo, to bysme se divili!“

Diana měla chuť se hádat a prát, takže ho všelijak popichovala; ale Charry ji zklamal a doporučil, ať si jde dát rozcvičku s Tošiem nebo Viktorem. Ti dva už stejně cvičili ráno, potom si sedli do čajové besídky a vynalézali meč. Viktor velmi obdivoval Tošiovu katanu a jiné japonské meče a uvažoval o nějaké evropské variantě pro řád; svěřil se Almettovi a ten mu to schválil.

Jednou z povinností rytířů Blesku je totiž nosit zbraň; což se jako spousta jiných věcí bere laxně. Někteří rytíři cvičí pravidelně a svoje meče ovládat umějí, jiní se jich dotnou jenom při ceremoniálních příležitostech. Není to životně důležité, když mají zkušené ochránce, jako je Viktor; přesto však je účelné, aby existovala nějaká vhodná zbraň, kterou by nosili jako prostředek poslední záchrany.

Tošio navrhoval meč podobný japonskému tanto, s čepelí dlouhou asi metr a s rukojetí bez nápadné záštity; taková zbraň by se dala ukrýt do zavazadla nebo do oděvu a použít v případě potřeby. Viktor souhlasil; zbývalo jen zajistit, kdo a za jakých podmínek bude tyto zbraně vyrábět. Viktor snad poprvé v životě zatoužil pracovat vlastníma rukama; navrhl, že by si založil dílnu, kde by meče vyráběl, výcvikové středisko, kde by učil majitele s nimi zacházet a případně ještě druhé středisko, kde by v tomtéž cvičil vážné zájemce o boj. Logickou úvahou zjistil, že by všechno sám nezvládl; Tošio byl ochoten pomoci, ale má povinnosti u Charryho dvora, takže uvažoval o možnosti zajistit japonského experta ze svých podřízených. Almetta souhlasil s jejich záměry a nadhodil, že za těchto podmínek by Viktor mohl uskutečnit další svůj sen, totiž oženit se, mít děti a získat postavení; aby totiž dílna prosperovala, bude muset vyrábět taky něco na prodej pro normální obyvatelstvo. Almetta navrhoval japonské vějíře, které Tošio prohlašoval také za účinnou zbraň.

Almetta taky pracoval; sepisoval traktát ohledně působení rozličných sekt a náboženských společností, které se v poslední době začaly rozvíjet mezi inteligencí. A že ví o naší schopnosti číst, psát a chápat text, nechal mne do svého elaborátu nahlédnout; tak jsem si přečetl:

„Stádo je bez pastýře, tráva vypasená, smečky vlků kolem.

Když to nešlo jinak, ujali se vedení nejstarší berani.

V současné zmatené době se neustále projevuje nezadržitelné zvyšování počtu nejrůznějších sekt, což je některými věřícími přijímáno jako zásadní chyba. Současně ubývá případů přijímání určité věrouky en bloc, tedy souhrnného převzetí názorů jedné církve či skupiny, ve prospěch šíření informací různými cestami od různých osobností. V mnoha případech dochází k vějířovitému rozptylu, tj. žáci jednoho Mistra se rozdělí na několik proudů, které prohlašují sebe za jediné oprávněné následovníky Mistra a potírají ostatní. Existuje dokonce teze, že během vývoje dojde k naprosté individualizaci, vyjádřené heslem: Jeden člověk, jedna cesta.

Pokud byl tento vývoj patrný i v minulosti, dokázali obvykle představitelé toho kterého směru podobnému vývoji zabránit, někdy i mocenským způsobem. To dnes možné není, i když některé osoby by si to přály.

Výchozím zdrojem všech skupin je Boží slovo, Bible. Jedná se o kanonický text, který je všeobecně přijímán a na kterém se lze shodnout i s opoziční skupinou. K němu pak náleží výklady; rozdílné, někdy značně. Dokonce ani mezi členy téže skupiny neexistuje všeobecně přijímané pojetí, takže dochází k případům vyloučení, odštěpení atd.

Bible je kniha velmi obsáhlá, ze které se dají odvodit leckteré skutečnosti. V mnoha případech přijímají členové jedné skupiny také výklad skupin dalších, ale nepřikládají mu takovou zásadní důležitost jako oni. Je velmi obtížné stanovit, která záležitost je v očích Boha prioritní a která podružná. Bůh potvrzuje autoritu Bible, nikoliv však lidských výkladů.

Myšlení mnoha povolaných církevních hodnostářů se pohybuje v tomto uzavřeném kruhu: Já hlásám tuto teorii. Mám ji opřenou o Písma, učení svých předchůdců atd. a považuji ji za autorizovanou a jedině pravou. Trvám na tom, aby moji žáci dodržovali její body se vší důsledností, které jsou schopni.

Není vyloučeno, že tato myšlenka je správná. Avšak přináleží k ní ještě dodatek, který skutečně rozumně uvažující teolog nemůže přehlédnout: Jsem si vědom, že kromě mých teorií existují také jiné. Některé jsou s mými v přímém rozporu, jiné souhlasné. Většina je neutrálních, tzn. mám na ně možná nějaký názor, ale nepovažuji jej za zásadní.

Výchozím bodem jsou pro všechny Písma. Další pomocné texty mohu, ale nemusím uznávat. Nemohu však svým žákům nijak zakázat, aby tyto teorie nestudovali a nerozšiřovali jimi svůj názor.

Je nutné stanovit v těchto případech mez tolerance, odlišnou případ od případu. Trpělivě odstraňovat pochybnosti, nevědomost posluchačů, nikoliv však vzpurné jedince. Jednak to není možné, na druhé straně se tím posiluje možnost vějířovitého štěpení.

Styky a kontakty mezi jednotlivými skupinami budou a musejí nadále pokračovat, možná dokonce narůstat. Může docházet také k odklonu části žáků k jinému učení. I když s tím nesouhlasím, musím to tolerovat. Je nutné přiznat Individuální právo každého žáka volit si svou cestu.

Přijímat poučení z jiného zdroje mohu svým žákům zakázat, ale nemohu tomu zabránit. Jakou cenu má potom takový zákaz?

Při hodnocení výkladů druhých nutno uvažovat: Beru v úvahu, připouštím možnost, že by smysl byl v souladu s názorem kazatele XZ. Ale jeho tvrzení není důkaz, proto se k tomu názoru nemohu připojit. Připuštění možnosti je posíleno, jde-li o výklad v rámci autorizovaného textu, ale může být i odlišný. Uvažuji: Je to možné, ale není to jisté.

Za velmi scestný považuji stav, kdy z důvodů nesouhlasných teorií jsou popírány nikoliv názory, ale existující skutečnosti. V tomto případě už nelze zabránit vůbec ničemu, protože nějaký fakt nepřestane existovat proto, že já s ním nesouhlasím. Je možné pochybovat o reálné existenci informace, ale je těžké popřít nezávislé svědectví. Může dokonce dojít k situaci, že člověk úporně popírající fakta se začne jevit jako hlupák.

Světové dění lze považovat za 100% informací. Vzhledem k tomu, že nelze takové množství informací získat, je nutno provádět zodpovědný výběr a ten pak doporučit ostatním. Včetně existující možnosti, že jsme se ve výběru fakt k úvaze zmýlili.

Za nejvhodnější způsob přístupu k ostatním považuji tento: Jsem sluha Boží, ale také ty, bratře, jsi sluha Boží. V mých očích konáš svou službu dobře, ale není důležitý můj názor, rozhodovat bude Bůh. Podle toho, jak dokonalá byla naše služba, nás odmění nebo potrestá. (s výhradou, že na absolutní úrovni neexistuje odměna či trest - sama služba Bohu je odměnou).

Za poněkud zcestnou považuji následující tezi:

Bůh stvořil lidstvo, aby je pro dědičný hřích Adama a Evy = z dětské neznalosti podlehli svodu a pojedli jablko, nechal nejdříve několik tisíc let trpět nedokonalým náboženstvím. Nechal volně šířit falešná náboženství, aniž by jakkoliv zasáhl.

Po dlouhých tisíciletích Bůh započal Velké dílo spasení, seslal na zemi Pána Ježíše. Kdo o něm jakživ neslyšel, má smůlu, neboť jiná cesta neexistuje (eventuálně existovala, ale byla zrušena, viz židovské, Mojžíšovo náboženství). Dále dovolil, aby se Jeho následovníci rozštěpili na několik set skupin různé velikosti, které se navzájem tvrdě potírají. Pán nezjevil svým dětem, co vlastně dělat, neboť pokud existují pokyny, nejsou jednoznačné.

V současné době nadchází Doba konce, kdy zbytek lidstva (který nepřijal cestu spásy, ale jakou vlastně?) bude zahlazen v ohni. Včetně upřímně věřících a hledajících? Není tato teorie v přímém rozporu s myšlenkou Nekonečné Boží Lásky?

Je jediný myslitelný závěr: Nikdo nemá úplnou pravdu. Pravda není poznatelná, nebo jen částečně. Každý má část pravdy, pouze Bůh je Absolutní Pravda.“

„K čemu to bude?“ zajímal jsem se.

„Když k nám přijede tolik hostí, měl bych udělat přednášku, ne? Myslím, že by jim to mohlo být k užitku.“

Měl jsem tentýž názor. Diana a Charry konali přípravy na tu slavnost a velmi se těšili na naše hosty; my také.

Hosté se začali sjíždět příštího dne ráno, jeden po druhém. První se dostavil jistý Jaakob Löwenbeck; navzdory jménu to nebyl Žid, nýbrž dobrý křesťan. Už jeho otec přestoupil na křesťanskou víru, zřejmě působením řádu; synáček nyní řídil tatíčkovu banku v Amsterodamu. Přestože mu ještě nebylo čtyřicet, vyhlížel jako sušená treska, ruce se mu nervózně chvěly, oči jezdily každé jinam a když promluvil, poskakoval mu ohryzek na hubeném krku. Banka to byla mohutná, ale navzdory tomu bratr Jaakob velmi plakal, když měl z jejího výtěžku věnovat něco na řádové záležitosti a bylo třeba připomínat, jak mu řád v řízení banky pomáhá. Přijel v bryčce tažené sešlým koníkem, oděn do černého oblýskaného převlečníku a širokého klobouku s pomačkanou krempou.

Jako druhý se dostavil Hannes Geerzen, dánský sedlák; přijel s párem koní pěkně vykrmených a vymustrovaných jako na přehlídku. I jejich pán stál za to: mohutný, tlustý a červený, hovořil hlučným hlasem a každému tiskl ruku medvědí silou. Bylo na něm vidět, že má mnoho kraviček, které mu dávají hodně dobrého mléka. Jeho pacholek, který se mu staral o koně, byl taky dobře vykrmený a vypadal, že by mohl skály lámat. Toho využil bratr Jaakob a požádal ho, aby se postaral taky o jeho koníka. Čeledín se jen smál, když viděl Jaakobovo sešlé zvíře.

Třetím exemplářem byl mladík ve vojenských kalhotách a civilním kabátě; taky voják byl, kapitán Louis Charrtiér, ne však Francouz, ale Valon z Belgie. Vyhlížel rázně a příkře, sedl si na zahradu do besídky, šavli postavil mezi kolena a mlčky přihlížel světskému hemžení.

Druhý Belgičan byl naopak Vlám, rozvážný a kulatý, starší než bratr Louis a s rozčepýřenými světlými vousy na bradě. Živil se jako obchodník, kromě toho mu patřilo několik činžovních domů a hotel. Jmenoval se Hendrick de Groode a byl ochoten přátelit se s kýmkoliv vyjma kapitána Louise Charrtiéra.

Další příchozí přijel v automobilu; byl Holanďan, loďař z Haagu, vypadal jako námořník. Chytrý úsměv skrýval do mohutného plnovousu a na očích měl modré brýle, prý proti slunci, ve skutečnosti proto, že nechtěl, aby mu bylo vidět do očí, když něco říkal. Jmenoval se Martin van Gnaaden.

Poslední se dostavil nejpozději. Přijel na koni, ačkoliv jeho věk a postava tomu moc neodpovídaly; pocházel z Lucemburského velkovévodství, byl šlechtic a pramen jeho příjmů se nepodařilo zjistit; snad žil z renty. Byl suchý a aristokratický, vlasy měl nakadeřené a když slezl s koně, chodil o tenké hůlce, v níž skrýval dýku. Jmenoval se Antonín František Karel von Wahrengold.

Charry sledoval tu pestrou společnost zrakem dosti zaujatým, protože stál vedle Almetty a ten mu tiše šeptal, kdo dotyční jsou. Kromě toho tu byl Tomáš, který zas věděl, čím se který provinil. Pokud bylo možno vidět, byli pánové vzájemně nesnášenliví, z čehož pramenily různé obtíže.

Ukázalo se to, když usedali. De Groode se ostře ohradil, když ho chtěli posadit vedle Charrtiéra; von Wahrengold vůbec nechtěl s nikým sedět, chtěl usednout do čela stolu, což ovšem nešlo, neboť tam měl být Almetta. Löwenbeck měl největší starost, zda mu někdo zaplatí cestu a sedlák Geerzen se posmíval, že mu to dá třeba ze svého, bude-li mermomocí chtít. Všichni dohromady se dívali udiveně na ostatní; znali z nich vlastně jen Baarfelta, který s nimi všemi jednal a Almettu ze shromáždění, pokud někdy na nějakém byli. Charry a jeho lidé jim byli dokonale neznámí a moc se divili, když viděli řádové kříže na krku Vítka, Tošia a dokonce Diany a Evy-Marie.

„Dříve, než bude předloženo občerstvení,“ řekl Tomáš Baarfelt, když se se všemi uvítal. „Bych vám chtěl představit nové rytíře, bratry a sestry, kteří zde byli pasování během poslední doby.“

Představil jednoho po druhém a staří rytíři koukali jako spadlí z nebe. Pak představil ještě nás, že jsme samozřejmě byli při tom; trochu se divili, neboť doposud mysleli, že jsme tu pro ozdobu.

„Moment!“ ozval se von Wahrengold. „Jak vidím, jmenoval tady někdo hned pět nových rytířů; jak je to vůbec možné, když jak vidím, žádný z pánů s tím neprojevil souhlas, dokonce je ani nezná? Pokud vím, právo pasovat rytíře má jenom komthur; rád bych tedy věděl, jak je možné, že byli jmenováni, když naše provincie už dlouho komthura nemá!“

„Velmi snadno,“ řekl Tomáš. „Pasoval jsem je v zastoupení já sám. Řád mi to uložil, jak vám dosvědčí bratr Almetta.“

„Nicméně přesto bychom rádi věděli, proč byli pasováni zrovna tito a ne někteří jiní!“ řekl Charrtiér. „Totiž, vidím mezi nimi dvě ženy a jakéhosi ne zcela jasně evropského pána, který se představil jménem, které nemohu vyslovit a které dává tušit, že se nejedná o bělocha a křesťana.“

„Máš pravdu. Tošio Yamanaki je Japonec. Pokud se týče obou dam, je ti jistě známo, že v řádu neplatí žádné rozdíly mezi mužem a ženou; že i dáma má právo stát se rytířem jako muž. Všichni tito lidé si to zasloužili, já po delší čas zkoumal jejich charakter a dospěl jsem k názoru, že budou takové cti hodni.“

„Vážený bratře komthure,“ pravil von Wahrengold. „Rovnoprávnost mezi muži a ženami je vynález z poslední doby, navíc nesmysl a ohavné spuštění mravů. V Bibli je jasně psáno, že žena je muži podřízena a práva hovořiti ve společenství nemá; tak z jakého důvodu se ženám přidělují nejvyšší práva? Jestli jsem si dobře přečetl dějiny řádu, sdružovaly se ženy odjakživa do jiné lóže, než je řád Blesků; a sice do řádu Čistého srdce, od čehož se zřejmě v poslední době nějak upustilo...“

„Neupustilo se od ničeho. Jak řád Blesků, tak řád Čistého srdce patří do řádu Templářů, to zajisté víš...“

„Vy to děláte, jak se vám to hodí!“ potřásal hlavou Löwenbeck. „Když potřebujete, jedná se dohromady a když potřeba není, tak zase zvlášť. Já to tedy nechápu...“

„Já bych to chápal, kdyby šlo o jednoho nebo dva lidi,“ dodal van Gnaaden. „Ale pět - a najednou? Na mou duši to vypadá, jako by někdo měl zájem ovlivnit tuto provincii, aby se celá řídila podle těchto pěti, kteří ostatně pocházejí z jedné vesnice! Snad nejde o to vnutit druhým svoji vůli?“

„Jistě, že ne, bratře,“ řekl Tomáš. „Ostatně, o tom nám více poví bratr Horacio Almetta, který je, jak víte, vyslancem řádu a tajemníkem Jeho Svatosti Velmistra.“

Almetta povstal a na všechny se pěkně usmál; pak se opřel rukama o stůl a spustil:

„Milí bratři! Jeho Svatost Velmistr již drahnou dobu sleduje neutěšený stav vaší provincie; pláče nad vámi i nad řádem, jenž je těžce pronásledován v zemích, které spravujete. Svatý Otec mi uložil, abych se postaral, aby konečně bylo učiněno zadost právu a aby byl pro vaši provincii jmenován komthur. Což bych prosil, aby se stalo nyní; za tímto záměrem jsem vás svolal. Vím, že se již delší dobu o této věci uvažuje, snad by bylo na čase ji tedy rozhodnout. Nežádám od vás samozřejmě, abyste se rozhodli hned; nyní nám bude předloženo občerstvení a až dojíme, bude čas, aby každý přednesl svůj návrh. Pokud se jedná o mne, kandidát, s nímž by souhlasil řád, je nejlépe Charry Rither, hrabě de Guyrlayowe, náš hostitel. Ovšem řád na vás nikterak nenaléhá; pokud by se nepodařilo komthura zvolit na této schůzce, pak by ovšem Jeho Svatost Velmistr musel s politováním rozhodnout sám a dosadit sem komthura podle svých velmi moudrých a uvážlivých představ. Dobrou chuť, pánové! Diano, může se nosit na stůl...“

Samozřejmě, naráz nastala vřava jako v úle. Všichni ti rytíři naráz vyskočili ze svých křesel, počali rozhořčeně mávat rukama a překřikovat se:

„Jak to? Co si to řád dovoluje, zasahovat do našich práv?“

„Proč zrovna on? Kdo vůbec je, kdo ho zná?“

„S tím jakživo nebudeme souhlasit! To se nesmí!“

„Rušení práva, to je nepřípustné! Hanba!“

„Nechceme cizího komthura! Ať je jím někdo z nás!“

Konečně se jeden (byl to von Wahrengold) zeptal: „A kdybychom třeba nesouhlasili; koho by nám tak asi řád poslal?“

Almetta pokrčil rameny a usmál se: „Nevím, to by záleželo na rozhodnutí Jeho Svatosti Velmistra. Ovšem myslím, že největší naděje by měl bratr Jan Dunbar; myslím, že ho všichni znáte!“

Neznali ho všichni, ale ti, kdo s ním už měli tu čest, rázem pochopili, že by to bylo pěšky jako za vozem.

„To je úplně stejné; Dunbar je zřejmě přítel Guyrlayowa! Tím by se nic nespravilo! A kromě toho...“ mluvčí radši zmlkl, protože si uvědomil, že by se ta hrozba mohla vyplnit.

„Proto vám dávám přes oběd čas na rozmyšlenou,“ řekl Almetta laskavě. „A přeji všem dobrou chuť!“

Oběd byl vybraný, ba byla to hostina; ale stolovníci se nějak nemohli soustředit na vychutnávání zvláštních pokrmů. Koukali jeden na druhého a nějak se snažili dohodnout očima, co tomu bude ten který říkat. Nevládla mezi nimi sice žádná velká jednota, ale proti společnému nepříteli se hodlali spojit.

Charry jedl klidně a šmejdil očima po jejich tvářích; asi v duchu hesla, které vytyčil hned ráno: „Ten Andrejův dopis mi dodal; teď už vím, jak mám s těmi rytíři zacházet!“ Diana se tiše smála a šeptala Evě svoje poznámky o hostech. Tomáš a Almetta zachovávali důstojnost, Tošio udivoval znalostí jezení hůlkami, Vítek se snažil chovat sebejistě a dost mu to šlo. Domácí vůbec vytvářeli oázu pokoje, klidu a rozvahy, zatímco hosté klesali od deseti k pěti úměrně s přibývajícím časem.

Když bylo sklizeno se stolu a nalito víno, Almetta vstal a se zářivým úsměvem vyzval přítomné, aby se vyjádřili k jeho návrhu.

Rytíři mrkali jeden na druhého; pak první vstal kapitán Charrtiér: „Myslím, že nebylo zapotřebí dávat komthurské křeslo člověku, který je v řádu teprve tak krátce. Myslím, že se mělo spíše vybírat z našeho středu. I mezi námi jsou lidé, kteří pro svoje schopnosti a pevnou vůli zasluhují povýšení!“

„Příteli,“ řekl Tomáš. „O tom se s vámi jednalo už víckrát, já byl při tom a taky bratr Jan. Nikdy nedošlo k žádné dohodě, neboť všichni chtěli to místo pro sebe a nikdo nechtěl podlehnout. Nakonec jste se vždycky pohádali, což nebyl žádný výsledek. Došli jsme k závěru, že bude třeba vám pomoci zvenčí.“

Teď nastala chvíle ticha. Potom pochopil svoji příležitost von Wahrengold: „Nemýlím-li se, představil jsi bratra... Charryho jako hraběte z Guyrlayowu. To je hodnost řádová či světská?“

„Byl už hrabětem, když vstoupil do řádu.“

„V tom případě já souhlasím. Pokud je tento pán šlechtic, potom může počítat s mým souhlasem!“

Jednotná fronta šesti proti pěti se počala drobit; a ostatní rázem pochopili, že kdo se nepřidá hned, skončí mezi poraženými.

„Inu, když nad tím tak přemýšlím,“ ozval se loďař Gnaaden. „Mimo toho je bratr Charry taky námořník a majitel, nemýlím-li se, nějakých lodí. To je dostatečný důvod, abychom ho měli za dobrého člověka, protože lidé, kteří se plaví po moři, nebývají špatní. Myslím, že mohu hlasovat pro něho.“

„Moje řeč!“ přidal se sedlák Geerzen. „A taky je to sedlák, jak vidno rozumí polnostem! Zdá se, že to je obzvlášť rozumný člověk, proto hlasuji pro něho; protože vidím, že se vyzná téměř ve všem. Bude to dobrý komthur, to říkám já!“

Zbývající tři postřehli, že začíná jít z tlustých do tenkých; nadešla poslední chvíle, aby se přidali k většině.

„Já - já souhlasím!“ zamával rychle suchou rukou Jaakob Löwenbeck. „Samozřejmě, přišlo to trochu náhle; ale řád patrně ví dobře, jaké kvality se skrývají v kterém člověku! A toto je případ, kdy řád rozhodl správně. Hlasuji pro!“

„Pokud jsem slyšel, velel bratr Charry armádě,“ řekl kapitán Louis Charrtiér. „Jsem voják a hlasuji pro vojáka; ať žije nový komthur, Charry de Guyrlayowe!“

Posledním byl Hendrick de Groode, který koulel očima a zíral z jednoho na druhého; zřejmě už mu došlo, že je poslední, kdo nevyjádřil svůj souhlas a že to s ním dopadne špatně, takže se váhavě rozhovořil: „Já... jistě, nemohl jsem tušit... jak skvělý člověk je bratr Charry. Já samozřejmě nikdy nebyl proti němu, jako někteří jiní z našeho středu, že ano! Měl jsem vždy na zřeteli jen blaho řádu; nyní vidím zcela jasně, že toto blaho nelze oddělit od osoby bratra Charryho. A proto kladu svůj život i svoje statky do jeho rukou a uznávám ho za komthura! Ať žije komthur Charry de Guyrlayowe!“

Almetta se usmíval, když povstal:

„Vidím, bratři, že jste pochopili příkaz doby a správně rozhodli. Musím pokárat bratra Tomáše Baarfelta, který tvrdil, že se tato provincie jaktěživ na ničem nedohodne, aby nebyl každý z rytířů okamžitě proti. Osvědčili jste velkou morální pevnost a rozhodnost, která vás šlechtí; já vám děkuji za moudré a velkomyslné rozhodnutí. Zároveň žádám bratra Charryho, aby se proslovil, zda přijímá uloženou funkci.“

Charry vstal; vypadal velmi impozantně, když se rozhlédl po tom ctihodném shromáždění.

„Ano, bratři. Přijímám vaši důvěru a slibuji, že budu pracovat pro řád čestně a poctivě, jak se sluší a patří. Dále slibuji, že se nedopustím nespravedlnosti vůči žádnému z vás nebo vašich lidí a že jsem už zapomněl na všechno, co jste snad v první chvíli neuváženě řekli proti mně nebo ostatním z mého domu. Chápu, že to pro vás muselo být překvapením; avšak bohužel nebylo možno vyžádat si vašeho souhlasu. Nyní však slibuji, že nadále už nedojde k žádným nesrovnalostem ani k porušování řádového jednacího pořádku a řádové zákony budou přesně a přísně dodržovány; nad tím budu bdít osobně jako komthur této požehnané provincie, k jejímu štěstí a rozkvětu.“

Bylo lze tomu věřit, protože od této chvíle měl Charry vlastně zcela neomezenou moc dělat si v provincii, co je mu libo. Všichni to taky věděli, proto jejich hold novému pánovi byl zcela upřímný a spontánní.

Almetta povstal; otevřel svou černou brašnu a vyňal z ní komthurský kříž s rudými kameny, stejný jako má Tomáš Baarfelt. Potom předložil Charrymu jeho meč a požádal:

„Nyní tě prosím, bratře, abys před našimi zraky odpřisáhl věrnost řádu a aby ses přísahou zavázal do hodnosti komthura této provincie. Dovol, abych ti připomenul tvé povinnosti:

Kromě předešlých slibů jsi povinen vládnout provincii, která je ti svěřena, čestně a spravedlivě, bez osobních zájmů a přihlížení k soukromým pocitům a tužbám, jako sama Spravedlnost, jenž je neovlivnitelná. Budeš podporovat vše dobré a správné, potlačovat zlo a neřest. Odsouzencům k smrti umožníš smrt bezbolestnou a rychlou, jak jest zvykem. Budeš podporovat umění, vědy, školství a šíření moudrosti, jak v řádu, tak ve světě. Budeš dbát, aby byly zhubeny války, které ničí zemi a zabíjejí nevinné lidi, budeš ovlivňovat lidi, kterým je svěřen osud tvých zemí a budeš se osobně starat, aby žádný z vedoucích politiků nezabloudil ze správné cesty. K tomu ti dopomáhej Bůh!“

Charry to všechno slíbil a zopakoval řádovou přísahu; poklekl, Almetta mu sňal z hrdla rytířský kříž a pověsil komthurský. Potom mu jako první blahopřál, po něm všichni ostatní. Jevilo se mi to, že všichni mají z nového pána radost.

Po skončení slavnostního jmenování předal Almetta Charrymu jeho kříž a ještě jeden stejný: „Jednou ze tvých povinností bude jmenovat brzy další dva rytíře Blesku, pokud se ti budou zdát toho hodni. Není správné, že v takové provincii je tolik míst volných; myslím, že by se s tím mělo něco udělat.“

„Dobře, rád. Jenže nevím, jakým způsobem to zařídit. Totiž, nemám zdání, koho tím rytířem udělat. Kdybys mi nějak poradil, byl bych ti vděčen...“

„To už ovšem není má záležitost!“ usmál se Almetta. „Jsi nyní komthur, bratře, máš povinnost starat se sám. Třeba ti pomůže ze svých četných zkušeností bratr Tomáš...“

Tomáš se potěšeně usmíval. „Však on se už při bližším zkoumání někdo najde!“

„Nevím. Jedině, že bych pověsil kříž na krk svému Aflargeovi!“

Tomáš se srdečně rozesmál; pak však řekl stejně veselým hlasem arminsky: „To není ten nejhorší nápad!“

Charry sebou škubl, asi v něm pořádně hrklo. Jednak neměl tušení, že rozumí arminsky, jednak tím, co řekl. „To doufám nemyslíš vážně?“

„To si povíme až potom; teď by nám to nevzali. Rychle udělej něco, aby se bavili. Nejlíp do nich investovat trochu alkoholu. Máš ho tady dost, doufám...“

Charry měl, o to nebyl strach. Jenom se hloupě zeptal: „Od kdy mluvíš tak dobře arminsky?“

„Od té doby, co mě kočky učí. Přece nemůžu do tvé země přijet a nedokázat se domluvit...“

Charry jen potřásl hlavou a šel zařídit, aby byla přisunuta dostatečná zásoba pití. Rytíři na to už čekali, alespoň někteří; de Groode na plnou hubu vykládal několika dalším, jaký skvělý večírek s pitím a dívkami uspořádali jednou někde ve Španělsku, když tam přijel. Zjevně předpokládal, že se Charry zachová podobně; bohužel se trpce zklamal, neboť tady nebylo dost lidí ochotných na takové akce. Nicméně přesto se hrálo, na podivný přístroj, který s sebou přivezl Geerzen a nazýval ho fonografem; byla to železná škatule s dlouhou a širokou rourou, z níž vycházel zvuk. Ten zvuk se nějak rodil uvnitř, podle pohybu jehly na válečku, v němž byly rýhy. Bylo to velmi složité a podivné, ale docela obstojně to hrálo. Vítek si to prohlédl a řekl, že nebude tak hrozný problém to udělat; na to ho někdo poučil, že by se to dalo snadno sehnat.

Tomáš zajišťoval několik maličkostí: například zajistil, aby něco peněz z výtěžku Löwenbeckovy banky bylo pravidelně zasíláno Charrymu jako komthurovi k provádění investic a jiných operací. Löwenbeck oněměl, když mu to řekli; potom začal křičet, že ho řád chce ožebračit a to přece není vůbec lidské, natož spravedlivé. Tomáš to čekal a vůbec se tím nevzrušil; vysvětlil mu, že když řád shání pro Löwenbeckovu banku všude ty nejvýhodnější obchody, měl by se Löwenbeck nějak revanšovat a že rozhodně nepřijde zkrátka, protože dostane možnost financovat velmi výhodné akce, které bude Charry provádět; to starého bankéře uklidnilo natolik, že podlehl a usmlouval, že bude posílat každý měsíc pět tisíc zlatých Charrymu pro osobní potřebu a deset na podporu investiční politiky. Tomáš slíbil, že ukáže Charrymu, jak shánět výhodné akcie jistých podniků, dále akcie státní a různých členů vlády, kteří rovněž podnikají.

Diana zatím prohlížela auto, ve kterém přijel van Gnaaden; moc se jí líbilo. Proto přišla za Charrym a kňourala, aby jí takové koupil. Shodou okolností zrovna když Charry mluvil s Tomášem a Jaakobem Löwenbeckem o penězích, takže právě včas. Charry jí to zkusil rozmluvit, ale Tomáš řekl:

„Jenomže ona má pravdu, Charry. Je skutečně zapotřebí, abys měl nějaký lepší dopravní prostředek; motocykl se hodí pro Dunbara nebo na hraní tvojí ženě, ale ne pro tebe jako komthura. Měl by sis pořídit automobil. Bratře Jaakobe, ty to zaplatíš...“

„Spravedlivé nebe!“ vykřikl Löwenbeck. „Automobil, takový hříšný vynález! A jak drahý, Pane Bože, smiluj se nad ubohými hříšníky, kteří se odváží jet takovou věcí! Nepřichází vůbec do úvahy, aby sis kupovala automobil, sestro; viděl jsem, jaké máte krásné koně, vždyť to je hřích nahradit koně tím novým vynálezem! Zapomeň na to, milá sestro; vždyť já taky nemám automobil a to jsem ke své škodě majitelem banky!“

„To je pravda,“ připustila Diana. „Ale Charry je komthur! A potom, jízda automobilem je daleko rychlejší a pohotovější a nikdo nepochybuje o tom, že komthur musí být pohyblivý! Jak by mohl plnit svoje zodpovědné úkoly, kdyby neměl možnost jezdit, kam se mu zlíbí, co nejrychleji?“

„Škoda řečí,“ řekl Tomáš. „Uděláme to takhle: pošleš nám, milý bratře Jaakobe, šekovou knížku na svou banku na jméno Vítka... ne, to nejde. Napiš si: Wittus van Geerschabeck. Dáš mu pro tento účel místo prokuristy své banky. Nemusíš ho platit. Vítka pošleme do Čech, kde je otevřena nová továrna na automobily, aby tam nějaký automobil koupil; lépe řečeno, nechal postavit podle mých plánů, ježto obyčejný mít nemůžeme, nevešli bychom se do něj všichni. Vítek bude platit šekem na Löwenbeckovu banku, ty to budeš jenom proplácet. Nebudeš s tím mít žádnou práci, bratře Jaakobe; chápu, že jsi nám vděčen, ale děkovat nemusíš. Staráme se o tvoje pohodlí sami a rádi!“

Zděšený bankéř zbledl jako křída; neutěšená vyhlídka, že bude muset platit všechny rozmary svého komthura, ho zdrtila. Chvíli nemohl popadnout dech, potom se odpotácel pryč celý zničený. Tomáš si zavolal blíž van Gnaadena a požádal ho, aby zařídil pro Vítka holandský pas. Van Gnaaden měl známosti ve vládních kruzích a dalo se to tedy přes něj zařídit. Vítek se měl vrátit do své vlasti už jako pán.

Zakrátko se vrátil Löwenbeck, už o poznání čiperněji. Hned se přitřel k Baarfeltovi a řekl mu: „Bratře komthure, dovol, abych tě o něco poprosil. Totiž financování potřeb bratra Charryho mne finančně nesmírně vyčerpá a musím někde nabrat nových prostředků; mohl bys pro mne udělat tu maličkost a domluvit bratru von Wahrengoldovi, aby přesvědčil svého synovce, který je ve správní radě švýcarské National Bank, aby se mnou navázali spolupráci!“

„Nic lehčího. Já mu už domluvím... ale když budeme potřebovat, dáš peníze!“

„Jistě!“ rozzářil se Löwenbeck. „Obchodní spojení se švýcarskou bankou bude pro mne znamenat možnost hradit finanční transakce bratra komthura až do výše... no, pokud bude třeba! Slibuji na svou čest, že v takovém případě už nebudu muset tak úzkostlivě šetřit peníze...“

Tomáš přikyvoval a šel to zařídit s Wahrengoldem. Zřejmě mu tím neudělal velkou radost, ale bránit se starý pán nijak nemohl.

Za takovýchto veselých příhod ubíhalo odpoledne; pánové se znamenitě veselili na naše útraty a počali se mezi sebou dokonce více přátelit, i ti, kteří se předtím nesnášeli. Pomáhali jsme, jak se dalo, všeobecnému sblížení a tak se stalo, že později už málokdo viděl na oči; ale povšiml jsem si, že přes všechno veselí někteří zůstávají zcela střízliví: Charry, Diana, Tomáš, Janek, Almetta. Navíc se mi zdálo, že hosté jsou podstatně víc pod vlivem alkoholu, než by být měli.

Když jsem se na chvíli setkal s Ao Harrapem, zmínil jsem se mu o tom. Jaguár se zatvářil zvlášť potměšile: „No samozřejmě, máš pravdu. Ochutnal jsi to víno?“

„Ani kapku!“ lekl jsem se. „Ty přece víš, že po určitých dost nechutných příhodách už nepiju...“

„Tohle můžeš. Schválně, ochutnej to!“

Myslel to zřejmě vážně, takže jsem se přitočil k Dianě, která seděla s hosty, zpívala, pila a ještě víc nalévala. Když jsem k ní natáhl čenich, nalila mi do misky a já se skutečně napil. Nebylo to víno, spíš nějaký mošt - a jestli to mělo chuť vína, tak alkoholu tam bylo tak sotva, aby to nějak chutnalo.

„Mám dojem, že začínám něco chápat...“

„Už je na čase,“ řekl Ao Harrap s úsměvem.

„Kdo to dělá, Almetta? Ale proč?“

„Almetta je mnohem moudřejší a znalý nejrůznějších praktik; to jsi nepoznal? Už na začátku jednání začal naše hosty ovlivňovat, jinak by nejspíš Charryho neuznali za komthura ani za nic. Nebo jsi se tomu vůbec nedivil?“

„Divím se od začátku, co přijeli. Ale myslel jsem, že je Tomáš nějakým způsobem ukecal...“

„Tomáš mne hned na začátku požádal, abych mu z nich označil ty, které považuji za perspektivní. Ostatně, co si myslíš ty?“

„Průměrní lidé. Spíš podnikatelé než rytíři. Za Tomášem se žádný z nich nestačí ani podívat.“

„Přesně to jsem mu řekl taky já. Tomáš to řekl Almettovi a ten se rozhodl, že je nebude s ničím obtěžovat. Nechal si schválit tu volbu, teď už jim budeme jen dávat příkazy.“

„Myslíš, že je to v pořádku?“

„Je to Almettova hra, ne naše.“

Pak bylo rozdáno další občerstvení a při té příležitosti počal Tomáš vyprávět o nás. Hovořil dlouho a velice chválil naši chytrost a schopnosti; my jsme se velice snažili zavděčit a rozprávěli s ostatními všemi jazyky, jaké známe, dokonce jsme tu a tam prozradili i něco pravdivého o Arminu, ale zase ne mnoho, protože na to jsme dávali pozor. Byli to sice bratři, ale nebylo zapotřebí jim hned všechno vytroubit. Hosté se nám velice obdivovali; pak najednou řekl Tomáš beze vší přípravy:

„Naši kočičí bratři jsou tak schopní, že by mohli okamžitě zastávat místa řádových rytířů! Na mou duši, měli bychom jim dát kříže, jsou jich plně hodni!“

Rytíři to přijali s pobaveným souhlasem; jenom Charrtiér se ozval: „Ale jak to udělat, když jsou tři a my máme jen dvě volná místa? To aby potom někoho z nás vyhodili?“

„To nebude třeba,“ řekl Tomáš. „Janku, viď, že ty máš volné jedno rytířské místo v Německu?“

„Mám, dokonce dvě, protože před čtvrt rokem zemřel jeden rytíř v Bavorsku; to druhé místo je na severním pobřeží.“

„Dobře, tak ho obsaď jaguárem Ao Harrapem. Je kníže, má na to právo. A k jeho černé stužce by se kříž velice vyjímal. Co na to říkáš?“

„On má pravdu, Honzíku, jen ho ber,“ tvrdila Diana. „Lepšího neseženeš, můžu ti to jen potvrdit!“

„Tak jo. Abyste věděli, že se nevzpírám novým věcem, vezmu ho, jestli Charry udělá rytíři ty dva druhé!“

„To nemůžu rozhodnout sám. Zajisté, bylo by to docela zajímavé, ale musím to předložit svým rytířům...“

Charrtiér, který se tomu smál od začátku do konce, vykřikl: „Ty jsi najednou nějak opatrný; všichni s tím přece souhlasíme! Máme ti to snad dát písemně? To bude rána mezi oči pro ostatní provincie! To nikdo z nich nemá!“

„No, já nevím!“ řekl Charry. „U vás, pánové, jeden nikdy neví! Dneska mluvíte tak a zítra onak - kdo vám má věřit?“

„On nám nevěří!“ rozhněval se van Gnaaden. „To není možné! Tak dobře, já ti to dám písemně! Napíšeme mu to, chlapci, a všichni se pod to podepíšeme! Aby to šlo podle pořádku!“

Tomáš mu předvídavě strčil do ruky papír a plnicí pero a van Gnaaden trochu tápavým rukopisem, jak mu alkohol lezl do hlavy, napsal:

„My, rytíři severoevropské provincie, žádáme svého komthura sira Charry de Guyrlayowe, aby jmenoval novými rytíři Blesku na uprázdněná místa pány tygra Aflargea a leoparda Tannarra, a to za předpokladu, že Jan Dunbar, komthur Velkoněmecký, jmenuje na svoje uprázdněné místo pana Ao Harrapa, jaguára. To slavnostně stvrzujeme svými podpisy!“

A podepsal se pod to. Vzápětí podepsal taky Charrtiér. Tomáš tu listinu strčil Löwenbeckovi, který na to koukal dost hloupě; ale pochopil, že v tomto případě nejde o peníze, tak podepsal rychle a bez diskusí. Zbývající tři byli v takovém stavu, že vůbec nevěděli, co podepisují, ale udělali tam taky svoje signatury; pak podepsali ještě naši rytíři, Tomáš papír rychle sebral a strčil do svých úředních desek.

„Zítra se budou pěkně divit, na co se podepsali,“ usmíval se Almetta. „Co třeba požadavek tvé kandidatury na velmistra? Máš státnický talent a tohle je ukázková forma vyřizování problémů!“

„Kdo ti řekl, že budu kandidovat na velmistra? Prozatím nemám jiného kandidáta než Voglariho!“

„Vykašli se na Taliána!“ objal Almetta Tomáše spiklenecky kolem ramen a šeptal mu do ucha tak slyšitelně, že to mohl vyslechnout každý v širokém okolí:

„Udělej to přesně tak, jako když jsi se stal komthurem! Jen co starý vypustí duši, seber mu kříž, pověs si ho na krk a nech obklíčit palác svými lidmi; uvidíš, jak rychle jim napadne zvolit tebe! Vidíš, jak se volí komthur; udělej to stejně s volbami velmistra a máš pokoj!“

„A ty bys takového velmistra podporoval?“

„Jen málokdo by se odvážil nepodporovat tě. Pusť do oběhu: kdo bude hlasovat proti, přijde o krk. Tomu neodolá nikdo z těch, kteří patří k bloku dona Diega. Radím ti to z čistého srdce, bratře: zmocni se toho, co chceš a bude ti to patřit. Co obsadíš, to už ti nikdo nevyrve; aspoň ne v blízké budoucnosti. Ať už je to žena či provincie...“

Tomáš se zamračil. „Mám pocit, že přeháníš! My dva snad nemáme potřebu předstírat jeden před druhým opilost! Nebo se zkoušíme navzájem porazit Silou jako naši šermíři meči?“

Almetta jej uchopil za rukáv a odtáhl stranou:

„Myslím to zatraceně vážně a ty to dobře víš! Copak nevidíš, co za lidi jsou naši rytíři? Kolik slov tady padlo za celý dnešní den; a kolik z nich bylo o Bohu? Komu vlastně sloužíme, svým peněženkám nebo svému Pánovi? Hádali jsme se o křesla, o peníze, o všelijaké výhody; ale kolik slov padlo o naší službě?“

„Co když je to jinak? Co když naši rytíři mají pocit, že ani my dva bychom ta slova o službě nepřijali s potěšením? Co když se tomuto tématu záměrně vyhýbají... aby nebyli směšní?“

Almetta se zarazil. „Nepředstírejme ušlechtilost, kde není. Jsme stejně bídní jako oni, to je mi jasné, jen necítíme potřebu se přetvařovat jeden před druhým.“

„Já se nepřetvařuju, Horacio. Nevím, možná jsem to někdy dělal. Ale čím jsem starší, tím víc se mi zdá, že už na to nemám čas. Je hodně důležitých věcí, které ještě musím stihnout...“

„Já vím, ale služba v paláci k nim taky patří! Taky tam většina lidí mluví víc o penězích než o Bohu; nemáš pocit, že nadchází čas, aby se to změnilo?“

Tomáš mu chvíli hleděl do očí a divně se šklebil; nakonec pokrčil rameny: „Budu o tom uvažovat..“

„Uvažuj. A nepovažuj tento rozhovor za ukončený.“

Almetta osaměl. Po chvíli si všiml, že jsem na doslech, kývl na mne a požádal, abych přišel blíž.

