Autobus

Rytíři Blesku 2 - Cesta do Evropy

(Charry de Guyrlayowe V.)

Mojmír Kříž

Fantasy

(Arminská sága 5)

© 1974 Mojmír Kříž

Titul: Rytíři Blesku 2 - Cesta do Evropy

Podtitul: (Charry de Guyrlayowe V.)

Skupina: Arminská sága 5

Žánr: Fantasy

Autor: Mojmír Kříž

Nakladatel: Autobus

Normální verze

Generováno v http://sw.gurroa.cz 31.05.2020-15:54 pro SW.

Cesta do Prahy

Miluji všechny ty, kdož jsou jako těžké krůpěje,

ojediněle padající z temného mračna, jež visí nad lidmi;

zvěstují, že přijde blesk, a jakožto zvěstovatelé zahynou.

Friedrich Nietzsche

Charry rozhodl, aby Tomáše Baarfelta nikdo nerušil, dokud se sám nebude chtít ujmout svých povinností. Ale sám toto pravidlo porušil, když přijel nějaký sedlák z okolí a úpěnlivě prosil pana doktora, aby pomohl jeho ženě, která upadla na kosu a vrazila si ji ostřím do břicha; Tomáš se okamžitě vydal se sedlákem a ženu ošetřil. Eva-Marie fungovala jako ošetřovatelka. Tomáš se choval vlídně k ní i ostatním a ničím nedával najevo, že by trpěl; ale když mu pak nabídli něco k jídlu, vlídně se omluvil, že nemůže pít alkohol, jak je v kraji zvykem.

„Moc vás prosím za prominutí, ale v současné době nesmím ničím ohrozit svou koncentraci. Mohl bych způsobit neštěstí...“

„A to snad né!“ šťastný sedlák, který si pilně naléval už před a během operace, aby překonal šok ze spousty krve, a teď znovu z radosti, že jeho žena žije, to odmítal pochopit. „Jak by mohla něčím uškodit kapička domácí kořalky? Však já nemyslím moc...“

„V poslední době, bratře, se musím zříkat mnohých potěšení, která mi dřív činila radost,“ řekl mírně Tomáš. „Podléhám určitým usměrňovacím zásadám chování, které mi mohou pomoci či uškodit. Je to velmi složitý systém a těžko bych ti ho vysvětloval; takže je jednodušší odmítnout, i když mne to mrzí.“

Sedlák samozřejmě nepochopil nic; ale nenaléhal. Tomáš se vrátil na statek a od té chvíle začal pracovat jako ostatní; nic na něm nebylo znát, jen občas považoval za potřebné vzdálit se od ostatních a v osamění meditovat.

Došlo hlášení od Pépi Nekvindy z Prahy; Tomáš si je přečetl a dlouho nad ním uvažoval, pak zapnul vysílačku a vydal do světa řadu instrukcí. Volal různé lidi, kterým dával příkazy, další tlumočil přes Jana Dunbara. Pépimu poslal dopis, aby se do ničeho dalšího nepletl a očekával v Praze našeho příjezdu, který mu ohlásíme. Zatím aby pracoval na akci ve Štarmanově fabrice a pokusil se navázat spojení se socialistickým hnutím. To se Pépimu dost líbilo, ježto boj s továrníkem Štarmanem se stal díky Aničce jeho koníčkem.

Druhého dne dostal Tomáš na některé dotazy odpověď; vyslechl ji, aniž nám co řekl, ačkoliv na něj mluvili v jazycích, které neovládáme. Vzápětí se obrátil na Charryho:

„Jakmile bude po žních, hodlám se vrátit na Moravu a vyřešit ten případ. Nabídli jste mi pomoc; stále ještě na té nabídce trváte?“

„Samozřejmě! Jsem ti plně k disposici a všichni moji lidé taky, cokoliv si budeš přát...“

„Dobře. Počítám s tímto týmem: Ty, Diana, Tošio, Pépi a Vítek. Rovněž mi nabídl službu Dunbar, ale mám za to, že nebude jeho účasti zapotřebí. Odjedeme do Prahy, kam nám Vítek přistaví automobil a kde se přidá Pépi. Vyřešíme operaci s vládním radou Jungem a budeme pokračovat do Olomouce, kde si zjistím další; předpoklad doby akce čtrnáct dní až tři týdny. Další návrhy?“

„Já!“ řekl jsem. „Kde jsme zůstali my? Chceme jet taky s tebou, Tomáši. Já, Tannarr i Ao Harrap.“

Tomáš si rozpačitě poškubával vousy. „Nemohu říct, že bych vaši nabídku neočekával. Ale jste si zcela jistí, že z vás bude větší prospěch, než způsobí vaše přítomnost škody a obtíží?“

„Pokud vím, nejsme na škodu ani k obtížím!“ řekl Ao Harrap. „Prosím, nechceš-li, můžem zůstat zde nebo se případně vydat na tvoji Moravu sami. Projeli jsme už hezký kousek světa a vyznáme se. A upozorňuji tě, že nenecháme svého císaře jít do boje bez naší ochrany! Je to naše povinnost a my ji splníme!“

„Kromě toho,“ řekl Tannarr. „V autě je na nás udělaná speciální boudička. Na co tam teda je, když nemáme jet?“