„Co ty na to říkáš, pruhovaná kočko?“

„Já... co na to můžu říct? Mám pocit, že si počínáš podle toho, jak sám chceš. Obvinil jsi ty lidi, že myslí víc na svůj prospěch než na službu; ale ty sám to neděláš taky?“

„Dělám. A co má být?“

„A u druhých to kritizuješ?“

„Protože já vím, proč to dělám.“

„Mohl bys mi ten důvod vysvětlit? Třeba to pochopím.“

Almetta zaváhal. Napadlo mi, že taky může říct, že nevidí žádný smysl v tom mi něco vysvětlovat, ale ze tmy se vynořil také Ao Harrap a Tannarr. Almetta zaváhal, Ao Harrap řekl:

„Máme přijmout službu v řádu Blesků. Možná bychom měli vědět, jakou filozofií se řídí ten, který nás tam zve.“

Almetta usoudil, že požadavek je oprávněný. Rozhlédl se, pak nás vyzval, abychom s ním šli do jeho pokoje. Tam řekl:

„Přečtu ti něco... jen několik slov z jedné chytré knížky:“

Hlásám vám nadčlověka. Člověk je cosi, co má býti překonáno. Co jste vykonali, aby byl překonán?

Všechny bytosti dosud vytvořily něco nad sebe samy; a vy chcete býti odlivem tohoto velkého přílivu a raději se snad vrátit k zvířeti, než abyste překonali člověka?

Kdysi byl zločin proti bohu největším zločinem, ale bůh zemřel a s ním zemřeli též tito zločinci. Páchati zločin proti zemi a vnitřnosti nevyzpytatelného ceniti výše než smysl země - to je teď nejhroznější.

Kdysi duše s pohrdáním shlížela na tělo: a tenkráte toto pohrdání bylo nejvyšší: - chtěla mít tělo hubené, strašlivé, vyhladovělé. Tak doufala, že upláchne jemu a zemi.

Ó, tato duše byla ještě hubená, strašlivá a vyhladovělá a ukrutnost byla rozkoší této duše.

Člověk jest provaz natažený mezi zvířetem a nadčlověkem - provaz nad propastí.

Nebezpečný přechod, nebezpečná chůze, nebezpečný pohled zpátky, nebezpečné zachvění, nebezpečná zastávka.

Co je velkého na člověku jest, že je mostem a nikoli účelem: co lze milovati na člověku, jest, že je přechodem a zánikem.

Miluji ty, kdož nehledají až za hvězdami, proč by zanikli a byli obětmi, nýbrž ty, kdož se obětují zemi, aby byla jednou zemí nadčlověka.

Miluji toho, kdo žije, aby poznával, a kdo chce poznávati, aby jednou živ byl nadčlověk. A tak chce svému zániku.

Miluji toho, kdo pracuje a vynalézá, aby nadčlověku budoval dům a k příchodu jeho připravoval zemi, zvíře a rostlinu: neboť tak chce svému zániku.

Miluji toho, kdo miluje svou ctnost: neboť ctnost je vůlí k zániku a šípem touhy.

Miluji toho, kdo pro sebe nezadrží ani krůpěje ducha, nýbrž celý chce býti duchem své ctnosti: tak, v podobě ducha, kráčí přes most.

Miluji toho, kdo nechce míti příliš mnoho ctností. Jedna ctnost je víc než ctnosti dvě, protože více jest uzlem, na nějž se zavěsí sudba.

Miluji toho, čí duše se marnotratně rozdává, toho, kdo nechce díku a nevrací: neb obdarovává stále a nechce se uchovati.

Miluji toho, čí duše jest hluboká i v poranění a kdo může zahynouti malým zážitkem: tak půjde rád přes most.

Miluji všechny ty, kdož jsou jako těžké krůpěje, ojediněle padající z temného mračna, jež visí nad lidmi: zvěstují, že přijde blesk, a jakožto zvěstovatelé zahynou.

Hleďte, já jsem zvěstovatel blesku a těžká krůpěj padající z mračna: onen blesk však sluje nadčlověk.

Nechápou mne: nejsem ústy pro tyto uši.

Příliš dlouho jsem asi v horách žil, příliš jsem naslouchal stržím a stromům: teď jim mluvím stejně jako pasáci koz.

Nehnuta jest má duše a jasná jako pohoří před polednem. Oni však myslí, že jsem chladný a že se vysmívám v příšerných žertech.

A teď na mne pohlížejí a smějí se, ba smějíce se mne nenávidí. Je led v jejich smíchu.

„Zajímavé,“ konstatoval Ao Harrap. „A co to je?“

„Friedrich Nietzsche: Tak pravil Zarathustra. Už jsi někdy slyšel o tomto člověku?“

„Slyšela o něm Diana, v Německu od důstojníků. Nemám pocit, že by s jeho filozofií souhlasila. Říkala, že je to filozofie jen pro ty, co chtějí používat násilí.“

„Taky já chci používat násilí. Vlastně ne, nechci, ale musím! Jsou lidé, kterým jinak nelze prokázat dobrodiní!“

„Násilí a dobrodiní - to jde dohromady?“

„Jednou z povinností rytíře řádu je dát každému, co potřebuje; když někdo potřebuje pár facek, musí je dostat taky. Po dlouhých nepříjemných zkušenostech jsem se rozhodl a dal jsem taky pokyn všem, kterým jsem nadřízen: Čiňte dobro třeba i násilím! Stejně tak jsem si počínal dnes - zdá se ti, že neúspěšně?“

„Naopak, ten úspěch byl až příliš velký. Jenže zítra se tvoji bratři probudí, bude je bolet hlava a budou se hrozně divit, co se to včera dělo a jak se zachovali.“

„Hlava je bolet nebude, protože vypili tak málo alkoholu, jako za všechny předešlé svoje hostiny. Velmi často se stává na řádových hradech, že se někdo opije a stráví noci v šílených hrách, aniž by procitl ze sna...“

„Proč to děláte?“

„Všichni to neděláme. Ale někteří to umějí; já a Tomáš třeba. Chtěl bych, aby se to naučil někdo i tady.“

„Jak si potom může být člověk jistý, co je skutečnost a co představa, kterou jsi mu vnutil?“

„Nemůže si být jistý. A je to k něčemu důležité?“

„Lidé mají obvykle touhu vědět, co se s nimi děje.“

„To je touha pošetilá a nesmyslná. Není lépe být šťasten a mít pocit, že jsi v láskyplné mateřské náruči?“

„Inu... nejsem si zcela jist.“

„Když je dítě maličké, je přesvědčeno, že jeho rodiče jsou všemocní a vševědoucí jako sám Bůh; věci se okolo něho dějí bez jeho osobní zainteresovanosti, stávají se k jeho dobru, aniž by pro to muselo něco dělat. Což to není krásné?“

„Jistě. Ale dítě přece vyroste a pochopí, že...“

„Až ti lidé vyrostou, dáme i jim pochopit.“

„Nechápu. Je něco nebo někdo, k čemu bys měl úctu?“

„Mám úctu ke každému živému tvoru. A taky lásku, i když tobě to možná nepřipadá. Právě z lásky o něj pečuji jako o malé dítě.“

Ao Harrap uvažoval a neříkal nic. Almetta se pousmál:

„Dnešní noci ještě není konec. Budeme mít ještě čas promluvit si a všechno si vysvětlit...“

Eva-Marie byla ve zvláštní situaci. Zjitra něco vypila, ale ne tolik, aby nebyla plně při smyslech. Tušila, že se děje něco podivného a byla zasažena hypnotickou mocí, kterou okolo sebe šířil Almetta; ale nebyla zasažena přímo, protože nebyla cílem jeho úsilí. Střídaly se u ní záchvaty extatické radosti a náhlého rozladění, nemohla je ovládat ani řídit a to ji velice hnětlo. Celý den strávila tím, že pomáhala Tomášovi, Almettovi a Charrymu uskutečňovat jejich záměry; teď měla pocit, že sama se nijak zvlášť nepobavila. Když se setkala s Tomášem, usmála se:

„Chtěla bych tančit...“

„To je skvělý nápad! Samozřejmě...“

Tomáš zajistil, aby byl vyměněn váleček ve fonografu; dali se do tance, tentokrát valčíku, a Eva měkce spočívala v jeho náručí. Tomášovi to dělalo dobře a počínal se také rozehřívat; tím spíš, že si několikrát připili, dokonce skutečným vínem. Navrhla to Eva a mne překvapilo, že s tím Tomáš souhlasil. Tannarr si dokonce nenápadně přičichl, ale opravdu, bylo to víno.

Když dotančili, zavedl Tomáš Evu na její místo; přitáhla ho k sobě a zašeptala mu, když usedl vedle ní: „Polib mě! Prosím, polib mě!“

„To nejde! Tady... před lidmi?“

„Tak pojďme někam jinam! Přece tady bydlíš, ne?“

„Ne, to nejde! To... víš, holčičko, nemohl bych ti zaručit, že se budu... chovat řádně.“

„Nechci, aby ses choval řádně! Vím, čeho se bojíš; ale já se nebojím! Já to chci. Přeji si to!“

„To nemohu. Nemohu, chci-li si zachovat svou čest!“

„Slíbil jsi mi, že ve všem poslechneš! Že budu-li něco žádat, splníš to. Teď žádám. Tvoje čest žádá, abys to splnil. Chci to!“

„To je jediné, co pro tebe udělat nemohu!“

„Podívej se mi do očí!“ poručila. „Dívej se dobře!“

Udělal to; její oči svítily jako hvězdy.

„Nikdy si tě nebudu moci vzít! Jsem ženat, jak víš, a...“

„Nechci, aby sis mě bral! Nechám tvoje jméno tvé ženě. Já chci jenom tebe; jen pro tu dobu, dokud mne budeš mít rád. Ty mne máš rád, vím to, vidím to ve tvých očích! Potom odejdeš a já tě nebudu zdržovat. Až mne nebudeš milovat, můžeš jít! Já zůstanu; se svými vzpomínkami a...“ na chvíli se zarazila, ale odhodlaně pokračovala: „Věřím, že s tvým dítětem. I to si přeji.“

„Ne!“ řekl stejně odhodlaně. „Mluví z tebe víno, Evo-Marie. Nechci zneužít toho, že se nemůžeš plně ovládat. Nesmím...“

„Ale já chci zneužít tvého chvilkového poblouznění! Zkouším tu hru už dost dlouho, abych chápala, že dokud jsi při smyslech, ničeho nedosáhnu! Naučím se klidně od Almetty čarovat, jestli se mi to nepodaří; ale musím dosáhnout svého!“

„To nedokážeš.“

„Za poslední dny jsem mnoho trpěla, miláčku. Přemýšlela jsem nad tebou i nad sebou, chtěla jsem zemřít; ale ten tygr mi pomohl - řekl, že nemá cenu skákat do vody, když umím plavat; a já pochopila, že to je víc než zhodnocení okamžité situace. Umím se o sebe postarat a teď jste mi dali dokonce možnost uprchnout kamkoliv do světa. Odejdu se svým dítětem, už vím kam: do Arminu. Dám mu jméno podle řeky nebo podle skály, jako má Charry jméno podle jednoho skaliska v řece Charraggu, kde stojí jeho hrad. Vychovám z něho šlechtice - i to dokážu! Až jednou, za dvacet let spatříš svého syna nebo dceru, bude to člověk, který se bude moci podívat do očí každému - i tobě, můj milý!“

Tomáš si v rozpacích škubal vous; ale Eva se nedala zastavit:

„Vychovám z něho příštího komthura řádu; možná bude i velmistrem! Nejsem horší než tvoje Wanda, i když můj otec není komthur a jsem v řádu teprve pár dní! Viděla a slyšela jsem za tu dobu mnoho a rozhodla se, že udělám to, co ti radil Almetta: zmocnit se toho, co chceš získat a držet to! Pro mne a pro naše dítě, můj milý - to je jediné, co chci!“

Tomáš prudce dýchal; zakryl si oči dlaní a zašeptal: „Ne, prosím tě! Nechtěj to... mám strach, že ti nedokážu odepřít! Prosím, přej mi klid a mír, nechtěj, abych ztratil sám sebe! Ano, miluji tě, Evo, od první chvíle, kdy jsem tě uviděl; ale nesmím, nesmím... měla bys mi pomoci a ne ještě mne podporovat v mém nesprávném počínání...“

„Já ti nechci pomáhat! Chci být tvá, Tomáši. Není to blábolení z opilosti, je to pevné rozhodnutí, které jsem dala už dřív, ne teď. Chci to - a tys slíbil splnit má přání.“

Tomáš zprudka vstal a zastavil se před ní: „Pak tedy komthur řádu poruší své slovo! Protože mohu všechno, ale tohle ti nesmím splnit! I když to chceš!“

V té chvíli její heroické odhodlání povolilo; Eva-Marie se rozplakala a klesla mu do náruče.

„Miluji tě!“ šeptala. „Tolik tě miluji... nemůžu žít bez tebe, miláčku, má jediná lásko! Prosím tě, prosím...“

„Dost!“ ohradil se. „Teď ne - a tady ne! Jsou tu lidé, prosím tě, ovládej se! Promluvíme si o tom někdy jindy; ne před všemi těmito lidmi! Teď rozhodně ne!“

Eva se trochu zarazila; rozhlédla se, ale viděla, že kromě Almetty a nás šelem je nikdo nepozoruje. Rytíři se dohadovali, že vlezou do Gnaadenova auta a zajedou si do města, kde se nacházel kromě jiného i lokál dosti pochybné pověsti. Charry a naši lidé však odmítali, nezdálo se jim to vhodné. Charry se přece jenom rozhodoval, že s nimi pošle Vítka, aby náhodou nedošlo k žádným nepředloženostem.

„Nesmysl,“ řekl Almetta. „Dobrá, co chtějí, mají mít. Domluvím se s nimi...“

Vplul mezi hosty, usmíval se a hovořil s nimi přívětivě; vyzvídal, který z nich chce jet do města a co tam chce zažít. Eva jej sledovala - sem tam se dotkl rukou některého z nich, pohladil jej po čele nebo po spánku, jindy jej objal okolo ramen; při tom všem byl nesmírně milý a přívětivý, skoro tak, že by to u jiného působilo falešně. Muži, se kterými se takto domluvil, se chovali jako v nejhorším stádiu opilosti, motali se, blábolili, až konečně klesli do svých křesel a usínali. Na Vítkův pokyn se k nim vrhli sluhové, odnášeli je do jejich pokojů, tam je odstrojili a uložili do postele. Nijak se to nevymykalo běžné péči, kterou věnuje dobrý hostitel unavenému hostu a myslím, že nikdo nemohl Charrymu ničeho vytknout.

Eva-Marie zadržela Almettu za rukáv. „Co s nimi bude?“

„Spí,“ usmál se. „Budou mít krásné sny. Proč?“

„Jak jsi to udělal?“

„Ty přece víš, jak Tomáš uspává lidi. V podstatě stejně.“

„Mohla bych se to naučit?“

„Mohla, ale ne dnes večer. Jsem unavený, nezlob se...“

Tomáš využil situace, pomáhal při ukládání hostí a zdařile se Evě vyhýbal. Chvíli ho zpovzdálí sledovala, pak se usmála:

„Půjdu domů. Ale ještě se setkáme!“

Rychle se rozloučila s Dianou a v Grétině komůrce si převlékla šaty, z řádové černi do pestrého kroje, jaký se tady nosí. Potom už její dřeváčky zaklapaly na kamenech cesty dolů do vesnice. Taky už bylo na čase, vzdor létu byla už tma.

Domů doběhla Eva-Marie rychle, ale když vkročila do světnice, zjistila, že mají hosty. Sedlák Müller seděl u stolu se dvěma muži, z nichž jednoho považovala za dohazovače, zatímco druhý byl starší sedlák dost nevábného obličeje, vyhlížel jako násilník a zpustlík. Müller je hostil, zatímco Müllerová seděla opodál, spravovala punčochy a mlčela, jak se sluší na ženu poslušnou svého muže.

„Ach, tady jsi!“ vykřikl sedlák, když dceru spatřil. „To je dost, že ses objevila! Kde jsi vlastně zase byla?“

„Na Hůrce, navštívit sousedy!“

„Vidím, že se tam něco děje. Stavení celé svítí od té jejich elektriky, ozývá se tam křik a hudba. Nevím, že někteří lidé mají pořád co oslavovat! Pojď sem!“

Eva přistoupila blíž; cizí host si ji zálibně prohlížel.

„Protože jsem došel k názoru, že tvých toulek už bylo dost a ještě bys mohla přijít k nějaké úhoně, rozhodl jsem se, že tě provdám!“ řekl Müller. „Tady pan Baumann je řádný sedlák a hodný člověk a přišel o tebe požádat. Tak mi tady pěkně pověz, zda bys ho chtěla; a pamatuj, že já už jsem mu příslib dal!“

Eva-Marie se napřed strašně polekala - ale pak se v ní probudil netušený vzdor, zablýskla očima a řekla: „Cože? Toho opelichanýho křečka? Ani vidět! V životě si nevezmu takovýho člověka, i kdybys to stokrát slíbil!“

„Ale slečno,“ smál se dohazovač. „Přece nemůžete tak striktně odmítat někoho, koho ani pořádně neznáte!“

„Klidně můžu! Jestli je to ten samej Baumann, co svou první ženu utrápil k smrti a pak prohýřil všecko její jmění s povětrnýma holkama, tak si ho můžete klidně spakovat a zas odnést! Tomu bych nepodala ani malíček u nohy!“

Müller vstal, aby měl obličej ve výši tváře své dcery. „Ještě jsem tady já! Nezapomínej, panenko, že si nemůžeš vybírat, koho si chceš vzít a koho ne! Jde taky o to, kdo si chce vzít tebe!“

Eva pohodila hlavičkou. „Myslím, že nejsem tak špatná partie, abys mě musel dávat zrovna ožralovi a gaunerovi! Ostatně nevím, proč mne chceš mít tak rychle z domu. Hezky počkáš, až se vdám sama, pokud se vůbec vdám. Do toho mi ty mluvit nebudeš!“

„Jsem tvůj otec a mám právo tě provdat, ať chceš nebo ne! Uvědom si, že z celého širokého okolí se tě už nikdo neodváží požádat o ruku; všichni se bojí toho tvého přítele, o kterým se povídá, že je to čaroděj, jestli ne něco ještě horšího!“

„Hele! A že se potom nebojí tenhle obejda!“

„Tak poslyšte,“ ozval se Baumann. „To bude nějaký omyl! Vy jste mi slibovali dívku řádnou, domácky vychovanou, čistou jako lesní pramínek; a jak vidím, tahleta má pusu pořádně proříznutou a názory, jaké se k ženě ani pomalu nehodí!“

„Však se ti taky necpu, nádivo!“ vyjela si na něj Eva. „Koukej zvednout šunky a mazat o dům dál!“

Po téhle zdvořilé výzvě Baumann vstal a zrudl jako rak.

„Vezmeš si, koho já řeknu!“ pravil starosta Müller. „Baumanne, pořád ještě platí, že holka zdědí tenhle statek; myslím, že by v takovém případě nebylo pro vás těžké ji zkrotit!“

Baumann váhal, Eva rychle řekla: „Jenže já si ho nevezmu!“

„Buďto si vezmeš, koho já chci, nebo se mi pakuj z domu!“ řval Müller. „Můžeš si táhnout po žebrotě, nebudeš-li mne poslouchat, jak se sluší na pořádnou dceru!“

„To mi neříkej dvakrát! Nebo by se mohlo stát, že poslechnu!“

Müller přiskočil a vrazil Evě facku, až se ohnula; tvář jí zrudla, ale oči planuly vzteklým ohněm a jen se pohrdavě usmála.

„Odmítnu tě uznat svojí dcerou!“ vykřikl.

„Už asi nejsem tvoje dcera! Od chvíle, co jsi mě uhodil, už nemám otce. A na nic ho nepotřebuju!“

Nicméně byl silnější; chytil ji a vrazil z každé strany jednu, tvrdou rolnickou dlaní. Potom ji chytil a odvlekl, vzpírající se, do její komůrky, kde ji hodil na zem a otočil klíčem v zámku.

„Tam zůstaneš, dokud nedostaneš rozum! A konec všem tvým výletům; i na Hůrku a tak dál! Můžeš přemýšlet, kdo to s tebou myslí dobře a kdo ne!“

Jenže dohazovač a Baumann se sbírali k odchodu; už ve dveřích se hádali, kdo chtěl koho podfouknout. Müllerová plakala, Müller ji ostře zakřikl, usedl ke stolu a ze vzteku do sebe obrátil panáka pálenky.

Eva-Marie dlouho na zemi neležela; vstala, ohmatala si trochu napuchlé tváře a potřásla hlavou, pak se ošplouchla v umyvadle, které naštěstí bylo plné vody. Sedla si na postel a chvíli plakala; když se trochu uklidnila, počala přemýšlet realisticky.

Výsledkem jejího přemýšlení bylo, že vytáhla z postele prostěradlo, otevřela skříň a počala do něj skládat svoje šaty; ty, které nepovažovala za sebe důstojné, odkládala, takže to byl docela malý uzlík, když shromáždila svůj majetek. Její šperky a slavnostní oblečení tu nebyly, byly v parádním pokoji ve velké dubové skříni, stejně jako otcův a matčin sváteční kroj, takže si to vzít nemohla. Přidala ještě pár maličkostí a měla všechno svoje s sebou. Potom otevřela okénko a vyhodila uzlík do zahrady. Trochu jí dělalo potíže se úzkým okýnkem protáhnout, zvláště v široké a k tomu účelu nevhodné sukni; ale podařilo se to, Eva dopadla na ruce na zahrádku. Zavřela okno a přešla do dvora; pes ji poznal a nezaštěkal, pohladila ho a on jí vděčně olízl ruku. Branka byla zavřená; přelezla tedy plot, jako když byla malá holčička. Zamáčkla poslední slzičku a vydala se rychlými kroky setmělou vesnicí; světla Hůrky jí zářila jako podivné světelné znamení.

Než tam došla, většina světel na Hůrce už zhasla; vesnice dole spala, jen psi konali svou noční službu a zpívali měsíci o marné touze. Eva-Marie se na Hůrce vyznala a poněvadž bylo otevřeno, nemusela nikoho volat. Rytíři už byli uloženi, takže nebylo důvodu, aby někdo zůstával vzhůru.

Eva prošla chodbou a vzala za kliku Baarfeltových dveří; nebylo zavřeno na závoru, takže vstoupila. Tomáš seděl u stolu a četl; když ji zaslechl, otočil se a jeho oči zazářily.

„Vyhnal mne!“ řekla a vrhla se mu do náruče. „Chtěl, abych si vzala nějakýho zpustlíka; pohádala jsem se s ním, on mne udeřil a vyhnal. Odešla jsem od něho. Mám už jenom tebe.“

Tomáš ji sevřel, jak nejpevněji mohl.

„Víc už jsem nemohl bojovat! Vítám tě, Evo-Marie. Snad je to vůle Boží... Ne-li, ať nám oběma odpustí!“

Eva-Marie odložila uzlík do kouta, zavřela za sebou dveře a otočila za sebou klíčem.

Něco pod povrchem

Charry se probudil poměrně dost brzo, stejně tak i Diana; napřed si šli zacvičit a vykoupat se a pak, jelikož jsme měli hosty, přistrojili se oba do lepších šatů a zahájili přípravy na ranní přednášku a snídani. Ta snídaně měla být pokud možno reprezentační, aby si páni rytíři nemohli stěžovat, že jsme se o ně řádně nestarali. Dalo se očekávat, že se nebudou cítit nejlíp, až se proberou ze svého ošálení.

My jsme samozřejmě už od časného jitra pobíhali sem a tam; já chtěl zajít k Tomášovi, ale dveře byly zavřené na klíč a to mne překvapovalo, protože se nikdy nezamykal. Usoudil jsem, že to je opatření v souvislosti s hosty.

Ještě než vůbec všichni vstali, objevila se návštěva: na Hůrku se hrnul sedlák Müller a v chůzi si pošvihával bičem na psy; rozběhl se do kopce jako mladík a vůbec nedbal svého věku, což zapříčinilo, že než vyšlapal k nám, byl celý zpocený a uštvaný a vůbec mu to nepřidalo na důstojnosti.

Tannarr odběhl říct to Charrymu; Charry pro jistotu vyšel na zápraží a objevili se i ostatní: Vítek, Tošio, Janek Dunbar, Diana a tak dál. Chyběl pořád ještě Tomáš, ačkoliv ten většinou u ničeho neschází.

Müller vpadl do dvora jako velká voda; bičem švihal ještě pořád, ale už s menší vervou. Byl celý vzteklý a vypadal, jako by chtěl celý statek vyvraždit.

„Dobré jitro, sousede Müllere!“ pozdravil ho zdvořile Charry. „Co tak brzo po ránu? Co byste si od nás přál?“

„Dceru!“ vybafl Müller zostra; pořád nemohl popadnout dech.

„Já... já ale nemám dceru!“ řekl Charry dost nedůvtipně.

„Svoji dceru! Evu-Marii hledám! Ta ničemná holka utekla a já nevím, kam! Jestli je tady, okamžitě mi ji dejte, nebo bude zle!“ a na dotvrzení svých slov švihnul bičem do vzduchu.

„Nevím nic o tom, že by tu byla Eva-Marie,“ řekl autoritativně Charry. „Večer se rozloučila a odešla, od té doby jsem ji neviděl...“

Zato Diana se domnívala něco jiného. Kývla na Tannarra: „Vzbuď Tomáše, rychle! A řekni mu, co a jak...“

Tannarr zapadl do domu, Müller zatím křičel: „Možná že to nevíš ty, Rithere; ale jestli o tom třebas neví ten černej ptáček, co ho tu schováváš! Jestli to neví ten zázračnej doktor Baarfelt!“

Charry si všiml, kam šel Tannarr, proto v té věci nic neudělal, jen důstojně řekl: „Záležitosti pana Baarfelta jsou jeho soukromá věc. A vůbec, Müllere, nedělejte tady divadlo. Nebo se vám budou smát!“

To nebylo vyloučeno, protože odněkud se jako čertík z krabičky vynořil Almetta a potom zbývající severoevropští rytíři, vyjevení a rozespalí, zívající na celé kolo. Poslední se objevil Tomáš, oblečený ve velkém spěchu; jen v kalhotách a košili, navíc rozepjaté, takže bylo možno prohlédnout si osmihrotý zlatý kříž s rudými kameny komthura.

„Aha, tady je!“ křičel Müller. „Tak mluv! Kde je moje dcera?“

Tomáš Baarfelt se zatvářil kamenně a neproniknutelně. Almetta se zato zašklebil jako nějaký uličnický skřítek.

„Jsi si jist, že máš nějakou dceru?“ zeptal se Tomáš.

„Co? Ještě řekni, že ji neznáš! Celá vesnice ví, že se s ní veřejně vodíš už od jara, darebáku!“

„Zřejmě myslíš Evu-Marii. Samozřejmě ji znám. Ale slyšel jsem, že jsi ji zavrhl a vyhnal ze svého domu!“

Tváře všech rytířů se rozšklebily; dělalo jim dobře, že nějaký civil dostane od pana komthura pořádně na pamětnou. Müller cítil, že tady nemá nikoho na své straně, vyřešil tedy situaci s taktem sobě vlastním, rozmáchl se bičem a švihl po Baarfeltovi. Tomáš vymrštil ruku a konec biče se omotal kolem jeho dlaně; pak škubl, vytrhl sedlákovi z ruky bič a hodil ho Tošiovi.

„Opatrně, mohl byste si ublížit. Vidím, že oproti včerejšku jste poněkud jiných názorů. Dokonce se hněváte!“

„Ona je tady!“ křičel vztekle Müller. „Je tady a vy ji přede mnou schováváte!“

„Je tady. A taky tady zůstane, dokud se jí nezlíbí jít někam jinam. To už je teď pouze její věc.“

„Lžeš! Chci to slyšet od ní! Je pořád ještě moje dcera!“

„Může být. Hned přijde...“

Ostatně už přišla; vlastně stála ve dveřích, oblečená do domácího kroje, ale s vlasy rozpuštěnými a bez čepce. Tvářila se hrdě, jako by vyhrála milión a když procházela mezi děvčaty, všechny jí uhýbaly. Zastavila se vedle Tomáše Baarfelta.

„Ano - jsem tady a zůstanu tady, dokud nebudu chtít odejít a dokud tady pro mne bude místo. Pravděpodobně budeš chtít vědět, kde a jak jsem strávila noc. Byla jsem u svého milého.“

Bylo jasně slyšet, jak v Müllerovi hrklo. Hleděl po přítomných, z jednoho na druhého, ale nikdo z nich s ním nesympatizoval, zdálo se, že všichni jsou při Evě-Marii.

„Ty ses odvážila... Přivedla jsi hanbu na celou naši rodinu, ničemnice! Ty už nejsi má dcera!“

„To nejsem už od včerejška, od chvíle, kdy jsi mne udeřil. Vyhnal jsi mne a zapřel - šla jsem tedy tam, kde mne mají rádi. Nejsem vinna; to ty jsi mne vyhnal a odsoudil!“

Ticho padalo na Müllera jako těžký balvan. Byl sám, sám proti všem - i jeho dcera byla s ostatními proti němu.

„Odpustím ti, jestli se okamžitě vrátíš a vezmeš si Baumanna! Snad se mi podaří ho přimět, aby tě ještě chtěl!“

„Doufám, že už mě chtít nebude. A i kdyby, vyženu ho ze dvora; třeba takovým karabáčem, jaký sis přinesl na mne!“

„Tedy se nevrátíš domů?“

„Ne.“

„Chceš žít v hříchu s tímto člověkem?“

„Ano.“

„V tom případě tě už víckrát nechci vidět!“ vykřikl Müller. „Neopovažuj se už nikdy vrátit domů; moje dveře jsou pro tebe navždycky uzavřeny a já už nechci nikdy slyšet tvoje jméno! Nemám už dceru a ty nemáš otce, rozumíš?“

„Ano,“ řekla už ne tak pevně. „Lituji toho, co se stalo, tatínku; ale nemohu dělat nic jiného a ty to pochopíš, jestli jsi kdy koho miloval.“

Müller o krok poodstoupil a vztáhl ruce: „Dobrá! Ale poslouchej teď ty, bídný ničemo, který jsi ji svedl, pošpinil její čest a pokazil jí život! Ještě není konec naší rozmluvy; pomstím se ti, jak budu moci a moje pomsta bude strašná! Pamatuj si to!“

Almetta potřásl hlavou: „Poslyšte, Müllere, rozhodněte se, jestli hrajete Rigoletta nebo Monterona. Oba najednou nemůžete! Trochu úcty ke klasikům bych prosil...“

Chladný, neúčastný hlas starého pána Müllera zarazil, ačkoliv si nebyl jist, co mu to vlastně povídá. Pohlédl na Almettu a všiml si jeho pohrdavých očí; odplivl si, otočil se a odcházel. Tošio jej doběhl a vracel mu jeho karabáč; Müller jej chytil do ruky, otočil se a ještě jednou na nás všechny zahrozil; potom se otočil a pádil, jako by mu paty hořely. Rytíři se tiše smáli a Almetta řekl: „Finita la commedia. Konec představení.“

Všichni se opět rozešli po svých; Charry chytil Tomáše za ruku a řekl mu dost zostra: „Poslouchej, tohle se mi ani dost málo nelíbí! Víš, jakou budeme teď mít pověst ve vesnici? Jsi si jist, že jsi se zachoval správně, když jsi ji sem přijal a když s ní chceš žít pod mojí střechou?“

„Neudělal jsem správně, vím to. Ale nemohl jsem dělat nic jiného. Nehněvej se na mne. Chceš nás vyhnat?“

„To ne. Jsi mým hostem, ty i ona. Žijte si tu, jak se vám zlíbí - jenom bych rád věděl, co tomu řeknou lidé.“

Zatím se však pořádala důležitější věc; Almetta při přednášce oznámil, že se komthur Charry rozhodl vyhovět prosbě svých rytířů, kterou mu včera písemně předali a pasovat mne a Tannarra na rytíře Blesku, zatímco Ao Harrapa pasuje Jan Dunbar. Nastalo neuvěřitelné vzrušení a všichni vyjeveně zírali na papír se svými podpisy - sice si trochu pamatovali, že si z toho někdo dělal legraci, ale naprosto to nebrali vážně a divili se, že to někdo brát vážně může; Charry však, posílen Tomášovým příkladem, nepřipustil žádnou diskusi a klidně oznámil, že to zařídí sám a pány bratry s tím seznámil jen kvůli pořádku; ostatně jejich písemný souhlas úplně postačí.

Pak oznámil Tomáš, že pro dobro věci je třeba aby si svá území trochu zkonsolidovali; to znamená získali v nejkratším čase vliv ve státních úřadech včetně vlády, bankách a jiných velkých hospodářských uskupeních, případně v církvi, školství a armádě. Každý z nich vyhledá nejméně dvanáct nových přátel, které bude kontaktovat a které si případně zaváže k poskytování různých drobných úsluh, buď nějakou výhodou nebo přímou či nepřímou půjčkou, na jejímž splacení samozřejmě nebude trvat. Pokud se někomu podaří zkorumpovat přímo presidenta, ministerského předsedu nebo krále, bude mu vysloven zvláštní dík řádu.

Dále je zapotřebí získat dvanáct vojáků; nemusejí být nijak zvlášť chytří, stačí když jsou spolehliví a budou průběžně cvičeni v boji se zbraní. Asi tak za rok udělá Charry nebo někdo z jeho podřízených pořádnou revizi všech těchto vojáků a vysloví svou spokojenost či nespokojenost s jejich stavem.

Do třídy bratří je vhodné přijmout lidi, kterým by se výhledově mohlo dát rytířské křeslo; v naší provincii sice není mnoho starých osob, ale opatrnosti nikdy nezbývá. Také v tom směru ať páni rytíři vyvinou patřičné úsilí; výsledky budou okamžitě hlásit k nám na Hůrku, aby komthur byl neustále informován.

Když se to všechno dozvěděli, měli z toho hlavu jako škopek; Charry jim každému stiskl ruku a poslal je zas domů, což rádi udělali; po návštěvě u novopečeného komthura a všech ostatních událostech jim bylo, jako by je vykoupal ve vřelé vodě. Rozprchli se zase domů a byli rádi, že z toho tak vyklouzli.

Zároveň se vydal domů i Jan Dunbar; na rozloučenou řekl:

„Mám dojem, že jste mi dali užitečnou radu, jak na to; teď to roztočím já v Německu. Uvidíme, jestli se to podaří!“

Okamžitě svolal všech zbývajících devět rytířů do Wittenbergu; tam je posadil kolem stolu jako Charry naše a oznámil jim, že starý profesor Hartwig se rozhodl složit funkci pro stáří, nemoc a spoustu jiných povinností, týkajících se vědecké práce, že by se měl zvolit nový komthur, a to hned. Hartwig navrhl Jana Dunbara, ostatní to radši rychle odsouhlasili a oba pánové si vyměnili kříže i místa; od té chvíle byl Janek komthurem, zatímco profesor obyčejným rytířem. Janek se mu taky odměnil: okamžitě ho zbavil všech povinností, starý pán se zavřel do své knihovny a byl upřímně rád, že se mu to konečně podařilo. Horacio Almetta, který Jana doprovázel, potvrdil tato rozhodnutí autoritou řádu a všichni dohromady poslali Jeho Svatosti Velmistrovi dopis, v němž mu děkovali za dobrotu, se kterou vyřešil dlouholetý zapeklitý problém. Velmistr si sice nebyl vědom, že by něco takového chtěl, ale poněvadž už se stalo, nezbylo mu než s tím souhlasit.

Tím byly všechny starosti v této části světa z krku, takže se Almetta vrátil do Španělska s pověstí dobrého diplomata, která mu ostatně právem náležela.

Zakrátko se objevil Knassen; přinesl Charrymu a Dianě zbrusu nové doklady, které je prohlašovaly za švédské občany, hraběte a hraběnku de Guyrlayowe. Byly skutečně pravé a vystavil je jeden z vyšších důstojníků švédské policie, takže nebylo možno o nich pochybovat. Měl jen jednu výhradu, že švédské království rozhodně odmítá brát odpovědnost za jejich činy v jiných částech světa.

Taky Vítek dostal nové doklady, holandské; takže když se za krátký čas se svitkem plánů odebral do Čech, nebyl už Vítek Jeřábek, podezřelý tulák bez papírů a bez domova, ale pan Wittus van Geerschaabeck, vrchní prokurista bankovního domu Löwenbeck z Amsterodamu. Taky nejel na ose pod vagónem, ale cestoval jako pán dostavníkem a později vlakem v kupé, za úcty všeho personálu. Nebyl samozřejmě oblečen do roztrhaných kalhot a otřepané kazajky, nemluvě už o košili jen vzdáleně připomínající čistou běl; nyní měl na sobě bělostnou hedvábnou košili s tvrdým límcem a manžetami, tmavý žaket, cylindr, svoje věci vezl v koženém kufru a měl také elegantní hůl; že v ní byl ostře broušený kord, nemusel nikdo vědět. Vypadal velmi úctyhodně, když jsme se s ním rozloučili u dostavníku.

Vezl si s sebou roli plánů; tyto plány byly dílem jeho práce, dílem Tomáše Baarfelta, neboť oba pánové si zřídili projekční kancelář v Charryho jídelně, kde instalovali stůl s poklopnou deskou a pořádný reflektor, aby viděli na práci. Tomáš si chtěl postavit dokonce šibenici s příložníkem, aby samostatně držel směr pravítka při rýsování, ale uznal, že na tak krátkou dobu to není zapotřebí. Eva jim brousila a podávala tužky, vařila kávu a udiveně koukala, jak malují podivný automobil.

Bylo to vozidlo, jaké asi ještě nikdy nikdo neviděl; později se takovým začalo říkat mikrobus. Měl vpředu níže položenou kabinu pro řidiče, kam se vešel ještě spolucestující, vzadu byla výše postavená kabina, kde mohla být sedadla pro šest lidí; pokud by nebyli nároční na prostor, dala se sedadla od přední stěny posunout a do vzniklé mezery vlezli další tři lidé, takže se tam i se šoférem a spolujezdcem vešlo jedenáct osob. Dole pod kabinou se nacházel prostor s velkými kulatými okny, do něhož se mohli směstnat tři tygři; protože Ao Harrap a hlavně Tannarr jsou menší než tygr, bylo to pro nás docela pohodlné obydlí. Bylo ovšem uzavřeno, aby na nás lidé neviděli; asi by se nás poněkud báli, kdybychom mohli dle jejich názoru volně vylézat ven.

Motor toho auta musel být arci pořádný; taky ho Tomáš objednal v Anglii a nařídil, aby ho poslali do Čech, do města jménem Mladá Boleslav tak, aby ho tam Vítek co nejdřív měl. V tom městě se měl spojit s jedním člověkem z továrny, který byl přítel.

Nějaký čas nebylo jisté, jak se zachová veřejné mínění k novému vztahu Tomáše a Evy-Marie; pravdou je, že starý Müller uznal za vhodné opít se v hospodě a stěžovat si každému, kdo ho chtěl poslouchat, jak ho dcera zklamala a její nápadník rozzlobil - ale poněvadž Müllera neměl nikdo rád, všichni mu to přáli. Jistě, souhlasili s tím, že takové jednání je veliká ničemnost a že by ten „černej pán“ měl být potrestán; ale samozřejmě nikdo nehodlal se na tom nějak přičinit.

Ovšem byl vyhlášen bojkot Charryho domu, neboť dopouští, aby se taková nepravost páchala pod jeho střechou. Matky dospívajících dcer zakázaly svým ratolestem, objevovat se u našeho statku, mluvit s Dianou či Evou a vůbec se dívat, když se někdo z nás objeví nablízku; to přimělo ty nevinné dívčí duše, aby si představovaly samy sebe na místě Evy a noc co noc všechny snily, že si Tomáš vybral je. Dívky, jak jen mohly, se zkoušely dostat blíž k Hůrce, pokud jim strach dovolil; kdekoliv se dámy objevily, stíhaly je obdivné pohledy ze všech stran.

Jen sedláci a selky se tvářili pohrdavě; a když se jednou Eva-Marie objevila ve vsi, mnoho lidí ji demonstrativně neodpovídalo na pozdrav. Eva si z toho nic nedělala, čekala to; Tomáš jen pokývl hlavou a řekl, že je to normální. Vzal Dianinu motorku a zajel s Evou do města nakoupit nějaké šatstvo; co měla, nebylo nic příliš nóbl, což se Tomášovi nezdálo. Takže jí koupil šaty, v nichž vypadala jako dáma a po kratším výcviku od Diany se v nich taky uměla jako dáma pohybovat a chovat.

Bojkot trval do chvíle, kdy jednu ze selek nabrala při dojení na rohy kráva; roztrhla jí břicho, nešťastná žena teď ležela a svíjela se bolestí. Její muž utíkal na Hůrku, co mu nohy stačily a prosil Baarfelta na kolenou, aby mu ženu zachránil. Tomáš okamžitě sedl na motorku, Eva za něj, a už jeli; odbyla se další operace, při níž Eva pracovala jako školená ošetřovatelka a vše se odbylo rychle a bez komplikací. Selka byla jednou z těch, které Evu-Marii nepozdravily; teď, když se probrala, jí s pláčem líbala ruce, než jí v tom Eva zabránila. Zvěst se rychle rozlétla po vesnici a od té doby se nikdo nechoval nepřátelsky, naopak kamkoliv Tomáš s Evou přišli, byli srdečně zdraveni od všech občanů.

Zakrátko si všichni na tento stav věcí zvykli; taky proto, že vše bylo prodebatováno a ti dva se vůbec netvářili provinile ani se neskrývali. Ke klepům a osočování vede hlavně to, že někteří lidé se snaží svoje poklesky utajit; jsou-li ale vystaveny na světlo, stanou se brzy zřejmými a obvyklými, zakrátko jsou vyzvednuty zase jiné ctnosti, v jejichž světle se stane poklesek zanedbatelným. Tak se stalo i s Tomášem a Evou; a oba si žili na naší Hůrce šťastně a spokojeně.

Jedním z rysů lidské povahy je neschopnost oddělit zlo od dobra a zvyk spojovat jedno s druhým, takže se jedno druhým dá ovlivnit. My zlo a dobro nespojujeme, nýbrž pojímáme každý z těchto jevů osamoceně jako důsledek příčin. Proto jsme také včas nezaznamenali, jak se zlo rychle a krutě svírá okolo nás všech. Možná to byla chyba; ale my jsme učinili, co jsme učinit mohli a pokud to je špatné, pak musíme přiznat, že jenom naše neschopnost zavinila, že se zlo mohlo rozšířit.

První stopa se objevila dávno, ještě když u nás nebyla Eva a Charry nebyl komthurem; bylo to v noci, kdy všichni lidé spali, ale my jsme nespali; totiž nespal Tannarr, který byl něco chytat. Vracel se z lesa domů a zjistil, že někdo se plíží po zahrádce před okny. Tannarr má velice rád Dianu a ví, že Diana nese velmi nelibě, šlape-li někdo do květin v její zahrádce; zvláště, je-li to cizí člověk. Proto se Tannarr rozhodl tomu člověku domluvit, aby to nedělal, neboť mu napadlo, že by Diana mohla přijít na myšlenku, že za to může a vyprášit mu kožich. Tannarr se tedy tiše připlížil až k plotu a zkoumavě začenichal, aby zjistil, kdo ten muž je. V té chvíli pocítil zřetelný pach zlého a pochopil, že to není nikdo z vesnice; že je to nepřítel.

Byl to chlap v obnošených šatech, žádném kroji; měl kárované sako, kostkovanou čepici a měkké boty, v ruce nesl něco kovového, co vypadalo jako zbraň. Tannarr pochopil, že ten muž chce někomu z našich lidí ublížit, proto vyskočil na plot a skočil mu na záda. Člověk údivem upustil svou zbraň, ale hned Tannarra shodil na zem, vytrhl dýku a zkusil ho bodnout. Tannarr ale není dnešní, aby se nechal takovým halamou zabít; uhnul, ale dýka jej přesto trochu škrábla na krku, což leoparda rozzlobilo; sekl po chlapovi tlapou a zasáhl ho do zátylku. Muž jenom zaskučel a složil se na zem. Tannarr chvíli čekal, co bude, pak ho očichal a zjistil, že je mrtev.

Tannarr nás rychle zavolal; spali jsme, ale na jeho kňučení jsme samozřejmě přišli. Tannarr vypadal velmi nešťastně a zdálo se, že mu to není milé.

„No nazdar!“ řekl jsem. „Ty to od Charryho schytáš! Víš, že nechce, abychom zabíjeli lidi!“

„Já ho nechtěl zabít! On mě chtěl probodnout, touhle dýkou! Taky sám měl zbraň, podívej...“

Ao Harrap vzal tu věc do zubů, vynesl ji ze zahrádky a venku ji pečlivě očichal. „Střelná zbraň to je, ale moc divná! Nevypadá jako Charryho puška. Nevím, co to je a jak se z toho střílí!“

„Musíme někoho zavolat. Charryho?“

„To ne, zbil by mě! Povídám, nechme to! Ale ten člověk jistě není zdejší, je to nějaký ničema! Čichněte si!“

„Je to lotr,“ řekl Ao Harrap. „Ale to neznamená, že by se Charry nerozzlobil. Musíme zavolat někoho jiného. Například Tošia Yamanakiho. Ten má mnohem rozumnější přístup...“

Probudit Tošia nebylo těžké; vyšel s Tannarrem ven a prohlížel si darebáka. Při prohlídce kapes našel kromě dýky ještě revolver a podivné pouzdro na náboje, které patřily k té zbrani; jedno takové v ní bylo zasunuto. Zkusil, jak se z toho střílí, ale nepovedlo se mu uvést zbraň do činnosti, tak ji raději schoval ve stodole za trámem.

„Udělali jste dobře! Byl to jistě zločinec; jiný by se neplížil za noci po květinových záhonech. Už jen za to, jak polámal křehké stonky těch krásných květů, si zasloužil smrt. Jiná věc však je, že ve zdejší zemi je zakázáno zabíjet lidi. Ale nikdo ho nezná; myslím, že bude nejlépe mrtvolu někam šikovně schovat.“

„Do bažin!“ navrhl jsem. „Tam se za chvíli potopí a bude od něj pokoj! Pojďte, odneseme ho tam!“

„Správně,“ řekl Tošio. „Odneste ho a zkuste to všechno uklidit, než se Charry a Diana probudí. A pro příště radši hlídejte; možná je to sice první, ale ne poslední nepřítel.“

Tak jsme hlídali; a taky jsme se dočkali, neboť přišel další. To v den, kdy se Charry stal komthurem a Tomáš získal Evu. Bylo to v době, kdy rytíři spali, pozdě v noci; povšiml jsem si, že se za stodolou krčí nějaký cizí člověk, tak jsem na něj skočil. Nedal jsem do úderu tlapou takovou sílu, jaká by ho zabila, tak se jen složil a z ruky mu vypadla další podobná zbraň. Současně se objevil Ao Harrap.

„Je mrtev? Snad jsi ho nezabil?“

„Ne, jenom omráčen. Koho zavoláme?“

„Nejlíp Charryho nebo Tomáše. Ale Charry zřejmě hodně pil a Tomáš teď nemá čas. Že by zas Tošia?“

S Tošiem spal v pokoji Viktor; probudili se oba. Viktor svítil ničemovi do tváře elektrickou svítilnou, prohledal mu kapsy a našel v nich revolver, ale žádný dokument. Chvíli váhal:

„Je to jasné, nepřátelský agent. A dokonce se samopalem, to je velmi zvláštní. Na první pohled zločinec. Počkejte tady a pozor, aby se neprobral...“

Za chvíli se vrátil spolu s Almettou, ale přivedli taky Pépi Nekvindu: „Podívej se! Pověz, jestli ho neznáš!“

Pépi sice hodně popíjel, ale teď rázem vystřízlivěl: „Jasně, znám! Hans Birger, zvaný Rabiát - je Němec, ale nedávno měl nějaký kšefty i v Praze. Zahlídl jsem ho tam, ale nikdy s ním nic neměl. Je to prej vrah a lupič! Ale povídalo se... že snad taky donáší na policajty!“

„Rozumím. Ničema zůstane ničemou, ať pracuje pro kohokoliv. Děkuji, Pépi!“ Almetta se dotkl mladíkovy hlavy konečky prstů a dodal: „Jdi teď spát a na všechno zapomeň!“

Pépi poslušně odešel; očividně spal už nyní.

„Provedeme výslech,“ rozhodl Almetta. „Vem ho, Viktore!“

Odnesli jsme Birgera dozadu do zahrady. Almetta vzal jeho hlavu do dlaní a téměř něžně ji hladil prsty; přitom na něj tiše a konejšivě mluvil, dokud muž nepřišel k vědomí.

„Jak se cítíš?“

„Je mi zle,“ zachrčel muž. „Bolí mě hlava...“

Almetta se jej znovu dotkl rukou. „Už je to lepší?“

„Ano. Už mě nic nebolí.“

„Tak odpovídej na moje otázky. Jak se jmenuješ?“

„Hans... Hans Birger.“

„Kdo tě sem poslal?“

„Nevím, jak se ten muž jmenuje. Říkají mu Mungo.“

„Co o něm víš?“

„Je Němec. Z Berlína. Viděl jsem ho několikrát.“

„Co jsi tu měl udělat?“

„Zabít muže s černými vousy. Jmenuje se Baarfelt. Také muže, co mu patří tento statek. Rithera.“

„Myslíš, že bys to dokázal?“

„Ano. Dostal jsem novou zbraň. Automatickou pušku.“

„Dal ti ji ten Mungo?“

„Ano. Říkal, že si ji můžu nechat. Je to moc dobrá puška.“

„Až to uděláš, kam mu máš dát zprávu?“

„Sejdeme se za tři dny v baru Fénix v Berlíně. Bude tam na mne čekat a já mu předložím důkazy. Potom dostanu peníze.“

„Kolik?“

„Pět tisíc marek, když zabiju Baarfelta. Dalších pět tisíc za Rithera. Za ostatní po tisíci.“

Almetta za hněvivě zašklebil. „Už jsi někdy někoho zabil?“

Birger sebou zaškubal, něco zamumlal, nebylo mu rozumět. Almetta se dotkl dlaní jeho čela: „Odpověz!“

„Zabil jsem služebnou továrníka Bauma, když mne přistihla v domě při krádeži. Potom jsem zabil jednoho muže ve Sternově klenotnictví. Hlídal tam, musel jsem ho sejmout.“

Almetta kývl na Viktora.

„Ano, to je pravda,“ potvrdil Viktor. „Loupež továrníka Bauma, to bylo v Praze. Vyloupení Sternova klenotnictví ve Vídni. Četl jsem o tom v policejním věstníku. Vraha nechytili.“

„Birgere, odpověz: Jak se jmenuje Mungo?“

„Nevím. Neřekl mi jméno. Jednou jsem zaslechl, že ho jmenovali Gustl. Gustl Mára nebo tak nějak.“

„Gustav Marrath,“ řekl Viktor. „Bývalý kriminálník, nyní agent pruské tajné policie. Slyšel jsem o něm.“

Almetta položil ještě několik otázek, ale odpovědi už pouze upřesňovaly ničemovu výpověď. Žádná další důležitá fakta nevěděl, jak se ostatně dalo předpokládat. Agenti tajné policie nebudou svěřovat svá tajemství lidem, kteří jen plní jejich příkazy.

Almetta se dotkl dlaní Birgerova čela. „Probuď se!“

Hans Birger se probíral k vědomí; otevřel oči a překvapeně zíral na Almettu, Viktora, Tošia; potom si povšiml naší trojice, vyděšeně vyskočil a hmátl po revolveru; ale ten tam nebyl.

„Hansi Birgere,“ řekl Almetta. „Vstaň!“

Ve zločincových očích se objevil strach. „Já... já se nejmenuju Birger! Vy... nevím, kdo jste a co mi chcete udělat! Co tady dělám? Já nechtěl, milostpane, věřte mně, já tu nemám co pohledávat, já jsem...“

„Hansi Birgere, jsi usvědčen z pokusu o vraždy Tomáše Baarfelta a Charry Rithera! Dále je známo, že jsi zabil služebnou továrníka Bauma a hlídače ve Sternově klenotnictví. Dopustil jsi se vraždy a loupeže; za to zasloužíš trest smrti!“ Almettova vrásčitá tvář se stáhla do úšklebku jako tvář zlého skřítka.

„Já...“ zakoktal Birger. „Já nevím, co to povídáte, pane!“

„Velmi dobře víš. Mungo tě sem poslal, abys zabil dva lidi! Chceš to popírat? Sám jsi nám to přece řekl.“

„Jak můžete... to jsou všecko blbosti! Lžete, to není pravda, já nejsem Birger a nic nevím, jsem tady omylem! Nevím, jak jsem se sem dostal! Třeba jsem byl opilej!“

„Až bys bral od Munga v baru Fénix deset tisíc, to už bys byl zase střízlivý, že? Věřil jsi tomu Mungovi skutečně natolik? Jsi tak hloupý, že myslíš, že bys to přežil?“

„Mungo? Jaký Mungo... neznám žádnýho...“

„Je to pruský policejní agent. Zřejmě si tě vybral podle záznamů mezi galerkou, abys za něj udělal špinavou práci.“

„To znamená, že... mě práskl? Ten hajzl mizernej! Sám si mě na to najal, milostpane! Já bych v životě nikomu neublížil!“

„Mungo poslal už jednoho vraha. Ten vrah spí věčným spánkem na dně bažiny. Ty budeš brzo spát vedle něho. Bůh buď milostiv tvojí hříšné duši...“

„Milost! Proboha, nechte mne žít, pane, prosím vás na kolenou! Nezabíjejte mne, budu vám sloužit, budu...“

Almetta se otočil a ukázal prstem na nás:

„Je to vaše kořist. Udělejte si s ním, co chcete!“

Birger rozuměl, co řekl; pohlédl na nás a v očích se mu objevil panický strach. Vyskočil na nohy a rozběhl se pryč. Tannarr chtěl na něj skočit, ale Ao Harrap jej zarazil:

„Ne, zaženeme ho k bažině! Ať ho nemusíme tak daleko nosit!“

Tannarr vyrazil vpřed; obloukem ho předhonil a když Birger pochopil, otočil se a prchal opačným směrem. K nám nemohl, z druhé strany ho štval Ao Harrap; taky já vyrazil vpřed. Měl volnou jen jedinou cestu: k lesu, k bažinám.

Almetta se obrátil k Viktorovi; jeho tvář měla výraz skřítka:

„S tím Marrathem nebude řeč. Pamatuj si: Gustav Marrath, bar Fénix, Berlín. Ode dneška za tři dny. Je třeba zabít hada.“

„Ano, pane.“ řekl Viktor. „Had zemře.“

Almetta vztáhl pravici a učinil jí ve vzduchu znamení kříže.

„Bůh buď milostiv duším hříšníků. Já jim milost dát nemohl.“

Birger prchal; běžel jako šílený černou lesní tmou, klopýtal a padal, rozdíral si ruce o trny a ostré traviny, dokonce si rozbil i hlavu o nějakou větev trčící do cesty; ale běžel dál a dál, běžel poslední a největší závod v životě, závod se smrtí, která na měkkých tlapkách lehce běžela za ním. Slyšeli jsme jeho přerývaný dech a tiché kletby; občas se zastavil a ohlédl, ale stačilo, aby se jeden z nás objevil v jeho zorném poli a už se opět dával do svého zoufalého a zbytečného běhu o život. Netušil, že kdybychom chtěli, dopadli bychom ho už třetím skokem; myslel, že uprchne, že zvítězí. Nevěděl, že smrti nelze uniknout.

Konečně se před ním otevřela pláň zalitá sinalým měsícem: pláň bažin. Birger se bez rozmyšlení rozběhl tou cestou; poznal, že se půda pod ním zhoupla, ale nevšímal si toho, když viděl nás, jak se v trojúhelníku ženeme za ním a vedle něho. Netušil ani, že dáváme pozor, kam šlápneme; on pozor nedával a nevěděl, na jak zrádné půdě se nachází. Zarazil se teprve, když mu uklouzla noha a rázem zapadl do půli stehen; pokoušel se osvobodit nohy, ale nebylo čeho se zachytit, stébla ostřice mu rozdírala ruce a trhala se - a on zapadal hloub a hloub.

Přišli jsme pomalu k němu a zastavili se od něj pár kroků. Obrátil k nám tvář ztrhanou únavou a strachem; už pochopil, že jsme jej tam zahnali; už věděl, že zahyne.

„Tak jste to vyhráli... dostali jste mě! Tak mě zabte!“

„Ne,“ řekl Ao Harrap. „Zabije tě bahno. Zahyneš v něm.“

Muž zesinal ještě víc. „Chcete mě nechat zemřít... takhle? Vy nejste lidé, když můžete...“ najednou vyrazil zděšený výkřik: „Pro Boha živého! Kdo to promluvil? Copak jsem se zbláznil?“

„Ne, to byl můj hlas. Jsem Ao Harrap, kníže jaguárů, soudce a strážce zákona.“

„Jste zvířata nebo duchové? Přece šelmy nemohou mluvit! Nebo už jsem se zbláznil úplně?“

„Já jsem Aflargeo, syn Vládce tygrů.“ řekl jsem.

„Já jsem Tannarrwaghirr, zástupce leopardího národa.“ řekl Tannarr, švihaje vzrušeně okolo sebe oháňkou.

„Ať jste kdo jste - máte-li lidskou duši, nenechte mne zahynout tak strašlivým způsobem!“

„Vzpomeň si na lidi, které jsi zabil!“ řekl Ao Harrap. „Na tu ženu a toho muže. Ani oni nechtěli zemřít. A zemřeli!“

V té chvíli se Hans Birger rozplakal; vzlykal jako dítě, zatím co se potápěl stále hlouběji do bažiny. Už v ní byl po prsa, když řekl, najednou velmi zostra a vztekle: „Ale vám přece nic není po tom, koho jsem kdy zabil! Proč mne právě vy chcete zabít? Proč mne necháváte zemřít?“

„Protože jsi chtěl zabít Charry Rithera, hraběte de Guyrlayowe, našeho pána. A také Tomáše Baarfelta, jeho a našeho přítele. To nemůžeme dopustit. To neodpouštíme.“

„Tak? V tom případě však nesmí uniknout trestu ani skutečný viník! Ať zemře taky Mungo, ten mizernej hajzl, co mě najal!“

„Jeho život je jako plamen svíce. Jediný závan větru a Mungo zemře. Předejdeš ho na cestě do pekla jen o několik kroků.“

Birger už byl po ústa v bažině; teď naposledy zvedl hlavu a zvolal daleko slyšitelným hlasem: „Proklínám! Proklínám všechny, kdo mě přivedli až sem! Vás i jeho... ať všichni...“

Hlas se mu zlomil ve výkřiku; zmizel ve vzdutém bahně, jen ruce se ještě vymrštily v marné křeči. Zatočil se vír a život Hanse Birgera, vraha a lupiče, skončil.

Když jsme se vraceli, čekal nás Almetta na prahu. V ruce držel dopis, zalepený a opatřený pečetí.

„Dám jim výstrahu. Pokud uposlechnou, bude dobře. Ale jestli neposlechnou a jestli se tu objeví další, chytíte ho jako ty dva předešlé. Buďte stále na stráži; když chytnete dalšího, dáte Baarfeltovi tento dopis a jejich zbraně. Rozumíte?“

„Ano, pane. Proč nemáme nic říct dřív?“

„Protože ti, kdo způsobili zlo, jsou mrtví. Přej mrtvým jejich klid, Ao Harrape. Teprve kdyby zlo povstalo z mrtvých, bude třeba bojovat. Pojďme spát, bratři. Přeji vám klidný spánek...“

O tři dny později večer vstoupil mladý, černě oděný muž do baru Fénix, zůstal stát blízko dveří a hleděl na pět spoře oděných tanečnic, které právě na pódiu tančily oslnivý kankán. Úslužný vrchní se u něho zastavil a zdvořile se uklonil.

„Přejete si stůl, pane?“

„Mám tady někde přítele. Gustava Marratha.“

„Ach ano, zajisté! Sedí támhle u stolku pod pódiem; říkal, že na někoho čeká...“ usmál se vrchní.

„Zanesete mu lístek.“ Mladý muž vytáhl z kapsy lístek papíru a podivné plnicí pero, nakreslil osmihrotý kříž a něco pod to napsal. Vrchní stačil, když to nesl Marrathovi, přečíst jen první větu:

„Birger je mrtev, všechno řekl. Řád tě...“

Potom už byl u stolku, sklonil se a uctivě podal lístek panu Marrathovi. Ten se s nechutí odtrhl od tanečnic, vzal lístek a přečetl si jej; strašně zbledl, vyskočil na nohy a ohlédl se.

V ruce muže u dveří se leskla pistole. Třikrát za sebou vystřelil. První rána srazila Munga na stůl, druhá jej skácela dozadu s řinčením sklenic a láhví. Třetí jej dorazila, když už ležel na zemi.

Nastal zmatek; tanečnice ječely, hudba přestala hrát, hosté se zvedali ze svých míst. Černě oděný muž zmizel, jako by nikdy ani nebyl; jenom vrchní skočil po lístku a chvatně si jej prohlédl. Nevěřil svým očím: lístek byl úplně prázdný.

Než přišla policie, nezůstali tam ani svědci.

Příchod zla

Nemuseli jsme čekat dlouho. Počínaly žně a všichni byli velmi unaveni, neboť pracovali celý den a sotva se najedli, už se rozešli na lůžka. My jsme samozřejmě taky pracovali jak se dalo a byli jsme utahaní, tak jsme hlídku nechali kocouru Chírrovi a sami jsme šli spát.

Asi o půlnoci nás probudil kocour Moritz a hlásil: „Chírra vzkazuje, že se okolo statku pohybuje nějakej chlap. Vypadá to, že má s sebou zbraň. Máte se připravit...“

„Jednoho chytil Aflargeo, druhého já,“ řekl Tannarr. „Teď je řada na tobě, Ao Harrape. Ulov si toho syčáka, ale živýho, ať má Charry příležitost mučit ho, aby se přiznal!“

Ao Harrap se jenom tiše smál. Vyplížil se ven a my ostatní za ním; rozešli jsme se, schovali a pozorovali, co se bude dít. A skutečně, nějaký člověk se k nám plížil sadem zezadu, aby nevzbudil pozornost. Slyšeli jsme, jak přelézá zeď, potom jak o něco zakopl a zaklel, při čemž kov zazvonil o kámen. Měl tedy zbraň, zřejmě takovou, jaké máme už dvě schované ve stodole v seně. A měl taky smůlu - muže se zbraní nemáme rádi.

Když přelezl plot na dvůr a blížil se k nám, pohnul se také Ao Harrap; krátce se plížil, potom najednou skočil. Muž se stačil otočit k němu, ale leknutím ztuhnul jako patník; jaguár na něj dopadl a rázem ho srazil k zemi. Muž omdlel, ani se ho nemusel moc dotýkat těžkou tlapou. Okamžitě jsme mu sebrali všechny jeho zbraně, potom jsem ho vzal opatrně do zubů a zanesl do jídelny. Tannarr běžel vzbudit lidi, Ao Harrap přinést dopis a zbraně.

Charry se objevil, zívaje na celé kolo. „Vy jste se určitě zbláznili, budit člověka o půl jedné v noci! Jestli je to nějaká blbost, tak vás zpráskám, že...“ pak se zarazil, poklekl k chlapovi, obrátil ho a prohlédl. „Zaplať pámbu, žije! Kde jste ho našli a co jste mu udělali, vy šašci?“

V té chvíli se objevil Tomáš; už tu byla Diana a Eva, Franzl a Gréta i Janek s Toničkou, Pépi a vůbec všichni. Tomáš přišel blíž, prohlédl muže a zdálo se, že se mu situace nelíbí. Potom vzal samopal, který jsem měl s sebou a prohlížel si ho se zřejmým znepokojením.

„Co to máš?“ ptal se Charry. „Pch - to je nějaká hračka?“

Tomáš kývl na Evu, ať otevře okno, namířil zbraň ven a zmáčkl spoušť. Samopal zarachotil a vychrlil přehršli střel oknem ven; zároveň z něho vyletěla hrst nábojnic a praštila mne do boku. Charry úžasem otevřel ústa.

„No ne! Malá strojní puška! Kde jste to vzali?“

V té chvíli Ao Harrap hodil na zem další dvě a v zubech podával Tomášovi dopis. Tomáš jej mechanicky položil na stůl.

„To je samopal. Třicet ran v jedné pušce. Je to zbraň zbabělců nebo mizerných střelců. A zdá se, že jich tady bylo už víc. Kde jsou majitelé těch bouchaček, kočky?“

„V bažině. Přečti si dopis, pochopíš to!“

Tomáš otevřel dopis a přečetl všem a nahlas:

Protokol o případu Hanse Birgera & Gustava Marratha včetně uzávěrů a vyřešení.

Dne 18.6.189.. jsem obhlížel statek Hůrku, na němž se konaly volby severoevropského komthura a příslušné oslavy. Při té příležitosti jsem byl upozorněn ryt. Ao Harrapem na cizí osobu, muže, který byl zadržen ryt. Aflargeem se zbraní v ruce na území komt. Rithera-Guyrlayowa. Na vyžádání těch rytířů jsem provedl výslech dotyčného zajatce a seznal:

Muž se jmenuje Hans Birger, je řemeslným zločincem a vrahem. Byl najat mužem zvaným Mungo, vl. jménem Gustav Marrath, pruským agentem tajné policie, aby zabil komt. Baarfelta a komt. Guyrlayowa za odměnu 10.000 marek. Kromě toho má Birger na svědomí dva další lidské životy, dle soudních protokolů, k čemuž se přiznal v hypnóze. Odsoudil jsem ho k smrti, rozsudek provedli ryt. Ao Harrap, ryt. Aflargeo a ryt. Tannarr. Dal jsem jim pokyn, aby se o případu nešířili ani velitelům.

Dále byla dána výstraha odsouzením k smrti a likvidací Gustava Marratha, kterou provedl ryt. Viktor Ylle. V případě, že tato výstraha nebude přijata s patřičnou úctou, prosím komt. Guyrlayowa o zařízení dalšího postupu, jak je zvykem. Tento dopis dostane komt. Guyrlayowe v případě, že bude chycen další agent nepřítele.

Vyšetřující soudce a inkvizitor:

ryt. Horacio Almetta

Charry se zarazil a s údivem pohlédl na ležícího zajatce; ten se ještě neprobral, asi ho Ao Harrap moc praštil.

„Na druhé straně je ještě dovětek,“ řekl Tomáš. „Dle vyjádření ryt. Tannarra byl podobný člověk chycen už před časem a při zadržení usmrcen. Po poradě s ryt. Yamanakim byl odklizen a bylo rozhodnuto se o případu nešířit.“

„Tak!“ řekl Charry. „Tady si někdo zabije člověka, dokonce asi nepřítele, a nic se mi o tom neřekne! To je pěkný pořádek! Čí vy jste vlastně poddaní, moji nebo Almetty? Proč jste mi neřekli už o tom prvním, co? Já vás myslím zbouchám, že se nepoznáte!“

Vztekal se hodně a asi opravdově. V každém případě z něho šel strach a Tannarr začal couvat směrem k Dianě, doufaje, že mu nedá ublížit a ochrání ho před výpraskem.

„Počkej,“ řekl Tomáš. „Almetta se zachoval správně, až na to, že nás zřejmě nechtěl rušit. V případě, že to byla ojedinělá akce toho Munga, bylo v pořádku ho zlikvidovat a nechat to být. Ale jak se zdá, je to organizováno zeširoka. Měli jsme vědět o tom prvním. Proč jste nám to neřekli?“

„Charry nechce, aby se zabíjeli lidi!“ vysvětlil Tannarr. „Báli jsme se, že by nám třeba nadával!“

„To taky jo! Ty skvrnitej darebáku, já tě dokonce seřežu! A na Dianu nespoléhej, ta ti ještě přidá!“

„Opravdu, nebylo to správné, čičinky!“ řekla Diana pohoršeně. „Podruhé už to nedělejte! Ale snad se tolik nestalo...“

„Určitě ne, jak by mohlo! Oni si zabijou dva lidi a... co když je někdo bude hledat?“

„Ty nikdo hledat nebude,“ řekl Tomáš. „Vím, kdo jsou. Pépi, pojď sem! Ty jsi přece příslušník pražského podsvětí, byl jsi dokonce v kriminále, tak povídej: znáš tohoto?“

„Ne! Prohlížím si ho už chvilku, ale neznám ho, opravdu ne! Snad jestli... ale to by byla moc velká náhoda a moc divná věc! To by snad nebylo ani možný...“

„Všechno je možné,“ řekl Tomáš. „Tak kdo by to mohl být?“

„Jestli to není mladej Birger! Já ne, že bych se s ním znal, ale viděl jsem Hanse Birgera, jak o něm píšou v tom liebesbriefu od pana Almetty. Tohle by mohl podle podoby v ksichtě bejt docela dobře Karl Birger, jeho mladší brácha. Byl to prej takovej poděs praštěnej; na toho by to bylo podobný, aby se dal na takovou habaďůru nachytat...“

„A co je ten mladší Birger zač? Starší byl lupič a když se mu někdo postavil do cesty, i zabíjel. Čím se živil tenhle?“

„Pokud jsem slyšel, dělal bráchovi zeď.“

„Abyste rozuměli: dával pozor, jestli někdo nejde,“ přeložil Tomáš do řeči obecně srozumitelné. „Pan Nekvinda v rozrušení hovoří kriminálnickou hantýrkou. Co ještě?“

„Prej měl nějaký techtle mechtle s holkama. Snad dělal pasáka, nebo obtahával holky a pak je naháněl pasákům, či co. Takovýho něco. Myslím, že ho za to zašili na bůra nebo vo chlup míň.“

„Totiž, zavřeli na pět let,“ řekl Tomáš, protože Diana lapala každé slovo s pozorností hodnou lepší věci. „Prosím, Diano, nikdy nepoužívej takové výrazy, nebo tě budou považovat za zlodějskou milenku. Ne, že by tvá čeština byla podle Bible Kralické, ale to je přece jen moc. Stačí, když to známe my policejně vzdělaní.“

„Almetta mluvil taky všelijak,“ řekla Diana. „A já jsem dítě pařížský ulice, dovedu mluvit různě! Neměj o mě péči!“

Tomáš ji ale neposlouchal, pokoušel se přivést k vědomí pana Birgera mladšího, pokud to byl on. Podařilo se mu to dost rychle; Karl Birger otevřel oči, zrovna je vyvalil, protože spatřil mne a Tannarra; Tošio ho vzal za ramena a rázně postavil na nohy.

„Tak povídej, chlapče!“ řekl Tomáš. „Copak jsi tu hledal?“

„Já... já o ničem nevím!“ řekl rychle ten člověk.

„Aha - byl jsi na jahodách, napil ses a zabloudil! To si teda nech pro svou obrmutru, frajírku, nekul nás, nevysypali jsme se zrovna krávě z pr....! Klop, co víš, a fofrem!“

Tomuhle podivnému slovníku rozuměl ten chlap dokonale.

„Já... já nic nevím, šéfe!“ řekl rychle. „Já jsem tady čistě nějakým vomylem! Já nemám vo ničem povědomost...“

„Snad si vzpomeneš aspoň na svý ctěný jméno. Abysme ti měli co napsat na pomník!“

„Já se jmenuju Vilík! Wilhelm Rohrbach, pocestnej tovaryš, na cestách za vejdělkem. Zámečník, prosím pěkně...“

„Aha, a tohle je tvůj vercajk!“ Tomáš mu strčil před oči hlaveň strojní pušky, ničema sebou cukl a pokusil se rychle uhnout od nebezpečné zbraně. „Že se ti huba nezkřiví, takhle sprostě lhát! Co takhle: nejsi třeba Karl Birger, výtečnej bratříček ještě výtečnějšího Hanse Birgera, kterýho už jsme měli tu čest poznat?“

V té chvíli se chlapova tvář zkřivila nepříčetným vztekem: „Tak je to pravda? Vy jste to byli, ty křiváci, co zkrouhli našeho Hanse? To ty budeš asi ten všivej Baarfelt, co ho voddělal jako psa, přitom úplně nevinnýho! A tenhle dlouhej bude nejspíš ten Rither, co ti ho pomáhal zamordovat!“

„Kdopak ti to napovídal?“

„A co by sem ti to říkal? Nic ti po tom nejni! Jeden hodnej pán, kterej o tom ví!“

„Ví o tom jenom proto, že zřejmě přes jednoho svého známého poslal tvého bratra Hanse, aby mne a pana Rithera zavraždil, jako jsi nás chtěl zabít ty! Jenomže jemu nenabulíkoval nic o pomstě za ubohýho bratříčka; jemu chtěl chlap, co se jmenuje Mungo, dát za naše životy deset tisíc marek!“

Karl Birger se udiveně rozhlédl z jednoho na druhého.

„Cože - takový peníze za dva chlápky, a oba křiváky? Vo tom bych snad musel něco vědět! Ty mě valíš, frajere!“

„Zrovna tak, jako Mungo valil tvýho bráchu. Slyšel jsi o tom?“

„Něco jo. Brácha něco povídal, že mu chlap, kterýmu říkají Mungo, pomůže k poctivýmu životu. Ten Mungo je nějakej moc dobrej kámoš a vostrej týpek. Vytáh Hanse z díry a umožnil mu, aby mi poslal vzkaz po jednom dalším kámošovi. Tak to vím, já Hanse ani neviděl, dokud mi neřekli, co jste s ním udělali!“

„Tvůj bratr Hans je mrtev. Je to pravda; zahynul v bažinách, když utíkal před trestem za svou špatnost. Přišel nás zabít; tak jsme se mu pomstili. To snad můžeš pochopit i ty, Karle Birgere!“

„Voddělali jste ho!“ řekl Karl sveřepě. „Na ničem jiným mně už nezáleží! Kdybyste to neudělali, moh bejt ještě živej!“

„To těžko. Ten Mungo byl pruský agent tajné policie. Pokud jsem o něm slyšel, málokdy nechával naživu svědky, jak to či ono zařídil. Asi by tvého bratra zabil sám. Zeptat se ho ovšem nemůžeme; taky nežije, dostal, co mu patřilo. Spravedlnost má dlouhý ruce, každýho jednou dosáhne.“

„A to máte recht, pane! Však vona na vás ta spravedlnost taky jednou přijde! Pak se můžete setsakra těšit! Však já vím, že půjdu za bráchou šňupat hlínu; ale nebudu poslední, koho pošlou! Nemylte se, pane Baarfelt, však voni zas někoho najdou a nebude to takovej vůl, aby se nechal chytnout jako já! Však vás ta kulka, co vám po právu patří, taky jednou dostihne!“

Tomáš Baarfelt se mračil čím dál víc.

„Vyhrožuješ mi? A při tom já tě nechci zabít, ani ti nechci ublížit. Dokonce ani nesouhlasím s tím, že byli zabiti ti dva první. Nebyl bych tvého bratra odsoudil, kdyby padl do mých rukou, nejsem ani žalobce ani soudce a ponechávám soud tomu, komu náleží. Je pravda, že tvůj bratr zasloužil smrt; ale já ho nezabil ani jsem k tomu nedal rozkaz. Tvoje nenávist ke mně je zcela zbytečná a marná.“

Karl Birger se zamračil - a mlčel.

„Poslouchej mne dobře, protože co ti povím, budeš opakovat těm, kdo tě poslali! Propustím tě, i když jsi mi ukládal o život. Je to poprvé, co dávám někomu milost; a je to proto, že už nechci zabíjet. Už nebudu zabíjet, řekni jim to, aby to věděli. Nemám nic proti nim a věřím, že nebudou mít oni nic proti mně. Dávám ti svobodu, abys mohl odejít.“

Karl Birger trochu zbystřil pozornost; nebyl příliš rychle chápavý, konečně byl ubohý ničema, ale možnost, že si zachrání život, ho rychle přivedla k vnímání.

„Řekni jim, Karle Birgere, že jsem se odnaučil zabíjet. Za poslední měsíce jsem si zvykl žít na jednom místě a nechtít odejít. Zvykl jsem si, že mne nežene nic sem tam, jako po celý můj život. Nejsem už tím, kým jsem býval; bojí-li se mne, můžeš jim říct, že jsou přede mnou bezpečni. Odejdu z Evropy a budu žít jinde, kde budou bezpečni před mým hněvem. Svět je dost veliký pro mne i pro ně, ať to vědí. Řekni jim...“ Zaváhal, potom řekl: „Řekni jim, že jsem se už odnaučil nosit s sebou zbraň. Řekni, že na polích Hůrky jsem do této chvíle chodil beze zbraně. Záleží jenom na nich, na tom, jak se bude vyvíjet jejich zloba a nepřátelství, zda ještě někdy do ruky zbraň vezmu!“

Karl Birger se zprudka zamračil a ve tváři mu zacukalo. Chtěl něco říct, ale pak si to rozmyslel a raději mlčel. Napadlo mu, že komthur by ho mohl ztrestat za to, co chtěl povědět.

„Vím,“ řekl Tomáš. „Patrně jsi mne někde v polích sledoval; teď lituješ, že jsi nevystřelil, bál ses mých revolverů. Neradím ti, abys bojoval, Karle Birgere; smrt přichází rychle a znenadání a mohla by to být tvoje smrt. Já si nepřeji konec tvého života; naopak, přeji ti vše dobré. Přej i ty mně klid...“

Karl Birger se mračil a mlčel.

„Nežádám od tebe slib, že nebudeš bojovat proti mně; vím, že bys mi ho nedal a kdyby, tak bys ho porušil. Jenom jim řekni, co jsem ti řekl já. To mi bude stačit.“

Karl Birger posupně mlčel. Tomáš si povzdechl, pak ukázal na dveře. Na to Birger pohrdavě škubnul tváří.

„Tošio, doprovoď ho na hranice obce a dohlédni, aby mu nenapadlo se vracet. Tvůj samopal si samozřejmě necháme. Můžeš vyřídit tomu, kdo ti ho dal, že z něj dostane půl zásobníku do břicha, jestli pošle ještě jednoho vraha!“

Birger se otočil a vypadl, jako by mu hořelo za patami. Ani mu nenapadlo poděkovat; a měl za co! Tošio vzal od Tomáše samopal, pověsil si ho přes rameno a vyšel za ním. Zdálo se sice, že nesouhlasí s tím, aby Birger dostal milost, ale mlčel.

Tomáš za nimi hleděl z okna; pak se obrátil, mluvil ke všem, ale díval se na Evu-Marii: „Vím, není správné dát mu milost. Měl zemřít; už proto, že nás viděl a mluvil s námi. Ale já už nechci zabíjet. Odnaučil jsem se to, když jsem mezi vámi. Možná to není správné...“

„Ani já nechtěl, aby zemřel.“ řekl Charry. „Nechci žádnou smrt na své půdě. Od chvíle, kdy jsem přišel, jsem nikoho nezabil a nikdy už nechci bojovat. Je příliš zlé střílet na lidi; já toho za svůj život zažil až dost. Války v Arminu, Indočíně, Japonsku; to mi stačilo jednou pro vždycky. Tohle je můj domov a já bych nechtěl, aby mne z něho vyhnaly potoky prolité krve. V této zemi nikdy neumírali lidé v boji; nechci, aby se to změnilo mým přičiněním.“

„Ano, vím. Jenže má země se kdysi dávno naučila jiné filozofii: jen tam budou lidé žít v míru, kde se postaví se zbraní v ruce proti válce. Moji Moravu měli nepřátelé sklon napadat zbraněmi; jen ti jí nestačili způsobit bolest, kteří tam padli. Proto vím, že za štěstí je třeba bojovat. Kdo přijde jako nepřítel, musí odejít nebo zemřít. To je zákon, víš? Má babička pocházela ze Slovenských hor, tam tento zákon platí odedávna. Každý nepřítel musí zemřít v těch horách.“

„Přesto jsi udělal dobře. Už nikdy tady nesmí téci krev!“

„A přesto poteče! Obávám se, že přijdou opět, znovu a znovu. Když jsi na sebe vzal řádový kříž, vzal jsi na sebe i řádové prokletí: nenávist všech hlupáků. Znovu přijdou a budou chtít zabíjet. Snad je zadrží moje slovo, když je nezadržela Almettova výstraha. Ale je třeba být na stráži!“

„Dobrá, to lze zařídit. Máme šelmy, které tak skvěle osvědčily svoji bdělost. Nebudu vás trestat za to, co jste provedli, stalo se, dobrá. Ale za trest budete hlídat! A budete hlídat tak, aby žádný nepřítel nemohl ublížit našim lidem. Jejich zbraně dostanou naši pacholci; možná bude třeba, abychom se bránili všichni, když jich bude víc.“

„Tak se stane,“ řekl Tomáš. „Pojďme spát; co bylo třeba, je vykonáno. Tošio už dohlédne, aby mazal ke svým bez všeho zdržování...“

Tentokrát netrvalo čekání tak dlouho; nepřátelé přišli po osmi dnech. A ne jeden muž; Karl Birger zřejmě dokázal velmi dobře spočítat, kolik je na statku ozbrojenců. Kromě toho věděl o nás; to stačilo, aby dostali strach.

Té noci měl hlídku Ao Harrap; kromě toho seděl Tošio Yamanaki nahoře na půdě u pozorovatelny. Dokáže mimo jiné spát vsedě; protože neměl ženu ani jinou zábavu, nedělalo mu potíže přespávat tam. Zato mohl mít s sebou nejlepší Charryho ručnici. My jsme spali na našem obvyklém místě, v seně ve stodole.

Probudil mne jeden z kocourů a oznámil, že se objevili nějací lidé; Chírra je objevil, když chytal myši dole na poli. Je jich pět a snaží se proniknout nepozorovaně, velikým obloukem, ke statku. Obcházejí celé naše pozemky až k lesu, jako by to bylo co platné; Chírra už upozornil ostatní, dokonce i lidi probudil.

Vyšel jsem ven a odebral se na obvyklé stanoviště, střechu konírny. Ao Harrap byl schován za hromadou palivového dříví u dveří kuchyně, Tannarr měl své místo na střeše kurníku. Charry, Tomáš, Pépi a Franzl s Jankem už byli taky vzhůru, Charry šeptem rozděloval místa: Franzl a Janek měli samopaly a byli uloženi jeden za roh stáje, druhý do kůlny k oknu. Pépi měl své místo v kuchyňském okně, Charry ve dveřích do domu, Tomáš ve dveřích konírny. Diana se taky hlásila o příděl; ale Charry ji zahnal spát, takže ohrnula nos, přeleštila rukávem pažbu své karabiny a zmizela uvnitř. Eva-Marie předvídavě přinesla do kuchyně Tomášovu lékárničku. Tošio byl nahoře na pozorovatelně.

Muži se opět blížili přes zahradu; Chírro přiběhl před nimi a hlásil Charrymu, jak se rozdělili: tři měli proniknout do dvora, další dva je budou zajišťovat od zahradní zídky a od rohu konírny - to znamenalo, že ten na rohu bude patřit mně. Nebylo možno s tím dělat nic jiného; musel jsem mu skočit na krk. Pokud nepřežije, Bůh buď milostiv jeho hříšné duši.

Jak se dohodli, tak taky udělali: dva zůstali na místech, na která byli posláni, zbylí tři vlezli do dvora. Po čichu jsem poznal, že jeden je Karl Birger. Zastavili se a nerozhodně se rozhlíželi.

„Napřed je potřeba sklidit ty kočky!“ zašeptal některý z nich. „Ty jsou nejnebezpečnější! Jinak se to nepovede!“

„Myslím, že spí ve stodole,“ řekl tiše Birger. „Snad...“

V té chvíli se rozsvítil na pozorovatelně reflektor; Charry vykoukl ze dveří a křikl: „Stát! Ruce vzhůru! Odhoďte zbraně!“

To ovšem neudělali; naopak počali všichni naráz střílet ze svých samopalů. Byl to rámus, jako když se valí plně naložený žebřiňák po kamenité cestě; ale škody to mnoho neudělalo, byli oslepeni světlem.

Charry vypálil z ručnice; jeden pustil samopal a se skučením se svalil na zem, měl prostřelenou pravou ruku. Birger udělal hbitě přemet dozadu a zalehl za koryto, ve kterém jsme koupali děvčata o velikonocích; druhý ničema taky udělal skok do tmy. Jeden z chlapů u zahradní zdi vypálil dávku po světlometu a podařilo se mu roztříštit žárovku, ale současně ho Tomáš zastřelil z pušky. Janek, Franzl a Pépi taky stříleli, ač zhola zbytečně; já zatím skočil gaunerovi u zdi konírny na krk a rázem ho strhl. Žil ale, dokonce se pokusil vytáhnout revolver. Pevně jsem skousl zuby, muž zachrčel a přestal se bránit.