Tomáš chvíli přemýšlel. „Neočekávám žádné válečné střetnutí; podle zpráv je můj syn ve vychovatelně v Náměšti, odkud by nemělo být těžké jej získat. Ovšem může se stát, že se proti nám postaví nějaký nepřítel. Původně jsem mínil přesunout na místo dvacet svých polských vojáků; ale trváte-li na své účasti, možná by šlo vzít vás s sebou!“

„Já bych byla taky pro,“ řekla Diana. „Aspoň se kočky kouknou do světa. A užitečné tam budou, to se neboj!“

„Dobře. Tak pojedete s námi.“

„Takže jediný, kdo zůstane doma, jsem já,“ řekla Eva-Marie. „Není to nespravedlivý? Proč nemůžu jet s tebou, Tomáši?“

„Ne, ty ne!“ řekl Baarfelt rázně. „Nechci tě vystavovat tomu, co se odehraje tam na Moravě. Nechci, abys při tom byla...“

„Proč ne já, když může Diana?“

Tomáš vstal a přistoupil k ní. Chytil ji za ramena: „Zabila jsi už někdy někoho? Viděla jsi umírat nepřítele? Jednou u kostela, viď? A to ses třásla a bylo ti zle jen při pohledu na mrtvé, co jsme zabili my. Teď bude třeba zabíjet; Diana bojovat umí, o tu nemám strach, ale tys dosud nikoho nezabila a já nechci, aby ses to učila právě teď.“

Poodstoupil od ní, obrátil se k oknu a mluvil tišeji: „A kromě toho: toto je můj boj, který musím vybojovat sám. Ty, Evo, jsi moje láska, má... budeš má žena, vrátím-li se. Pamatuj si, že tam jedu i kvůli tobě; abych čestně uzavřel to, co bylo. Zvítězím-li, vrátím se; ale nepodaří-li se mi to, potom...“ odmlčel se a dodal: „Nechci, abys mne viděla umírat.“

„Ne, ty se vrátíš!“ řekla Eva. „Vím, že se vrátíš; protože tě mám ráda a chci, aby ses vrátil!“

„To rozhodne Bůh. V každém případě se nevrátím, dokud nenajdu vrahy a neztrestám je. Neuvidíš mne, dokud neuzavřu svůj předešlý život. Až potom budu hoden tebe a tvojí lásky...“

„Už to chápu...“ zašeptala Eva.

Žně skončily velkým úspěchem, neboť všechno zrno bylo svezeno do stodol řádně a beze ztrát. Kupci si u nás podávali dveře; ale na většinu obilí byly uzavřeny kontrakty s řádovými obchodníky, kteří měli přednost a bez diskusí nám správně zaplatili. Výnos byl značný; přesné vyčíslení mělo přijít z banky Jaakoba Löwenbecka po provedení všech transakcí. A jelikož Löwenbeckovi agenti platili dobře, skoupili zároveň množství obilí i od ostatních sedláků a tím je před nosem vyfoukli agentům pruských obchodníků, kteří hodlali naším obilím nakrmit věčně nenažrané krky Němců. Sedláci byli spokojeni a chválili Charryho i jeho dobré obchodní spojence.

Dožínky byly skutečně pompézní; Charry zaplatil dostatek jídla i pití, pečlivě se vyvářelo a připravovalo. Při tom se zároveň připravila naše cesta. Charry tentokrát víc naléval a přiťukával si, než pil, Tomáš nepil vůbec. Všichni naši dělníci stálí i sezónní se dobře napili, najedli i vytancovali, v následující horké a krásné noci přišly o poctivost všechny dívky, které ještě nějakou měly. Studenti nebyli dnešní a uměli využít situace; ony se dívky ani moc nevzpouzely.

Ráno, dokud ještě všichni spali zmožení alkoholem i ostatním, jsme opouštěli Hůrku. Měli jsme svoje zbraně i další osobní potřeby, jinak jsme vše nechali na místě. Matěj nás odvezl na voze do města, kde jsme vsedli na vlak a odjeli do hlavního města našeho státu. Bohužel jsem z něj moc neviděl, ani ostatní kočky, takže popis uvedu někdy jindy. Hned na nádraží nás čekal pan přednosta a zavedl nás ke zvláštnímu vagónu připojenému za rychlovlak, který měl za hodinu odjet. Náš vagón byl salónní, uzpůsobený pro nás všechny, dokonce jsme tam měli pohodlná lůžka, měkce vystlaná. Charry, Diana, Tomáš a Tošio měli pohovky, aby mohli za jízdy spát. Tomáš s tím projevil souhlas a na místě přednostovi řádně zaplatil, čímž v něm vzbudil ochotu k dalším službám podobného druhu.

Sotva Charry stačil sehnat občerstvení a Diana pár pohlednic, už se jelo. Charry ukazoval Dianě na pohlednicích městské pamětihodnosti: budovu parlamentu vylepšenou čtyřmi masivními schodišti na každé straně a vysokou věží s velkými hodinami, jejichž zvon se rozléhá po celém městě; katedrálu ze třináctého století, přestavěnou však ve století patnáctém, sedmnáctém, osmnáctém i devatenáctém, takže se původní charakter docela ztratil, a několikrát přešlou z rukou víry katolické do víry protestantské a naopak, čímž přišlo vniveč vzácné vnitřní zařízení; dále čtyři další kostely různě staré, ale vesměs historicky cenné, městskou radnici ze století šestnáctého, vyhořelou ve století sedmnáctém a vybitou vzbouřenými sedláky v roce 1848, načež kompletně přebudovanou; bývalý zámek místního velkoknížete, dnes ústřední nemocnici; staroslavnou universitu, která kupodivu od svého založení v šestnáctém století nebyla ani jednou zničena požárem, vojskem či změnou ideologie, zato v současné době utěšeně chátrá, nemaje peněz na opravy; Charry na ní kdysi chtěl studovat, ale vzhledem k trochu nekonvenčnímu zakončení kadetky to nepřicházelo v úvahu.