Zbývali dva a jeden raněný. Ten, co se někam schoval, křikl na Birgera: „Střílej! Nedovol jim vystřelit!“

Sám přeskočil plůtek, chtěl oběhnout dům a asi zmizet. Objevil se před ním Tannarr; muž po něm vypálil dávku a leopard zmizel, jako by ho sfoukl. Karl střílel jako blázen; když vypálil první zásobník a měnil ho, zkusil po něm Franzl skočit, ale druhý vystřelil a některá kulka asi Franzla škrábla, zůstal ležet na zemi a jen se pomalu plížil do bezpečí. Tošio shora vypálil dvě rány - jedna zasáhla Karla.

V té chvíli byl už třetí ničema u zahradní zdi; náhle odtamtud vypálil z revolveru, raněný muž uprostřed dvora se prudce vzepjal a pak se natáhl. Karl Birger udiveně otočil hlavu tím směrem a snažil se pochopit, proč střílí do vlastních; dostal další kulku z revolveru přímo do čela, ani nestačil vykřiknout, jen se svalil. Muž se otočil a chtěl přelézt zeď, ale Charry střelil a darebák se u zdi zkroutil. Viděl jsem, jak levičkou vytáhl cosi z kapsy, vytrhl zuby pojistku a rozmáchl se. Vtom se ale zaleskl vrhací nůž a zasekl se mu do paže; nehodil, pustil tu věc na zem. Vzápětí se ozval strašlivý výbuch a poslední z vrahů klesl rozerván sloupem ohně. Ta věc byl ruční granát.

Nastalo ticho, jen Franzl tiše sténal. Eva-Marie vyběhla a zatímco jí Tonička svítila a Gréta hlasitě naříkala a lomila rukama, ohledávala ránu. Charry a Tomáš s puškami v rukou postupovali vpřed a opatrně se rozhlíželi; Diana se vynořila za rohem s karabinou a s nadšeným výrazem ve tváři. Na čele měla krev, jak ji škrábl úlomek kamene.

„Žabaři! Nebýt mě, vyletěli jste všichni do vzduchu! Už si chystal handgranát!“

Hledala svůj nůž a s nelibostí konstatovala, že se poškodil při výbuchu. Nebyl to naštěstí její parádní s perleťovou rukojetí, ale i tak ji to mrzelo.

Charry prohlížel Birgera a dalšího muže, kteří byli zastřeleni z revolveru; ukrutně se mračil: „To nepochopím! Ten mizera sám postřílel raněný, aby nemohli vypovídat! Hnusný mravy!“

„Ano, to jsou jejich mravy,“ řekl Tomáš. „Chtěl utéct, až mezi námi vybuchne ten granát. Myslel, že nás tím zadrží.“ Nahnul se nad zbytky roztrhaného těla a zkoušel vypátrat, jaký měl bandita obličej, ale nedalo se to.

„Každopádně se bude pruský stát velice divit.“ konstatoval.

„Myslíš, že to jsou Prušáci?“ ptal se Charry.

„Evidentně. Podívej se na ty zbraně; já sám před touto akcí viděl jen dva samopaly, a ty přivezl z Ameriky jeden bratr, speciálně zatížený na sbírání bouchaček. Oni se s nimi rojí jako kobylky, kdoví, kolik jich mají. Navíc tenhle byl vyzbrojen handgranátem a Birger má ještě dva za opaskem. Jsem zvědav, kdy na nás pošlou tank.“

„Co je to tank?“ ptala se Diana.

„Opancéřované vozidlo. V podstatě automobil se železnými pláty, aby byl neprůstřelný. Vyrábějí to Angličané.“

Zatím se k Hůrce stahovali vesničané; střelba a rámus na našem statku probudily celou vesnici a tak se muži a zpovzdálí i ženy hrnuli blíž, vidět, co se děje. Charry poslal Janka, aby je zadržel a pouštěl sem jenom ty, kterým po tom něco bylo, to jest skoro nikoho. Tomáš nařídil Tošiovi sebrat všechny střelby schopné samopaly a schovat je co nejpečlivěji.

„Není zapotřebí, aby je tady našla vyšetřovací komise. Zabavila by je a nám se budou hodit...“

„Jaká komise? Nebudeme žádnou shánět!“

„Když se něco stane příslušníkům řádu, objeví se vyšetřovatelé jako na koni. Snad střelba po našich rytířích přitahuje komise jako vosy med. Uvidíš, zítra se tu někdo objeví a bude mít spousty nepříjemných otázek!“

„A co, když sem nikoho nepustíme?“

„Bude to policie a státní úředníci. Přece se jim nemůžeš stavět na odpor! Ostatně, mrtvoly si klidně můžou odvézt...“

Střelby neschopné samopaly byly dva: velitele banditů, který byl poničen výbuchem granátu a Jankův, tomu se při střelbě roztrhla hlaveň. Tyto byly dány padlým a doplněny nejhoršími revolvery a puškami, jaké jsme měli. Bojiště bylo pokud možno rychle poněkud upraveno a všem zakázáno vydávat jakákoliv svědectví o boji; příkaz zněl na nic se nepamatovat.

Ráno si u nás dala sraz celá vesnice; všichni chtěli vidět ty hrozné rabiáty, co nás v noci přepadli. Charry je chtěl vyhnat, ale Tomáš vpustil naopak dovnitř všechny, vodil je sem tam a líčil jim boj několikrát za sebou; lidé se rozbíhali po dvoře a zahradě, očumovali, ohmatávali díry po kulkách, málem rozkradli i nepřátelské zbraně, pečlivě vyrovnané na zahradním stolku. Vedli spoustu řečí, vypili spoustu piva a vína a ti zasloužilejší dostali dokonce po odlivce kořalky; samozřejmě všichni vychvalovali naši statečnost a bojeschopnost, když jsme dokázali odrazit takových pět lumpů.

Okolo desáté se objevil kočár s komisí, o níž hovořil Tomáš; opravdu je nikdo nemusel volat. Bylo jich pět: náš starý známý vrchní strážmistr Dauge, pak starý, tlustý a otupělý policejní komisař, jehož jméno jsme neznali, a dva strážníci. Pátým mužem byl pomenší prošedivělý pán, zřejmě z té pětice nejchytřejší. Jeho zlé oči přejely celý statek jediným pohledem a zdálo se, že si rázem udělal o všem obrázek. Protože nás Charry zahnal do stodoly, nemohli jsme vidět, co se děje, ale samozřejmě jsme všechno slyšeli. Lidé, když viděli policii, počali se kvapně rozcházet do svých domovů; ženy zjistily, že mají namočené prádlo nebo buchty v troubě, muži neměli na práci nic důležitějšího než jít na druhý konec vesnice na pole něco zařídit. Komisař dal příkaz, aby několik nejbystřeji vyhlížejících sedláků zůstalo tady a vyptal se jich, co se v noci dělo a co by k tomu mohli říct, kdežto Dauge se napájel ze džbánu pivem a šedivý pán kroužil po dvoře a čenichal. Výsledkem komisařova šetření byl zajímavý fakt, že všichni vyslýchaní neviděli vůbec nic, v noci tvrdě spali, probudili se až ráno a přišli před chvílí, když už tu byla celá vesnice, takže nemohou vůbec nic dosvědčit ani podat žádnou informaci. Komisař si povzdechl a doporučil jim, aby se klidili ke všem čertům.

„Snad by bylo dobré, aby statek opustili všichni, kdo tu nemají co dělat,“ doporučil Charrymu. „Jak jistě chápete, musíme v tomto případě provést vyšetřování a při tom jsou cizí lidé úplně zbyteční. Byl bych vám povděčen, kdybyste poslal pryč všechny, kdo na statku nežijí!“

Charry odpověděl, že to není tak těžké, vzhledem k tomu, že už všichni odešli a byli by dávno pryč, nebýt toho, že se jich pan komisař na něco vyptával. Komisař potřásl hlavou a pravil:

„Nicméně přesto se mi zdá, že je tady příliš mnoho lidí! Kdo je například tento pán?“

„To je pan Tomáš Baarfelt, můj přítel a host, který tu bydlí. Má právo tu zůstat.“

„A tato dáma?“

„To je jeho snoubenka.“ řekl Charry klidně; šedivý pán, který vůbec neposlouchal, co se povídá, se ostře otočil a šlehl po nich pohledem svých zlých očí; pak se ale zas věnoval prohlídce.

„Aha,“ řekl komisař. „Tenhle mladík je tu zaměstnán?“

„Ano, je to můj kočí.“ bránil Charry Pépi Nekvindu.

„Aha. A ten pán... nevím, zdá se, že není bílé rasy...“

„Pan Tošio Yamanaki, Japonec. Je u mne zaměstnán.“

Opět se šedivý pán otočil; prohlédl si Tošia velmi nepřátelským pohledem, ale neříkal nic. Zato komisaři se to nezdálo.

„Moc by mě zajímalo, k jakému užitku může být statkáři jako vy taková žlutá opice! Vypadá jako vrah; a řekl bych, že se nedovede na pořádnou práci ani podívat! Skutečně, copak mu svěřujete za úkoly, aby to vůbec dokázal zvládnout?“

„Nestarejte se, já už pro něho nějakou práci najdu. Vzhledem k tomu, že ho platím já a ne vy, je vaše otázka čistě irelevantní a není snad zapotřebí, abych vám to detailně vysvětlil...“

„Možná,“ řekl šedivý pán, který se znenadání objevil. „Pokud je to tak, pane Rithere, snad bude dobré, aby ti lidé šli po své práci a nás nechali o samotě. Vaše ctěná paní choť by snad také nemusela být přítomna vyšetřování. Zbytečně moc lidí rozptyluje pozornost bezpečnostních orgánů!“

Diana otevřela pusu, ale Tomáš promluvil dřív: „Snad by někteří měli zůstat; bude třeba jejich svědectví, ne? Paní Diana je spolumajitelkou statku, má právo vědět o všem. Pan Nekvinda a pan Yamanaki zastávají místa předáků...“

„Nicméně by bylo lépe, aby odešli!“ řekl šedivý pán. „Chceme mluvit jen s panem Ritherem. Rovněž také ne s vámi, pane!“

„Pan Baarfelt zůstane, je kromě jiného mým právním zástupcem.“ prohlásil Charry. „Pan Nekvinda se vzdálí a setrvá tam ve dveřích domu. Pan Yamanaki zůstane zde, ostatně nerozumí německy, takže můžete mluvit před ním. Má žena samozřejmě zůstane také. Slečna Eva je sekretářkou pana Baarfelta, pokud se bez ní obejde, může ji zatím propustit!“

„Neobejde,“ řekl Tomáš. „Naopak, nutně ji potřebuji.“

„Vy jste mi asi nerozuměl!“ řekl varovně šedivý pán. „Já jsem žádal, aby v zájmu vyšetřování odešli!“

„A já žádám, aby zůstali.“ řekl Charry.

Šedivý pán bleskl očima po komisaři; ten si povzdechl a pokrčil rameny. Na to šedivý pán rovněž pokrčil rameny. „Dobrá, zahájíme tedy vyšetřování v jejich přítomnosti. Upozorňuji však, Rithere, že to je poslední benevolence, které se ode mne můžete dočkat!“

Charry pokrčil rameny.

Komisař nadiktoval jednomu ze strážníků začátek protokolu; ten muž si sedl ke stolku na zahradě a psal, až se z něj kouřilo. Komisař diktoval, jak se dostavili na místo činu k ohledání, kde nalezli pět chladných mrtvol, uložených v řadě u zdi; z nich jedna byla rozervána výbuchem k nepoznání.

„S dovolením,“ řekl šedivý pán. „Co to vlastně vybuchlo?“

„Podle mého názoru ruční granát,“ řekl Charry. „Nešťastnou náhodou vypadl tomu muži z ruky, když jím chtěl hodit po nás.“

„Pokud vím, mají granáty dřevěnou rukojeť, která dobře sedí v dlani! Jak mu mohl vypadnout?“

„Vším způsobem tak, že paže toho muže byla probodnuta nožem, vrženým po něm mojí ženou. Lekl se a pustil ho.“

Pohled, který vrhl šedivý pán po Dianě, bodal určitě víc než ten nůž a nebyl ani trochu láskyplný. Nevšímal si jí však, zatím se soustředil na Charryho: „Jak vidím, přemístili jste těla zabitých. Proč?“

„Na dvoře panoval značný zmatek. Nebylo možno chodit a pořád je překračovat. Uvědomte si, že tu byli hosté!“

„Ano, vypadá to tu, jako by tu dupalo stádo slonů! Ti lidé zničili všechny stopy, které tu byly. Jste si vědom, že bylo vaší povinností nepustit sem nikoho až do příchodu vyšetřujících orgánů? Velmi jste nám ztížil práci s pátráním, když jste připustil, aby lidé chodili sem tam, ničili stopy a přidělávali nové!“

„Netušil jsem to. A nechápu, na co je třeba pátrat po stopách. Bylo tu pět banditů; a všech pět tady leží. Nevím, co je ještě třeba vypátrávat.“

„Policejní pátrání je příliš složitá věc, než abyste tomu vy mohl porozumět!“ vyjel si šedivý pán. „Nekritizujte laskavě naši práci; sám jste pokazil, co se dalo!“

„Omlouvám se! Ostatně byl tady značný nepořádek. Nemohli jsme sem pustit vyšetřovatele, aniž bychom uklidili...“

„Vy jste dokonce uklízeli? To je svévolné ničení stop, Rithere! To je trestné, nevíte o tom?“

„Samozřejmě nevím. A ještě jednou opakuji, že není po čem pátrat. Sepište protokol a můžete si ty mrtvoly odvézt.“

Šedivý pán chtěl pokračovat v diskusi, ale komisař ho zarazil: „Nechte toho, Haupte! Ten člověk to myslel dobře...“

Haupt se zamračil a přešel ke stolku se zbraněmi.

„Tohle jsou zbraně těch zlodějů?“

„Ano.“ řekl Charry pevně.

Haupt vzal opatrně do ruky starodávný revolver a prohlížel ho. Kromě toho, že z něj nebylo vůbec stříleno, byl rezavý jako liška a Pépi se nenamáhal ho pořádně vyčistit.

„Jste si tím úplně jist? Nebylo třeba těch zbraní víc? Nenechali jste si například nějaké?“

„Ne, proč? Máme snad svoje vlastní...“

Ukázal na stojan, na kterém stály a ležely pušky a revolvery, kterých jsme použili při boji. Ovšem nebyly tam samopaly, které jsme měli z dřívějška, ani zbytek těch od útočníků.

„Jsem přesvědčen, že se zřejmě mýlíte, Rithere! Ti lidé byli přece všichni vyzbrojeni takovými automatickými puškami! Samopaly se tomu říká...“

„Co vás vede k takové domněnce?“ zeptal se Tomáš klidně.

Haupt se na setinu vteřiny ocitl v rozpacích.

„Zdá se mi podivné, že by dva z nich byli vyzbrojeni nejmodernějšími zbraněmi, zatímco druzí tři starobylými vergly. Kromě toho mne mate, že obě moderní zbraně vzaly v boji za své! To je velmi zvláštní - můžete mi to vysvětlit?“

„Byli to zloději,“ řekl Charry. „Pravděpodobně ty dva samopaly někde ukradli. Lidé ukradnou všechno, co není přibité!“

„Nojo, nejspíš je ukradli!“ ozval se Dauge. „Lidi kradou jako straky, věřte mi, pane! Byli to přeci zloději!“

Haupt pohlédl na Dauga, jako by mu chtěl dát do nosu. Nicméně pronesl, nutě se ke klidu: „Jsem si téměř jist, že samopalů bylo víc!“

„Já jich víc neviděl. Pokud nějaké měli, pak by tu musely někde být!“ rozhodil Charry rukama, aby se Haupt třeba porozhlédl sám.

Tak chytrý byl Haupt taky, aby věděl, že nic nenajde.

„Pokud jste nám nějaké zatajil, pane Rithere, musím upozornit, že je to trestné! Jsme povinni všechny zbraně těch lidí zabavit a předat k expertíze! Ptám se vás ještě jednou; pokud máte v té věci čisté svědomí, nemáte se přece čeho bát a můžete nám ty věci klidně vydat!“

„Nechovám jiného přání než spolupracovat s policií, pane,“ řekl mile Charry. „Ovšem lituji, víc jich opravdu nebylo. Nevím, kde svoji jistotu čerpáte, ale je mylná. Snad byste mi mohl naznačit, odkud berete ty informace.“

To právě Haupt udělat nemohl. „Pokud jsem slyšel, ozýval se prý tady rachot nejméně několika těch zbraní! Lidé z vesnice vypověděli, že to bylo velké množství výstřelů; větší než ze dvou samopalů!“

Charry věděl zrovna tak dobře jako on, že lidé z vesnice ani neblefli; většinou slyšel jejich výpovědi.

„Dva samopaly nadělají velký rámus! Zvlášť, když jste daleko, jako ve vesnici. Tady se všechno hodně rozléhá, to jsou ty zalesněné kopce. Máme tu několikanásobnou ozvěnu!“

Haupt sebou ošil, jako by na něho chtěl skočit. „Vyšetřování je vážná věc, Rithere! Mám za to, že to neberete tak vážně, jak se sluší!“

„To by mne ovšem moc mrzelo!“ řekl Charry zkroušeně.

Haupt přešel k mrtvým a zamračeně na ně hleděl. „Jsem povinen se vás zeptat, zda některé neznáte nebo jste s některým předem nemluvil!“

„Ne. Neznám žádného, nemluvil jsem s nimi.“

Haupt se zastavil u mrtvoly Karla Birgera; kulka mu pronikla čelem a v zátylku vyrvala pořádnou díru, ale obličej byl jasně patrný. „Schválně se podívejte ještě jednou, zda vám některý někoho nepřipomíná! Třeba jste ho viděl jednou v životě na krátký čas, proto se nemůžete upamatovat...“

Charry přistoupil blíž a díval se z jednoho lotra na druhého. Ale řekl pevně: „Neznám nikoho. Ovšem, mrtvolná ztuhlost lidi pozměňuje. Nevylučuji, že jsem někoho z nich někdy potkal, ale vím jistě, že jsem s nimi nikdy neměl nic společného.“

Haupt se zamračil a odvrátil se. „Docházím k názoru, že nemáte nejmenší chuť spolupracovat s vyšetřujícími orgány! Vy nejste dobrý občan, Rithere. Asi nevíte, že každý občan je povinen spolupracovat s vyšetřovateli! A neuposlechnutí se trestá!“

„Já dělám, co jen můžu, abych vám pomohl!“

„To právě zrovna ne!“ řekl Haupt zostra. „Uvědomte si, pane Rithere, že my nejsme vaši nepřátelé, naopak vám chceme pomoci! Víte vůbec, co všechno děláme pro blaho občanů? Staráme se o jejich klid a bezpečnost, bezpečnost státu, udržujeme pořádek, pečujeme o všelijaké zpustlíky a darebáky, hlídáme noční klid a doprovázíme opilce z hospody. A vy nám ještě za to všechno házíte klacky pod nohy!“

„Nemyslím, že zrovna vy byste vodil opilce z hospody domů, ale přesto: jak vidíte, umím se o svůj život a majetek postarat sám. Ti muži přišli krást; jak vidíte, víckrát už krást nebudou. Ztratili jste pět svých nejlepších zákazníků, které byste museli živit a šatit po kriminálech, nehledě na to, že by se s nimi musela otravovat policie, prokuratura, soudy, kriminál, soudní lékař a kněz, který připravuje odsouzence na poslední cestu, nemluvě už o katovi. To všechno jsem vám ušetřil - a vy mi za to ještě nadáváte!“

Haupt se zatvářil, jako by měl spolknout živou ještěrku.

„Vy berete do svých rukou zákon, který má právo uplatňovat jen policie! Uvědomujete si, Rithere, že zákon vlastně přestupujete? Vy jste měl namísto přestřelky s těmi ubožáky zavolat naše policejní orgány, které by je zlikvidovaly samy, příslušnou zákonnou cestou! Vy jste je místo toho surově pobil a ještě nám při vyšetřování děláte obstrukce! Měl byste se stydět, pane!“

„Inu, to jsem skutečně měl. Jenže ono to nešlo, víte? Oni by nás asi byli postříleli, kdybychom nebyli zabili my je.“

„Vida - už přiznáváte, že měli převahu! Čím by vás postříleli? Těmi dvěma porouchanými samopaly nebo starými puškami?“

Myslelo mu to rychle, jen co je pravda.

„To víte, ve spánku lze lehce zabít člověka,“ řekl Charry. „To bylo štěstí, že jsme se probudili a mohli se bránit.“

Haupt se škrábal za uchem a moc se mu to nelíbilo.

„Stejně by mě zajímalo, jak je možné, že jste se tak rychle připravili k obraně! Přiznejte se, člověče: vy jste je čekali! Že vy jste byli připraveni a rozstříleli jste je ze zálohy?“

„Snad nás nechcete obvinit, že jsme přepadli my je? Poslyšte, nejste proti nám trošičku zaujat?“

V té chvíli promluvil zase komisař; nějak se mu směr rozmluvy nezamlouval. Haupt skutečně vypadal, jako by fandil nepřátelům.

„Poslyšte, Haupte, nehádejte se přece s panem Ritherem! On za nic nemůže, je to poctivý loajální občan, který byl napaden, tak se bránil. Nemůže za to, že nemá kriminalistické vědomosti. Jednáte s ním už poněkud nevlídně!“

Haupt udělal zlý obličej, zamračil se a chvíli sbíral síly do další hádky. Charry byl ve střehu.

„Nicméně přesto je velmi zvláštní, že jste těch pět mužů tak rychle zlikvidovali a sami máte jen jednoho raněného,“ řekl Haupt přemýšlivě. „Poslyšte, to míváte zbraně neustále při ruce? Nebo snad s nimi dokonce i spíte?“

„Až doposud ne. Ale od teďka budu mít pušku vždycky postavenou vedle postele. Člověk nikdy neví.“

„Pravděpodobně vás upozornily vaše šelmy - nebo ne? Ostatně, nikde je nevidím...“

„Zavřel jsem je prozatím do stodoly, aby se nepletly. Nemýlíte se, skutečně nás upozornily. Ony totiž vidí, slyší a cítí nepoměrně lépe než lidé.“

„Slyšel jsem, že máte tři velké a nesmírně nebezpečné bestie. Je to skutečně pravda?“

„Můžete se podívat.“ otevřel Charry vrata do stodoly. Vyšli jsme na dvůr a zastavili v bezpečné vzdálenosti, aby se lidé nepolekali. Polekali se skutečně všichni, až na Dauga, který nás už viděl.

„Proboha!“ řekl komisař. „To jsou velmi nebezpečné bestie! Je velká nezodpovědnost nechat je volně pobíhat! Mají být v kleci!“

„Nejen to,“ řekl Haupt. „Je třeba je okamžitě zastřelit! Hrubě ohrožují bezpečnost občanů!“

„Nikoho neohrožují,“ řekl Charry. „Jak vidíte, chovají se velmi zdvořile. Skoro lépe než někteří lidé!“

„Přesto trvám na tom, aby byli okamžitě postříleni! Zastřelte je! Teď hned!“ pokřikoval Haupt.

Zastřelit nás mohli buď policisté nebo Dauge; ovšem jeden policajt psal u stolku, druhý pil s Daugem pivo u jiného stolku a jejich ručnice byly postaveny ve trojhranu dost daleko. Potom měl revolver taky komisař, ale ten by nejspíš nestřílel. Haupt si uvědomil, že jeho rozkaz je dost těžké provést.

„Poslyšte, Haupte, já si myslím...“ řekl Charry, ale nedořekl. Haupt si rozepjal kabát a sáhl na pouzdro, visící mu na opasku a dovedně skryté před zraky lidí. Než je však stačil otevřít, spatřil těsně před svýma očima hrot japonského meče. Polekal se, to nečekal; Tošio Yamanaki sice měl meč po ruce, opřený o stěnu, ale Haupt asi myslel, že je to nějaký klacek. Teď stál Japonec proti němu, mlčel, zíral nepohnutě šikmýma očima a tou hroznou zbraní byl připraven podříznout mu hrdlo.

„Co... co to má znamenat? To je útok na úřední osobu! To vás přijde draho, Rithere!“

„Před chvílí se pan komisař ptal, zač platím pana Yamanakiho. Tohle je například jeden z jeho úkolů: dohlížet na dodržování pořádku na mém statku. V případě, že někdo z ctěných pánů hostí sáhne po zbrani, podřízne mu Yamanaki bez říkání krk. Je to velmi spolehlivé, protože pan Yamanaki neví, co k tomu koho vedlo, neuměje německy ani jakkoliv jinak. Koná svou práci velmi rychle a přesně, jak sami vidíte.“

„Ať to dá okamžitě pryč!“ nařizoval Haupt.

„To asi neudělá. Pan Yamanaki nemá rád, když někdo ohrožuje život a zdraví jeho přátel. Kromě toho má svoje rozkazy.“

„Nechtěl jsem střílet na nikoho z lidí! Chtěl jsem zlikvidovat jenom ty hrozné bestie! Za to mne nemůže ohrožovat zbraní!“

„Pan Yamanaki, stejně jako my ostatní, považuje rovněž tyto šelmy za svoje přátele. Tošio, všechno je v pořádku. Jestli se ten člověk dotkne svého revolveru, usekni mu ruku v zápěstí!“

Tošio neřekl nic - jenom pomalu sklonil hrot meče, aby mířil na zápěstí Hauptovy ruky.

„To si přece nedáme líbit! Uvědomujete si, Rithere, že hovoříte s policisty? Pánové, zbraně do rukou; nedáme si tím zabedněným křupanem poroučet!“

„V pořádku,“ řekl Charry. „Diano!“

Diana totiž stála u stojanu s našimi zbraněmi; chytila jednou rukou Charryho ručnici, druhou Tomášovu, a hodila jim je. Potom podala pušku taky Pépimu, vzala si svou a zacvakala uzávěrem. Než se policisté vzpamatovali, mířily na ně čtyři hlavně, o jejichž přesné mušce se nedalo pochybovat.

„Jenom chci říct,“ pronesl Charry vážně. „Že jestli se někdo opováží vystřelit na mém území, bude ležet támhle jako šestý! To platí pro bandity i pro lidi, kteří s nimi sympatizují!“

Komisař se dusil vztekem, Dauge rezignovaně poodstoupil a zvedl ruce, dva policisté se rovněž vzdali. Haupt pochopil, že je to špatné a raději vzdálil ruku hodně daleko od revolveru.

„A nyní,“ řekl Charry. „Aby byl obnoven mír mezi námi a diskuse se opět vrátila na přátelskou úroveň, bude dobré, když vám zbraně odebereme. Zajisté je dostanete, až budete od nás odcházet. Teď by bylo zbytečné, abyste je měli. Tady jste pod mojí ochranou, nepotřebujete být ozbrojeni.“

„Vy nám chcete vzít... naše revolvery?“ zeptal se komisař ohromeně. „To snad nemyslíte vážně?“

„A víte, že jo? Diano, odzbroj je!“

Diana podala svou pušku Tošiovi, sebrala revolver komisaři, Daugovi a oběma strážníkům a odložila je na zídku pod ochranu Pépi Nekvindy. Potom vzala revolver i Hauptovi.

„Prohledej ho,“ řekl Charry. „Třeba má ještě nějakou zbraň.“

Diana poslušně přejela dlaněmi darebákovi po kapsách; to už nevydržel a ve vhodné chvíli ji vší silou udeřil loktem pravice do břicha. Nehledě k tomu, že to bylo velmi nezdvořilé k dámě, to bylo i nesmyslné, protože takových ran dostávala od Tošia víc než dost a uměla je snášet. Taky jí úder nijak neublížil; vzápětí mávla nataženou dlaní a Haupt se složil k jejím nohám jako prkno. Ani nevykřikl, jenom se svíjel a lapal po dechu.

„No madam - to snad už je příliš!“ řekl komisař uraženě.

„Taky myslím,“ konstatovala Diana. Sehnula se, sáhla Hauptovi za kabát a vytáhla odtamtud malou, černě lesklou pistoli. Podívala se na ni a hvízdla jako uličník.

„Walter 0,36, nejlepší německá pistole! To je můj sen vlastnit takovou bouchačku. Vyložila bych si pažbu perletí, aby mi šla k vrhacímu noži. Ovšem takovou zbraň dostávají na příděl jenom agenti pruské tajné služby a ke koupi není vůbec. Škoda!“

Haupt vyskočil na nohy; zdálo se, že se na Dianu vrhne, ale ta se usmívala tak, že musel čekat v případě útoku kulku z vlastní pistole mezi oči.

„Zajímavé,“ řekl Tomáš Baarfelt. „Jaké zvláštní zbraně nosí lidé, kteří nás navštěvují. Samopaly, granáty, teď Waltera...“

„Co tím chcete říct?“ vyjel si Haupt. „Ovšem, že je to německá pistole. Však jsem ji také osobně zabavil člověku, který s ní přišel z Německa. Ostatně pruská říše není tak daleko a i my jsme příslušníky německého národa!“

„Až na to, že žijeme na svobodném území,“ řekl Charry. „A já nejsem Němec. Jsem Kelt a všichni tady jsou Keltové. Na pobřeží nežijí jenom říšští Němci.“

„Na pobřeží žijí i příslušníci Pobaltských Slovanů,“ řekl Tomáš. „Rujana, ostrov Rügen, jak vy říkáte, byl přece kulturním centrem Slovanů, mých příbuzných. Myslím, že by si Němci neměli dělat nároky na svobodná území na pobřeží!“

„To není naše starost,“ řekl komisař. „Prosím, to teď necháme stranou! Z toho, že pan Haupt má Waltra, nemůžeme nic vyvozovat!“

„Já z toho taky nic nevyvozuju.“ řekl Tomáš.

Diana zatím vzala košík, do kterého jinak Gréta dávala vajíčka od slepic a vysypávala tam ze všech revolverů náboje.

„Snad si to potom sami dokážete nabít! Já věřím jenom těm zbraním, které nejsou nabité.“

Haupt přistoupil k Tomášovi: „Poslyšte, pane! Vy jste už takový revolver viděl, že? Přiznejte se, kdy a kde jste ho viděl!“

„Bohužel ne; ale viděl jsem z něho trosky. Tohle byl Walter, jaký máte vy. Zbraň velitele těch banditů.“

„Ano, to bude pravda,“ řekla Diana. „Škoda, že se zničil. Až sem přijde další lump s takovým revolverem, zamlouvám si ho pro sebe. Ulovím si ho a revolver si nechám!“

„Madam!“ řekl Haupt. „Vy se opovažujete veřejně vyhrožovat jinému člověku zabitím? Vy chcete říct, že byste byla schopna zabít někoho; i kdyby to byl zloděj?“

„V tu ránu! Člověk, který vstoupí neoprávněně na naši půdu, se tím odsuzuje k smrti. Jak vidíte, rozsudky provádíme spolehlivě a rychle. Můžete si to pamatovat.“

„Zdá se, že se nedomluvíme,“ řekl komisař vážně. „Mám dojem, pane Rithere, že nemáte ani ten nejmenší zájem pomoci policii ve vážném díle ochrany lidí a jejich majetku. Naopak, snažíte se co nejvíce nám uškodit. V tom případě nebereme ovšem záruky za váš život a majetek. Následky si přičtěte sám!“

„Klidně. Pokud budete chtít, můžete si vždycky po návštěvě podobných lidí přijet pro jejich tělesné pozůstatky. Myslím, že jsem od vás nežádal víc, než abyste si tyhle mršiny odvezli.“

„Buďte ujištěn, Rithere, že si tenhle váš dům a všechny jeho obyvatele budu dlouho pamatovat!“ řekl Haupt zostra. „Abychom si spolu ještě někdy nepromluvili!“

Vtom promluvil Ao Harrap, naštěstí arminsky: „Řekni mu, Charry, že pokud ještě jednou vstoupí na naše území, zabiju ho. Vlastními zuby ho zakousnu!“

Charry mávl odmítavě rukou; ale jaguár řekl:

„Ten muž zaslouží smrt! Dovol, abych ho zabil na místě!“

„Ne, až příště! Mlč!“

Haupt se na ně pozorně zadíval; nelíbilo se mu to jejich vrčení. Odvrátil se a věnoval se zbraním banditů.

„Samozřejmě zabavujeme všechny ty zbraně! Kromě toho se nám ani trochu nelíbí přebytek zbraní, které máte na statku. Nač vlastně potřebujete tolik pušek a revolverů, nehledě k ostatnímu?“

„Jak vidíte, občas se nám k něčemu hodí. Nezapomínejte, že musíme chránit ženy a děti, které tady žijí.“

Ty děti tu byly sice jen v jednotném čísle, malý Gerd vdovy Blumové; už běhal, i když byl ještě ovázaný a ruku měl v dlahách. V současné chvíli se schovával za kuchyňskými dveřmi, odkud ho sice Gréta už jednou zahnala, ale kam se hned vrátil. Bylo ho ale vidět a Charry na něj ukázal rukou.

„Děti?“ komisař přistoupil blíž a vytáhl malého Gerda z chodby ven. „Vidíte - máte tady děti a přitom tu necháváte volně pobíhat takové divoké bestie!“ (to jsme byli zase my)

Gerd se rázem ocitl ve středu dění a samozřejmě se polekal. Haupt k němu přistoupil blíž - Gerd ustupoval až ke zdi.

„Pověz mi, maličký - nemáš strach z těch hrozných zvířat?“

Gerd se rozhlédl, potom udělal tři bleskurychlé skoky a už se schovával za Ao Harrapem. „Ne! Oni nejsou zlí!“ křičel. „To ty seš zlej! Táhni pryč!“

„To snad přece ne! Já přece...“ Haupt se odvážil přistoupit o krok blíž k Ao Harrapovi, který výstražně zavrčel; ale Gerd rychle přeběhl, chytil mě za krk a zplna hrdla křičel: „To je zlý člověk, špatný, hnusí se mi! Aflargeo, zakousni ho! On je zlej, nechci ho! Vyžeňte ho pryč, ať na mě nesahá, bojím se špatných lidí!“

Haupt se nerozhodně zastavil a Charry udělal krok blíž: „Zdá se, že to dítě dovede daleko lépe odhadnout charakter člověka, než my dospělí. Slyšel jste doufám jasně, pane Haupte, co chlapec řekl. A teď řeknu něco já: Skončete, prosím, svoje vyšetřování co nejrychleji!“

„Už jsme hotovi.“ řekl komisař.

„V tom případě mi bude potěšením vás vyprovodit!“

„Dobře, jak chcete. Bude vás to mrzet, Rithere!“ řekl Haupt a odvrátil se. Chtěl jít ke zbraním, ale Diana mu strčila pod nos hlaveň své pušky.

„Ještě podpisy, prosím!“ řekl policista, který dělal protokol. Charry přistoupil a bez čtení podepsal; Tomáš si však protokol pečlivě přečetl, než přidal svůj podpis.

„Ještě na druhé straně!“ řekl policista a opět se podepisovalo. Pak Charry poodstoupil stranou a přihlížel, jak policisté přenášeli mrtvoly do svého vozu. Teprve když odjížděli, vydala jim Diana zbraně a košík s náboji.

Odjeli bez diskusí tak rychle, jako by se něčeho báli; všichni jsme si oddechli, když byli pryč.

„Proč jsi ho chtěl zabít, Ao Harrape?“ ptal se Charry. „Je to policista, nesmíš mu ublížit. I když nám není sympatický, zatím nám nic neudělal!“

„Ten člověk zaslouží smrt! Já to vím, cítím to! Je špatný; nosí druhým zlo! Slouží tomu zlu! Nezasluhuje nic jiného, než abychom ho na místě zabili, vím to!“

„Je to pravda,“ řekl Tannarr. „Taky já to cítím. Podíval jsem se mu do očí; je zlý jako samo peklo. Měl jsi ho zabít!“

„Nevím,“ řekl Charry v rozpacích. „Co říkáš ty, Aflargeo?“

„Zaslouží smrt. Zeptej se kohokoliv z nás, my všichni to víme. Je horší než ti vrazi, kteří přišli. Má oči jako jedovatý had. Tebe oklamal; ale nás nemůže oklamat.“

„Nikomu z nás není sympatický,“ řekl Tomáš. „I Gerd si toho povšiml. Je pravda, že mu nesmíme ublížit, ale jestli ublíží on nám, zabiju ho bez váhání. Taky cítím, že zaslouží smrt.“

„Já myslím, že patří k našim nepřátelům,“ řekla Diana. „Že to byl on, kdo na nás poslal vrahy.“

„Samozřejmě k nim patří,“ řekl Tomáš. „Věděl velmi dobře, kolik samopalů bylo celkem, věděl všechno, na co se tě ptal. Proto se vztekal, že mu lžeme do očí. Muselo ho to velmi štvát! Ale nemohl nám nic dokázat, i když věděl, že lžeme.“

„Myslíš, že ještě něco udělá?“

„Nemyslím. Snad ještě jeden nebo dva útoky by mohly přijít; ale víc už nemůže. Uvědomte si, jaké lidi posílá: zločince, řemeslné zabijáky, lupiče. I když projde všechny věznice v Prusku, nenajde jich tak moc, protože většinou se takoví lidé nedostanou do vězení, ale na šibenici. Poslal jednoho, pak druhého; Karl Birger nezapadá, je to jen malý ničema a přišel spíš pomstít bratra než co jiného. Teď jich přišlo pět; ale ten poslední pravděpodobně už nebyl zločinec, ale někdo z vyšších šéfů, možná dokonce agent. Uvědomte si, nelze jen tak poslat řemeslné zabijáky na akci; je třeba taky hlídat, aby se po cestě nerozutíkali. Sestavit z takových lidí jednotku o více lidech je velmi těžká práce, nemají moc chuti se s námi střílet. Zločinci jsou většinou zbabělci a hlupáci. Nejlehčí by bylo poslat vojsko nebo policii, ale řádní vojáci a policisté se nikdy nesníží k podobné špinavé práci. Pravděpodobně na to berou lidi, kteří nemají moc čistý charakter, všelijaké poskoky a tajné. Vybrat vhodné lidi je těžké a my jsme jim už pár těch nejlepších zabili. Na to nesmíte zapomínat.“

„Takže není čeho se bát?“

„To neříkám. Tak málo lumpů zas na světě není. Birgera si například dokonce vypůjčili v Praze; tam si mohou půjčit i další vrahy. Takoví jako naši nepřátelé se dokážou spojit i přes hranice států; jeden se snadno dohodne s druhým, i když třeba jejich vlády spolu neudržují přátelské vztahy. Myslím, že nám sem ještě pár mužů pošlou. Musíme být připraveni.“

„Ale proč to všechno dělají?“ ptala se Eva-Marie.

„Protože jsme Templáři. Kdyby řád ovládl některý stát, byl by konec panství hlupáků. Ten konec se blíží a přinesou ho lidé jako my, i když to nebude brzy. Bůh si přeje, aby lidé poznali pravdu; a pravda je největší nepřítel hlupáků. Hlupáci budou chtít pravdu zničit; při tom poteče krev, množství krve. Ale zvítězí lidé, dobří, prostí lidé, dělníci a zemědělci, kteří rukama vytvářejí obživu pro sebe a svoje děti. Ti v uniformách, se zbraněmi v rukou, mají svůj osud už zpečetěn; a stejně tak ti, kdo chtějí okrádat druhé. Vždy v dějinách stáli zločinci, policie a vojsko proti sobě; v nastupujícím století se dostanou na jednu loď, budou držet spolu proti lidem, kteří otevřeli oči. Právě jsme spatřili počátek toho společenství.“

„Ale... my snad nejsme proti vládě!“ řekl Charry.

„Mýlíš se. Ty jsi námořník a sedlák, a přitom se neskláníš uctivě před pány. Já jsem taky sedlák, navíc si ještě činím nárok na titul vědce, vzdělaného a myslícího člověka. Vítek je dělník. Každý z nás pracuje, rukama či hlavou, ale pracuje. Při tom ale máme vlastní názor a ten se nelíbí těm, kdo nepracují a chtějí žít z naší námahy. Proto poslali tyhle, aby je chránili. Bojí se nás, bojí se řádu, Charry. Bojí se toho, co by se stalo, kdyby i jiní zvedli hlavu, jako jsme ji zvedli my.“

„Přemýšlíš o věcech, nad kterými jsem neuvažoval,“ řekl Charry. „Nikdy jsem nešel proti pánům. Sám jsem chtěl být pánem!“

„Vím, já přece tvůj život znám. Slyšel jsem, jak se chudý kadet vyhozený ze školy dal najmout na polorozpadlou loď Atlantik, s neschopnými veliteli a ničemnou posádkou; vím, jak se snažil tu loď zachránit a jak mu za to jeden ničema rozbil hlavu a nechal ho na ostrově na pospas dravé zvěři. Mýlil se, ten chudý kadet našel přátele a vlastní prací i vlastním rozumem se vzmohl, až ho zvolili Vládcem, císařem jeho země. To všechno vím. Znám i příběh o tom, jak se vynořil hrabě Guyrlayowe v anglických državách na Dálném Východě. Velký, hezký, s dlouhými černými vlasy, v elegantní uniformě a křižáckým mečem po boku; představuješ si tak hraběte, viď? S ním krásná žena, skoro ještě dítě, za kterou se nicméně všichni točili a kvůli níž nemohli v noci spát... Říkám to dobře nebo jsem něco vynechal?“

„No... myslím, že je to dobře. Ale co na tom?“

„Povím ti, co viděli ti druzí, co na tebe nehleděli jako na zázrak, ale na realitu. Viděli chlapa jako hora, který se neumí pohnout, aby něco nerozbil nebo aspoň nepovalil, pod kterým praskají prkna podlahy i židle a který se navíc chová, jako kdyby právě utekl z kriminálu. Zrovna tak neurvalý a nevychovaný jako hezký, elegantní a bohatý. Kdosi tvrdil, že jsi pirát; všichni si to mysleli a tys tak skutečně vypadal, i teď se chováš jako dobrodruh, když na to přijde. A tvá žena: stejně málo rozumná, stejně neurvalá, nevychovaná, navíc se slovníkem, který se hned tak neslyší. Ty myslíš, že společnost vás přijala a obdivovala se vám? Ovšem, že se divila, byl to trochu strach a trochu zájem a trochu... nuda. Jenomže všichni poznali, že jsi tím hrabětem velice krátce a tvoje ruce dobře znají tvrdost práce i hořkost bídy a utrpení. Pohrdat tebou jako pohrdají jinými chudáky se neodvážili; jsi příliš neurvalý a máš příliš mnoho peněz. Měli vás za zábavnou kuriozitu, za něco k obveselení přítomných, asi jako tvoje šelmy. A vysmáli se vám, jen jste odešli.“

Charry měl zaťaté pěsti; kdyby tady byl někdo z těch, které Baarfelt demaskoval, byl by ho asi praštil mezi oči.

„A co mám tedy dělat? Naučil jsem se už chovat jako pán! Jsem skutečně Vládce, věř mi to...“

„Nedělej nic. Nikdy se toho nezbavíš, nikdy nebudeš pánem jako oni. Chybí ti jeden základní předpoklad: nevíš, co je nuda. Oni jsou úplně jiní; žijí na terasách svých domů, v rozzářených sálech, nechávají se obskakovat služebnictvem, vedou nekonečné řeči a spřádají složité intriky. Kdybys přijel, aby sis sedl do křesla, popíjel mírně svou whisky se sodou, nezávazně konverzoval a sháněl ženy ke vzájemné nevěře, zkrátka nedělal absolutně nic, věřili by, že jsi pán. Ale ty jsi nechtěl lenošit; vnášel jsi neklid do toho jejich zahnívajícího skleníku, chtěl jsi jet dál, byl jsi netrpělivý, chtěl vidět svět a poznat ho, zvednout kotvy a nechat se nést větrem - to neuměli pochopit.“

„Má práce je plout po moři. Jejich práce je být úředníky svého státu, to musím chápat. Ale oni přece také plují po mořích, dokonce cestují i pro zábavu!“

„Ale jenom proto, aby zjistili, že všude je to stejné. Pro tyto lidi je všechno stejné. A jejich práce? Myslíš, že guvernéra nějakého města či státu bolí ruce nebo hlava? Ten muž v Hongkongu nedokázal najít ani vlastní dceru... vlastně myslím, že to byla jiná příbuzná, ale co na tom záleží? Neudělal vůbec nic; jen se rozzlobil a svolával všechny na pomoc. To je vrchol jeho aktivity, jinak nedělá ani to. Všechno za něho udělají jiní; jenže on je pán, je tam šéfem a jemu patří sláva a uznání. Tvůj přítel Andrew Green šel s tebou do boje. Ale udělal tam skutečně něco účelného? Nikoliv, jenom tam byl a možná ještě kazil, co se dalo, protože vše nešlo podle jeho představ. Tohle dělal pro dívku, kterou miloval; pro někoho jiného by ani nehnul prstem. Takoví jsou lidé, kteří si dělají nárok na vládu nad světem!“

„Přesto - jaký mohou mít zájem na našem zničení?“

„Veliký. Vzpomeň si na Hongkong: jak jim hrabě Guyrlayowe začal najednou vadit, když ho nebylo potřeba. Náhle nevěděli, jak odkázat toho chlapa do příslušných mezí, vadil jim, protože už ho nepotřebovali, byl protivný se svým neurvalým chováním a svými názory. Vyhnali tě jako nepřítele, Charry; a ty sis marně lámal hlavu, proč. Přitom je to tak jednoduché: dáváš špatný příklad. Dával jsi příklad námořníkům z ostatních lodí, viděli, co to udělá, když nějaký muž zvedne hlavu a s hrdostí a nadšením hraběte Guyrlayowa řekne svůj názor a vrazí pár facek těm, co s ním nesouhlasí. Ti námořníci, kteří tě chápali, dokonce udělali v Hongkongu malou vzpouru; kdyby ses postavil do jejich čela, zlikvidovali by celou správu ve městě. Toho se páni lekli!“

„To bylo v jižních mořích. Teď jsme v Evropě.“

„Ano, ovšem. Tak dobře: Charry Rither, světoběžník, ale místní rodák, kterého si pamatují jako malého chlapce. Hospodaří na velkostatku; nabral si nejlepší pacholky a děvečky, platí jim víc než jiní a jedná s nimi jako se sobě rovnými. Navíc se ještě zdá, že výnosy jeho hospodářství budou lepší než u jiných. Mnoho sedláků ve vsi už po tobě obrací oči a hledá, jak se ti vyrovnat, nebo tě aspoň napodobit. Tvoje slovo začalo být bráno na váhu; teď ses ještě vypořádal s bandity, kterých se jiní báli. Až se zas něco stane, budou lidé čekat, co řekneš; jednou může přijít doba, že když vezmeš do ruky pušku, postaví se ti lidé vedle tebe. Haupt mluvil o sjednocení, lépe řečeno zabrání tohoto svobodného území velkou Pruskou říší. Kdyby ses postavil proti, moc lidí by šlo s tebou. Mnoho lidí by pod tvým vedením šlo bránit svou ohroženou vlast!“

„To je na mě moc vysoká politika! A pak, nehodlali zabít mne, ale tebe. Já měl být jenom na přídavek!“

„Žádná politika není tak vysoká, aby se nás netýkala. Něco ti budu povídat: dva státy, Prusko a Rakousko, se chystají na válku. Ta válka je pro ně jedinou spásou; válka proti východním národům, v Rakousku je to Balkán, v Prusku Polsko, obsazené teď Ruskem, a Pobaltské státy. Tato válka je pro císaře Františka Josefa I. a Viléma II. nadějí, jak zůstat na trůnu a ještě zvětšit vlastní území. Nemohou si dovolit, aby pod koly dějin, která je vezou, něco skřípalo. A my skřípem hodně hlasitě!“

„To snad jedině ty, já o ničem takovém nevím! Co vlastně může bránit Rakousku ve válce z tvé strany?“

„Rakousko si nemůže dovolit knížete Baarfelta. Nemůže si už dovolit muže, který má vlastní názor a který se s ním netají; komthura, který podporuje národní hnutí ve všech zemích Rakouska, v Uhrách, Čechách, na Slovensku, v Polsku; podporuje dokonce dělnické hnutí, které se rozvíjí v nově vznikajících továrnách. Zdá se ti to nadnesené? Myslíš, že se jen chlubím? Uvažuj: mám dvanáct rytířů, každý z nich zná mnoho bratří a přátel, které ovládá, dává jim rady a pomáhá jim, a oni zpětně pomáhají jemu. Opředl jsem zemi svou sítí; dokud ta síť bude existovat, mohou lidé, o které se chci starat, zmizet úřadům z dohledu a přemístit se na druhý konec říše nebo i za hranice; mohou ovládat různé velkopodniky, i když třebas pan továrník nebo správní rada o tom nemá ponětí. Kontroluji například zbrojní výrobu v celé zemi, vím o každé pušce, kterou vyrobí v mých továrnách. Vím taky, jak je organizována armáda a mám v ní svoje lidi. Není jich mnoho, to je samozřejmé; ale jsou tam a dozvím se všechno, co vědí. Mám svoje lidi v policii a dozvím se, jako Jan Dunbar, o každé akci proti řádu. Mám svoje lidi dokonce v císařském paláci; některé z nich možná poznáš, až mne navštívíš ve Vídni. Celá ta mašinérie může být na můj rozkaz spuštěna; může pozvolna ovlivnit veřejné mínění i lidi, na kterých záleží. A konečně mám prostředky, kterými mohu ty, kdo by se stavěli proti mým záměrům, zničit; ty prostředky nejsou o nic méně účinné než muži, které na mne poslali oni.“

„Jak to, že se pak mohou odvážit na tebe zaútočit?“

„Neútočí na mne, posílají vrahy. Oni vědí, kdo jsem a vědí, jakou mám moc, vědí o mých názorech, vědí, že třebas na rozkaz císaře obrátí řeky směr a slunce bude svítit v noci, ale Tomáš Baarfelt neuposlechne rozkazu, s nímž nebude souhlasit. Vědí, že se zodpovídám pouze Bohu a pouze Jeho uznávám za svého pána. Vědí ale také, že mne nemohou obžalovat a postavit před soud. Protože není jediný důkaz o mých činech a jediný svědek, který by chtěl vypovídat proti mně. Řád má tolik síly, že mne může dostat i z vězení, jako já dostal ven Jastrzebowskiho. Nemohou zaútočit přímo; proto sem posílají ty muže. Jednoho po druhém; a budou je posílat, dokud budou nějaké mít. Jsem na to už zvyklý, před pár lety je taky posílali, dokud jsem si nezajistil přátele, kteří mne před nimi mohou ochránit. Jako ty máš přítele Dauga, který ti pomáhá jak může, dokonce v našem střetnutí s Hauptem byl na tvojí straně, tak se já přátelím s krajským velitelem policie celého Olomouckého kraje, vrchním komisařem, dokonce mám přátele i na prokuratuře ve Vídni. To je značná záruka, málokterý zločinec se odváží na člověka s takovými známostmi. A kromě toho: každý ví, kdo je to Baarfelt a hodně jich zná moji tvrdou ruku.

Teď využívají toho, že jsem tvým hostem, kde mne nikdo nezná; od chvíle, kdy vypátrali můj pobyt, se snaží mne zabít. Zatím se jim to nepodařilo díky tvým šelmám; a nyní teprve ne, i když budeme muset vykonat patřičné přípravy. Nezničí mne, nezničí tebe; a já ti pomohu vybudovat stejné impérium, jaké mám já! Třetí bude Dunbar; doposud nemohl plně rozvinout své schopnosti, ale už začal budovat silnou agenturu v Německu, sílu schopnou konkurovat i císaři! Sevřeme naše provincie jako pěst, namířenou proti každému nepříteli, ať je jak chce vysoko postaven! Severní Evropu zkonsoliduje Knassen, na toho se můžeme spolehnout a opřít se o něho; a my, naše tři komthury, se mohou směle pustit do boje za záchranu světa před temnotou nevědomosti! Zničíme všechny žaláře tmy a vpustíme světlo do kobek, kde úpí nevinní lidé! Pak dosáhneme ideální vlády, protože my sami budeme vládnout!“

Charry kroutil hlavou - tohle pro něj byla moc vysoká hra.

„No, snad je to pravda. Ale přesto všechno jsem jen nevzdělaný sedlák, krátkou dobu v řádu a ještě kratší dobu komthurem. Musíš mi pomáhat, dokonce mi musíš pomoci i chápat to, cos mi právě vysvětlil. A především mi budeš muset pomoci v boji s policií. Mám dojem, že nebudou moc rádi, že jsme je takhle vyhodili.“

„Není to poprvé ani naposledy. Ať to někam jdou povídat; každý se jim vysměje! Ten Haupt je sice práskaný ničema, ale legální cestou zatím nic nepořídí. Bude nás muset oklamat nebo použít nějaké nezákonné cesty. Mám dojem, že po tom, co tu viděl, si to dobře rozmyslí!“

„Takže uděláme co?“

„Takže splníme svou hrozbu. Od této chvíle budou lidé z Hůrky neustále chodit ozbrojeni. A to tak, aby to každý viděl, aby se to roztroubilo. Vedle kozlíku vozu bude viset pouzdro s ručnicí, budeme nosit revolvery na opascích jako Američané; mám dojem, že v Jižních mořích jsi tak chodil i ty. Okolo statku uděláme pár zákopů, to působí dobře psychologicky. A mezi jednotlivé budovy budeme na noc stavět obrněné vozy, žebřiňáky se silnými fošnami a pláty železa na bocích. Statek musí vypadat jako pevnost.“

Většina obyvatelstva Hůrky přijala Baarfeltovo rozhodnutí s nadšením; hlavně Diana, která se za chvíli objevila v kalhotách a s pásem na revolver po boku. Eva-Marie se samozřejmě nenechala přemlouvat, aby ji napodobila; kalhoty měla na sobě poprvé v životě a považovala to za strašnou nemravnost, ale co žila mezi námi, líbilo se jí vše, co tak hloupí lidé nazývali. Charry a Tomáš začali taky nosit revolvery a ven ze statku nevycházel nikdo bez pušky. Tomáš ukázal čeledínům, jak vyrobit závěsné fošny na boky žebřiňáků a obít je plechem; Diana vlastnoručně vyzkoušela neprůstřelnost takového štítu tím, že vypálila do boku vozu šest kulí z revolveru a usoudila, že by se za to dalo schovat v případě nějakého boje.

„Bodejť ne,“ smál se Tomáš. „Na takových vozech bojovali moji předkové proti obrněným rytířům - a dokázali je porazit!“

Jenom mami se ty přípravy vůbec nelíbily; v noci se probudila střelbou a jen to, že ji tati zadržel, jí zabránilo vyběhnout na dvůr. Už nešla spát; poklekla před svaté obrázky v pokoji a až do rána se modlila za spásu duší padlých a odpuštění jejich hříchů; ačkoliv to nikomu neřekla, modlila se asi i za to, aby milosrdný Bůh odpustil hříchy jejího syna. Teď přišla a když viděla Charryho s revolverem, řekla:

„Byla bych raději, synáčku, kdybys nenosil zbraň. Bojím se, že uděláš něco zlého, že se dopustíš zločinu!“

„Já nepřišel zabíjet, mami! Tohle je ale moje půda a oni přišli, aby mne zabili. Bránil jsem se; zabíjet v sebeobraně není zločin. Také teď nosím zbraň jen proti svým nepřátelům!“

„Já ti rozumím, synku,“ přejel si starý Rither neholenou bradu. „Ono se za všecko musí bojovat. Neplač, ženo; náš syn dobře ví, co dělat!“

Ve vesnici bylo pozdvižení; rozneslo se, jak Charry vyprovodil policisty a když teď projížděl někdo z našich návsí, pozdravovali ho jako hrdinu. Ostatně všichni byli u nás podívat se na zabité bandity; až ovšem na Müllera. Ten zůstal v hrdé opozici proti vlastní dceři a na Hůrku nepřišel.

Pouze Tannarr našel při ranní obhlídce terénu dole u vrbin stopy, které byly cítit Müllerovým pachem. Podle těch stop běžel Müller hned v noci, když se střílelo, nahoru do stráně a chvíli se zastavil za vrbinami, aby si odpočal; nedokázal tak rychle běžet. Tannarr tvrdil, že vedle sebe do měkké půdy něco postavil, snad to byla pažba pušky. Ale než jsme to stačili prozkoumat, slunce odpařilo jemné bláto a otisk pažby zmizel. Nikomu jsme o tom neřekli.

Příští neděli jsme se chystali do kostela obzvlášť nadšeně; dalo se čekat, že se na Charryho a Tomáše budou upírat zraky celé vesnice. Charry se oblékal do slavnostního kroje, Tomáš do sametového černého kabátce; když potom Charry bral svůj revolver, povšimla si toho mami a hned spustila lamentaci.

„Pro všechny svaté, synku, co ti to zas plete hlavu? Copak ty se odvážíš znesvětit Boží chrám tím, že bys do něj přinesl tak ohavnou věc? Pistole v kostele! Ať ti Bůh odpustí takový hřích, že jsi na to jenom pomyslel! Vždyť by to byla svatokrádež!“

„A co když si někdo usmyslí napadnout nás po cestě do kostela nebo dokonce přímo tam? Co potom?“

„To ani neříkej!“ zlobila se mami. „Toho by se přece nikdo nedopustil, tak špatní lidé na světě nejsou! A kdyby, Bůh je přece laskavý, ten by nedopustil tak hroznou věc! Jistě by je zdrtil svým bleskem a zničil je za tu svatokrádež!“

Charry bručel, ale odložil revolver na stůl a nechal ho tam. Tomáš se oblékal ve svém pokoji a my jsme si dobře všimli, že má svoje revolvery v tajných pouzdrech, našitých na kabátě. Vlastně, Charryho revolver taky nějak zmizel; snad si ho nenápadně schoval do kapsy, když se mami nedívala.

Potom jeli do kostela; Charry už věděl, že tam chodíme taky a nesháněl se po nás, takže jsme obvyklou cestou běželi dolů, prolezli okýnkem a nahoru na půdu. Tam jsme si sedli a dívali se škvírami, co bude.

Charry a Diana i Tomáš a Eva-Marie byli radostně pozdravováni ze všech stran. Sedlák Müller se ženou se tvářili, že je nevidí, ale to vůbec nic nevadilo, ostatní si pokládali za čest, že je Charry oslovil. Taky tam byli nějací cizí lidé, kteří se velmi pozorně dívali na Charryho; pravděpodobně přišli z jiných vesnic, kam se to už zatím taky rozneslo. Někteří se zdravili s místními a domlouvali se o úrodě, cenách obilí a o dobytku.

Mše svatá proběhla důstojně a klidně; farář byl potěšen, že má v kostele víc lidí než jindy, tak kázal obzvlášť dlouho a krásně, i pan regentschori se překonával a hrál na stařičkých varhanách, jako by zpívaly kůry andělské. Když potom bylo po mši, lidé se rozcházeli z kostela ven.

Charry s Dianou se trochu opozdili, Charry musel něco říct jednomu sedlákovi. První proto vyšli tati a mami, za nimi Tomáš s Evou-Marií. Charry šel za nimi s Dianou. Dveře byly úzké, mohla jimi projít jen jedna dvojice; ti, co prošli, se stavěli stranou, aby mohli projít další, a rozmlouvali.

Sotva se Tomáš ocitl venku a nasadil si klobouk, rozhlédl se opatrně kolem sebe - a postřehl podezřelý pohyb nějakého chlapíka v dlouhém kabátě, který se na něj díval. Tomáš okamžitě reagoval - odhodil prudce Evu-Marii stranou a udělal dva skoky na druhou stranu. Zakopl sice a upadl do prachu, ale dávka ze samopalu, která mu byla určena, zarachotila na kamenném gotickém portálu dveří. Současně však dva další cizinci vytáhli samopaly; Tomáš udělal přemet, pak druhý a složil se za omšelým náhrobkem, z něhož vzápětí kulky nepřátel vyštípaly kousky kamene. Kromě toho Tomáš i vystřelil: první ze samopalníků se zkroutil, klesl na kolena a přestal střílet. Zbylí dva pálili dál, jeden z nich po kostelním portálu, odkud zrovna vycházel Charry.

Charry už ovšem taky střílel; Dianu zahnal dovnitř. Chtěl jsem se podívat, co udělá Diana, tak jsem se nahnul nad díru; tam jsem spatřil, jak ze staré zpovědnice v rohu, kterou už nikdo nepoužíval, vylézá jakýsi ničema. V ruce měl taky samopal. Rychlými kroky se dostal do uličky za Charryho záda a v chůzi si připravoval zbraň; lidé, co tam zůstali, překvapením nevydali ze sebe ani hlásku, ostatně ani by to nebylo slyšet v pekelném rachotu samopalů zvenčí.

Ve chvíli, kdy se ocitl pode mnou, jsem vší silou skočil na prohnilá, polámaná prkna. Ta pod mou vahou povolila a já proletěl stropem chrámu dovnitř. Dopadl jsem chlapovi na hlavu a ve vzteku, že se odváží střílet na mé přátele, jsem si neuvědomil, že by ho třeba chtěli živého. Než mohl použít svou zbraň, rozdrtil jsem mu vaz v čelistech. Lidé zděšeně křičeli a neuměli si ujasnit, odkud jsem se najednou vzal. Potom jsem pospíšil k Charrymu, který stále střílel z revolveru. Samopal jsem vzal s sebou, třeba se bude hodit.

Ao Harrap a Tannarr se zatím rozhodli dostat ven z půdy a ty muže napadnout odzadu, i když to nebylo prosto nebezpečí. Raněný taky ještě střílel, Charry mu tedy prohnal kulku hlavou ve chvíli, kdy muž, který ho držel v šachu, měnil zásobník. Tomáš, když jeho strážce přestal střílet, vypálil zase několik ran; jedna přibila Charryho nepřítele ke zdi a rázem ho zahubila.

V té chvíli se však ozval jakýsi hlas, který vykřikl velmi hlasitě česky: „Baarfelte! Komthure Baarfelte! Podívej se!“

Nějaký muž stál uprostřed davu, vyděšeně zírajícího na boj; držel za cop Evu-Marii a v ruce držel revolver, namířený na její hlavu. Tomáš přestal střílet.

„Komthure Baarfelte, vzdej se a zvedni ruce nad hlavu!“ nařídil ten muž. „Nebo ji zabiju! Počítám do tří!“

Tomáš nemohl střílet; jeho nepřítel toho využil a přeběhl rychle víc ke zdi, kde se mohl lépe krýt. Velitel, který držel Evu-Marii, vypadal jako ničema, který snadno mohl hrozbu vyplnit. Charry stál v portálu a nevěděl, o čem je řeč, protože česky nerozuměl.

„Počítám! Jedna - dvě...“

Místo třetí číslice pozvedl revolver nahoru a vypálil do vzduchu; ve tváři se mu objevil výraz bolesti a zděšení, pustil Evu-Marii a udělal krok dopředu. Potom klesl tváří k zemi a všichni spatřili dýku s perleťovou rukojetí, zaraženou až po jílec mezi jeho lopatky.

Poslední střelec zvedl zase samopal; nevím, na koho to chtěl střílet, ale nedostal se k tomu, protože ze zdi na něj skočil Tannarr. Nějakou chvíli se muž a šelma váleli po zemi v jednom klubku, pak leopard vstal a muž zůstal ležet v kaluži krve.

V nastalém tichu vystoupila zpoza rohu Diana; sukni pomačkanou a ve vlasech pavučiny, čepec někde ztratila. Přešla k veliteli banditů a rázně mu vytáhla ze zad svůj nůž. V tu chvíli se pohnul a tak ho obrátila na záda. Pohlédl na ni s nenávistí, která by dokázala vraždit. „To ty...?“ zachrčel. „Ty... čubko...“

„Ještě nikdy nikdo nezabil před očima Diany z Guyrlayowu jejího přítele! A taky nezabije. Nikdy - rozumíš?“

Zkřivil obličej bolestí; něco řekl, zřejmě to byla hodně sprostá nadávka. „Baarfelta! Chci mluvit s Baar...“

Tomáš už stál vedle; sametový kabát měl špinavý od prachu.

„Poslouchej, ty pse! Vyhrál jsi, ale... budeš brečet, až se dozvíš... budeš...“ bolest zavřela muži ústa; ještě jednou se vzepjal a zachroptěl: „Proklínám tě, komthure Baar...“ nedořekl, zvrátil hlavu dozadu a z úst mu vytryskl pramínek rudé krve. Všechno to řekl česky, takže mu nikdo z lidí okolo nerozuměl.

Eva-Marie přistoupila k Dianě a objímala ji.

„Diano, proboha... vždyť tys mi zachránila život!“

Diana škubla ramenem a jemně se jí vyvinula.

„Řekla jsem, že tomu, kdo se ještě jednou opováží přijít sem s revolverem značky Walter, vrazím do těla nůž! A taky jsem to udělala. To je všechno.“ Sebrala ze země revolver, který ničemovi vypadl z ruky, zatočila jím na ukazováčku a pak si ho zastrčila za košili. Nůž otřela o šaty mrtvého a rovněž schovala - do prostřižené sukně, asi ho nosila za podvazkem.

Teď už se pohnuli lidé; jeden přes druhého se hrnuli k našim, gratulovali a obdivovali je; nějaký vykuk prohledal rychle jednoho z padlých a když našel revolver, schoval ho do kapsy. Všichni zdejší občané jsou částečně pytláci a zbraně byly jejich koníčkem. Na samopaly se zatím přece jen neodvažovali sáhnout.

Charry rychle vydával rozkazy. Muže přetáhli ke hřbitovní zdi a vzali jim zbraně; jiných věcí ti lidé neměli, až na velitele, ten měl u sebe malý kovový odznak s pruskou orlicí, zašitý do límce. Ale Charry jej přesto našel a dal Baarfeltovi. Tomáš jen potřásl hlavou a odznáček schoval.

Starý kněz se přišoural, lomil rukama a z plna hrdla hořekoval nad hroznou událostí, která se sběhla v jeho počestném kostelíčku - když viděl mrtvé, poklekl a začal se modlit.

Tomáš Baarfelt udělal dva kroky k němu, smekl klobouk, poklekl vedle něho a modlil se také; postupně, jeden po druhém klekali další a další lidé, až klečelo celé shromáždění a všichni se hlasitě modlili za spásu duší nešťastníků, kteří v tom boji padli. Bylo to dojemné a zbožné; ani my se neodvážili nějak porušit tu chvíli proseb za nehodné.

Konečně pastor povstal; i Tomáš vstal a protože bylo ještě napjaté ticho, všichni slyšeli, jak řekl: „Otče, prosím, abyste se postaral o křesťanský pohřeb těchto nešťastníků!“ Sáhl do kapsy a vytáhl nějaké bankovky, které předal pastorovi. Potom se rozhlédl a dodal: „Samozřejmě uhradíme také škody, které tito hříšníci napáchali střelbou ze svých zbraní.“

Pastor se dojatě vysmrkal do kostkovaného kapesníku; pak řekl dost smutně: „Bohužel, ani to neodčiní nenapravitelné znesvěcení, jehož se dostalo našemu ubohému kostelu. Nejen že se ti ničemové odvážili přijít do chrámu Páně se zbraněmi v rukou, dokonce jej poškodili střelbou a jeden z nich v něm byl zabit, ač nikoliv člověkem, nýbrž šelmou. Taková svatokrádež bohužel nedovoluje, aby toto místo nadále bylo uznáno domovem Božím. Bude nutné tento chrám znovu vysvětit...“

„Ach ovšem, zajisté. Lituji velice, že jsme nechtěně zavinili tuto nepříjemnost. Ovšem neměli jsme ponětí, že ti muži přijdou, aby nás zabili. Dovolím si zařídit ty záležitosti s vaším arcibiskupstvím...“

„Vy se snad znáte s někým z arcibiskupství?“ zeptal se udiveně starý pastor. „Samozřejmě, že bych byl velmi rád, kdybyste jim vysvětlil, jakým způsobem se ta politováníhodná událost přihodila; obávám se, že by mi ji jinak kladli za vinu...“

„Zařídím to. Mám známé, kteří se s nimi znají.“

Müller, který do té chvíle přihlížel, se rozvzpomněl na svoje povinnosti starosty obce a přistoupil blíž:

„Kromě záležitostí Božích jsou tu ovšem i záležitosti světské! Bude zřejmě třeba zavést o tom vyšetřování, aby se objasnilo, co se tu stalo. Sousede Rithere, budete asi muset vysvětlit, proč na vás ti lidé stříleli!“

„Předpokládám, že to byli lupiči. Myslím, že nikdo jiný by nic tak špatného neučinil.“

„Proč potom ale chtěli zabít moji dceru? Děkuji vám, sousedko Ritherová, že jste ji zachránila, i když se mi odvděčila hrubým nevděkem! Ostatně... proč vlastně jí chtěli ublížit?“

„Těžko říct,“ řekl Charry. „Neporozuměl jsem tomu člověku. Nemluvil žádným z jazyků, kterým rozumím.“

„Myslím vycítil, že patří k nám,“ řekla Diana. „Chtěl na pana Baarfelta zapůsobit, aby přestal střílet!“

„No... v každém případě odmítám mít s touto záležitostí cokoliv společného! Chci jenom vědět, jaké vysvětlení mám podat policii, až se mne na to jako starosty obce bude vyptávat!“

„To je jednoduché. Vypovězte jim přesně, jak se celá přestřelka seběhla; všichni to viděli a dosvědčí vám jistě, co se tu dělo. Na příčiny už se budou ptát přímo mne.“

„Děkuji,“ řekl Müller. „Ostatně myslím, že není třeba, abychom tu déle setrvávali. Spánembohem, sousedé...“

Otočil se a v tu ránu byl pryč. Ostatní ho následovali, jak nejrychleji mohli; zůstalo jen pár pacholků a děveček a nějaká mládež, která byla zvědavá, co se bude dít.

„Diano, jak ses vlastně dostala ven z kostela a jak jsi přišla na to, že ten člověk chce Evě ublížit?“ ptal se Charry.

„Tannarr se mi svěřil, jakým způsobem se dostávají do kostela oni. Prolezla jsem tím samým okýnkem. A ten chlap? Však přece mluvil česky, ne? Já tomu jakž takž rozumím, pěknej jazyk. Tak když mi došlo, co má v úmyslu, hodila jsem po něm nůž.“

„Kdo to asi tak mohl být?“ váhal Tomáš. „Pépi, ty bys mohl znát kdekterýho lotra, podívej se na ně, poznáš-li je?“

Pépi si prohlédl všech pět, ale nepoznával žádného. Na jednu chvíli zaváhal u muže, kterého jsem zakousl v kostele, protože měl pohříchu obličej rozerván mou prackou, jak jsem si ho podržel; podle tetování na ruce se mu zdálo, že poznává známého pražského lupiče, ale nebyl si jist. Taky pastorovi to vrtalo hlavou a otázal se Baarfelta pokorně:

„Mohu alespoň vědět, jaké jméno mám těm nešťastníkům dát napsat na náhrobky?“

„Nevím. V případě, že sem přijde jako vyšetřovatel jistý pan Haupt, zeptejte se jeho. On ta jména bude jistě velmi dobře znát. Jinak by to mohla vědět pruská nebo rakouská tajná služba.“

Pastorovi se to ani dost málo nelíbilo; ale neptal se na nic a odešel se modlit. Tomáš rozdal revolvery banditů a jejich nože pacholkům, kteří mu pomohli s jejich odklízením; kromě toho našel Janek vzadu za hřbitovem u jednoho stromu uvázáno pět koní, zřejmě patřících těm mužům; Tomáš je odvázal a nařídil, aby byli rozdáni pěti nejchudším chalupníkům v obci. Také peníze a jiné věci, nalezené v sedlových brašnách, nařídil rozdat chudým, s výhradou, aby vše rychle odnesli a dobře schovali; doklady a jiné charakteristické věci nebyly nalezeny.

„Sluší se pomáhat chudým. Ti muži tímto darem jistě poněkud zmírní Boží hněv, který je stihne za jejich hříchy.“

Potom jsme odjeli na Hůrku; samopaly jsme vzali s sebou a rozhodně je nehodlali vydat. Už jsme jich měli slušnou zásobu; naši pacholci byli vyzbrojeni lépe než většina armád.

„Ještě pár přepadů a vyzbrojíme celý regiment!“ smál se Charry. „Pak ať si na nás někdo přijde!“

Jenom mami plakala a nebyla k utišení; pořád opakovala, jak zlí lidé to teď chtějí zabíjet a vraždit lidi, které si vybral za přátele její syn. „Nevěřím, že mají lidský cit! Nevěřím, že to vůbec jsou lidé!“

„Ano, jsou to lidé,“ řekl Tomáš, který se mračil a zdálo se, že je vyveden z rovnováhy. „Ale vypadá to, že zoufale potřebovali zbavit se nás co nejrychleji. Nevím, co je přimělo k takovému spěchu; přímý útok bývá to poslední, co dělají, a toto byl přímý útok, navíc před stovkou cizích svědků! Divím se, že se vůbec odvážili takového činu; taky se mohlo stát, že by je lidé pobili motykami, utloukli holemi a kamením za to, že se odvážili střílet u kostela. Očekávali, že aspoň nás zabijí a pak uprchnou, ale jejich zásada zabíjet za tmy a beze svědků musela vzít za své. Nechápu proč, mám za to, že jen velký strach je k takovému činu mohl přimět. Jen nevím, čeho se tak hrozně bojí.“

„Možná během několika dnů vyjde najevo něco, co by je nějak mohlo poškodit,“ soudil Charry. „Nebo případně pomoci nám. Tak chtěli, abychom byli mrtví dřív, než se to dozvíme.“

„Nečekám žádné převratné události. Ty víš, Charry, že vím skoro o všem, co se chystá; ani Rakousko ani Prusko nepodnikají nic tak velkého, aby nás kvůli tomu museli mít z cesty. Tvůj vliv ještě není takový, abys musel bezpodmínečně zemřít před vpádem na toto území, nemáš ani armádu, které by museli bát. Ani já tu nemám žádný velký vliv, tak se divím, že pruská tajná služba tak usiluje o můj život. Doma v Rakousku bych to chápal víc; zdá se, že tam něco provedli. Něco, co se nebude líbit řádu a co bych musel ztrestat. Bojí se, abych se to nedozvěděl? Tím si ale nepomohou; jakmile vyjdou jejich zločiny najevo, nebudu je moci přehlížet a budu nucen zasáhnout.“

Tímto resumé skončily diskuse a všichni jsme se rozešli; ale na Hůrce vládla stísněná nálada, která dávala tušit, že se něco zlého děje. Lidé počali nosit zbraně už nejen jako vnější odznak, ale z potřeby. Zdálo se, že pacholci a děvečky se začínají bát; ale žádný to nedal najevo ani se nepokusil z ohroženého statku odejít. Jako by neštěstí všechny ještě víc semklo dohromady.

Odpoledne odjel Charry s Dianou a Tomáš s Evou-Marií na chvíli do hostince, kam se dostavil taky Dauge k sepsání protokolu. Tentokrát nepřijela komise, jen vrchní strážmistr s jedním policajtem, který hned zakotvil u nálevního pultu a nemínil se odtamtud před setměním hnout. Dauge se přátelsky přivítal s pány, dal se pohostit a sepsal protokol tak záviděníhodnou rychlostí, že se až všichni divili. Taky nebylo potřeba ho podepisovat po obou stranách, protože byla jen jedna strana. Po zbraních, koních a jiném majetku se ani neptal.

Vzdor obvyklým zvyklostem se všichni vrátili velmi brzy, už na počátku večera, nezvykle střízliví; Tomáš a děvčata si dali každý sklenici piva, Charry si dopřál odlivku pálenky, ale to pro něj není žádný alkohol. Podle Pépiho, který je vezl, v hostinci byla nálada dost pozdvižená a nikdo nechápal, proč se panstvo z Hůrky tak rychle sbírá domů; někdo dokonce vykřikoval, že až příště někdo přijde navštívit rod Ritherů se zbraní v ruce, bude mít tu čest se utkat s pytláckými ručnicemi celé vesnice; nicméně Charry jen suše poděkoval za prokázanou přízeň a odjel s ostatními.

Spát jsme šli poměrně brzy, až na Tomáše, který ještě něco rýsoval ve svém pokoji. Snad se pokoušel vytvořit z jednoho samopalu stabilní strojní pušku, jaké byly na Griissirnovi. Ale i u něho se o desáté hodině zhaslo a nastal klid; pouze my jsme bděli a dohadovali se o pořadí hlídek. Zmatky dělal samozřejmě Tannarr, který chtěl jít ulovit zajíce a Ao Harrap, který chtěl jít ulovit srnce. Snažil jsem se jim domluvit, ale bylo to jako když hrách na stěnu hází. Tak jsme se dohodli, že půjdeme na srnce a statek necháme hlídat Chírrovi, ale vtom jsme zaslechli cvakání kopyt na kamenech stezky: někdo jel na Hůrku.

Aby někdo jel v noci na Hůrku, to nebylo v pořádku a patřilo k našim povinnostem takového člověka zadržet. Okamžitě jsme tedy zaujali výchozí postavení. Byl to ale jen jeden jezdec, tak jsme nedělali poplach; zdálo se, že se snaží dostat na Hůrku tajně, což bylo podezřelé, ale jednoho jsme se nemuseli tak bát.

Muž dojel až ke statku a obhlížel ho; povšiml si zřejmě vozů stojících mezi budovami a dost ho to zarazilo; uvázal koně k jednomu z nich, prolezl pod vozem a dostal se do dvora. Teď jsme si ho mohli prohlédnout; byl to vysoký statný chlap, skoro tak veliký jako Charry. Oblečen byl do kožených jezdeckých kalhot a tmavého kabátu, na opasku měl pouzdro s revolverem a na druhém boku dýku. Na hlavě měl podivně vytvarovanou čepici a pod ní ještě nějaký obvaz z kusu kůže, který mu po straně visel dolů. Choval se rázně a nesnažil se skrývat; obhlížel jen dvůr statku, jako by se sem chtěl nastěhovat. Nikde jsme neviděli žádný samopal a taky pach toho člověka nebyl nepříjemný.

Nicméně Ao Harrap se chystal, že mu skočí na záda, když ten muž přistoupil k oknu do kuchyně a zlehka zaklepal. Usoudili jsme, že zřejmě přichází v míru; tak jsme opustili úkryty a přišli blíž.

Asi něco zaslechl; otočil se a bleskurychle hmátl po revolveru, ale Ao Harrap promluvil německy: „Nestřílej, nebo tě zabiju! Jsem rychlejší než ty!“

Pustil revolver, ale současně vyvalil oči a pronesl česky:

„Panenko Hostýnská! To mně žádné nebude chcet věřit, že takový kocúr mluví toť jak člověk!“ A vzápětí řekl dle vlastního názoru skoro totéž i v řeči německé: „Du, das sprache du, katze?“

Ao Harrap neuměl česky tak jako například já nebo Diana, ale přece jen poznal, že se jedná o tuto řeč; ohlédl se na mne a ještě jednou se pokusil dohovořit německy: „Kdo jsi a co tady hledáš?“

„Ich... ich wünsch sprache mit... mein Herr. Herr Baarfelt.“ řekl s obtížemi a doplnil českým: „Bodaj ťa husa nakopla; co sa ja mám ausgerechnet kvůli tobě učit německy?“

„Není třeba,“ řekl jsem. „My rozumíme i česky!“

Otočil se ke mně a chvíli nevěřícně zíral; asi si nebyl docela jist, že to skutečně vyšlo z mých úst. Potom se plácl rukou do stehna, až to zadunělo: „Ja, tož to už je lepší pěsnička! Tak si měl začít, mourovatej, a byli sme doma. Ty budeš ňáký chytrý kocúr, dyž tak pěkně po česky povídáš!“

„No, nevím... až na to, že ti nějak moc nerozumím. Kdo jsi a co tady vlastně chceš?“

„Matěj Vlček, k službám panstvu,“ smekl svou podivně tvarovanou hučku. „Že su tak smělý, vostává tu pan Baarfelt?“

„Ano. Zavedu tě k němu, ale až ráno; teď pán spí a nevím, zda by byl rád, kdybys ho probudil.“

„Vším pádem nevíš, s kým máš tú česť! Já su jeho sluha a mám ku němu právo přijít dycky, dyž sa neco zemele. Až sa pán Baarfelt dozví, co mu du povědít, na to šup se zbudí, to ti možu slíbit.“

Pokusil jsem se přeložit svým druhům, o čem je řeč; Ao Harrap byl toho názoru, že by se měl Tomáš zavolat, zatímco Tannarr byl ostře proti a taky to zkusil Matějovi vysvětlit:

„Ale pan Baarfelt není sám; je se svou snoubenkou a nebyl by rád, kdybychom ho vyrušovali kvůli nějaké maličkosti!“

Matěj zřejmě Tannarrově němčině moc neporozuměl, ale jasně si uvědomil, co to znamená, když se na něj vycení zuby. Avšak mělo to na něj úplně opačný účinek než na ostatní lidi:

„Co sa na mňa bude taký kocúr čapatý sápať?“ naježil se. „Ja ťa chytnem za tú oháňku a mignem tebú o futra, že z tebja jen kostičky a ten fajnový strakatý kožuch zvostanú!“

Naše diskuse byla asi dost hlučná, protože se otevřely dveře a objevil se v nich Pépi Nekvinda, v podvlékačkách a se samopalem na krku. Spatřil Matěje a zeptal se zostra, ovšem německy:

„Kdo to je? Co tu chcete?“

„Guten tag!“ řekl Matěj. „Ich wünsch sprache mit herr Baarfelt, aber schnell! Sagen Ihm, den Matthias Lupus als Mathes Wolf oder Matěj Vlček gekommen.“

„Matěj Vlček?“ podivil se Pépi. „Aber das ist ein Tschechische Name! Ale to je české jméno!“

„Tož ja,“ souhlasil Matěj. „Aber ich bin von Moravien!“

„Tak co to neřekneš hned a děláš si ze mě psinu?“ zeptal se Pépi a pověsil si samopal pohodlněji. „Tak polez dál! Vy, kočky, zůstaňte venku a dávejte pozor, jestli se tu nevyvrbí nějakej darebák! Tohle je krajan, z toho nemějte strach!“

„Šak sem povidal, že su pana Baarfelta známé!“ řekl Matěj. „Tutaj ten pruhovaný kocúr rozprávjá dosť dobře po česky, aji mu je některýma místama rozumět..“

„Skoro víc než tobě,“ řekl Pépi. „Prosím tě, pojď!“

Charry, který měl lehké spaní, už taky vstal a teď čekal v pokoji; Diana za dveřmi vystrkovala nos zvědavostí. Taky sem už došel Tošio, který si prohlížel hosta se zřejmou, leč u něho obvyklou nevraživostí.

„To su rád, že su konečně mezi dobréma lidma! S téma nakřápléma Němcama néni žádné bešprechung, dyť ty hlavy skopový nerozumějú poctivý řeči ani zbla; a to nésu žádné trúba, trocha po německy sem už též pochytal!“

Ta slova přiměla Dianu, aby vylezla zpoza dveří: „No ne! Jakou řečí to prosím vás mluvíte? To je nějaká čeština, viď, Pépi, ale já rozumím každý třetí slovo! To mě musíš naučit!“

„Prosím tě!“ ohrnul Pépi nos. „Ňáké Moravák! Vůbec neumí pořádně česky, to jenom tobě se ta jeho hatmatilka zdá pěkná! Normální člověk mu vůbec nerozumí!“

„Ty sa na mňa nevyvyšuj!“ vztyčil se Matěj Vlček v celé svojí impozantní výšce. „U nás na Moravě sme byli vyspělý a kultúrní lidi, dyž vy Čížci ste ešče lozili po stromoch ta jak vopice! U vás ešče běhali medvědé po lesách, dyž Velká Morava...“

V té chvíli vstoupil Baarfelt; jak ho Matěj Vlček spatřil, poklekl na jedno koleno a sklonil před ním uctivě hlavu.

„Matěj?“ zeptal se udiveně Tomáš. „Co ty tu děláš?“

„Ať mně Tvoja Svatosť odpustí... Neodvažuju se ani povědět, co ti pan Henryk vzkazuje...“

„Přicházíš od Henryka? Ne od Wandy?“ Tomáš zvedl Matěje a téměř ho dotlačil na židli. V Matějově tváři byl velký strach a obavy z budoucnosti; pravděpodobně měl před Baarfeltem velký respekt.

„Pane komthuře... pani Wandu... zabili...“

Tomáš vypadal, jako by se před ním naráz otevřelo peklo.

„Cože?“ vykřikl a chytil Matěje za ramena. „Co jsi to řekl?“

„Pani Wanda je mrtvá, pane! Zabili ju; a tvojeho synka Denisa odvedli s sebú, nikdo nězna, kde sa ztratil!“

Tomáš strašlivě zbledl, na obličeji se mu objevil výraz hrůzy a bezmocného vzteku; otočil se, zaťal prsty do zdi a opřel se o ni čelem. Mezi sténáním zachrčel:

„Trest! Boží trest za to, že jsem... nebyl dost silný!“

„To ni, pane! Já nevim, jak co trest; ale byla to vražda!“

Tomáš se zarazil; zvolna se otáčel, jako by ani nechtěl věřit vlastním uším. „Vražda? Vražda Wandy... a já měl být taky zabit! Mluv! Řekni, jak se to stalo!“

„Tož ja u teho nebyl! Jenom, co sem začul od Henryka...“

„Přesto... počkej, proč poslal zrovna tebe? Proč nepřijel někdo ze statku? Proč nepřijel sám, nebo nezavolal aspoň vysílačkou?“

„Tož to je ňák moc dotazů naráz... Vší způsobou to je tak, že sa ze statku nedá odejít! Všade vartujú žandáři, žádnyho nechcú pustit, aby taj šel. Rádiovú skříňku mu zebrali, majú ju zavřítú v Olomócu ve skřini. Pan Henryk nesmi odejít ze statku.“

„Co to plácáš za nesmysly? To přece není možné! Jak může hlídat policie můj statek, když mám mezi nimi dobré přátele? Henryk to dobře ví, zná je stejně jako já! A vůbec, co udělala v té věci policie? Kdy se to stalo?“

Matěj chvíli vzpomínal, než řekl datum; byl to tentýž večer, kdy nás přepadla pětice ničemů na statku. Tomáš se zamračil a chtěl vědět, jak to bylo.