Než jí to všechno ukázal a vyložil k tomu svoje postřehy, byli jsme už daleko a hnali se mezi poli. Bylo to jiné cestování než na koních! Jízda vlakem je pohodlná a poměrně dost příjemná, až na některé drobné závady; například těžko lze odbočit stranou či prohlédnout si něco v okolí cesty a těžko honit srnky, které se pásly u lesa a byly tak drzé, že po vlaku ani neotočily hlavu.

Na hranice jsme přijeli k polednímu; celní prohlídka byla však odbyta během chvilky. Charryho a Dianin švédský pas udělaly na celníky takový dojem, že jen salutovali. Tomáš jim ukázal svoje papíry a také vzbudil patřičnou úctu, takže jen nad Tošiem kroutili hlavou a rýpali se v jeho anglicky psaném arminském pasu dost dlouho, než pochopili, co je zač. Tošio se choval klidně, povznesen nad takové věci, jako je nechápavost a drzost celníků; takže konečně zasalutovali a přešli k nám. Pohled na naši trojici je dost překvapil a zdálo se, že i vyděsil; Charry se však vytasil s jakýmsi povolením s mnoha razítky, že můžeme do Německa s ním, ježto jsme jeho majetek. Byl na tom nahoře pruský orel, dole opět razítka s orlem a podpisy vznešeně znějících pánů, tak brali ten papír vážně. Nemohli vědět, že ho zajistil Charrymu Dunbar a podpisy velkoryse napodobil Baarfelt. Razítka potom přenesl pomocí rozkrojeného bramboru; byla sice trochu bledší než originál, ale to ničemu nevadilo.

Den jsme zakončili v Hamburku; byli jsme očekáváni jedním z Jankových lidí, který nás ubytoval v pensionu zřejmě patřícím řádu, neboť se nás tam nikdo nebál a všichni nás brali jako samozřejmost. Charry a Diana si prohlédli městské památky i přístav a Charry přerazil čelist nějakému opilému námořníkovi, který se dle jeho názoru nechoval k Dianě dost uctivě. Opilců tam konečně byly celé houfy, všeho druhu. Diana byla spokojená, sehnala poměrně dost pohlednic.

Druhý den připřáhli náš vagón zase k jinému rychlovlaku a jelo se dál; měli jsme dorazit až do Berlína, ale ve Schwerinu nás odstavili, neboť na lokomotivě se poškodil kotel a hrozil roztržením. Pan vlakvedoucí se přišel uctivě omluvit za vzniklé zdržení; Charry mu začal vykládat, jak byl kapitánem na parníku a jakým způsobem se tam zacházelo s lodními kotly, když se jim něco takového stalo; vydali se k tomu kotli, ale než tam došli, kotel s rachotem vybouchl a Charry sotva stačil strhnout vlakvedoucího za kupu beden. Výbuch to byl velký, raněný byl naštěstí jenom topič, zato ale vážně popálen. Tomáš jej podle možností ošetřil, avšak obával se o jeho život, neboť popáleniny jsou velmi nebezpečný úraz a neumí jej s úspěchem vyléčit. K nádraží se seběhli místní občané a někdo počal vykládat ostatním o nebezpečnosti železnic; Charry jej někam poslal a byla z toho hádka, ale tu jsme díky Dianě vyhráli.

Město Schwerin leží u jezera a samo o sobě nestojí za mnoho, avšak přiléhá k němu krásný zámek; tam jsme přespali u současného majitele, který byl hrozně rád, že se k němu přistěhovalo tak vzácné panstvo. Charry se choval noblesně až blazeovaně, Tomáš se přemohl a hovořil se zámeckým pánem o hospodářství a politice, Diana poučovala jeho dceru o francouzské módě, částečně dle vlastní fantazie. Jenom s námi to dopadlo špatně: zavřeli nás na zahradě do klece a každý chodil kolem po špičkách a vystrašeně. Tak jsme poznali, že cestování mezi lidmi přináší také obtíže.

Teprve následujícího dne jsme jeli do Berlína; to už s Jankem Dunbarem. Přijel na motocyklu brzy ráno, protože se dozvěděl o železničním neštěstí a chtěl vědět, jak to s námi vypadá. S domácím pánem se velmi rychle seznámil a udělal na něho velmi dobrý dojem, protože jeho politické názory byly ještě radikálnější než onoho gentlemana.

Do Berlína jsme přibyli bez komplikací a nastěhovali se do útulného domu nedaleko Brandenburgské brány; komu patřil, nevím, snad dokonce Dunbarovi. Charry a Diana nás vzali na prohlídku Ostrova Museí, kde se Diana vyznala, byla tam jako dítě, zrovna když se to zakládalo. Taky byli večer v Opeře, ale tam nás nevzali; Baarfelt slíbil, že půjde-li to, vezme nás do divadla v Praze, kde se zná s místními veličinami.

Další den jsme byli ještě v Berlíně; Baarfelt a Dunbar věnovali den politickým jednáním a diskusím s různými přáteli. Přidělili nám jako průvodce sympatického mládence jménem hrabě Wittorf, který nás odvezl krytým kočárem do Potsdamu, abychom si prohlédli nádherné královské paláce. Byl to hezký den; na jeho závěr nás Wittorf vzal do Köpenicku a ukázal nám zámek s místní radnicí, kterou nedávno obsadil jeden potměšilý švec; převlékl se za hejtmana armády a podařilo se mu přesvědčit vojáky, aby ho poslouchali. Sebral tam městskou pokladnu, pozatýkal pány radní a zmizel, což se nám líbilo. Ostatně hrabě Wittorf je potomkem velmi pozoruhodného rodu: vyprávěl nám, že jeho zakladatel se domohl značného jmění jako loupežník na českosaském pomezí pod vedením vyhlášeného lupiče Filipa von Mengstein.

Hrabě Wittorf nás doprovázel druhého dne do Drážďan; jeli jsme přes Míšeň, kde je jednak parádní gotický hrad, jednak velmi slavná porcelánka. Diana by se byla moc ráda podívala do obou, případně něco nakoupila, ale tolik jsme se zdržovat nemohli. Drážďany jsou krásné město a moc se nám tam líbilo, zvláště honosné paláce Zwingeru. Taky jsme si prohlédli nádherný zámek Moritzburg, na který nás Wittorf zavezl. Měli jsme sice jet dál, ale Charry zařídil, abychom v Drážďanech přespali a pokračovali zase až další den. Takže jsme odpoledne zajeli přece jen do té Míšně a veškeré Dianiny touhy byly plně uspokojeny.

Následujícího dne byla sobota a my jsme konečně přejeli německé hranice do říše Rakousko-Uherské, nebo jak říkal Tomáš, do Čech. Stalo se tak v místě zvaném Bad Schandau u řeky Labe, která nás věrně provázela už od Hamburku; Tomáš tvrdil, že se s ní budeme setkávat až do města Hradec Králové, kde se musíme rozloučit. Bad Schandau je maličké město pitoreskních domků ztracených mezi fantasticky krásnými pískovcovými skalami. Myslím, že v těch skalách by mohl žít celý rod tygrů a nemusel by se ničeho bát; sám bych se tam s dvaceti jezdci ubránil celé armádě. Musí tam být spousta zvěře - škoda, že jsme nemohli lovit.

Od chvíle, kdy jsme vyjeli, seděl Tomáš u okna a hleděl na řeku; přidali jsme se k němu a prohlíželi si fantastické tvary skal. Pak se objevilo několik domků a Tomáš řekl:

„Tady je to. Už jsme v Čechách, děti...“

„Jsi rád, že se vracíš domů?“ ptal se Ao Harrap. „Až já se budu vracet domů, budu šťastný...“

„Představoval jsem si návrat jinak,“ odpověděl Tomáš. „Nepřicházím do své vlasti v míru. Přicházím vykonat pomstu; a děsím se krve, která vyteče.“

„Nebude-li to naše krev, pak je to dobré!“

„To je tvůj zákon, zákon jaguárů. My nechceme prolévat krev; proto jsme smutní, když musíme.“

Po chvíli jízdy jsme se přiblížili k městu, prvnímu na české půdě. Podle mapy se jmenuje Bodenbach, ale Tomáš říkal Děčín; v Čechách se spoustě míst a věcí jinak říká a jinak se jmenují oficiálně. První ze všeho jsme viděli rozlehlý zámek za řekou, pyšně se vzpínající k nebi svou vysokou věží. Jinak samo město není nijak valné. Na druhé straně nad námi se tyčila vysoká skála a na ní je jako vlaštovčí hnízdo přilepeno bílé stavení.

„To je jenom letohrádek, říká se mu Pastýřská stěna. Tady to moc neznám, byl jsem tu jednou, ale do zámku jsem se nedostal. Povídá se, že jsou tam krásné francouzské zahrady.“

Dráha se kroutila podle řeky; Tannarr nás upozornil na vory, které po ní plavili osmahlí polonazí muži a ptal se, kam jedou.

„Do Německa. Plaví dřevo se Šumavských lesů, plují po řece Vltavě, která se vlévá do toho Labe u města Mělníka; ještě dnes ho uvidíme. Vltava omývá břehy města Prahy, kam jedeme. Je jednou z posvátných řek mé vlasti...“

„Proč říkáš, že jsou řeky posvátné?“ ptal jsem se.

„Za dávných časů lidé věřili, že v řekách, horách a v lesních houštinách sídlí ochranní duchové země. Kdo je urazí, zemře; ale kdo je ctí, tomu pomáhají. Dnes na to už lidé zapomněli; duchové jsou však věční a nikdy nezapomínají...“

„To je pravda?“ zbystřila pozornost Diana. „Věříš na ty duchy?“

„Ne... aspoň jsem se se žádným nesetkal. Můj syn Kristián jim věřil. Když jsem ho viděl naposled, požádal, aby se směl rozloučit s řekou, u které vyrůstal, protože ji už nikdy neuvidí. Nevěřil jsem tomu a on tvrdil, že mu to řekla. Nechal jsem ho omýt v jejích vodách. Potom ho zabili - náhodou.“

„Myslela jsem, že se to stalo někde v Itálii!“

„Ve Španělsku. Ale Kristián se mohl vrátit, protože řeka, hory a lesy mu poskytly ochranu. Je v této zemi, spojil se s ní. Když někdo někam patří, potom odtamtud nemusí odejít...“

Blížili jsme se k dalšímu městu, opět mělo dva názvy; na mapě bylo Aussig, Tomáš mu říkal Ústí nad Labem. Mimo špičaté věže kostela nevynikalo ničím, ale na ostrohu nad řekou stál vznosný hrad Střekov, dnes však dost pobořený. Vypadá trochu jako Charryho hrad Guyrlayowe nad řekou Charraggem.