„Tož... to on žádné pořádně neví! Akorát sa ví, že paní Wanda se sebrala a jela do Olomóca do banky. To bylo tak kolem třetí vodpůldne. Jel s ňó Francek Vrbátkůj. Ale do města nedojela a nazpátky též né. Dyž sa do súmraku nevrátila, jel Henryk za nima; a taj už kolem kupa lidů. Paní Wanda byla mrtvá v bryčce a Francek ležál kus dál na zemi. Pan Denis... totiž, vona s sebú vzala aj malýho - ten zmiznul a žádné nevi, kde sa ztratil...“

„Wanda neměla zbraň? Jak to?“

„Zbraň? Ta jako pistol? Ja... tož to nevim. Ale myslim, že najistotně ja! Šak pani Wanda nikdá nejezdila bez pistole!“

„Francek taky nebyl dnešní, jezdil u mne tři roky a za tu dobu se naučil, co a jak! To tam nebyla nikde ani jedna mrtvola těch, co je přepadli? To je podezřelé!“

„Tož bať! Šak von pan Denis taky dokázal střílat z pistolky, jen fčelky hvízdaly! Sám's ho učil, ta jak sem byl u vás! Maličky je, ale šumny, teho by přeci jen tak nechytli! A to se mně vůbec nezdálo divný; až teďkaj, dyž to povídáš!“

„Mně zas od první chvíle! K čertu, Wanda střílela stejně dobře jako já! Není možné, aby se dala zabít, aniž by aspoň vystřelila! A co policie? Co ta dělala?“

„Tož... přijel k temu pán vládni rada Bečka aji s komisařem Schibblem a s nima spústa úředních pánův. Všeci si prohlédali mrtvých, moc sa o tem mluvilo a popísalo spústa papíru. A potem řikali, že to snád museli udělat tý trestanci.“

„Jací trestanci?“

„Voni utekli z Mírova; pré že byli dva a při tem útěku sebrali jednému žandárovi pistol. Tak pré to bylo; že chceli zebrat koně a vůz, že by mohli utíkat dál do Uher...“

„Proč tedy nesebrali? Koně a vůz se přece našli, ne?“

„Enem vůz. Koně zmiznuli a žádné vo nich nic neví. Snad to vopravdu museli byt ty lupiči...“

„Ví Henryk, jak se jmenovali?“

„Ja, samo sebú. Pan vrchní Schibbl mu to povidal. Že pré nějaké Anton Knobek a Karlíček Sontágg. Voba byli vodsúděný na dvacet roků a sú to nějací hrozný lotrasi...“

„Najdu je!“ zavrčel Tomáš. „Najdu je, i kdyby přede mnou utekli na konec světa! A zabiju je jako psy! I všechny, kdo jim pomáhali! Věřte mi, má pomsta bude strašná!“

„S dovolením, pane,“ ozval se Pépi Nekvinda. „Mohl bych k tomu taky něco říct?“

„Ovšem, mluv! Co ty o tom víš?“

„Sontágga neznám; ale Antona Knobka dost dobře. Byl to pražskej kasař, dělal káči jen to břinčelo a nosil u sebe stříkačku, kdyby ho zabásli. Prej dokonce vodrovnal jednoho práskače v Židovskejch pecích, ale to jen kudlou a stejně mu to nemohli přišít, anžto zatloukal a nic na něj neprasklo. Pak se ztratil, snad ho zašili do chládku...“

„Věřím tomu. A co má být?“

„No... že bych věděl, kdo by o něm mohl slyšet.“

„Ven s tím!“

„Pihatá Mářa... to je taková saze z Prahy, tančila u Šenfeldů a potom se udělala pro sebe, je to náramně drahá dáma, nóbl, která hned tak s každým...“

„Zkrátka prostitutka! Jasné. Dál!“

„Vona byla na Knobka moc zatížená. Milovala ho jak pes patníky, jestli chápete... Knobek by nikam jinam nešel, než k ní, určitě aspoň sebrat prachy, co u ní schovával. To není jinak možný!“

Tomáš chvíli přemýšlel s přimhouřenýma očima. „Děkuju, Pépi. Pak si promluvíme. Pokračuj, Matěji, co je s hlídáním statku!“

„Přijel ňáké pán z Vídně. Langr nebo Hartl, nebo Hartmann, tak nějak. Že ze státní bezpečnosti, mluvil dokonce o panu Denisovi. Že pré ho majú v Náměšti na výchově v óstavu; našli ho hrozně zbídačenýho u řeky, bečál a zhlédal, ta jak dyby utek z pekla a všeci čerti jé chytali. Tam pré zvostane, dyž nemá tatu ani mamu a Henryk že pré by jé akorát zkazil. Teďkaj si to pré veme na starost stát, tak pré se Henryk nemá vo nic starat...“

„To si Henryk nenechal líbit!“

„Taky že né! Hádal se, že sce hned pana Denisa vidět. A že ho odtamtáď veme pryč. Ale ten pán že pré ne a že moc dobře ví, co je Henryk zač: aji že je rytíř Blesku.“

„A Henryk?“

„Ten chlap mu povidal moc divnó věc. Že pré ty, pane, seš dávno mrtvé, že ťa zabili ňáky zbojníci v Německu a že pré teď néni ten statek ničich. Mohla by ho dostat tvá vzdálená přízeň, ale ta že je ve Vídni a nechce to, anžto na nich je to daleko a selský řemeslo je na ně moc sprostý. Henryk tvrdil, že je to divný a že přeci statek patří panu Denisovi; ale ten chlap že než pan Denis doroste do jednadvacíti rokův, uteče móře vody; a jestli by pré nechtěl Henryk zvostat na statku jako správec pro pana Denisa. A to by se jé nikdo nevyptával ani na výnosy statku a na to, co se stalo s penězma, který se zarobily...“

„Podívejme se! A co Henryk?“

„Henryk povidal, že néni jisty, co je s tebó. Ten chlap povidá, že mu seberú rádiovú skříňku, aji když s ňó neumijú zaobcházat, tak nemožú dopustit, aby s ňó vysílal Henryk. A taky jo, hned ju zabavili a už ju měli ve voze. A že Henryk se može ve vopačným pádu dostat před stanné súd, že mu hrozi šibenica nebo aspoň dlúhy roky kriminálu; tak že se má rozhodnúť.“

„A Henryk?“

„Henryk se ptal, co že jako za to. Ten chlap že nic; akorát dyž přinde ňáké člověk, co patří k řádu, aby mu ho voznačil a že se dál vo nic nemusí starat. A dyby nechtěl, tož se mu zle povede; je přeci Polák a v Rakúsku jen na tvú dobrú vůlu. Že ten chlap se bude skrývat blízko v jedným malým baráčku v dědině. Že mu má skázat po novym chasníkovi, kterýho k nám poslali. Je to ňáké... ja, Šimon Antek mu říkajú a nevěďá pré, co je méno a co přímeni. Teď je na statku a nic sa bez něho nesmí. A žandáři pré budú hlídať, dyby sa někdo ze statku chcel zdéchnuť. Tak ať sa Henryk rozhodne: či spolupráca a či kriminál.“

Tomáš se otočil k Dianě, která naslouchala a tiše překládala Charrymu a Evě-Marii, která teskně plakala: „Člen řádu smí slíbit spolupráci, když je ohrožen. Slib vynucený nepřítelem není třeba plnit. Co udělal Henryk?“

„Henryk slúbil. Ale ten chlap musel vědít, že je takové zvyk, tak povidá, že pré Henryk musí přísahať. Že řádová přísaha je posvátná věc, že ju nikdo nesmi zradiť. Tak Henryk přísahal na svú dýku, že opustí řád a dá sa k nim.“

„A ten muž tu přísahu přijal?“ Tomáš zbledl a oči mu zle zablýskaly.

„Na ja!“

„Ubožák! Dobře, má co chtěl. Sám se odsoudil. Co Henryk?“

„Poslal mně vzkázáni po Katryně, když šla prodávat do města véce. Ten nové Šimon pré prohlížal každy véco zvlášť, esli v něm něco néni. Katrynu nepodezíral, ona též nic nevěděla, akorát že mám přivízt dřeva. Tož sem hned přijel.“

„Jak to tam vypadá? Viděl jsi policajty?“

„Toť, že jo. Chytli mňa hned u řeky a že pré kam jedu a jestli nésu ňáké pazúr. Nechali mně složit všecky klády z voza důle, pak zas naložit. Ničeho nenašli, tak mňa pustili. Domlúvali sa mezi sebú, ale nevim co, bylo to po německy. Ale povidali, že su jenom dummkopf a eine tschechische schwein. To znám eště z časů, když sem slúžil císařovi pánovi jako infanterist.“

„Mluvil jsi s Henrykem?“

„Jenom chvílu. Všecko mně to povídal Kulhavé Martin, když sme skládali to dřevo. K temu sa ten Šimon neukázal, co smrdí robotú, do teho sa nežene. Potom si mňa zavolal Henryk a povidá: »Pojedeš do Německa za pánem.« Dal mně tutoť adresu, »Všecko mu vypovíš. Tady máš peníze za dřevo, to tě snad bude stačit. Kdyby byl pán opravdu mrtvé, stav sa u pána Janka Dunbara v Berlíně, ten sa o tebja postará a mně sám dá ňákú zprávu. Ale dyž žije, že su tu a vím, co je moja povinnosť. Tak mu to pověz!« Tak to povidám.“

„Děkuji ti, jsi statečný chlap! Před chvíli jsem měl srdce těžké jako kámen; ale teď cítím jenom nenávist! A pomstím se, všem se pomstím, těm co ji zabili i tomu podvodníkovi, který chtěl získat Henryka! Každý dostane svůj díl! Ještě mi pověz, zda jsi se v pořádku dostal přes hranice a jestli tě nic zlého nepotkalo; jak bych mohl přejít i já.“

„Tož to asi ne, pane. Nic ve zlým, ale stala sa mně taková malá nehoda. Když sem šel k hranicám, tak sem sa zeznámil s takovým divným paskřivcem; nebyl zhola špatné, ale něco v něm bylo zly, co mňa trocha vartovalo, že mu nemám věřit. Ale já neměl ničeho, co by mně mohl zebrat a za zbraň akorát nůž; ty peníze, co mně dal Henryk, bych si snad dokázal vobránit.

Tak sme sedli do šenku a on mi tam povidá, že pré jde přes hranice, že ho hledajú; že nic zlýho neudělal, ani by to pré nedokázal, že sa eném dal na polityku a že má za to trpěť. On je takové příkaz: pomáhať potřebném, který teho zaslóžija; tož sem sa jé ptal, zač to bylo. On vykládal o tej polityce a mně sa zdálo, že to bere za správné konec a že to je dobré Čech, aji když mluvil trocha po pražsky, ale kemu to vadí? Řek sem mu, že by to třeba aj šlo; von znal vo všelijakých našich takové věci, že sem mu na chvílu aj uvěřil. Šli sme do paluše, co v ní vždycky spávame; ale néni tam náš staré šenkýř, pré utek a nechal ju Bohu na starosť. Myslim, že sa na ňé něčeho domákli, tož utek. Je tam nové a já mu moc nevěřím.

Tak sme pojedli večeřu a šli s tým chlapem navrch do jizby. Tam von na mně vytáh pistolu. Tudlectu. Že pré mám dať pryč všecky svý zbraně, nebo že střelí. Tak sem mu dal svůj nůž. Von mně to nechcel věřit, že pré řádové rejtar nikdá nechodí přes hranicu jen s nožem. To už sem začnul větřit, že to je špatný. Chvílu sem sa vykrúcal, ale nebylo to kór nic platný.“

„Naletěl jsi fízlovi!“ řekl Tomáš.

„Ja, tak to je. Potom mně postavil ksichtem ku zdi a že mám dať ruky navrch a vopřít vo stěnu; prohledával mňa a zas nic nenašel. Tož povidá: »To bysem nikdá nevěřil, že Baarfeltův honicí pes sa vydá přes hranice bez pistole. Asi nebudeš nic cennýho.« »Šak nésu,« povídám já, »Ani žádnýho takovýho pána neznám a nechodím přes hranicu pro žádnýho, ale pro seba, že je tam cukr laciňéši.« A on povídá: »Tak vidím, že seš jenom hloupej Valach!« No a jak tam stál, tož sem ho praštil pěsťů přes palicu a ten revolvér mu vykop kolenem. V tu ránu ležál na zemi, šahal sice po nožu, ale já mu šláp na ruku a povidám mu: »Možná su jenom hlúpé Valach - ale celé život dělám v lesi, sekám dřevo, který ty bys nedoved ani vzít do ruky. Tož ti vokážu, že milostivé pán poslali s tým vzkázáním dobrýho.« A pak sem ho zbúchal, že ostal ležať.“

„No, když ty někoho zbúcháš, tak obvykle ostane,“ řekl Tomáš. „Dobře jsi udělal, Matěji.“

„Ja - a zebral sem mu tú pistolu. Eště co sem neřek: jak sem ho praščil, tož stihl střelit, mám tutaj na hlavě vo kúsek masa a pár vlasů míň. Ale dyž tehdá na mňa padl ten strom a ty si mňa vykurýroval, tož to bylo horší. Enem sem to vobvázal a mohl sem jít. Též sem mu sebral všecky peníze, bylo to pět set dvanáct rakúských zlatek. Já vím, že se to nemá, krásť; ale von mňa chcél zabiť! Já mu povídám: »Šak ty seš fízl, kurva chlap - tobě dajó jiný peníze a nám, hlúpém Valachům, všeci jenom beró. Tož se mně to bude hodiť víc jak tobě.« A šel sem. Von tam zvostal ležat; čítám, že sa tak do dvůch měsíců na nohy nepostaví. Ať si dobře pamatuje, kemu nemá nadávať.“

„Dobře jsi udělal! To nebyla krádež, Matěji. Byl to nepřítel. Měl jsi ho zabít!“

„A tož... víš, pane, vono to není takový lehký.“ řekl Matěj a promnul si ruce. „Já ešče nikdá žádnýho nezabil. Zmlátit, tož to ja, to jde; ale zabíjať, to sa nemá. Takový sú voni, že zabíjajú nevinných lidí. My sme přeci lepší než ňáké žandár...“

„Dobře, Matěji, děkuju ti. Udělal jsi pro mne mnoho; zůstaň tady a odpočiň si u nás. Pépi!“

Pépi Nekvinda přistoupil blíž. Očividně se rozlíceného komthura trochu bál, ostatně Tomáš vypadal dost strašně.

„Poslouchej dobře, Pépi, co ti povím! Tys byl dlouhá léta zločincem z povolání; vím, dělal jsi kasy, podváděl, kradl jako straka. Teď se z tebe stal poctivý člověk a já ti věřím. Uděláš pro mne něco? Upozorňuji tě, bude to těžké a možná budeš muset jít proti svým bývalým kamarádům a proti... je možné, že i proti policii. Ale věřím, že to dokážeš!“

„Ano, pane komthure!“ řekl Pépi. „Chci dokázat, že nejsem tak špatnej chlap! Že nejsem křivák... A když ne tobě, tak svýmu pánovi, Charry Ritherovi. A paní Dianě!“

„Pojedeš do Prahy, Pépi. Já vím, je to nebezpečné; znají tě tam a možná tam máš svoje nevyřízené účty. Ale neboj se, dostaneš falešné papíry, dokonce licenci soukromého detektiva. Budeš tam hledat informace o těch dvou: Sontággovi a Knobkovi. Všechno, co o nich víš, hlavně kde se skrývají. Smíš použít všech prostředků, které máš možnost využít. Peníze ti dám, chytrost máš vlastní. Taky dostaneš zbraň, jeden ze samopalů, složíš si ho do pouzdra na housle. Dávej dobrý pozor, ať se ti něco nestane. Všechny svoje postřehy oznámíš panu Bornovi; je to můj pražský agent, ten mi to oznámí. Kdybys ty chlapy našel, nesmíš se prozradit; přijdu si pro ně sám. Souhlasíš?“

„Ano, pane! Udělám to tak...“

„Odjedeš zítra, ranním dostavníkem. Pak vlakem do Berlína k Dunbarovi, ten ti dá další instrukce. Rozumíš?“

„Ano, pane. Provedu!“

Pépi i Matěj odešli; Tomáš zůstal sedět proti Charrymu, Dianě a Evě-Marii. Teď se opět překvapivě změnil; jako by v něm zhasla životní jiskra. Seděl u stolu, opíral se o něj křečovitě lokty a vypadalo to, že bez opěry by spadl na desku stolu. Tvář měl ztrhanou a jakoby zestárlou.

„Wanda... prožil jsem s ní celý život! Ona mě naučila být člověkem - a teď ji zabili! Kvůli mně!“

„To si neber!“ řekl Charry. „Nezabili ji kvůli tobě, ale kvůli těm koním. Lupiči - co chceš?“

„Nevěřím! Na nás taky přišli lupiči; některé Pépi poznal! Jenže ti lupiči museli vědět, koho mají zabít; zřejmě ten přepad provedli tak, že se má Wanda nemohla ani bránit. A Denis... Denis přece musí vědět, jak to bylo! Proto ho drží v zajetí... Ale já ho najdu! Svého syna jim v rukou nenechám, nedám jim ho, těm vrahům, těm ničemům... těm...“

„Ty víš, kdo to byl? Víš, kdo je poslal?“

„Oni! Proto chtěli, abych zemřel dřív, než se to dozvím! Protože tohle bude stát život všechny, kdo s tím měli něco společného! Půjdu po nich jako honicí pes - a všechny je zničím, ať je to kdokoliv! Mám přátele, pomohou mi; mám vás, o které se mohu opřít! Ještě poznají, kdo je to Tomáš Baarfelt! Poznají, komu to vyhlásili válku!“

„Myslíš, že dokážeš všechny porazit?“

Tomáš zavřel na pár okamžiků oči.

„Já ne - ale Bůh. Zapomněl jsem na nějakou chvíli, že nejsem pánem, ale sluhou svého Pána. Proto přišel trest; ale poučil jsem se. Přišel čas, abych prosil o ochranu a pomoc. Nastane chvíle, kdy můj Pán bude soudit; a Jeho soud bude strašlivý!“

Zvedl se; odpotácel se do svého pokoje a zabouchl se tam. Zamkl dveře na klíč a ani nedbal, že Eva zůstala venku.

„Nechoď k němu,“ pošeptala jí Diana. „Dneska zůstaň spát jinde. Potřebuje být sám...“

Zakrátko se statek Hůrka opět ponořil do tmy.

Pátrání soukromého detektiva

O tři dny později vystoupil z rychlovlaku, přijíždějícího od Aussigu (Ústí nad Labem) na pražské nádraží Františka Josefa I. mladý muž s malým elegantním kufříkem z vepřovice a pouzdrem na housle, zavěšeným na rameně. Kromě toho měl také hůl s mosazným knoflíkem, dost těžkou a pádnou. Oblečen byl elegantně, ne příliš výstředně, ani jeho oděv nenaznačoval přílišné bohatství. Zato tvář byla odhodlaná a tvrdá jako u muže prošlého životními zkouškami, u jiných lidí neobvyklými. Nosiče odmítl, stejně jako pominul drožkáře, čekající před nádražím na výdělek; vydal se pomalým, volným krokem ke Koňskému trhu a pak dolů na Příkopy. Rozhlížel se okouzleně po pražských domech, jako by o nich dlouhou dobu jenom snil; a když slyšel českou řeč, mimovolně se usmál jako člověk, který byl dlouho v cizině.

Když se dostatečně unavil, vzal si přece jen drožku; nechal se zavézt do Karlína, kde si vyhlédl jeden z malých hotýlků, ne drahý, ale taky ne nejhorší zapadák. Byl to hotel přiměřený jménu a povolání, které zapsal do hotelové knihy: Joseph Neckermann, Berlín, soukromý detektiv. Číšníci i hostinský s ním hovořili německy; hostinský lepší, číšníci horší němčinou s mnoha českými výrazy, když si nedovedli vzpomenout. Nicméně rozuměl přesto velmi dobře a když ho pokojská (tak asi pětačtyřicet, nastrojená a nalíčená na sedmnáct) zaváděla do pokoje a mluvila na něj česky, klidně jí německy odpovídal. Omluvil se, že půjde spát a probudí se až večer; zamkl se a taky hned usnul.

Večer sešel dolů, navečeřel se a vyrazil pěšky do ulic; měl s sebou jen svoji těžkou hůl. U trafikanta na rohu si koupil české noviny, sedl si na lavičku, zapálil lulku a s požitkem četl dost naivní denní zprávy. Seznal z toho, že nového není prakticky nic; toto poznání jej potěšilo.

Zvedl se a vydal se pěšky, různými ulicemi, na Žižkov; nikdo si ho zvlášť nevšímal, i když on zpod střechy svého tvrďáku bleskl po každém pozorně očima a hodně často se nenápadně rozhlížel, zda někoho známého neuvidí. Když došel k cíli své cesty, malé hospůdce zastrčené ve slepé uličce, tiše se zasmál.

Vstoupil dovnitř; zápach piva, laciných cigaret a doutníků i neidentifikovatelný pach špíny ho přímo praštil do nosu, ale nezdálo se, že by ho to zvlášť odrazovalo. Spíš ho překvapilo, když se k němu nejbližší hosté zaraženě otočili a ztichli, z kouře se vynořil odrbaný hostinský a slušně pozdravil.

„Dobrej večír... copak si přejou, mladej pane?“

„Nedělej, že mě neznáš!“ řekl mladík docela dobrou pražštinou. „Tak moc jsem se snad nezměnil!“

Smekl tvrďák a mile se usmál na svoje bývalé kamarády.

„Pámbu mě netrestej!“ řekl hostinský. „Dyť to je... hrom do bubnu, to je Pépi Nekvinda, ať mě čert sebere, jestli né!“

„Šak právě,“ řekl Pépi. „Jsem to já, jenom maličko starší, než když jsme se naposledy viděli!“

„No jo,“ zachrčel vazák u blízkého stolu. „Ale jak seš divně vyfešákovanej, Pépi! To bysem nikdá nevěřil, že z toho votrhanýho sígra může bejt takovej štramák. Vážně, potkat tě v temný ulici, tak tě líznu po šišce a voberu!“

„Tak to bych ti neradil. Nejenom že jsem se vohák, mládenci; já jsem taky povýšil!“

„Na copak, bych rád věděl?“ zachechtal se hubený mladík s vyraženými zuby. „Nejspíš na vládního radu?“

„Podržte se všichni toho, co máte po ruce! Stal se ze mě soukromej detektýv! A nevěřili byste, pro koho dělám!“

„Fuj,“ lekl se starý sešlý dědek u nálevního pultu. „Pépi, co to tu plácáš za blbiny? Ty ses stal na starý kolena fízlem?“

„Jak seš starej, tak seš blbej, Chromajzle! Depák fízlem, co donáší chlupatejm; to mě snad přeci znáš, nebo ne? Jsem soukromý vočko; takovej, co hledá až najde a nepoví žádnýmu, leda svýmu šéfovi. Piš si, že jsou věci, který se poldíkům nepovídaj!“

„To teda žasnu,“ řekl Chromajzl. „Přesto nevěřím; jak mohli ňákýmu takovýmu, jako seš ty, dovolit dělat privátní vočko? Kdo tě tam prosím tebe vyzved?“

„Hele, Chromajzl, umíš německy, tak si to přečti!“ Pépi mu podal malý průkaz ve tvrdých deskách. Stařík ho otevřel a zvolna, s obtížemi slabikoval: „Jo-se-ph Nec-ker-mann. To máš bejt jako ty?“

„No bodejť! Nevypadám na to?“

„To se teda divím,“ řekl vazák. „Že si to někde votočil?“

„Ale kdepák, Baldo, co tě vede? Jen jsem se seznámil s lidma, který dovedou takový věci zařídit. Jsem teď něco úplně jinýho než kriminálník. Zíráte svejma vyjevenejma vočima na člověka řádnejch mravů a počestnýho povolání!“

„To jsem teda neslyšel, že by fízlovina bylo počestný povolání, i když jen privátní,“ řekl hubený mladík. „Ale jistě jsi při tom našel taky ňáký mergle, nebo né? Jakpak seš na tom?“

„Tak, že můžu zaplatit každýmu, na co má chuť. Což tímto činím a voznamuju, že jsem rád, že jsem zas mezi svejma, i když ne na dlouho, protože by si mě tu taky mohli nechat na dýl, kdyby něco vylezlo ven. Doufám, že tady nejni žádná krysa, co by se zvedla a letěla na mě bonzovat, že jsem se ráčil vrátit.“

„Co si to vo nás myslíš, Pépi?“ řekl Balda. „Dyť víš, že jsme vždycky rádi, když se ty vokážeš mezi kamarádama! Tak hospodo, nos na stůl; já mám žízeň, že bych se vo ni moh vopřít!“

Pépi usedl k jednomu stolku, kde mu honem udělali místo a hostinský před něho postavil orosenou sklenici. Pépi mu vrazil do ruky padesátku a řekl: „Taky jsem ti mně se zdá něco dlužnej od dřívějška. Tak abys neškodoval...“

„Koukám, poctivost se ti nezavařila,“ pravil hostinský. „To už asi bude konec světa, když Pépi Nekvinda platí, co je dlužnej! On se teď celej svět halt točí vzhůru nohama...“

Mezi stolky se protlačil rozložitý chlap hrubé zarostlé tváře, ale kupodivu chytrých modrých očí; plácl Pépiho po rameni a rozesmál se. Taky Pépi se zasmál a podával mu ruku.

„Těbůh, Honzo! To jsem rád, že seš tady taky. Fakt rád, chtěl jsem s tebou prohodit pár slov.“

Honza, řečený Zvoník, si k němu přisedl a chvíli se mlčky usmíval; potom vzal Pépiho pravici a obrátil ji dlaní vzhůru.

„Poslouchej, jakpak dlouho seš tím detektývem? Asi moc dlouho ne - není to ani tejden, cos ještě dělal se železem; vůbec jsi celou dobu tvrdě makal. To já bych poznal, kdyby ses dal na fajnovou práci; takový mají ručičky běloučký a měkoučký jak dětská prdýlka. Ale ty máš ruku jako struhadlo!“

„Jo, kamaráde, vono to jináč při mým kšeftě nejde. Tobě to můžu povědět: dělám u jednoho chlápka na statku a to v Německu; je to řádnej a počestnej sedlák, pan Rither. Tohle je jenom takovej melouch pro jednoho jeho známýho.“

„Ty a dělat u sedláka? To se divím ještě víc! A co to je za sedláka, že tě může poslat přes půl Evropy pro nějakou prkotinu?“

„Vona to není jen tak prkotina; von taky není jen tak ňákej sedlák. Je to celý zamotaný; je to vlastně nějakej hrabě...“

„Teď už mě valíš! Děláš si ze mě srandu?“

„Ale ne, fakt je to divný. Nebudeš mně to věřit, já jsem taky nevěřil. Ten chlap o sobě říká, že je hrabě; ale dělá jako sedlák a připlul z moře, kde se toulal dlouhý roky, tam si taky sehnal ten titul. Ale je to chlap z naší branže, na to bych dal krk; protože když mu tam přijde ňákej sígr, tak ho zabije, jako když zhasneš svíčku. Slyšel jsi o Hanesu Birgerovi?“

„Jo. Dost jsem toho slyšel o tý svini donašečský. Bodejť by ho černá zem pohltila! Bacha na něj, je to lump.“

„Neproklínej ho. Už ho zem pohltila, líp řečený pohltila ho bažina za naším statkem. Jeho bráchu Karlíčka s pěti dalšíma jsme rozstříleli na hadry, když k nám přišli nás vobrat. A ještě dalších pět lotrů jsme rozstříleli minulou neděli; totiž pan hrabě, paní hraběnka, jejich šelmy a pan Baarfelt.“

„Co... Baarfelt?“ zarazil se Honza Zvoník. „Co vo něm víš?“

„Proč - ty ho znáš?“

„Ne. Ale znám chlápka, kterej mi jednou řekl: Honzo, jak někdy uslyšíš jméno Baarfelt, tak vem klobouk a mazej vod toho! To jméno smrdí krchovem. To už je lepší jít proti celý vládě než proti Baarfeltovi. Tak proto jsem se lek.“

„Já jdu s ním,“ řekl Pépi klidně. „To von mě najmul. Je to mýho šéfa velkej kámoš. Nemůžu ti říct, přes co se tak pokámošili, ale je to přes jednu společnou partu.“

„Čím míň toho vím, tím míň ze mě vymlátěj.“ zasmál se Honza.

„Jo, tak ti mě poslali. Mám se poptat po nějakejch lidech, po kterých Baarfeltovo srdce touží, asi jim chce dát pusu a poptat se po jejich zdraví. Jeden z nich je nějakej Sontágg, Karlíček Sontággů. Neslyšel jsem vo něm nikdy, ty jo?“

„Ne. A ani vo to nestojím.“

„No a druhej je Anton Knobek.“

„Anton?“ opakoval zamyšleně Honza Zvoník. „Toho samozřejmě znám a ty přeci taky. Anton bejval rovnej chlap. Ale slyšel jsem vo něm povídat, že když ho pak dostali, práskl něco na druhý a šel bručet, tuším někam na Moravu. Škoda Antona. Co měl vyvést?“

„Vypadá to na hnusnou věc: mord, Honzo. Loupežnej. Měl zamordovat starou toho Baarfelta.“

„Ale fuj! Anton Knobek? To bych se teda hodně divil. Anton nebyl úplnej gauner, to teda ne, to bych mu křivdil. Měl svý chyby jako každej. Ale aby vraždil ženský? Proč vlastně?“

„Kvůli kobylám. Že chtěli utýct s tím Sontággem do Uher.“

„Blbost,“ řekl Honza rázně. „Anton by nebral čáru do Uher, aspoň ne bez prachů, co má ulitý u Pihatý Máři. To vymyslel ňákej blb.“

„To je verze policie. Tak to prezentovali jeho známejm. Von tomu taky moc nevěří.“

„Ani se nedivím, je to celý na levačku. To bych nesežral ani za prase. To on je ten Baarfelt takovej kámoš s policajtama?“

„Ani bych neřek. A můj šéf Rither, ten teprv ne. Když přišli vyšetřovat ten přepad, byl s nima takovej tlamatej, malej šedivej skrček s vočima jako ještěrka. Ten šéfa naštval; věřil bys, že je Rither vyrazil s flintou v ruce? Vyhrožoval jim, že je postřílí; všichni jsme vzali flinty a strčili jim je pod frňák. Já byl štěstím bez sebe, že můžu namířit bouchačku na fízla!“

„To je teda kořen!“ řekl Zvoník vážně. „To se musí nechat. Pro takovýho chlapa bych taky udělal první poslední. Co bylo dál?“

„Nic, vypadli a pak přišli ty další, co je srovnali v neděli. Jenže večír oznámili Baarfeltovi, že mu krouhli starou. Vypadá to tak, jako kdyby to bylo širší; že těch pět poslali, aby se o tom nedozvěděl, aby ho jako kuchli dřív. Tak teď poslal mě, abych se mu po tom podíval.“

„Hm,“ řekl Zvoník a napil se pořádně piva. „Myslím, že by bylo účelný voptat se Pihatý Máři. Ta vo tom bude něco vědět.“

„Je furt tam, co bejvala? Nezdejchla se?“

„Já se vo ni nestarám. Ale řek bych nevím, proč by tam neměla bejt.“

„Tak to se nedá svítit. Musím jít za ní.“

„Neblbni, to přeci nemůžeš! Vona dělá v nejlepším salónu, tam takovýho votrapu jako seš ty nemůžou pustit. Když nezazvoníš prachama, tak ti daj akorát do čuchometru!“

Pépi se mírně usmál. „Počkej, koukni na mě líp! Vono je na mně nějak vidět, že nemám zlatý doly? Baarfelt mi dal pěkný školení a mám dojem, že to na mým zevnějšku zanechalo stopy. Kromě toho, už delší čas se nenajde mezi normálníma lidma nikdo, kdo by mě dokázal zmlátit!“

„No, dobrý,“ zdálo se, že Honza mu tak moc nevěří. „Tak si teda jdi! Ale nepočítej, že ti budu dělat zeď!“

„Neva. Ale můžem se vidět zejtra, co ty na to? Já se na tebe přijdu podívat a povím ti, co jsem zjistil.“

„Budu ti vděčnej. Kdyby něco, tak jsem pořád k disposici Tvýmu Veličenstvu, je to jasný?“

„Právě na tebe jsem extra spolíhal. Tak ahoj, Honzo; buďto jsem tady zejtra, nebo už nikdy.“

„Ahoj,“ řekl Honza Zvoník a díval se za Pépim, dokud nezmizel ve dveřích. Potom si přetřel čelo a zhluboka se napil piva.

Starý dědek Chromajzl se u něj objevil jako stín.

„Hele, vyval to, Honzo! Co po tobě chtěl?“

Honza Zvoník se k němu natočil a významně mu ukázal pěst. „Hele, Chromajzl, jestli někde cekneš vůbec vo čemkoliv, cos tu viděl, tak ji poznáš! A vostatní taky, když budou mít moc řečí! Pépi jde po veliký věci; po něčem, co si spunktovaly ty veliký svině, co seděj navrchu a vysávaj nás malý lidi dole. A jestli Pépi najde toho, kdo to všecko zplichtil, tak bude vo ňákou svini míň. Jasný?“

Dědek Chromajzl si utřel fousy a povzdechl si.

Pépi Nekvinda kráčel svižným krokem s kopce dolů; mířil do vnitřní Prahy. Když proti němu šel policajt s kohoutím ocasem na helmě, na chvíli dostal chuť zmizet v průjezdu; pak si uvědomil, kdo je a co je, tak se namísto toho nafoukl, pevněji sevřel hůl a prošel okolo strážníka klidným krokem gentlemana na procházce. Taky si ho policajt ani nevšiml; věnoval veškerou pozornost babě hadrářce, která se potloukala s nůší po protější straně ulice a zřejmě hledala, co by si přivlastnila. Policajt zas čekal, na co položí ruku, aby ji za to sebral. Inu, přísnost na chudej lid musí bejt.

Náhle zaslechl Pépi nějaký hluk a když zvýšenou rychlostí zahnul kolem rohu, spatřil kuriózní scénu: tři mladíci, poměrně slušně oblečení, obstoupili mladou dívku, podle oděvu zřejmě se vracející z fabriky; teď ji nechtěli pustit a kladli jí milostné návrhy, dost sprostými slovy i posunky. Jeden jí dokonce sebral kabelku; dívka prosila, křičela a taky je častovala různými přívlastky v rodné řeči žižkovské.

Pépi došel až k nim a pronesl: „Sbalte svejch pět švestek, frajeři, a vodprejskněte!“

Zarazili se a obrátili k němu. Jeden z nich si podržel dívku za copánek, aby mu zatím neutekla, i když druhý měl její kabelku.

„Co to máš za fóry?“ ptal se ten největší. „Děje se tobě snad něco? Jdi si po svejch, nádhero!“

„Povídal jsem, abys vodprejsk! A tendleten navalí tu handtašku, než mu jednu ubalím! Jste pěkný čuňata, když se votíráte vo holku!“

„Halts maul, du Tschechische Hund!“ zahudral ten, který držel dívku. „Vý Tšéši ste fšecky z jedny svinácky kref!“

„Se mnou můžeš klidně mluvit německy, mně je to jedno. I když, viděl jsem víc sviní Němců než Čechů!“

Mladík pustil dívku a vrhl se na Pépiho; vzápětí mu šel i ten druhý na pomoc. Pépi se rozmáchl holí, těžkou rukojetí zasáhl Němce do nosu, až mu vytryskla krev a vzápětí dal druhému koncem hole do břicha; třetí dostal rukojetí přes ruku, takže pustil kabelku a dívka ji rychle sebrala. Mladík s krvácejícím nosem vyrazil kupředu; dostal kopanec do břicha a když se zkroutil, dopadla těžká rukojeť hole jako kyj na jeho zátylek a ničema se složil k zemi jako prkno.

„Dobytku!“ vykřikl druhý. „Tys ho zabil!“

„Žádná škoda takový verbeže. Můžeš bejt další, jestli vo to stojíš!“ řekl Pépi. A protože třetí otvíral pusu, aby něco řekl, vrazil mu do ní zaťatou pěst a mladík se už k řeči nedostal. Naopak se otočil a mazal odtamtud, jako by mu za patami hořelo. Poslední zjistil, že zůstal sám, vzdal to a urychleně se stahoval pryč.

Pépi chvíli mlčky stál a pozoroval, zda se nevrátí; dívka se schovávala za stromem, rozšmudlávala si slzičky a nevěděla, zda má podlehnout strachu a utéci, nebo zvědavosti a zůstat.

Pépi se k ní obrátil: „A vy, slečno, byste si měla uvědomit, že noční ulice není vhodné prostředí pro mladou dívku! Nezapomeňte, že s podobnými zjevy se můžete setkat dnes a denně!“

„Jo,“ pípla. „Jenomže my u nás ve fabrice děláme do devíti! Za to dostáváme dvacet halířů příplatek...“

„Dvacet halířů? Ujasněte si, jestli vám to stojí za to nechat se obtěžovat za ty peníze od takových...“

„Jo, jenže my... já musím pomáhat mamince živit rodinu! My jsme chudý, pane, víte? Táta je nemocnej a nedělá, máma taky není moc zdravá. Já a máma pracujeme, ostatní jsou moc malí, aby něco dělali. Napřesrok bude Petrovi čtrnáct, půjde taky do fabriky.“

„Hm...“ zahudral Pépi. „Kolik máte sourozenců?“

„Čtyři. Vlastně pět, ale Tonča už u nás není. Ta je nejstarší, už je vdaná a odstěhovaná. Ale oni taky nic nemají.“

V Pépim se hnulo svědomí. „Dovolte... doprovodím vás!“

Dívka mu ochotně přikývla a když ji vyzval, zavěsila se do něho. Byla drobná, útlá a křehká jako ptáček. Když procházeli pod lampou, viděl její dětskou tvář, ušmudlanou od slz.

„Kolik je ti vlastně let?“ zeptal se.

„Sedmnáct. Za dva měsíce...“

„Aha. A kde děláš?“

„V textilce. U stroje. Ale to jenom... čtvrt roku. Předtím jsem pomáhala. Teď to Voráčkový utrhlo ruku, tak mě dali místo ní. Však už jsem si to zasloužila. Dvakrát mě přeskočili, že jsem slabá...“

Pépi se mračil. Nezdálo se mu to. „Copak to jde? Co je to za svět, kde může stroj člověku utrhnout ruku? Vašemu továrníkovi patří zakroutit krkem, darebákovi, za takový podmínky! I za těch jeho špinavejch dvacet halířů, za který nutí takový děvčata dřít až do tmy!“

„Ale... co to povídáte?“ vyjekla. „Vždyť... pan továrník nám dává práci! Kdyby nebylo jeho, umřeli bysme hlady!“

„A kdyby nebylo vás, takových děvčat jako jsi ty, chcípnul by hlady on, svině nenažraná! Většinu výdělku si nechává pro sebe!“

„No - to už je takovej život!“

„Houbeles! To je jenom hloupost lidí, že se mu neumějí vzepřít! Vysvětlit mu, že okrádat nikoho nesmí!“

„Jakpak mu to chcete vysvětlit?“

„Však já už bych si nějaký způsob našel!“

„Vy... vy jste...“ hlas se jí zatřásl. „...sociálista?“

„Ne. No a kdyby, tak co?“

„Takový řeči vedou sociálisti! Pan mistr říká, že když někdo má takový řeči, že s ním nemáme mluvit. A máme mu to okamžitě ohlásit. Sociálisti nesmějí bejt!“

„Protože kdyby byli, tak bys měla víc peněz a míň dřiny! Bože, ty seš ale hloupá! Tak mu řekni, že jsem s tebou mluvil, ať na mě přijde! Rozbiju mu hlavu jako támhletěm.“

Cítil, že se otřásla, jako by na ni sáhla smrt. Zmlkla a cupala vedle něho drobnými ptačími krůčky, jako by se bála. Tak došli až do kolonie drobných zchátralých domků; před jedním zastavila a zapípala: „Tak... tady bydlíme.“

„Hm... no dobře. Jak se vůbec jmenuješ?“

„Anča. Anča Horáčková.“

„Dobře, Aničko. Tak se rozloučíme.“

„Nebo... jestli chcete trochu kafe...“ řekla váhavě.

„No, možná. Podívám se na tvého otce; znám člověka, který by mu třeba mohl pomoci.“

Anička otevřela vrátka a vpustila ho dovnitř; Pépi se sice udeřil o horní rám dveří do hlavy, ale pak už si dával pozor, aby dveřmi procházel v předklonu. Temnou zatuchlou chodbou prošli do kuchyňky, osvětlené petrolejkou, taktak skomírající; okolo stolu tam seděla udřená žena se šedivými vlasy, dva kluci a dvě dívenky jako schůdky; všichni vyhublí a ošumělí. Ve starém vypelichaném ušáku u kamínek seděl muž; olysalá lebka a svraštělé tváře dělaly dojem starce, ačkoliv sotva překročil čtyřicítku.

Anička pozdravila, Pépi také; všichni se otočili a udiveně na něho zírali. Potom žena pozdravila a ostatní po ní.

„Maminko, ten pán se mě zastal, když mě obtěžovali takoví tři chlapi,“ řekla Anička. „Je moc hodnej...“

Žena vstala a otírala si ruce do zástěry: „Prosím vás, nedívejte se na tu bídu kolem! Nezlobte se, nemám vás ani kam posadit; muž je nemocnej, nic nemáme a ještě jsme se zadlužili! Děkuju vám, že jste pomohl Anči, víte, dneska se už málokdy najde dobrej člověk...“

„Ano.“ řekl Pépi. Rozhlížel se a zdálo se mu, že neviděl ubožejší místnost. Zdi plné plísně, holá prošlapaná podlaha, rozviklaný stůl, židle pro matku, bedničky, na nichž seděly děti. Vedle byly dveře do dalšího pokoje, zřejmě ložnice celé rodiny. Byl tu odporný zápach všech možných směsic pachů; přítomnost tolika lidí na malé ploše a otcova nemoc tomu jen přidávala.