„Tady jsou všude hrady nebo jejich trosky,“ odpověděl Tomáš na Dianinu otázku. „Hrady, zámky, opevněná města, dokonce opevněné kostely. Uvidíš to často...“

„Cožpak se tady vedlo tolik válek?“

„Má země vypila už mnoho krve za ta staletí; často se tudy přehnaly války a v nich umírali nejlepší lidé národa. Proto si vážíme krve lidí a neproléváme ji zbytečně.“

„Ty také zabíjíš!“ namítla Diana.

„Jsem teprve na začátku cesty. Než skončí, vyteče mnoho krve. Ale netoužím po zabíjení; nikdo, kdo zkusil zachránit lidský život, nemůže mít radost ze zabíjení. Přicházím, jako přichází zákon, potrestat ty, kdo se provinili. Přicházím zastavit zlo, které oni vypustili na svět.“

Dívali jsme se z okna na pahorkatinu u řeky, podle níž se kroutila dráha. Tak jsme projeli několik měst a vesnic, až jsme se dostali do Mělníka. Také toto město se pyšní hradem s vysokým gotickým chrámem a spoustou vinic okolo. Tomáš nám vysvětlil, že se tu stékají posvátné řeky Vltava a Labe, Charry s Dianou šli zatím nakupovat. Diana přinesla spoustu pohlednic, Charry několik láhví místního znamenitého vína Ludmila. Zastávka trvala tři hodiny; zatím jsme se naobědvali, Tomáš přijal svého agenta, který nás očekával a poslal po něm zprávu do Prahy. Všichni lidé tady mluvili česky; byl jsem tomu rád, aspoň druzí dva viděli, že jsem se neučil česky zbytečně.

Zbytek cesty uběhl rychle a vesele. Charry a Diana popíjeli víno, Tomáš nám vyprávěl o posvátné hoře Řípu, na kterou přišel se svým národem starodávný praotec Čech, aby tu založil mocnou říši. Pak ještě vyprávěl o náčelníku Krokovi a jeho dcerách, o založení státu knížetem Přemyslem, za kterého se jedna z nich dost zvláštním způsobem provdala a nejstarších Vládcích. Jeden z nich byl svatý Václav, kterého vychovávala babička Ludmila právě na Mělníku; po ní se jmenuje to víno, poněvadž ji tam zabili. Václava později taky, ale ve Staré Boleslavi. Jestli se po něm něco jmenuje, ještě nevím.

Právě když nám vyprávěl o založení města Prahy, objevilo se to město před námi. Rozkládá se mezi několika pahorky v údolí řeky Vltavy; nad městem se ve zlatých paprscích odpoledního slunce vznášel bělostný hrad, korunovaný nádhernou gotickou katedrálou s jednou věží zakončenou renesanční kulatou špičkou; pod ním se pak rozlévalo moře kamenných domů a paláců, mezi nimiž se tyčily špice spousty kostelů; Tomáš tvrdil, že je tady sto věží.

„To je hrad českých králů! Tam sídlili Vládcové mé země za časů, kdy byla svobodná; a v katedrále kladli na jejich hlavy korunu Otce vlasti Karla. V kryptách pak našli tito králové svůj poslední domov...“

„A nyní?“ ptal se Tannarr.

„Nyní nám vládnou cizinci, rakouští císařové. Porazili nás, tak zabrali naši zemi, i když je nikdo nechce a lid touží zbavit se jejich nadvlády...“

„Kdy jste s nimi svedli poslední bitvu?“

„To už je dávno, skoro tři sta let. Bylo to na Bílé hoře za Prahou; tam padl taky jeden z mých předků, byl mezi třemi sty Moravany, kteří vydrželi proti přesile nejdéle.“

„Tři sta let!“ ohrnul pohrdavě pysky Ao Harrap. „Povím ti, co bych udělal, být Tomášem Baarfeltem, komthurem řádu Blesků, a mít za přítele Vládce Nebe a Země! Dobyl bych ten hrad tam za řekou a vsadil na svou hlavu korunu, o které jsi mluvil. Postavím ti tři sta jezdců, nejlepších, jaké mám; a padneš-li, vyzkouším si, jak by ta koruna slušela hlavě jaguára!“

Tomáš jej pohladil po bílé náprsence: „Ale můj milý, to by znamenalo válku; a má země prožila už tolik válek, že si nepřeje žádné další. Chtěl bys, aby se všechno to, co vidíš, proměnilo na sutiny a zkázu jen proto, abych se já mohl ozdobit korunou? Ne, chci dobýt tuto zemi bez boje a dát jí svobodu! Císař nad Dunajem je starý a jeho moc je vratká; věřím, že ho dokážu porazit, aniž bych prolil krev. Tvých tři sta jaguárů je příliš málo proti všem lidem, kteří by proti nám šli; pouze kdyby lid této země zvedl prapor vzpoury, mohl bych vzít do ruky meč a pomoci mu!“

Jaguár vzrušeně dýchal a hleděl na blížící se město: „Dělej, jak rozumíš; já jsem připraven vždycky!“

Snad od té doby se traduje mezi Arminy legenda o Zaslíbené zemi Čechách, které jsou určeny jako pozemský ráj všech spravedlivých. Po mnoho generací si budou předávat knížata jaguárů tajemství, zprávu o této zemi, protože Ao Harrap jednou navrhne v radě toto království dobýt a dát ji nejlepším lidem světa jako dar. Proto je v korunovační přísaze knížete jaguárů od těch dob věta: Budu chránit štěstí a blahobyt země českomoravské. Proč? To už nikdo neví. Ale Ao Harrap se na této cestě zamiloval do Čech a Moravy a Ao Harrapa jaguáři považují za světce.

To už jsme dojížděli na nádraží; tam nás očekával nějaký mladý muž, který přivezl před nádraží zavřený kočár a tam nás rychle přemístili, než zapříčiníme shluk lidu. Přesto se lidé srotili a udiveně si nás prohlíželi; Tomáš však požádal policajta s kohoutím peřím na klobouku, aby zjednal pořádek, lidé se počali handrkovat se strážníkem a my se zatím ztratili.

Tomáš nám ukázal velkou novou budovu Národního musea a před ní pomník patrona Země České Svatého Václava, kterého zabil vlastní bratr u kostela v Boleslavi; spousta českých světců byla nějak zabita, asi je to v Čechách zvykem. To byl ten chlapec, co ho vychovávala Ludmila na Mělníku, tak vida, že se po něm něco jmenuje: tohle náměstí! Taky existuje proroctví, že nebude dobře v Čechách, dokud zas nebude Václav králem, ale to se načekáme!

Potom nás zavezli přes staré město na Staroměstské náměstí, aby nám ukázali radnici, před níž sťali po bitvě na Bílé hoře sedmadvacet českých šlechticů; mezi nimi dva rytíře řádu, Jáchyma Ondřeje Šlika a Matesa Thurna. Další z tehdejších účastníků té války byli přátelé a využívali služeb řádu při svých cestách, třeba doktor Jan Jessenius, Kryštof Harant z Polžic a Bezdružic a Václav Budovec z Budova. Tomáš líčil tehdejší události jako spleť fantastických intrik, do kterých nějak patřil taky švédský král Gustav Adolf, vévoda Frýdlantský Albrecht z Valdštejna nebo Jan Ámos Komenský. Bude asi nutno, aby nám to vyprávěl celé.

Na radnici je krásný velký orloj, jeden ze dvou v zemi, druhý je samozřejmě v Olomouci. Tenhle vyrobil mistr Hanuš, ale ten nebyl sťat, jenom mu vypíchli oči. Zato Jana Husa, který o kousek dál kázal v Betlémské kapli, zaživa upálili. To se tedy stalo až v Německu ve městě Constanzia, ale tady má pomník. Taky jsme viděli chrám Panny Marie před Týnem, velmi krásný a vznosný, s náhrobky mnoha slavných mužů, z nichž málokterý zemřel přirozenou smrtí. Potom jsme jeli kolem university založené Karlem IV. mnoha úzkými uličkami až k mostu, který také nechal postavit ten Karel. Je dlouhý a moc krásný, na každém pilíři jsou po obou stranách sochy různých svatých. O jednom nám Tomáš vyprávěl, že ho utopili za to, že něco neprozradil; Tannarr se mu smál, že leopardi zas topí ty, kdo moc mluví. Po obou stranách mostu jsou vysoké věže, které v dávných dobách měly chránit most před nepřáteli, jichž v Praze bylo vždycky dost a dost.

Na druhé straně řeky se rozkládá pod Hradem Malá Strana, kde jsme měli bydlet v nějakém paláci; nevím, který to je a komu patří, ale bylo to nedaleko nádherného chrámu svatého Mikuláše, kam nás zavedli. Kostelník za malou úplatu a zablýskání Tomášovým řádovým křížem nás vpustil dovnitř, když tam nikdo nebyl, abychom si prohlédli úžasně vysokou kupoli chrámu a krásné sochy a obrazy, jimiž je vyzdoben.

Potom nás nechali doma a Tomáš vedl Charryho a Dianu na hrad nad městem; vrátili se až večer a zřejmě se jim to moc líbilo. Mrzelo nás, že hrad neuvidíme, ale Tomáš řekl, že nic není tak těžké, aby to nebylo možné; hrad českých králů stavěli řádoví stavitelé a jeden z nich nás může provést po paláci, aniž by o tom měli lidé ponětí.

Vypravili jsme se tam v noci. Charry a Diana šli s námi také, ale Tošio Yamanaki prohlásil, že bude raději spát. Tentokrát jsme šli pěšky, Diana první a když se blížil nějaký chodec, museli jsme se my tři schovat do nějakého průjezdu nebo za roh, aby nás neviděl a nepolekal se. Tomáš sice tvrdil, že v Praze je asi tisíc strašidel a že by si lidé mohli zvyknout, přesto nechtěl dělat zbytečný rozruch.