„Chtěl jsem jen vidět prostředí, ve kterém... je Anička nucena žít. Totiž... je to velmi nepříjemné, že mladá dívka, která má právo na lepší život, musí...“ Pépi zaraženě zmlkl.

„Tak jako my žijou tisíce lidí,“ řekla matka. „Já vím, že by si Anča zasloužila lepší život. Všichni bysme si zasloužili něco lepšího. Jenže co mám dělat? Jsem na všecko sama, jenom s Ančou. Muž... pořád postonává. Tak co mám dělat?“

„Co vám je?“ ptal se Pépi starce; vzal lucernu a posvítil si na něj. Muž zamrkal a rozkašlal se.

„Tuberkulóza,“ řekla žena. „Co se s tím dá dělat?“

„Aha,“ řekl Pépi. „Proti tomu nezmůže nic ani pan Baarfelt.“

„Však vy, bohatý, byste se měli přičinit, aby bída nebyla! Místo těch sladkejch řečí! Vy jste taky boháč, pane!“

„Jsem dělník jako vy; zámečník. Můžete se mi podívat na ruce! Jenom jsem si našel pána, který není ničema, to je celé. Když se necháte vykořisťovat a neuděláte se svým panstvem pořádek, tak se nelze divit, že nic nemáte!“

„To není jen tak,“ povzdechl si starý. „Vy si to představujete moc krásně. Vy máte asi plnej žaludek, pane. My nemáme čas přemejšlet nad tím, kdo nás okrádá. My musíme shánět chleba.“

Pépi se zamračil. „Mezi jednu z mých povinností patří pomáhat svým bližním. Tady máte sto zlatých, paní.“ Vytáhl ze šrajtofle bankovku a podal ji ženě.

Vytřeštila na bankovku oči a zírala v němém úžasu. „To... to je...“ zakoktala a zmlkla.

Anička jí nahnula hlavu přes ruku a taky se udiveně dívala. „To je sto zlatejch? Nikdy jsem takový peníze neviděla...“

„Poníženě děkujem, milostpane!“ pravila žena, která konečně našla řeč; pokusila se kleknout na kolena a políbit Pépimu ruku, což ovšem on nepřipustil.

Starý zachrchlal a připoutal na sebe jejich pozornost.

„To není dobrej nápad, mladý pane! Takový peníze nejsou na nic. Nemají prosím jich menší peníze? Na tohle nám nikdo nedá nazpátek; v celý kolonii asi nikdo neviděl takový peníze. A Žid nás při měnění okrade. Lepší, když byste nám to dal po drobnejch, nejvíc po deseti zlatkách...“

„A potom,“ dodala žena. „Jsou všelijaký lidi. Někdo se to dozví a ještě nás okrade. Lidi jsou špatný!“

Zatím Anička přistoupila k Pépimu. „To od vás nemůžeme vzít!“ řekla přísně a její hezká tvářička se stáhla v odmítavou masku. „Odpusťte matce i otci, pane, jsme chudí; ale nemůžeme si vzít tolik peněz. Museli bychom se stydět, kdybychom je přijali.“

„Proč? Dávám je rád, protože si myslím, že dívka jako ty by neměla živořit v takových podmínkách. Mám dost peněz, Aničko, neboj se, že bych snad zchudnul. A dobrým lidem je dávám rád! To je... víš, mám to tak nařízeno.“

„Nevěřím! Nikdo nemůže nikomu nařídit, aby byl dobrý a laskavý k lidem. Jaký by to musel být člověk?“

„Je to muž, který je nejlepší na světě: komthur řádu Blesků pan Baarfelt, můj pán. Slyšela jsi někdy takové jméno?“

„Ne... já neznám nikoho z velkých pánů. Kdo je ten váš pán? Je taky továrník?“

„Ne. Nemohu ti nic říct o něm ani o ostatních. Jeho síla není ve slovech, která o něm lidé říkají, ale v jeho skutcích. Naučil mne, že je třeba konat dobro; a já plním jeho rozkazy.“

„Ať je požehnána jeho štědrá ruka!“ řekla žena a usmívala se, dle Pépiho názoru trochu licoměrně. „Ať je požehnán ten, který dává, když druhý potřebujou. Mlč a buď ráda, Ančo, že je pán k nám tak hodnej; stejně je první a poslední!“

„Proč si to myslíte, paní? Co když takových lidí jsou tisíce; a vy jenom neznáte cestu k nim?“

„Vždycky, vod malička co žiju, byl každej člověk jenom zlej a špatnej. Všecky lidi jsou svině, pane. Jenom vy jste hodnej; ale to kdoví, proč. Já vám děkuju z celýho srdce, ať vám požehná Panenka Maria; ale neuvěřím tomu, že takovejch je víc, dokonce spousta, jak říkáte vy!“

„Maminko!“ vykřikla Anička. „Neurážej pána!“

Žena se zarazila, pochopila, že asi přestřelila a že se s pány takto jednat nedá, tak rychle otočila: „Ale že jsme trumberové! Já vás tady nechám stát, vzácnej pane, ani vám nic nenabídnu! Chcete trochu kafe... nebo snad něco ostřejšího?“

„Děkuji, raději nic. Musím jít, mám ještě práci; chtěl jsem jenom doprovodit vaši dceru domů...“

„Však my jsme vám za to vděčný!“ rozplývala se žena. „A co, že vy pracujete dokonce i v noci?“

„My pracujeme po celý život. Od svítání do soumraku, každý den. Každodenně je třeba něco vykonat; ve chvíli, kdy druzí lidé spí spánkem spravedlivých, nás očekává práce, ať už na kterékoliv vinici Páně...“

„Jo ták,“ řekl muž. „Vy jste... velebnej pán?“

„Ne,“ řekl Pépi s úsměvem a vztáhl k němu ruce. „Jsem dělník. Každý z nás je dělník; ale každý koná jinou práci. Jsem jenom sluha svého pána, nic víc. Přišel jsem, abych vykonal svou práci tady, v Praze.“

„Jak se jmenujete, vzácnej pane?“ ptala se žena. „Abychom jako věděli, komu máme blahořečit za to dobrodiní!“

„Nekvinda. Josef Nekvinda.“ Uvědomil si, že jeho obvyklé jméno Pépi by neznělo tak vznešeně jako jeho předešlá prohlášení, takže snad poprve řekl, co měl v křestním listě. Anička se uculila.

„Budu si to jméno pamatovat do konce života!“ řekla žena.

„Není třeba,“ usmál se Pépi. „Půjdu...“

„Ale vždyť nespěchejte! Jsme tak rádi, že jste mezi námi, že ani nevíme, co říct dřív...“

„Pane Josef... nechoďte ještě!“ řekla Anička.

„Já se ještě vrátím. Na shledanou!“

„Ani nevím, jak se vám odplatíme!“ řekl muž.

„Ne mně! Až potkáte potřebného, prokažte mu dobrodiní! Tím splatíte svůj dluh. Dluhy je třeba platit těm, kdož jsou na tom ještě hůře než vy; ne těm, kterým se žije lépe. Přeji vám štěstí a dobrou noc...“

Uklonil se a vyšel ven; propletl se tou černou chodbou a za ním vyběhla Anička s lucernou, rychle, aby posvítila, ale to už byl u dveří. Rychle jej doběhla.

„Pane Josef... totiž... řekl jste, že se sejdeme! To jste myslel vážně?“ a v rozpacích si škubala copánek.

„Přijdu. Snad zítra večer. Možná pozítří, nevím, ale ještě jednou přijdu. Ostatně, jak se jmenuje ta vaše textilka?“

„Firma Štarman. A proč?“

„Jen tak. Dobrou noc, děvče. A dobře spi, ať tě chrání andělé Boží a ať se ti zdá něco pěkného!“

„Dobrou noc, pane Josef! A... přijďte! Prosím...“

Pépi Nekvinda vyšel z dělnické kolonie se srdcem bušícím nadšením a s rozpáleným čelem, kolem kterého viděl tvořit se začínající svatozář. Cítil nezvyklou pýchu sám na sebe; na to, že poprvé v životě vykonal čin hodný rytíře Blesku, způsobil dobro, jak ho nabádal Baarfelt. Mluvil k těm lidem Baarfeltovými slovy, dokonce napodoboval jeho gesta; a ti lidé mu viseli na rtech jako panu farářovi. Dělat dobro bylo lehké a veselé a Pépi Nekvinda byl stvořen k tomu, aby rozzářil oči nějakého děvčete jako oči Aniččiny. Náhle cítil, že je reprezentantem řádu; a kdo se mu postaví, pocítí na své drzé hubě ocelovou rukavici rytíře.

„Jsem Templář!“ opakoval si tiše. „Jsem jeden z vyvolených! Budu-li takový, dá mi Baarfelt rytířský kříž. Konečně, proč bych já nemohl být rytířem? Když jím může být Vítek, mohu i já; zatím jsou místa obsazená, ale rytíři Blesku se málokdy dožívají vysokého věku; a já už jsem vojákem! Jednou se může stát, že mne Baarfelt vyznamená svou přízní. Jsem toho hoden a budu toho hoden! Od teďka budu konat dobro!“

Ve chvíli, kdy se takto rozhodl, přecházel okolo malého parčíku - spíš houštiny než stromů. V zamyšlení sotva stačil uhnout kameni, který odtamtud vyletěl; i tak mu kámen srazil z hlavy buřinku. Současně vyskočil za nejbližším stromem jakýsi chlap; Pépi se sehnul pro svůj tvrďák, ten muž přes něj přeletěl a rozplácl se jako žába. Ale to už z parčíku vyrazili další čtyři; Pépi stačil sotva poznat, že útočník je jeden z trojice, kterou zahnal na útěk.

Tentokrát to bylo horší, ale také jednodušší. Neměl s sebou Aničku, která by mu byla na obtíž a mohl s nimi patřičně zatočit: jednoho, který se neopatrně přiblížil, udeřil rukojetí své hole přes hlavu, dalšího kopl vysokým bočním kopem do hlavy; a jednoho, který mu skočil na krk, přehodil přes hlavu, až to zadunělo. Tošio Yamanaki nevyučoval svoje umění nadarmo; Pépi byl sice jen prostřední žák, ale i tak byl rovnocenným soupeřem těm pěti povalečům.

Stačil taky zjistit, jaká sorta jsou ti dva, kteří rozmnožili řady útočníků: suroví flákači bez domova a poctivého zaměstnání, kteří se práci pokud možno vyhýbali a protloukali se, jak se dalo. Za pár šestáků byli svolni přepadnout a ztlouci kohokoliv.

Jednoho z nich Pépi uzemnil dokonalou ranou rukojetí hole do zátylku; ale ten druhý sáhl do boty a vytáhl odtamtud ostře broušený nůž. Sadisticky se usmíval, byl ve střehu a chránil se přijít do cesty Pépiho holi; asi pochopil, že s ní není všechno v pořádku. Ostatní ztichli a jen přihlíželi.

V jedné chvíli se Pépi rozhodl zaútočit; začal klamným útokem holí a když chlap nastavil ruku s nožem, prudce ho švihl z druhé strany. Bohužel nezasáhl zápěstí, jak chtěl, chlapík mu dokonce dokázal hůl odrazit. Zřejmě taky nebyl dnešní; vzápětí zaútočil. Pépi odrazil jeho ruku s nožem, ale v té chvíli chlap zachytil levačkou jeho hůl a vyškubl mu ji z ruky. Potěžkal ji a zlostně zafrkal, pak ji odhodil stranou a jeden z jeho druhů se jí okamžitě zmocnil.

Teď byl Pépi proti jeho noži beze zbraně; nadechl se a čekal, vzpomínaje na cvičení s Yamanakim. Ničema zaútočil, ale Pépi byl připraven: odrazil tu ránu vysokým kopnutím do mužovy paže, chlap zakolísal, v té chvíli Pépi chytil ruku svírající nůž a zkroutil ji; ničema zaječel, Pépi vzal tu ruku a několikrát jí udeřil o koleno. Chlap se polekal, že mu paži zlomí, tak raději nůž pustil. Pépi jej udeřil dlaní do zátylku, což ho na chvíli ochromilo; padl na zem a jen sebou škubal.

To už útočil ten, který se zmocnil Pépiho hole; byl to onen Němec a už zas mu tekla z nosu krev. Neuměl ale s holí zacházet, mávnutí šlo vedle, Pépi ho chytil, pozvedl nad hlavu a praštil jím o zem; vzápětí zase uchopil hůl a bránil se proti ostatním.

V té chvíli se ozvalo pískání a dupot; přibíhali sem dva chocholatí policajti. Povaleč se pokusil utéci, ale hloupě jim naběhl zrovna do rány; zapracovaly pendreky a on byl v tu ránu zboulován k nepoznání.

„Hej, co je to tady?“ křičel jeden ze strážníků. „Co to má znamenat? Hergot, nechte se! Jménem zákona!“

Ten největší z mužů okolo sebe pořád ještě divoce mlátil pěstmi; teprve tahle výzva a důrazná rána pendrekem přes hlavu ho uklidnily.

„Promiňte, pánové,“ řekl Pépi, „tihle muži mne přepadli, já jsem se jim jenom bránil...“

Vzhledem k tomu, že dva útočníci leželi na zemi bez vlády a třetí se sotva plazil, usoudil strážník, že se mu to nezdá.

„Člověče, vy teda máte kuráž! Pustit se do boje proti pěti darmošlapům, to chce chlapa! Jak jste to dokázal?“

„Štěstí a cvik, strážmistře; jsem trochu obeznámen v boji...“ Pépi proti němu natáhl svoji hůl, policajt ji vzal a potěžkal; údivem hvízdl a mávl jí ve vzduchu.

„Člověče, vždyť vy máte rukojeť vylitou olovem!“

„Nikoliv, je celá olověná. Zbytek je mahagon. Ujišťuji vás, že když s tím někdo dostane, chvíli leží...“

„To bych řekl! Kde jste k tomu přišel? To jsem ještě neviděl!“

Než mohl Pépi odpovědět, ozval se dupot z druhé strany; přibíhali sem dva další strážníci a s nimi chlap v civilu. Doběhli a civilista se ptal, co se tady děje.

„Hlásím, pane inspektore, že tihle chlapi přepadli pokojného chodce!“ řekl strážník, slušně salutujíc. „Zřejmě loupežné přepadení. To se v těchhle končinách stává...“

Inspektor rozsvítil baterku a posvítil si na padlé i zadržené. Kroutil nevěřícně hlavou. „Který z nich je ten přepadený?“ ptal se, panorámuje po ležících zříceninách.

„Tento pán, prosím,“ řekl policajt. „On se ubránil. Totiž... ten pán má hůl s olověnou rukojetí!“

Světlo vyhmátlo Pépiho poněkud pošramocenou fasádu.

„Vy, pane, jste...“ řekl inspektor a pak se najednou rozesmál na celé kolo. „Ale podívejme, pokojný chodec! Jestli to nevíte, strážmistře, tak tenhle pán je náš starý známý! Jakpak se máš, Pépi, když tě zrovna nepřepadávaj?“

„Děkuju, dobře. Ale asi si mě s někým pletete, inspektore. Nepamatuju se, že bychom si tykali...“

„No no! Pépi Nekvinda, kasař, podvodník a poberta všeho druhu! Známá firma! Tvou vizáž nezapomenu do konce svýho života!“

„Promiňte. Jsem Joseph Neckermann, soukromý detektiv z Berlína. Tady jsou moje papíry. Myslím, že jste na omylu, pane!“

„Na Němce mluvíš slušně česky! Tak davaj!“ Inspektor prohlížel papíry a kroutil nad nimi hlavou. „Promiňte mi, Herr Neckermann,“ řekl pak podstatně mírněji. „Došlo patrně k trapnému omylu... ostatně toho vašeho... dvojníka jsem tu už delší dobu neviděl. Avšak jak to, že mluvíte česky?“

„Mluvím také německy. A rovněž trochu keltsky, jestli tomu rozumíte. Člověk mojí branže musí umět ledacos!“

„Promiňte, prosím,“ inspektor se už vzpamatoval. „Situace není zcela jasná. Byl byste tak laskav a doprovodil mne na direkci? Musíme sepsat protokol o přepadení za účelem potrestání těch lidí; kromě toho by vás asi rád viděl pan vrchní komisař Bucek.“

„S radostí. Ovšem, od potrestání těch lidí bych upustil; jejich trestem bylo už to, že se vůbec se mnou setkali!“

Inspektor se nutil do úsměvu; vydal se první, s Pépim po boku, na cestu, zatímco strážníci sebrali potlučené obejdy, postavili je jakž takž na nohy a strkali na komisařství. Byla to smutná cesta a Pépi rekapituloval, co dělat. Obával se konfliktů s policií, která by nemusela jeho dokladům věřit; ale ještě horší by bylo teď utéci. Ostatně věděl, jak rychle se policie dovede v Praze otáčet, aby někoho dopadla.

Inspektor se s ním přátelsky bavil; chtěl vědět, jaká je úroveň zločinnosti v Berlíně a tak mu Pépi povídal, co se za svého pobytu v tom městě dozvěděl od Dunbara.

Když vcházeli do budovy komisařství, Pépi se trochu zachvěl; nevyvolávalo to v něm ty nejlepší vzpomínky. Nicméně se choval zmužile a přátelsky žertoval s inspektorem. Chlapy zavřel nějaký strážník do separace, aby se trochu vzpamatovali, Pépiho vedl inspektor nahoru, do vyšetřovny pana vrchního komisaře Bucka. Pépi to tam už znal, ale nedal to najevo.

Vrchní komisař Bucek byl kulatý pán s brejličkami, vypadající dobromyslně a přátelsky. Pod uhlazeným zevnějškem se však skrýval bystře pracující mozek perfektního kriminalisty; to věděli všichni, kdo s ním kdy přišli do styku.

Inspektor požádal Pépiho, aby počkal na chodbě, až ho ohlásí; potom vstoupil dovnitř a zdvořile se uklonil.

„Máme tady Pépi Nekvindu,“ řekl, když byl vyzván. „Ale je to s ním nějaké divné. Tvrdí, že je nějaký Neckermann z Berlína, soukromý detektiv. A když vidím jeho oblečení, chování a tak, skoro bych mu to věřil. Ale ta vizáž - ta je Pépiho.“

„Zajímavé,“ řekl pan Bucek. „Pusťte ho dál! Rád si zase jednou prohlédnu starého známého. Ostatně, kdepak byl Pépi doteďka? Už moc dlouho jsem o něm nic neslyšel!“

„Byl za čárou, to jistě. Ale že by tam tak rychle získal papíry soukromého detektiva? A proč by to dělal?“

„Uvidíme. Pusťte ho dál... a můžete jít. Děkuju vám!“

Inspektor vpustil Pépiho dovnitř a zmizel. Konečně, ať se s tím otravuje starý. Inspektor neměl rád hádky s různými neprávem zadrženými lidmi. A tohle na to vypadalo.

Komisař pečlivě pročetl Pépiho doklady; chvíli se díval na Pépiho, potom na fotografii v průkazu, a kroutil hlavou. Konečně promluvil, velmi dobrou němčinou:

„Je to zvláštní, pane Neckermanne, ale vy mi velmi připomínáte jednoho z našich dávných klientů, jistého Nekvindu. Přestože tyto papíry jsou beze sporu pravé, mohl bych si u někoho ověřit vaši totožnost? Jistě vám věřím, ale chápejte, služba...“

„Ovšem. U pana vyšetřujícího komisaře Dunbara v Berlíně, třeba. To je můj přítel.“

„Dunbar?“ zeptal se komisař protáhle. „To je zvláštní, někde už jsem to jméno slyšel. Není to ten, který rozstřílel Stecherovu bandu? Sám odstřelil tři z těch sedmi lotrů v přestřelce a zbytek se dvěma strážníky pozatýkal. Není to on?“

„Nevím o tom nic, ale jak tak Janka znám, docela bych tomu věřil. Je výtečný střelec.“

Komisař Bucek natáhl ruku k telefonu, ale zas ji spustil. „Teď ovšem bude pan Dunbar jistě mimo svou kancelář! Pochybuji, že bychom se domluvili...“

„To nic. Když se dovoláte do Berlína na komisařství, přepojí vás služba domů. On má domácí telefon. Ovšem obávám se, že se nedovoláte v tuhle hodinu z Prahy do Berlína. Telefonizace Evropy je zatím dosti nedokonalá.“

Komisař Bucek se usmíval jako sluníčko: „Což samozřejmě dokazuje, že vy jste Joseph Neckermann?“

„Myslím, že by to tak mělo být. Pokud nevěříte úřední osobě, pak ovšem nevím, jak vás přesvědčit, pane!“ řekl Pépi hrdě.

Komisař Bucek posmutněl. Potom začal česky: „Podívej, Pépi, nebudem si tady nic malovat. Já věřím, že by mi pan Dunbar nebo kdokoliv jiný ochotně a rád potvrdil tvoji totožnost; já dokonce věřím i tomu, že tohle jsou pravé papíry na tvoji osobu. Ale to všechno nemůže splést starého kozáka jako jsem já; protože ty mě přece znáš, seděli jsme takhle proti sobě už víckrát. Ať už máš papíry na co chceš, jsi Pépi Nekvinda, můj starý klient!“

Poklepal ukazováčkem na Pépiho doklady na stole:

„Tohle dokazuje jenom jedno: že totiž pruská tajná služba si z nějakého důvodu přeje, abys byl Neckermannem. Je mi tě upřímně líto, Pépi. Myslel jsem, že ses nám definitivně ztratil ze světa a musím se ti upřímně přiznat, že jsme toho ani moc nelitovali. Myslel jsem, žes začal nový život; ale tys zatím spadl rovnýma nohama do ještě většího ksindlu, než jsi byl tady. Tos tedy ani nemusel utíkat!“

„Jak to myslíte, pane vrchní?“ podivil se Pépi; poprvé použil oslovení, kterého užívali příslušníci galérky.

„Koukni na sebe, člověče!“ Bucek se čím dál víc rozohňoval. „Podívej se na to elegantní kvádro, co máš na sobě, na olověnou hůl, kterou se oháníš; vsadím se, že máš taky stříkačku, když ne tady, tak ve svým zapadáku. Vypadáš jako krejcarovej sňatkovej podvodník, ty hnuse! Ale sňatkovej je ještě rovnej chlap proti křiváctví, co děláš ty! Zeblil bych se z tebe, Pépi, věř mi to!“

„Tak to zas pr, pane vrchní!“ ozvala se v Pépim nově nabytá sebedůvěra. „Žádný křivárny na svědomí nemám od tý doby, co jsem dal sbohem Praze! Skoro bych řekl, že se vám klidně můžu podívat do očí!“

„Jo, to všechno vím! Vím taky to, že zítra dostanu od někoho nahoře možná nos, že jsem tě sebral, když ne zítra, tak do tří dnů, viď? A ty se teď budeš vytahovat na starýho policajta, kterej zešedivěl ve službách zákona, protože ses náhodou dostal mezi ksindl, nad kterým by i prase ohrnulo rypák!“

„Já teda nevím, vo čem mluvíte, pane vrchní...“

„Ale víš! A vůbec... ještě ti dám jednu otázku a když mi na ni odpovíš, budu vědět, co si o tobě mám myslet. Naše vztahy teď závisí na jednom jménu!“

„No a na jakýmpak, že jsem tak smělej?“

„Baarfelt.“

Pépimu se nepodařilo skrýt náhlý úlek, když to zaslechl. To komisaři Buckovi úplně stačilo, aby byl přesvědčen.

„Tak,“ řekl. „Zklamal jsi mě, Pépi Neckermanne.“

„Zapírat to nebudu,“ řekl Pépi zprudka. „Nemám se zač stydět!“

Komisař Bucek se opřel pěstmi o stůl a postavil se; teď z něho šla najednou hrůza:

„Tak si pamatuj, co udělám, Pépi Nekvindo! Tímhle ses nadobro odepsal ze seznamu lidí, se kterými jednám jako s lidmi! Nebudu zapírat, že jsi mi byl dřív sympatický, přesto, žes byl lump; nebyl jsi jako ti ostatní, měl jsi v sobě přece jen něco dobrého. Ale tímhle ses postavil na druhou stranu; už sem nepatříš! Měl jsi zůstat v Německu, mezi svými přáteli z tajný služby! Přišel jsi sem a tím udělal chybu; a já tě zničím, Pépi, ať nad tebou drží ruku sama vláda! Vím, že tě musím pustit, možná jsi teď dokonce víc než já; ale jsme sami a ty mi nikdy nedokážeš, co jsem ti řekl!

Zničím tě, Pépi! Nemám k tomu moc ani prostředky, ale má je galérka; mají je ti, se kterými jsi to dřív táhl a které jsi tak sprostě podtrhl. Taky galérka jde po svých nepřátelích a ty k nim teď patříš! Řeknu jim, že jsi jeden z těch; a buď si jistej, že tě co nejdřív někde najdou s kudlou v žebrech. A já tvýho vraha nenajdu, Pépi, i když se ještě nestalo, aby mi někdo udělal v mým rajónu mord a já ho nedostal. Byl jsem vždycky poctivej starej policajt a nesnáším křivárny; ale ve tvým případě to nebude křivárna, nýbrž poctivej soud. Soud zákonů, který jsi ty sám uplatňoval, když jsi tu byl!“

Pépi se pousmál; zdálo se mu, že se s ním všechno točí.

„Galérka mi neublíží, pane vrchní. Už jsem s nima malinko pohovořil. Jdou se mnou!“

Vrchní komisař Bucek ztěžka dosedl do křesla; nevěřícně hleděl Pépimu do tváře a na čele se mu prohlubovala ostrá vráska.

„Tak je to teda? Dobře. Potom už záleží jen na tom člověku! Pamatuj si, Pépi, stejně pojdeš! Zdechneš jako krysa, jako chcípl Birger a jeho bratr i ten mizera s tetováním na prackách, nevím už, jak se jmenoval; a možná i ti další! Ten Baarfelt bude konec vás všech, rozumíš? A já mu fandím, protože takovej ksindl si nic lepšího nezaslouží. Doufám jenom, že umí střílet líp než všichni, co na něj ještě půjdou...“

V té chvíli se Pépi Nekvinda rozesmál. A smál se jako blázen, zatímco komisař rudnul vzteky; konečně pochopil. Když si ale povšiml komisařova zlého pohledu, rázem zmlkl a řekl:

„Ano, umí výborně střílet. Ubrání se každému, vím to. Stál jsem vedle něho, když střílel po těch posledních.“

Vrchní komisař Bucek se zarazil; teď zas nechápal on. Pépi Nekvinda vstal a rozkládaje rukama, promluvil:

„Byl jsem při tom, když Baarfeltovi lidé chytili Birgera, sám jsem jim řekl jeho jméno. Byl jsem při tom, když chytili Karla Birgera, jeho bratra. Byl jsem při tom, když Karel přivedl ty čtyři a mám dojem, že jsem jednoho dokonce trochu osolil. A byl jsem při tom, když dostal posledních pět.“

Komisař Bucek na něj hleděl jako na archanděla Gabriela.

„Tím chceš říct, že znáš toho člověka osobně?“

„Ano, právě to. Chci říct, že jsem v jeho službách už od jara, kdy k nám přišel. Jeho a svýho pána, hraběte Guyrlayowa. Je na tom něco divnýho?“

„Pro pět ran do palice!“ komisař Bucek sevřel hlavu do dlaní a chvíli jí kroutil sem a tam. „Teď mi prosím tě jasně řekni, a to na rovinu, co a jak! Mám dojem, že buďto jsem se spletl, nebo je v tom nějaká syčárna navíc!“

„Pane vrchní, bohužel je to tak, že o tom nemůžu nic povídat. Ale pravda je, co jsem řekl: jsem v Baarfeltových službách a do Prahy mě poslal on. Víc říct nesmím.“

„Můžeš. Proč?“

Pépi se nadechl - vsadil všechno na jednu kartu. „Vy jste byl vždycky taky rovnej chlap, pane vrchní. Přišel jsem, abych vypátral Antona Knobka a jakýhosi Sontágga, který jsou důvodně podezřelý z vraždy Wandy Baarfeltové v Olomouci, o čemž jste asi taky slyšel.“

Komisař Bucek řekl jenom: „Sakra!“

„Nevím, kolik toho víte vy. Ale pravda je, že Baarfelt nevěří tomu, co se povídá, totiž že to udělali ti dva na útěku z vězení kvůli koním, na kterých chtěli utéct. Baarfelt nevěří, že je policie dostane. Baarfelt je chce dostat sám. Chce je ztrestat. Chce jejich hlavy.“

Komisař Bucek zvedl oči a chvíli hleděl mlčky. „Chce hlavu vraha nebo chce jen tak nějakou hlavu?“ zeptal se uvážlivě. „Přesně řečeno: spokojí se s těmi dvěma, nebo bude pátrat dál a hledat další viníky?“

„Říkáte to, jako kdybyste mu mohl ty dva doručit na stříbrným podnose! Ne, myslím, že se s tím nespokojí a že půjde po stopách, které objevím já nebo on sám, až na konec.“

„To je zlé! Sedni si, prosím tě; nebudu na tebe koukat nahoru! To je moc zlý, cos řekl. Kdyby chtěl jenom krev těch dvou, bylo by to lehké, ti kdo to všechno spikli, by mu předhodili dva lotry, kteří určitě nezaslouží nic jiného než smrt, aby si je třeba umučil. Jenže on chce jít po stopách! Tomu ty nerozumíš, Pépi; tohle jeho přání může znamenat veliké a nepříjemné starosti pro hodně vysoce postavených lidí! Rozuměj mi, Pépi, já na nikoho neukazuju. Já mu nesmím pomoci, i kdyby místo tebe přišel sám. Nesmím mu nic prozradit. Přísahal jsem to. Nesmím říct nic, i když ti, kdo jsou proti němu, jsou horší než on!“

„Koukám, že toho víte zatraceně mnoho!“

„Bohužel vím. Vím taky to, že když se někdy někde stala vražda, šel jsem po vrahovi a dostal jsem ho. Ti mladí jsou dnes jiní; ti nejen že vrahy nechytají, dokonce sami organizují vraždy. To já nikdy nedělal - a nebudu! Hnusí se mi lidé, kteří shánějí po celé Evropě nejhorší gaunery, aby je poštvali na toho jediného muže! Neznám Baarfelta a nevím, čím se provinil; ale je špinavost chtít ho zavraždit, když ho nemohou odsoudit! Možná si zaslouží trest, ale já nesouhlasím s tím, aby proti němu nebo proti komukoliv používali lidi, jako byl Birger nebo Knobek! Proto jsem se na tebe rozzlobil; myslel jsem, že i tebe zlákali, abys na něj verboval chlapy z galérky. Ostatně, jak je teda možný, že se přátelíš s pruskými agenty?“

„Dunbar je Baarfeltův přítel. A možná je to stejně poctivý policajt jako vy. Pomohl mu vybavit mě papíry na tuhle cestu. Ti druzí ovšem o mém poslání nevědí nic.“

„Tak mi teda promiň, Pépi. Jsi první z tvojí branže, koho kdy žádám o odpuštění, že jsem o něm měl špatné mínění. Možná seš lepší, než jsem si myslel; a určitě lepší než tamti. Pomohl bych ti, kdybych mohl; ale nemůžu, musím mlčet a nechat tě, aby sis našel správnou cestu sám. Ale povím ti jedno: před časem si ode mne vyžádal jeden člověk papíry k případům několika velkých es, co jsou v kriminále, mimo jiné Birgera. Pročítal je asi pozorně, protože někde si v nich podtrhával věty a dělal si výpisky. Potom vybral Birgera. Před čtrnácti dny si zas vzal nějaké spisy a tentokrát asi vybral Knobka. Chápeš to?“

„Chcete říct, že ten dotyčný pravděpodobně dodával typy na vhodné lidi výš?“

„Nevím. To už si urči sám, seš chytrej kluk. Jenom ti řeknu, že ten člověk mi nařídil, abych mu ty papíry dal.“

„Právo nařizovat vám mají vaši nadřízení! Chápu. Budu asi muset zvedat oči hodně vysoko, když budu chtít něco uvidět. Dobrá, pane vrchní komisaři...“

„Ještě pár slov o těch lidech. Karlíček Sontágg, jak jsem tak slyšel, pochází z Vídně a byl taky nějaký čas v Pressburgu; teď se tomu říká Bratislava. Tam bys po něm našel nějaký stopy. Co se týče Knobka, prý měl tady v Praze nějaké děvče...“

„Že by? Teda, taky jsem něco slyšel, ale...“

„Jmenuje se Marie Krátká. Ale ty ji budeš znát pod přezdívkou. Pihatá Mářa.“

„Děkuju. Vypadá to, že máme stejné informace...“

Vrchní komisař Bucek vstal a Pépi rovněž. Komisař přistoupil blíž a natáhl pravici: „Podej mi ruku, Pépi!“ A když ji Pépi stiskl, podržel ji a hovořil naléhavě: „Pamatuj si, chlapče: poctivej policajt nestrpí ve svým rajónu žádnou špinavost! To si pamatuj, jestli chceš... bejt to, co říká tvůj průkaz. A jestli něco zjistíš, tak až bude po všem... přijď mi to říct!“

„Přijdu. Slibuji!“ řekl Pépi - a pustili si ruce.

Pak komisař Bucek zazvonil na inspektora.

„Propusťte pana Neckermanna! A už ho neobtěžujte! Nikdy!“

Teprve když Pépi opustil budovu komisařství a ocitl se zase na čerstvém vzduchu, počal chladně uvažovat a opustilo ho předešlé nadšení. Uvědomoval si, že se mu podařil královský tah: nedostal se do vězení, jak právem očekával při prozrazení svého poslání, byl propuštěn. Nicméně je na svobodě na základě osobních pohnutek vrchního komisaře Bucka, nikoliv na základě shovívavosti zákona. Bucek je sice vrchním komisařem, ale podle jeho vlastních slov lidé, proti kterým Pépi jde, stojí ještě výše a kdyby se dozvěděli jen to, že osobně zná Baarfelta, pravděpodobně by se mu špatně dařilo.

Při tom ani přízeň komisaře Bucka nemusí být věčná; může se docela dobře stát, že svůj názor změní. Pépi nedůvěřoval policejním úředníkům ani za mák a když na něj náhodou byli laskaví, nepředpokládal, že to tak bude vždycky. Bucek má nějaký důvod držet s Baarfeltem; podle jeho vyjádření to je profesionální čest starého policajta, nepřipouštějícího, aby v jeho okolí někdo chladnokrevně vraždil, tím méně ženy. Bohužel Pépi je vyslán právě proto, aby našel vrahy a vydal Baarfeltovi; zřejmě také k likvidaci. Při prvním výstřelu z Baarfeltovy strany v Praze se komisař Bucek podle stejné profesionální etiky může obrátit proti němu. To bylo jasné.

Kromě toho je taky možné, že o něm už všechno vědí; že by jim to donesl někdo z galérky, je téměř vyloučeno, neboť o tom ví jen Honza Zvoník a ten by nic nevyžvanil; ale nedá se vyloučit, že na něj nasadili agenta už v Berlíně. Co když někdo z nadřízených vyčmuchal spojení Dunbara s řádem a teď dává sledovat všechny Dunbarovy hosty? A komisař Bucek hraje s Pépim nějakou svoji hru? Ne, věřit se mu nedá, i když se chová přátelsky. Ostatně, Pépi mu toho taky moc neřekl.

Po bedlivém uvážení situace se rozhodl jít této noci už spát, nechat další operace na zítřek. Kromě toho se rozhodl poradit se s moudřejším a svoje další činy zkoordinovat s pražským zástupcem řádu.

Ten se jmenoval Jindřich Born a byl to starý bělovlasý pán důstojného zevnějšku, obývající jeden z nových domů na Korunní třídě, na Královských Vinohradech. Žil z renty, nebyl ženat a zachovával přísné mravy, mnohem přísnější, než je v řádu zvykem. Byl znám jako člověk neúchylně čestný a spravedlivý, v celé jeho minulosti nikdo nemohl najít sebemenší poklesek. Vystudoval na universitě práva a v mládí vykonával i praxi, později vložil získané peníze do jistých státních akcií a nyní žil z výtěžku svého jmění. Arciť nebylo velké; ale pan Born nepotřeboval mnoho prostředků a většinu příjmů věnoval na konání dobra.

Pépi se k němu vypravil nazítří dopoledne; než tam šel, bedlivě prošel ulicemi a sledoval, zda se mu někdo nelepí na paty. Když si byl jist, že ho nikdo nesleduje, zamířil teprve na Vinohrady a než se odvážil k domu, obešel pro jistotu jednou blok.

Když zazvonil, otevřel mu svalnatý chlapík neurvalé tváře, leč kupodivu s dosti ochotným výrazem; tázal se, čeho si pán přeje. Pépi se představil a požádal, aby mohl mluvit s pánem; sluha ho odvedl do pokoje zařízeného tím nejprostším nábytkem a požádal, aby počkal; odešel a teprve po chvíli se vrátil.

„Pán má o tobě zprávy. Dokaž, že jsi to ty!“

Pépi mu ukázal znamení prsty a potom malý křížek, jaký nosili řádoví vojáci. Sluha si křížek pečlivě prohlédl a kývl hlavou:

„V pořádku. Odlož zbraně a pojď se mnou!“

Pépi skutečně odložil revolver i hůl a šel se sluhou nějakou chodbou. Zamířili do prvního poschodí, kde sluha otevřel dveře do pracovny a vpustil Pépiho dál.

Pracovna pana Borna byla velmi střízlivě vybavena přísně účelným nábytkem z ušlechtilého dřeva: knihovnami, psacím stolem, konferenčním stolkem u dveří a registraturou. Křesla byla čalouněná, šéfovské křeslo za psacím stolem dokonce se zlatými ozdobami. Na stole stál telefon a dva stříbrné svícny; na konferenčním stolku broušená váza s růžemi. Stěny byly čistě bílé a od té běloby se odrážely rozvěšené zbraně a obrazy. Za zády rytíře nad stolem visel štít se řádovým znakem.

Za stolem stál důstojně vyhlížející pán v černém oděvu zdobeném červenou stužkou nějakého vyznamenání, s bílým plnovousem. Když Pépi vstoupil, usmál se a vlídně mu pokynul: „Vítám tě, bratře! Byl jsem informován, že přijdeš. Usedni, prosím!“

Ukázal na křeslo, postavené naproti jeho u psacího stolu. Pépi usedl, udiveně se rozhlížeje kolem sebe.

„Prosím, bratře, poslouchám.“ řekl vlídně pan Born.

„Totiž... dobrý den, pane.“ promluvil konečně Pépi. „Přišel jsem za vámi v jisté věci... nevím, je-li vám známo...“

„Zajisté,“ usmál se pan Born. „Vidím, bratře, že jsi doposud velmi krátce v řádu, na což jsem byl ostatně upozorněn. Doufám víš, že mi máš tykat a oslovovat mne bratře. Je mi známo, že jsi vyslán bratrem komthurem s tajným pátráním po osobách, které se odvážily urazit řád a dopustit se vraždy na paní Wandě.“

„A... ano. O tom jsem chtěl mluvit.“

„Dobře. Co tedy žádáš ode mne?“

„Chtěl... chtěl jsem se s tebou poradit. Bylo mi řečeno, že mám vyhledat tvoji pomoc, nebudu-li si vědět rady; ten případ je tady. Nějak jsem se do toho zapletl...“

„Vzhledem k tomu, že o tom vůbec nic nevím, bude nejlepší, povíš-li mi vše od začátku.“

Pépi si oddychl a pak mu podal krátké resumé svojí činnosti, vyjma obšírnějších informací o Aničce; předpokládal, že tyto podrobnosti nejsou pro případ důležité.

„Inu ano,“ řekl pan Born. „Jsi si jist, bratře, že sis počínal skutečně zcela opatrně? Nedomnívám se, že tvůj spor s těmi lidmi a následující diskuse s policií byly zcela nevyhnutelné. Uvědomil sis, že jsi tím ohrozil nejen splnění úkolu, ale i svou vlastní bezpečnost?“

„Ano, teď to chápu. Ale byl jsem přepaden; to mě snad omlouvá!“

„Zajisté, bratře, je ti to jistou omluvou. Konečně, radit či pomoci je vždy rozdílně obtížné; možná, že i já bych v podobném případě učinil nějakou chybu.“

„Taky myslím,“ řekl Pépi. „Naštěstí to dobře dopadlo. Jaké má řád zprávy o panu vrchním komisaři Buckovi?“

„Bucek...?“ pan Born povstal, vytáhl jedno šuple registratury a přejel palcem po kartičkách, které tam byly úhledně srovnány; jednu z nich vytáhl.

„Ano, Bucek František, padesátčtyři let, vrchní vyšetřující komisař. Zdá se, že tvůj Bucek je docela slušný člověk; ženatý, dvě děti, není o něm známo nic pohoršujícího. Dvakrát přeskočen při povyšování, ačkoliv je znám jako perfektní odborník. Ne zcela loayální k monarchii, se sklonem vyvyšovat záležitosti Pražského obvodu na úkor snižování důležitosti celostátních. Sklon sympatizovat s osobami českého původu. Ve finančních otázkách zcela korektní. Ve službě neústupný, avšak nevyhledává zbytečných komplikací situace.“

„No, myslím, že ho to vystihuje.“

„Tedy, tvůj Bucek je poctivý starý policista každým coulem. Nemůžeme ho kontaktovat, pravděpodobně by nás udal nadřízeným; ale přesto se nesnaží komplikovat nám život, ani organizaci, ani jednotlivým členům. Ve skrytu duše je stoupencem federalizace Rakousko-Uherské monarchie se zřízením samostatného českého státu; proto ho taky asi dvakrát přeskočili při povyšování. Myslím, že mu můžeš věřit.“

„To jsem rád. Chtěl bych dnes večer navštívit tu ženu. Možná, že má o svém bývalém příteli nějaké zprávy.“

„To ti chválím, bratře. Učiň tak.“

„Dobře. Až něco zjistím, opět přijdu. Teď bych měl ale ještě jednu malou otázku. Potřebuji... mohl by mi řád zjistit něco o firmě Štarman nebo snad Starrmann? Je to textilní továrna někde na předměstí...“

„Nemýlím-li se, kdesi v Karlíně nebo v Libni. Ovšem, můžeme zjistit cokoliv, co si budeš přát. Souvisí to nějak přímo s akcí Baarfelt?“

„Ne. Jedná se o jinou záležitost.“

„Aha. A je výslovným přáním komthura Baarfelta, aby ta druhá záležitost byla řešena současně s první?“

„Ne,“ řekl Pépi upřímně. „Je to moje vlastní akce. Baarfelt o tom nic neví.“

„Jsi si jist, že Baarfelt s tím bude souhlasit, až se to dozví? Myslím, že by uvítal, kdybychom se zabývali výhradně jeho akcí!“

„Tomáš mne vždy učil, že nejdůležitější je konat dobro! Pokud tomu tak není, pak ovšem musím ustoupit; akce proti Štarmanovi je podle mého názoru potřebná, ale...“

„Dobře, rozdělíme se. Ty půjdeš za akcí Baarfelt, protože jsi o tom lépe informován a máš konexe na ty lidi. O Štarmanovu záležitost se postarám sám. Oč vlastně běží?“

Pépi mu v krátkosti vysvětlil, jaké poměry panují ve Štarmanově továrně. Pan Born naslouchal pozorně, avšak mlčky; pak se usmál:

„Poznávám komthurovu zásadu pomáhat lidem! Zajisté, Baarfelt by něco v té věci udělal. Já ovšem nevidím možnost nápravy pomocí našeho řádu; vyjma snad nápravy celkové, nápravy mravů veškerého společenského systému. Jakých prostředků užiješ?“

„Co například soudíš o stávce?“

Pan Born potřásl hlavou, zjevně znechucen: „Připadá mi to nízké a barbarské; je ovšem pravda, že někoho to tu a tam donutí se zamyslet nad způsobem obohacování, který provozuje.“

„Jaký návrh bys měl ty?“

„Přísnou domluvu. Navštívit toho pana Štarmana a vysvětlit mu, že pokud bude pokračovat takto i nadále, vzbudí nelibost nejen naši, ale také nespokojenost Boží. Dřív to na leckoho platilo.“

„Mám strach, že nás dá vyhodit nebo na nás zavolá četníky. To těm lidem asi moc nepomůže. Má řád tolik síly, aby ho k něčemu mohl donutit? Je továrník a sám Baarfelt už přiznal, že musel leckdy kapitulovat před mocí peněz. Baarfelt uznává stávku jako zbraň!“

„Dobrá, v tom případě tedy souhlasím i já. Ovšem nechtěj, abych to organizoval; dám ti kontakty na lidi, kteří pracují v hnutí socialistů, spoj se s nimi a oni ti pomohou.“

Pépi poděkoval - bylo to víc, než čekal.