Prošli jsme strmou Ostruhovou ulicí (kde se prý narodil nějaký pan spisovatel Neruda, kterého Tomáš měl rád), pak se po schodech dostali na Hradčanské náměstí. Tomáš šel ke dveřím jednoho malého domku, zaklepal na dveře a ty se bez řečí otevřely. Vstoupili jsme dovnitř a majitel zamkl. Byl to nerudný chlap zarostlé tváře, navíc sražený ke straně a na zádech měl hrb, jako mají tharrové. Pozorně si nás prohlédl, zakroutil hlavou, ale neřekl na nás nic; jenom šeptem sdělil Tomášovi nějaké instrukce. Potom vzal lucernu a svazek klíčů a vedl nás do sklepa, kde se nacházelo několik sudů s vínem; jeden odvalil a objevila se chodba, zakrytá železnými dvířky.

Chodba nevedla ani moc daleko a rozdělovala se ve tři proudy. Tomáš řekl, že jeden vede do hradu, druhý do arcibiskupství, třetí do Schwarzenberského paláce. My jsme šli cestou do hradu; byl tam těžký studený vzduch a páchlo to tu, ačkoliv tam nebyly žádné myši. Byli jsme rádi, že jsme tak malí, protože Tomáš, Diana a zvláště Charry se museli hluboko shýbat. Hrbáč kráčel vzpřímeně a ještě stačil svítit v místech, kde lidé neviděli. Byli jsme všichni šťastní, když konečně osvítil schody a my po nich vystoupali nahoru a uviděli další dveře. Hrbáč za ně vzal, aby se otočily; bez zaskřípění, mechanismus byl dobře naolejován.

Stáli jsme v přepychové síni, na jejíž zdi mne hned upoutaly znaky předních českých rodů. Byly tu lavice a nějaký trůn, na zdi obrazy habsburských císařů. Jinak byly zdi opatřeny dřevěným obložením, v němž se právě otevřely dveře, jimiž jsme prošli.

„Vědí o této tajné chodbě i jiní lidé?“ ptala se Diana.

„Nestavěli jsme ji proto, aby o ní věděli. Toto je síň desek zemských; za dávných časů tu byly uloženy desky, na nichž bylo zapsáno vlastnictví jednotlivých českých rodů. Nyní... nyní je to obyčejná pisárna...“

Hrbáč nás vedl do dalšího sálu; ten byl rozsáhlý, největší, jaký jsem kdy viděl. Na stropě se rýsovala gotická žebra jako v kostele, na jedné stěně byla velká renesanční okna. V čele sálu stál trůn a nad ním byly nakresleny znaky Čech, Moravy, Slezska a Lužice. Diana si vyzkoušela, jak se na něm sedí.

„Tohle je Vladislavský sál. Dal ho postavit Vladislav Jagiello, český král, proto jsou na stropě iniciály W. Tady zasedal český sněm. Z tohohle okna vyhodili v sedmnáctém století místodržící Slavatu a Martinice i jejich písaře, protože nestydatě okrádali lid. Dnes vyšší státní úředníci nikdy k tomu oknu nechodí, protože okrádají lid ještě daleko víc.“

Vrátili jsme se do síně Desek, z ní pak šli širokým schodištěm s velmi nízkými schody dolů.

„Tohle bylo schodiště pro koně. Jezdili sem do síně rytíři na koních a bojovali tam v turnajích. Proto je to tak nízké!“

„No fajn, to by se mělo zkusit!“ navrhla Diana, ale zůstala se svým přáním osamocena.

Odtud jsme prošli do staré části hradu, postavené Václavem IV., Karlem IV. a jeho otcem Janem Lucemburským. Tomáš nás prováděl starými klenutými místnostmi, studenými jako pravé sklepy a povídal nám o slavných dobách těchto míst.

Když jsme všechno prošli, vraceli jsme se; náhle v jedné stěně nalezl hrbáč průchod, otevřel dvířka a my prošli do další chodby.

„Kam jdeme teď?“ ptal se Charry. Nechtělo se mu do sklepa.

„Do chrámu.“ řekl Tomáš a vydal se první do chodby; hrbáč za námi musel pečlivě zavřít dveře, aby si jich nikdo nevšiml.

Chodba byla úzká; navíc se hrbáč musel protlačit před nás, aby mohl včas najít a otevřít dveře. Když jsme došli na místo a prošli dveřmi, ocitli jsme se v nízké gotické prostoře, v níž se nacházelo jenom několik kovových nebo kamenných sarkofágů.

„To jsou hroby králů české země! Nacházíme se v kryptě chrámu Svatého Václava, který byl předchůdcem dnešního Svatého Víta. Byl ale menší a jinak stavěný, podobně jako katedrála Svatého Jiří, které patří ty bílé věže, na něž jsme se dívali z mostu.“

Tomáš přešel k sarkofágům a ukazoval: „Tady spí Karel IV., Otec vlasti; tady jeho syn Václav IV. Tady císař Zikmund, který nepochopil, čeho si žádala doba a obrátil se proti svému národu. Tady je Rudolf II., velký vědec a alchymista, ale už ne tak dobrý panovník. A tady... zde odpočívá Svatý Václav, patron zemský...“

Prohlédli jsme si ty staré rakve; hrbáč však už čekal u schodů nahoru do chrámu. Vyšli jsme před oltářem, za velkým kamenným náhrobkem. Byla to také ohromná prostora, navíc znásobená úžasně vysokými sloupy a celkově krásnou výzdobou. Měsíc procházel okny z barevných vitráží a kreslil na dlaždicích podivné skvrny. Klouzali jsme tiše po mramoru a Tomáš nám vyprávěl o divech a skvostech tohoto chrámu.