„V poslední době zbožnost lidu valem upadá; s ní upadá rovněž celková mravnost společnosti,“ konstatoval Born. „Jak jistě víš: zbožný člověk ve všech případech mravný být nemusí, avšak bezbožný ateista skutečně mravný být nemůže.“

„Jo, to vím. Ale co se s tím dá dělat?“

„Naše neštěstí je v tom, že bohužel nic.“

„Hm... a co takhle... peníze? Můžeš mi nějaké dát?“

„Rozumně odůvodněné náklady samozřejmě hradím. Kolik potřebuješ pro sebe na režii?“

„Na to mi dal Baarfelt. Myslel jsem pro podporu těch dělníků; bude to asi zapotřebí.“

„Do deseti tisíc zlatých... stačí?“

„Teda... děkuji. Myslím, že to postačí!“

„Navštiv mne zítra v tuto dobu. Připravím ti materiály o akci Štarman a ty mi předáš informace o akci Baarfelt.“

Pépi odešel od pana Borna s novou chutí a energií; šel si na čas odpočinout, aby k večeru mohl vyrazit s elánem do ulic. Tentokrát zamířil k přepychovému salónu, kterému se říkalo Růžové hnízdečko a kde se nikdy předtím neobjevil z toho prostého důvodu, že na to neměl. I teď se snažil zachovávat prkennou a tím vznešenou důstojnost, když přecházel přes práh toho velkopanského světa. Vrátný si jej důkladně prohlédl krhavýma očima a neshledal na něm závad; Pépi odpověděl na jeho pozdrav německy a vstoupil dovnitř s nonšalancí denního hosta.

Vstříc mu vyšla nalíčená dáma víc než středních let s dlouhou cigaretou mezi krvavě rudými rty. Tvářila se otráveně; a zřejmě taky byla. „Máte přání, pane?“ zeptala se úslužně.

Pépi se rozhlédl po intimně zšeřelé hale, kde sedělo něco křiklavě oblečených dam ve společnosti dokonale oděných pánů; popíjeli a bavili se sice dost rozjařeně, nicméně zcela korektně.

„Rád bych si promluvil s jednou dívkou, která by se tu měla zdržovat. Pravděpodobně ji budete znát: Pihatá Mářa...“

Tohle řekl česky - dáma jej provrtala pohledem jako nebozezem: „Hleďme pána! Tak víš co, chlapče? Vypadni odtud, než tě vynesem! Pro tebe tady žádná Pihatá Mářa není...“

„Vopatrně, stará!“ upozornil Pépi. „Neboj, nejsem žádnej libovej frajer. Nedělej na mě ramena...“

„Á, teď ses projevil po svým! Stejně, povídám ti zmiz, dokud seš celej! Žádná Pihatá Mářa tu není, nebyla a nikdy nebude!“

„Nevím, jak si teď říká; ale pokud vím, jmenuje se Marie Krátká. A měla by tu být.“

Dáma se zarazila a opět si jej prohlédla. „Snad nebude tak zle! Vy račte být... pan inspektor od mravnostní? Že vás neznám...“

Pépi potřásl hlavou. „Ne; jenom bych rád něco slečně vzkázal. Od jejího přítele. Jedná se o jednoho člověka...“

Dáma si očividně nebyla jistá. „A jméno toho člověka?“

„Knobek. Anton Knobek.“

Rychle přelétla očima po sále. „Počkej chvilku! Marion má teď návštěvu. Až skončí, řeknu jí. Co je s Antonem?“

„Nerad bych ti moc povídal. Namočil se do škaredýho maléru... nic o něm nevíš, jasný?“

„No jasan!“ řekla obstarožní dáma. „Margitko! Postarej se zatím o pána a bav ho chvíli, než se uvolní Marion! Ale... klidně, jo?“

Dívka Margitka byla poměrně mladá, s tuctovým obličejem, který si vytvářela ze spousty líčidla. Odvedla Pépiho ke stolku, zařídila nějaké víno, dráždivě usedla naproti němu a bez přestání tiše šveholila nějaké hlouposti; při tom se pokoušela poodhalit svůdné prádélko růžové barvy, téměř bezvadně čisté. Pépi jí neodpovídal, nebo jen několika slovy, ani si jí příliš nevšímal; Margitka byla poněkud zklamaná. Asi po půlhodině se znovu objevila madame a kývla na Pépiho. „Marion je volná! Pověděla jsem jí o tobě. Souhlasila, že tě přijme...“

„Je to v jejím zájmu. Doufám, že jí nebudu kazit kšefty...“

„Tohle je na její účet; nic od tebe nechci, byl jsi náš host! Jenom nevím, kdo vlastně máš být. Známe se z dřívějška?“

„Určitě ne. Pépi... Nekvinda nebo Neckermann, podle toho, kde se právě nacházím. Poslední dobou privátní detektiv a tak různě.“

„Divnej detektiv! Smrdíš kriminálem...“

„To buď ráda. Můj šéf smrdí krchovem.“

Pihatá Mářa byla dívka, která již překročila první rozpuk mládí a blížila se věku usedlé ženy. Nicméně i přes odpuzující nalíčení a ustrojení byla stále ještě dost hezká a působila sympatickým dojmem, který jí zajišťoval příliv zákazníků. V jejím budoáru bylo vedro k padnutí a silná vůně voňavek, která by dokázala člověka dorazit; navíc byl přecpán všelijakými tretkami a Marion trůnila na haldě polštářů s vyšívanými potahy na tureckém otomanu. Když Pépi s madame vstoupili, vyskočila.

„Ty seš ten, co mi nese něco od Antona?“

„No - spíš něco vo něm. Ale chtěl bych si o tom popovídat jenom s tebou. Je to tak trochu...“

„Vypadni, mutrle!“ vyštěkla Mářa. „Nebo tě vyrazím na to šup! Nemusíš tady šmejdit jak mlsná čubka!“

Madame ohrnula nos a vypadla; Pépi zavřel pečlivě dveře, přešel k čalouněnému křesílku a usedl.

„Co víš o Antonovi? Kde je? Co je s ním, že o sobě nedá vědět?“

„Asi tě moc nepotěším. Víš, děvče drahý, s tvým Antonem je to na levačku, a moc! Vypadá to, že spadl do velikýho průšvihu a že se z něj jenom tak lehko nevyhrabe. Potřebuju tvoji pomoc...“

V obličeji Pihaté Máři se objevil podivný číhavý výraz; usedla zase, ale ne koketně, normálně jako děvče.

„Jde o tebe nebo o Antona?“

„O oba. Poslouchej mne, co ti povím: je to čistá pravda a čím víc mi budeš věřit, tím líp pro tebe i tvýho šamstra!

Jmenuju se Pépi a patřím ke galérce. Svýho času jsem Antona znal od vidění a i když on o mně asi moc neví, já o něm slyšel dost a dost. Shodou okolností jsem se nachomejt k tomu, když se o něm mluvilo. Vypadá to, že tvůj Anton se nechal naverbovat na sprostej mord; a že si ten mord odskáče.“

„To není pravda!“ vykřikla. „Ty lžeš, ty špinavej smrade! Ty mě chceš vyhecovat!“

„Tvůj Anton byl zašitej na Mírově, tadyhle kousek od Olomouce. Povídá se, že ještě s jedním podobným utekli z toho lochu a po cestě odkrouhli jednu ženskou a jejího sluhu. O sluhu by ani tak nešlo; ale ta ženská je mrtvá a podle všeho to udělal Anton.“

„To není možný! Anton by nikoho nevoddělal. A zvlášť ne ženskou! Kecáš a špiníš ho, že tady není. Kdyby tu byl, nedovolil by sis to!“

„Ta ženská,“ pokračoval Pépi neochvějně. „Byla žena moc velkýho pána, mýho šéfa. On se zlobí, a to moc. Chce si to srovnat s tím, kdo to provedl. To znamená, že tvýmu Antonovi se povede zle!“

„Tak ať to práskne! Klidně, ať na Antona pošle fízly! Anton je nevinnej a nikdo mu nic nedokáže, rozumíš? Ani ten tvůj šéf!“

„Můj šéf neposílá na nikoho fízly. Tos mi špatně rozuměla. Můj šéf má vlastní bouchačku a dovede si svý účty srovnat líp než nějakej volezlej fízl. Můj šéf tvýho Antona odkrouhne.“

„Kecáš!“ zneklidněla. „To je blbost! Tvůj šéf je nějakej velkej hlavoun, jestli tomu trochu rozumím. Znám je; ti brečej u fízlů a dovolávaj se zákona, ale sami nic neudělaj. Poslal tebe, ježto se znáš s galérkou, abys něco vyšpicloval. Ale já ti něco poradím, vořechu: vodprejskni a nestrkej do toho svůj blbej šňupák! Nebo by si mohl taky dostat přes něj, právě vod těch fízlů, kterejm nás chceš prásknout!“

„Nerozumíš mi. Můj šéf nepotřebuje ke svejm akcím fízly ani soudy. Má svý zákony a svou spravedlnost! On tvýho Antona prostě sejme a nebude o tom nikde povídat. Nikdo se to ani nedozví!“

„To by si netroufl! Kdo je tvůj šéf, že je tak mocnej? To by byl víc než císař pán, kdyby nemusel poslouchat zákony...“

„On je víc než císař.“ řekl Pépi klidně.

Marion se zachvěla; její tvář trochu pobledla a ona se tiše zeptala: „Kdo to teda je? Řekni mně jeho jméno!“

Pépi chvíli přemýšlel, pak kývl: „Povím. Jmenuje se Baarfelt.“

Mářa se zachvěla, jako by zimou. Přitiskla si ruce na tváře a chvíli mlčela, jenom její oči bloudily po pokoji. Potom se otřepala a řekla: „Anton Knobek že zabil ženu člověka, kterej se jmenuje Baarfelt? To mi kecáš. To je blbost jako tenhle barák! Tak pitomej Anton není!“

„Ty znáš Baarfelta?“

„Ne, chraň Pánbůh!“ vykřikla. „Jenom... když jsem byla mladší, šla jsem jednou na funus jednomu chlápkovi. Byl to... byl z galérky a měl nějaký věci na triku. Povídalo se, že něco věděl a šel to prásknout fízlům. O dva dny pozdějc ho našli ubodanýho nahoře na Petříně, zrovna u cesty za křovím; ještě měl kudlu ve hřbetě. Anton mi o tom povídal a potom říkal: »To je ruka knížete Baarfelta. Děvče, ať se stane co chce, chraň se přijít do cesty Baarfeltovi! To už je lepší, kdybys skočila se šutrem na krku do Vltavy!« Proto nevěřím, že to udělal!“

„A přesto je Baarfeltova žena mrtvá a tvůj Anton utekl z Mírova s jedním rabiátem. Třebas vo tom nevěděl, koho jde krouhnout. Třebas... třebas na to přišel ten druhej!“

„Houbec! Povím ti to teda, když mermomocí chceš. Anton neutekl, pustili ho; anžto udělal nějakou službu jednomu velkýmu zvířeti vod policie...“

„A když ti řeknu, že jsem jich pár viděl, co nás přišli voddělat? Že Baarfelt osobně zastřelil pár vrahů, který si najali poldíci? Že jsem na vlastní oči viděl Hannese Birkmanna, kterej na nás přišel?“

„Hannes? Ten všivák, co držel s fízlama? Ale co můj Anton; ten přeci nebyl práskač, Pépi! Anton byl vždycky poctivej kasař, přísahám na svou duši a na sto hříchů! Nebyl policejní špic!“

„Kdo ho naverboval na tu křivárnu, za kterou ho měli pustit? Nebyl to taky policajt?“

Mářa sklonila hlavu; potom vyskočila a počala se hrabat ve svém toaletním stolku. Vztyčila se, zamávala Pépimu před nosem jakýmsi pomačkaným papírem: „Tohle je moták, kterej mi Anton poslal! Z toho vím, co se s ním stalo. Přečti si ho a uvidíš!“

Pépi rozbalil papírek a četl dost naškrábané písmo:

„Moje milá Mařenko, posílám ti nastotisíc pusinek a pozdravů a zděluju ti, že už brzo budu z díry venku. Buď narychtovaná a vyzvedni mergle, abysme je jen čapli a zdejchli se, než se budou po nás zhánět. Ale zděluju ti, že to je sichrový, ančto ten kořen, co co mě pomůže z díry je velký zvíře. Mám pro něj eště sjedným něco zmáknout, ňákou drobnost, nic moc. Von si to může lajznout, ančto je to velkej chlupáč a sice Růžovej Čuník, víš vo koho de. Doufám, milá Máří, že si mi vostala věrná, že dobře hlídáš mý mergle a nenarazila sis ňákýho frajera, ančto bysem ti musel roztrhnout hubu. Jináč tě pořád eště moc miluju, nejvíc na celým sjetě, a seš má jediná a veliká láska. Závěrem tě tisíckrát líbám a přeju Tě šecko dobrý Tvůj Anton.“

Pépi prohlížel ten zvláštní písemný výplod, klepal se zamyšleně prstem do čelisti a uvažoval. Pak zvedl hlavu:

„Kdy jsi to dostala?“

„Už je to... no, víc jak tři neděle. A splnila jsem, co po mně chtěl, i ty prachy mám schystaný; jen co se objeví...“

Pépi vstal, přistoupil k oknu a díval se mlčky ven. Mářa něco řekla, ale on jí na to neodpověděl a zeptal se: „On ví, co tady provozuješ? Totiž, zdá se, že dost žárlí...“

„Vo to mu nejde,“ mávla rukou. „Jenom vo libový frajery, co by neplatili a užívali. Tohle jsou hosti; ty vobsloužím, vodplivnu si a zas jedu dál...“

Pépi mlčel a díval se z okna. Nevydržela to.

„Tak pořád čekám! Co myslíš, kdy se Anton objeví?“

Pépi se otočil a jeho tvář byla velmi zamračená, když řekl: „Nechtěl bych tě strašit; ale bojím se, že se tvůj Anton už neobjeví. Nikdy. Není vyloučeno, že už je po smrti.“

„Cože?“ vykřikla jako zvíře a skočila k němu, hotova počít ho škrábat dlouhými rudými nehty. „Co to říkáš? Myslíš, že ho ten tvůj Baarfelt voddělá - nebo co?“

„Uvažuj trochu, holka!“ řekl Pépi posmutněle. „Růžovej Čuník - za mejch časů se tak říkalo vládnímu radovi Jungovi. Byl to takovej nenažranej hajzl, dělal do ku... do děvčat.“

„Jo, ten samej. Vím to. Ale co...?“

„Jung neorganizuje akci Baarfelt; ten jenom dodával tipy. To už taky vím. Byl to někdo, kdo stojí výš; ten dotyčnej pověřil Čuníka, aby mu našel někoho vhodnýho a zpracoval ho. Čuník našel tvýho Antona a slíbil mu, že ho pustí za nějakou maličkost, jak Anton říká. Ta maličkost byla vražda Wandy Baarfeltové. Tvrdíš, že by to tvůj miláček neudělal, já nevím, ale je možný, že i jo. Ale není možný, aby to udělal a přežil to. Protože ti chlapi si nedovolej nechat za sebou svědka.“

„Nechali by ho přeci zmizet - to stačí, ne?“

„Blbost. Baarfelt ho najde všude, i když uteče do Ameriky. Hledal by ho tak dlouho, až by ho našel; pak by z něj dostal, kdo ho najal a kdo mu šéfoval. Oni vědí, že Baarfelt se vždycky dozví, co chce vědět. Proto měli jen jednu možnost: zkrouhnout Antona i Karlíčka Sontágga.“

Mářa klesla zničeně na taburet a zakryla si oči rukama. Zavyla jako zvíře a její skučení se ozývalo nepřetržitě po dlouhou chvíli, přičemž se jí ramena třásla jako v horečce. Konečně zvedla hlavu a podívala se na něj tak hrozným pohledem, že otrlému mládenci zmrzla v žilách krev.

„Kdo ho zabil? Pověz mi ještě, kdo to byl a já ho sejmu jako krysu!“ Sáhla do nočního stolku a vyhrabala z jeho útrob malý dámský revolver Browning, kterým mu zamávala před očima.

„Kdybych věděl, kdo ho zabil, nebyl bych tady. To už není moje věc, to je věc Baarfelta. Ten toho vraha najde, půjde po něm, až ho dostane. To si můžeš bejt jistá! Není potřeba, aby ses ty sama do toho pletla...“

Mářa pustila revolver a opět se rozeřvala.

„Ty myslíš, když jsem... tohle, že nemůžu mít ráda? Ale já nebyla vždycky děvka a Antona jsem milovala, už léta letoucí byl má láska a měl mě taky rád! Nemysli, že jsem tak špatná, jak vypadám! A i kdyby na mně nebylo nic dobrýho, pořád ještě nejsem taková špína, abych nepomstila chlapa, kterýho miluju! Chci mluvit s tvým Baarfeltem. Ať mi řekne, kterej parchant zabil mýho Antona - a já ho sejmu! To přísahám při Panence Marii, mojí svatý patronce, a při všech svatejch!“

Pépi se poškrábal na bradě. „Jenže tímhle mý poslání končí; za Jungem jít nemůžu, ptát se ho, co udělal s Antonem Knobkem. A ty taky nemůžeš, musíš čekat. Až přijde Baarfelt, řeknu mu o tobě. Třeba ti řekne, co a jak. Než se to stalo, byl... byl laskavý k lidem. Sbohem, Marie - a buď trpělivá...“

„Sbohem, Pépi! Vyřiď tomu tvýmu Baarfeltovi, ať přijde... ať letí! Řekni mu, že já... že jsem Antona milovala; a kdo mu ublížil, ten za to ponese trest...“

Stiskli si ruce; podala mu ruku jako muž, pevnou a upracovanou. Potom Pépi vyšel ven a kráčel po schodech dolů, zapaluje si cigáro. Madam pozdravil nedbalým cvrnknutím do klobouku a ulehčeně vydechl, když byl zase pod jasnou oblohou plnou hvězd. Chvíli zhluboka dýchal a pak se vydal směrem k Příkopům.

Marie Krátká, zvaná Marion nebo Pihatá Mářa, ho sledovala pohledem, dokud nezmizel za rohem; potom klesla na podlahu a propukla v tichý, ale o to bolestnější pláč...

Zákon krve

Tomáš Baarfelt se uzavřel ve svém pokoji. Odmítl se zúčastnit společného jídla, neopustil svou celu, ani když jej vyzýval Charry. První den jsme ho ponechali jeho zármutku, avšak když ani druhý den nevyšel, ba ani s nikým nemluvil, Diana se znepokojila a vyzvala Tannarra, aby k němu nahlédl oknem. Šel jsem s ním; Tomáš seděl na podlaze, ruce měl složené na prsou a strnule zíral na stůl, do něhož byl vbodnut jeho řádový tesák s rukojetí ve tvaru osmihrotého kříže. Nepovšiml si, že jej pozorujeme, ani se nijak nepohnul.

„Ja, tož to znám,“ komentoval to Matěj Vlček. „To též robil, dyž sa mu zabil jeho syn Kristián. Tak zvostane, dokavád nenajde v sobě plán, jak sa pomstít tým, co mu to zrobili. To znám...“

„Musí přece něco jíst,“ řekla Diana. „Nemůžeme ho nechat zemřít hlady - musíš mu něco donést!“

„No - tož dobře.“ řekl Matěj málo přesvědčeně. Vzal kus chleba, uzené a džbán vody, zaťukal na Tomáše a řekl mu něco v nářečí; Baarfelt po chvíli otevřel, Matěj vstoupil dovnitř a Tomáš za ním zase zavřel. Po chvíli vyšel Matěj bez jídla.

Eva-Marie plakala. Když doplakala, šla za mnou a požádala, abych se zeptal Matěje, co s Tomášem. Neuměla česky a Matěj zase žádnou jinou řeč; Dianu do toho zasvěcovat nechtěla.

Matěj mě vyslechl, pak pohladil Evu po vlasech: „Ja, tož to víš, holka! To je tak zařízený: když řádové rytíř má takový ňáký trápení, tož sa nesmí dotknút ženy, dokavád sa nepomstí. Musíš halt chvílu počkat. Nebuď smutná; jemu též néni extra dobře...“

Obrátil se ke mně a počal mi škubat uchem: „Já milostivýho pána komthura znám; von je dobré pán, ale já bych si netrúfl jít mu do cesty, dyž sa mu něco stane. Vím, že teď je to s ním moc zlý. A bude tak dlúho, dokaď neuvidí krev. Hrozně moc krve...“

„Krev? Čí krev?“

„Co já vím? Všeckých jeho nepřátelú. Von má zákon; říkajú mu zákon krvi. Každé, kdo udělá něco zlýho, to musí splatit krvú. Až potom je pomsta zakončená. Jaj, moc lidí bude muset prolít krev za pani Wandu, moc lidí...“ kroutil hlavou a jeho mohutné upracované pěsti se svíraly na kolenou.

„Nesúhlasím s tým, aby lidi byli zabíjaný. Já nikdá nikeho nezabil, ani bysem nechcel. Pán Baarfelt zabije nepřítela, jako já zajíca. Povídá, že nepřítel je též škodná. Paní Wanda i Henryk Wagiera smýšlajú též tak. Pan Kristián byl též takové - tak umřel na ranu, kterú mu dali při cvičení. Pan Denis... ten bude ešče horší. Baarfelt ho učí... víc jak zabíjat. Víc jak střílat nebo sa bít mečem. Učí ho všelijaký zlý věci...“

„Zlé věci? Třeba jaké?“

„Já su z Beskyd, víš? Tam od dávnych časů lidi uměli takové... všelijaky umění. Jak přivolat cosi dobrýho nebo odehnat cosi zlýho. Ale též naopak. Pán Baarfelt to též zná. Teď hledá silu. Bude chvílu trvat, než ju najde...“

Charry se tvářil nejistě, ale Diana řekla:

„Myslím, že vím, co máš na mysli. Jak dlouho to bude...?“

„Tož, to já nevim. Chvílu to trvá, než sa probudí. Dostává sa do takého světa, co... já o tom vlastně ani nic nevím. Nepýtajte sa mňa, nic vám nevim říct...“

Ale stačilo to, aby se všichni znepokojili, přestože nebyl čas zabývat se Tomášovými starostmi. Začínaly žně a úroda slibovala vysoký výnos; každý musel od rána do večera na pole a tam pilně pracovat. Naštěstí Charry už dávno koupil novou sekačku na obilí, se kterou jsme pracovali většinou my nebo Diana; muži i ženy dělali snopy a nakládali na vůz, s vozy jezdil Charry, Franzl nebo Matěj. Najali jsme spoustu pacholků a děveček z řad lidí z města, kteří přišli na žně pomoci, kromě toho partu studentů z Charryho námořní kadetky. Gréta musela pro všechny vyvářet a Diana musela všechny poučovat.

S příchozími byly ovšem určité potíže. Nezdál se jim systém života na Hůrce, noční hlídky a zbraně, které neustále nosili naši lidé, nezdáli se jim někteří obyvatelé a nezdáli jsme se jim ani my; zpočátku z nás měli strach, jiní nás zase nebrali vážně a odmítali naše příkazy. Charry se vztekal a v nejnapjatějších chvílích využíval svého pěstního práva; o řádové záležitosti jevil v té době minimální zájem a o Baarfeltovy starosti už vůbec ne. Dokonce i my jsme dostali občas vyhubováno nebo nějaký ten štulec, když jsme nešli včas lidem z cesty.

Takže jsem nevěděl, co počít, když za mnou přišel Ao Harrap.

„Nepozoroval jsi nic, Aflargeo?“

„No... nevím, co máš na mysli.“

„Ani v noci? Koncentrace energie...“

Zaváhal jsem a Ao Harrap si toho všiml. „Pozoroval, viď?“

„Já se nezabývám takovými věcmi!“

„Mluvil jsem s Tannarrem. Myslíš, že to máme říct Dianě?“

„Obávám se, že budeme muset. I Charrymu.“

Všichni jsme věděli, že to dělá Tomáš. Zbývalo už jenom, jak to vysvětlit lidem. Obvykle nebývají příliš chápaví.

Charry, když jsem mu řekl, že si s ním chceme vážně promluvit, se rozzlobil; bral to jako zdržování od žní. Diana se zachovala chápavěji a svolila, že nás vyslechnou; dokonce stranou od ostatních lidí, aby nebyli zbytečně znepokojení.

„Tak co je, co se děje?“ zeptal se, když jsme se za večera sešli v sadě. Lidem bylo ještě vedro, i když se vykoupali v řece; mladí se chystali posedět u ohně, slyšel jsem zvuk kytary.

„Víš něco o Zbraních, které používáme?“ zeptal se Ao Harrap.

„Nechápu. O čem je řeč?“ řekl Charry.

„Jednou měl Tomáš přednášku o energiích,“ připomenul jsem. „Povídal tam, že každý člověk vyzařuje nějakou energii, kladnou nebo zápornou. Víš přece, že my to děláme taky?“

„Aha, zas nějaká metafyzika! Tak na to já nemám čas a jdu spát. Veškerý čarodějnictví je záležitost Diany; tak si tu s nima seď a bavte se třeba do rána, já se musím vyspat!“

„Počkej. Bylo by dobře, kdybys to slyšel taky! Víš, že umíme používat Sílu, nebo sis toho ještě nevšiml?“

„No... říkali jste mi to. Ale nic o tom nevím.“

„Nevadí. Přesto ji známe a používáme.“

„Dej mi nějaký příklad!“

„Tak třebas když jsi doma v Arminu krotil ty koně a krávy. Když jsi to zkoušel silou, tak to moc nešlo, viď? Ale když přišel můj otec Griissirno nebo Wiirrta, tak to najednou šlo, ne?“

Charry přestal mít chuť na spánek. „Počkej, ty chceš říct... že jste to nějakým způsobem ovlivnili vy?“

„Ano, ovšem. Krotíme tak divoká zvířata odedávna. Když chceme, aby nás někdo poslechl, použijeme na něj výboj Síly. Silnější nebo slabší, podle toho, čeho chceme dosáhnout.“

„Zajímavé. A na lidi to taky používáte?“

„Někdy ano, když je potřeba.“

„I na nás?“

„Když si o to řekneš, tak ano. Pamatuješ se: často jsi někoho z nás žádal, aby udělal něco, abys měl lepší náladu. Tak jsme ti poslali energetickou pomoc a tobě bylo dobře. Nebo taky někdy, když bylo potřeba ovlivnit situaci cizích lidí...“

Charry vstal, přistoupil ke stromu a začal do něj bušit hlavou. „Já jsem přece úplnej blbec! Slepej jako kotě! Po tolika letech mi řekneš, že jste nás hypnotizovali? Blbli nám hlavu?“

„Myslel jsem, že to víš! Taky to neumí každý z nás ve stejné míře; čím starší a zkušenější jsme, tím lépe umíme Sílu používat. Dnes už to umíme všichni tři...“

„Nerozčiluj se, Charry,“ zasáhla Diana. „Já to přece vím!“

„Jak to víš?“

„Žila jsem dost dlouho s leopardími čaroději; a taky jsem pak neztrácela čas, v buddhistických klášterech a tak. Víš snad, co je to Kundalíni, Hadí síla?“

„Vím. Nějaká šmelina z tvojí oblíbený Indie.“

„Hm... víš co, tak s námi neztrácej čas a jdi spát; kdyby bylo potřeba, tak já ti řeknu, co máš dělat a ty...“

„Počkej! Blbej nejsem a chci to vědět. Že děláte nějaký kejkle, to jsem samozřejmě věděl - jenom netuším, jak to funguje. Tak co chcete podnikat s tou vaší Hadí silou?“

„My nic. Jde o to, že něco podniká Tomáš.“

„To vím, na Tomáše to sedí. Ten svolává podobný síly pořád, umí je taky používat. A co jako...?“

„V poslední době používá velmi mocné výboje.“

Podařilo se nám to; Charry zvážněl. „Mluv dál!“

„Používání Síly znamená vstupovat do interakce s mocnostmi, které se nacházejí mimo tento svět; na jedné straně se nachází Bůh, jeho andělé, svatí a tak, na druhé Satan a jeho démoni.“

„Chceš říct, že Tomáš... někoho z nich žádá o pomoc?“

„To není žádost. Jednání s takovými mocnostmi znamená... dát se jim k disposici,“ řekla Diana. „Dává jim právo, aby pomocí jeho těla a schopností, které má, vykonali svoji vůli.“

„Počkej! Myslíš... že prosí také Satana?“

„Satana nepotřebuje prosit. Tomu prostě poručí!“

Charry chvíli mlčel a rovnal si to v hlavě. „Jaký to bude mít význam, podle vás?“

„Ti lidé Tomášovi ublížili. Dopustili se zločinu, který nemůže přejít mlčením. Neuvědomili si, s kým mají tu čest. Tomáš se chystá jim to připomenout.“

„Zničí je?“

„Oni sami se zničí. Síla dá do pohybu takové události, které zasáhnou všechny, vinné i nevinné. Tomáš ji může usměrnit, ale je otázka, zda to bude chtít udělat. Kam tu sílu pošle...“

„Netušil jsem, že je tak mocný čaroděj!“

„Nejenom on. Taky Almetta a druzí. Poznali jsme to.“

„Proč jsem já nic nepoznal?“

„Dohadovali jste se pořád o hloupostech: o penězích, bankách, politice, hranicích států... na důležité věci řeč nepřišla. Lidé, kteří ublížili Tomášovi, asi taky zapomněli, kdo ve skutečnosti je. Že není jen kšeftař a politik, ale sluha Boží. A Bůh chrání své služebníky!“

„Já to vím,“ řekla Diana. „Já jenom nevěděla... že to může dojít tak daleko! Co všechno se může stát?“

„Nevíme. Jde o tohle: Tomáš zapomněl na svoje přirozené povinnosti, na svoji službu. Taky on se upnul na hospodářské či politické záležitosti. Teď hledá cestu zpátky. Síla, jejíž výboje jsme pocítili, je jenom průvodní znak!“

„Co bude, až tu Sílu použije?“

„Nevíme.“

Charry zakroutil hlavou. „Můžeme s tím něco dělat?“

„Ne. Ale měli bychom o tom všichni vědět.“

Chvíli oba lidé mlčeli a uvažovali.

„Děkuju za informaci. Zatím to musíme nechat tak.“ řekl potom Charry.

„A jít spát.“ dodala Diana.

Tak jsme rozpustili poradu a šli spát; až na Dianu. Ta se hned začala hrabat ve svých knížkách; usnula nad jednou z nich a ráno mžourala očima jako sova; taky toho za celý den moc nenapovídala a vypadalo to, že usilovně přemýšlí. Já být lidmi, tak se bojím.

V poledne jsme odpočívali, bylo takové vedro, že se zkrátka nic dělat nedalo. Leželi jsme u řeky a já myslel, že Diana usne, ale namísto toho vyhledala Ao Harrapa.

„Tak jsem o tom trochu přemýšlela. Mohli bychom mu pomoci?“

„Co - komu? Snad ne Tomášovi? Jak, proboha?“

„Trochu jsem si o tom taky četla.“

„Diano, varuju tě! Tvoje hry jsou čím dál nebezpečnější!“

Byl s námi také Tošio, Matěj Vlček a Tlustý Bertin, který dělal předáka u svých studentů. Povšiml jsem si, že začínají zvědavě špicovat uši; Diana taky mluvila dost nahlas.

„Tak třeba v Singapuru se provádí tak zvané kawadi. To se dělá tak, že nejdřív se stříbrnými či zlatými jehlicemi propíchne jazyk; jednou shora dolů přes horní ret, jazyk a spodní ret, má to tu výhodu, že už nemůžeš radit těm, co ti to dělají. Potom ti naloží na ramena takovej rám, něco jako domácí oltář s Božstvama a všelijakejma ozdobama; váží tak patnáct dvacet kilo. Aby ti to nepadalo, tak ti ho přiheftnou háčkama, který zapíchnou do kůže na prsou a zádech. Když s tím celej den tančíš, samozřejmě bez jídla a pití, tak večer vidíš všechno možný!“

„Diano, já nechápu...“

„Nelíbí? Říká se, že když to někdo podstoupí, tak mu potom Šiva splní nějaký hezký přání. Je to dost agresivní forma prosby, ale zas ne taková tapasja, jako když si necháš prorůst nehty skrz dlaně zaťatejch rukou...“

Charry jen mávl rukou a odmítal to poslouchat. Zato studenti včetně Bertina se zajímali velice.

„Tak půjdem jinam. Třeba Aztékové dosahovali podobných výsledků obětí krve. To si prořízli žíly a vypouštěli krev tak dlouho, až upadli do stavu vytržení. Bolest a oslabení jim přivolalo takový vize, že už stačilo jenom si říct o požehnání a...“

„Proč je k tomu potřeba bolesti?“ ptal se Bertin.

„Bolest je nejúčinnější, když potřebuješ upozornit některého poloboha na svoji prosbu. Je tak účinná, protože celé tvoje tělo křičí o pomoc. Třeba ve středověku, když upalovali čarodějnice, byly ty jejich prosby nesmírně účinné...“

„Dobře. Ale k čemu je to třeba teď?“

„Sitting Bull, Sedící Býk, kouzelník Dakotských Indiánů, se před bitvou u Little Big Hornu modlil za vítězství svých bojovníků. Když žádal o pomoc, nařezával si kůži a strhával jí celé proužky, aby toho dosáhl. Měl tehdy vizi, že spousta nepřátelskejch vojáků padá hlavama k zemi, což znamenalo, že tu bitvu vyhrajou. Kdyby totiž padali nohama, tak to projedou, což samozřejmě nechtěl. A povedlo se, jeho bojovníci vyhráli!“

„Diano, řekni na rovinu, co plánuješ! Mám takovej dojem, že to bude ještě větší blbost než to, co vymejšlí Tomáš!“

„Každá Síla je ještě účinnější, když se spojí úsilí několika lidí. To nevíš? Kdybychom my všichni něco... třeba...“

„To máš ze sebe, nebo jsi o tom už mluvila s Tomášem?“

„Zatím to projednávám s váma. Kdo by se mnou do toho šel?“

„Nikdo! A ty se opovaž na něco takovýho jenom pomyslet!“

Diana uraženě zmlkla, když na ni Charry zařval; ale vzápětí promluvil Tošio: „Co by bylo třeba konkrétně udělat?“

„Co - ty bys byl ochotnej?“

„Službu Bohu nesmí odmítat nikdo.“ řekl Tošio klidně. „Jinak by se ve svém příštím životě narodil jako bezbožný ateista!“

„A tož to né!“ řekl Matěj Vlček. „Já teda nevím, či má smysl nějaký takový trápení, jak povidáš ty, sestro, ale... nechcu sa stáť ňákym takým... jak povidáš! To bysem radši...“

„Dost!“ zařval Charry. „Nic nebude! To radši zajdu za Tomášem a řeknu mu, že... že...“

„No, tak schválně! Co mu řekneš?“ ptala se Diana.

Charry se rozhlédl a jeho zrak padl na mne. „Aflargeo! Půjdeš za Tomášem, teď hned. Máš takový správný smysl pro vyřizování ošemetných záležitostí. Tak se ho zeptáš, co jako míní a tak. Je ti úkol jasný?“

„Ano, pane,“ řekl jsem ochotně. „Promluvím s ním a slíbím mu pomoc. Ale měl bych jednu upřesňující otázku: jakým způsobem nám přimontujete na záda tu konstrukci ze Singapuru?“

Věřili byste tomu, že Charry mě nakopl?

Zato Tomáš se ke mně choval velice přívětivě. Když jsem požádal o vstup do jeho pokoje, otevřel mi okamžitě a tvářil se, jako by mu moje návštěva působila potěšení. Tvář měl sice ztrhanou, jako by konal něco velmi namáhavého nebo překonával těžkou nemoc, ale jinak jsem nepozoroval nic zvláštního.

„Čím ti mohu být užitečný, Aflargeo?“

„Ty mně ničím. Naopak; ostatní mě posílají, abych od tebe nějak nenápadně šikovně vyzvěděl, čím bychom ti mohli pomoci my.“

„Učinil jsi to skutečně nenápadně! Co je to napadlo?“

„Napadlo to Dianu. Celou noc se hrabala v knížkách a našla pár nápadů, které by ti mohly pomoci.“

„V čem?“

„V ovládání Síly, kterou chceš vrhnout na nepřátele.“

Tomáš se zarazil. Pak se zašklebil a počal rychle uvažovat; cítil jsem to. Konečně promluvil: „Ano, jak se zdá, víš o co jde. Poznávám to hlavně podle toho, že mne celou dobu hypnotizuješ jako vylekané zvíře. Nech toho; nebo chceš zkusit bojovat?“

„To ne... jenom jsem ti chtěl zlepšit náladu.“

„Ale já nemám špatnou náladu, Aflargeo. Naopak, jsem ve velice dobré kondici - a budu v ještě lepší, až se vzpamatuji.“

„Vracíš se zpátky ke své službě Bohu?“

Ani tahle otázka ho nepřekvapila. Jenom se usmál ještě víc: „Co všechno o mně ještě víte?“

Vypověděl jsem mu stručně a krátce, o čem jsme mluvili s lidmi. Poslouchal, usmíval se, občas položil doplňující otázku. Cítil jsem, že zároveň s tím se v něm zvyšuje úroveň Síly, kterou se pokoušel zvládnout. Dařilo se mu to.

„Ano, už chápu. Děkuju vám všem, Aflargeo. Včetně Diany. Ale její starosti jsou zbytečné; a to, že se jí povedlo poplašit celý statek svými nápady, je sice hezká zábava, ale nemá účel.“

„Škoda. Já už se těšil, že se bude něco dít!“

„Bude se něco dít!“ vykřikl najednou a objal mne. „To víš, že se bude něco dít, ale pochop, že to nebude to, co myslí Diana! Já nechci nikomu ublížit - jenom odstraním zábrany, které jsem kdysi postavil, aby si neublížili sami! Chápeš to?“

„No... částečně.“

„Zlý člověk, člověk propadlý Satanovi, si svými činy neustále připravuje cestu do pekla. Účelem práce nás Templářů je zabránit lidem, kteří nejsou obeznalí s těmito věcmi, aby poklesli příliš hluboko. Tu činnost jsem vykonával také já po celý svůj život. Tys viděl, jak vypadá nákladní vlak, že? Když se rozjede, je velmi těžké jej ubrzdit, tak se pod kola dávají takové zarážky. Já jsem jako posunovač, který zabrzdil těm lidem jejich vagóny, aby nejely tak rychle. Teď zkrátka ty zarážky vytáhnu!“

„No... to chápu. A vlak jsem už taky viděl!“

„Vlastně, ani není potřeba žádné vytahovat. Oni sami neustále postrkují ty svoje vagónky dál a dál k propasti! Já jsem jejich ničemnosti žehlil tolik let, že ani nevím, kolik jich bylo! Jenže když nechtějí, tak už zkrátka brzdit nebudu!“

„Tak jo. Bude to velká havárka, až to bouchne?“

„Můžeš si být jistý! Ještě nevím, kdo všechno to způsobil; znám jen těch několik prvních. Ale najdu je. Už brzy...“

„Co mám vlastně říct Charrymu a Dianě?“

„Řekni jim, ať jsou trpěliví. Nejdřív dokončíme žně; už brzy se dám zase do práce. Teď není potřeba spěchat, ačkoliv někteří moji blízcí trpí a strádají. Musejí to vydržet.“

„Myslíš tím svého syna?“

„Ano, především jeho. Bohužel, také on musí přijmout utrpení. Je mi ho líto, ale nemohu s tím nic dělat. Vedu válku, Aflargeo. To, co prožíváme, je jedna z tvrdých bitev.“

„Pomohli bychom ti, kdybys...“

„Ano, pomůžete mi. Počítám s vámi a jsem rád. Budu uvažovat, kde a jak nasadit také vaše síly... Zatím nedělejte nic. Všichni vyčkáte, až vám řeknu. Včetně Diany.“

„To jí mám říct?“

„Buď tak laskav.“

Jak se zdálo, splnil jsem svoje poslání dokonale; tak ostatně je mým zvykem. A protože se mi nezdálo, že by Tomášovi bylo nějak zle nebo že bych mu mohl být užitečný, bylo na čase vrátit se na pole a dát se do práce. Tak jsem odcházel.

Ale ještě jsem se otočil a zeptal se: „Co přijde potom?“

A Tomáš Baarfelt řekl: „Hněv Boží.“

Tím končí první z knih o Rytířích Blesku.

KONEC

Navazuje : Rytíři Blesku 2 - Cesta do Evropy (Charry de Guyrlayowe V.)

© 1974 Mojmír Kříž

KONEC

Obsah

Spustit

Úvod

Přišlo jaro

Někdo nemá rád čaroděje

Buď vítán ten, kdo přichází

Otvírání bran

Romance o Evě-Marii

Lékař

Úpňková noc

Ošklivý skřítek

Letní noc

Něco pod povrchem

Příchod zla

Pátrání soukromého detektiva

Zákon krve