Přešli jsme ke Svatováclavské kapli pod věží; tam je nejstarší část chrámu. Dvířka do kaple byla zamčená, ale to není pro řádové bratry ničím důležité; hrbáč je odemkl, Tomáš nás zavedl dovnitř a vysvětloval nám obrazy ze života Svatého Václava, namalované na stěnách.

Pak nás zavedl ještě nahoru, k jiným dvířkům; byla pevná, celá obitá železnými pláty a měla dvanáct otvorů pro klíče, tedy dvanáct jednotlivých zámků. Tomáš nám vypočítával, kdo všechno vlastní ty klíče: některý panovník, jiný arcibiskup, rektor Vysokého učení a jiní hodnostáři.

„Za těmito dveřmi odpočívají korunovační klenoty České země. Proto jsou ty dveře tak pečlivě zamčeny a muži, kterým jsou svěřeny klíče, je bedlivě střeží. Kdo by se zmocnil korunovačních klenotů, mohl by způsobit zemi nedozírnou škodu.“

Pokynul, hrbáč sáhl do záňadří a vytáhl odtamtud silný svazek klíčů. Bylo jich dvanáct, Tomáš je vzal a osobně odemykal zámek za zámkem.

„Jak to, že ty klíče máš ty?“ ptala se Diana.

„Kdyby byly korunovační klenoty v nebezpečí, dřív než budou sehnány všechny klíče, projde chodbou do chrámu náš člověk a odnese je do bezpečí. Máme klíče od všech dveří; kromě toho umíme otevřít všechny zámky. Chrám stavěli řádoví stavitelé, kteří znali své povinnosti.“

Poslední zámek cvakl a Tomáš otevřel dveře do kaple.

Byla to jen prostá kobka a jejím jediným zařízením byl malý oltář. Na oltáři, ve skleněné vitríně na rudém polštáři pošitém znaky českého království, stříbrným dvouocasým lvem, ležely ty věci: jak je hrbáč osvítil svou lucernou, zaleskly se drahokamy koruny i zlato žezla a říšského jablka.

Tomáš vstoupil dovnitř a malým klíčkem otevřel vitrínu; vyňal z ní korunu a ukázal Ao Harrapovi:

„Toto je koruna, o níž jsi mluvil - posvátná koruna králů České země. Ještě si myslíš, že by slušela náčelníkovi jaguárů?“

Ao Harrap tu těžkou zlatou věc opatrně očichal.

„Je krásnější než koruna arminských císařů, kterou má Charry. Jak dlouho ji má tvůj národ?“

„Pět set let. Dal ji vyrobit Karel IV.“

„Naše koruna je stará patnáct tisíc let. Nech si ji, je tvoje.“

Tomáš zhluboka povzdechl a otáčel korunou v rukou; drahokamy zářily do temného chrámu a staré zlato vrhalo odlesky do našich tváří.

„Je tvoje,“ řekla Diana. „Neváhej, bratře! Vem si ji spolu se svou zemí, touží po tom ti patřit!“

„Ne! Ne tady a ne takhle! Tam před oltářem ať mi ji nasadí na hlavu arcibiskup; až si lid bude přát, abych ji nosil! Potom bych ji přijal a splnilo by se moje největší přání v životě. Ale nemohu ji ukrást jako zloděj. To přináší jen neštěstí.“

„Mocní čarodějové tě ochrání od neštěstí!“ řekl Tannarr.

„Kdo si vsadí tuto korunu na hlavu neoprávněně, do roka zemře. To je zákon mé země, víš? Strážní duchové chrání spravedlnost a nedovolí, aby někdo pohrdal jejich právy...“

Teď už jsme všichni mlčeli; Charry si prohlížel korunu a drbal se na bradě; pak řekl: „Když Wiirrta, Aflargeův otec, vstupoval na trůn tygrů, požádal, aby tygři projevili souhlas s jeho volbou řevem. Bude-li ten řev slyšet z nádvoří až v síni paláce, tehdy volbu přijme. Chápu, Tomáši, že nechceš jednat proti volbě lidu.“

„Chtěl jsem jenom ještě jednou vidět tyto klenoty. Vím, že odejdu ze své země a už nikdy se sem nevrátím. Už nikdy neuvidím Prahu ani tento hrad a chrám. Proto.“

„Proč si to myslíš?“

„Až zabiju svoje nepřátele, budu psancem v celé zemi; kdybych se tu ještě jednou ukázal, zahynu hned na hranicích. Budu muset prchat ze své vlastní země; možná se budu muset probít násilím. Víš, jak bylo d'Enghiemovi, když na celém světě nebylo místo, kam by se mohl ukrýt? Taková je i moje cesta...“

„Prchat z vlastní země jako zloděj? Neříkám nic, poskytneme ti rádi útočiště v Arminu, staneš se naším bratrem; ale příčí se mi odejít z domova a nesmět se tam vrátit!“ řekl Charry.

„Poznáš to sám, než se rok sejde s rokem,“ povzdechl si Tomáš. „Ty sám budeš muset utéci ze své vlasti. Tvoje i moje vlast je nyní ostrov Armin, tam je jediné místo, kam smíme utéci. Když se nám to nepodaří, pak máme už jenom jednu možnost...“

„Myslíš-li to, co já...“ řekla Diana.

„Každý z nás nosí u pasu dýku. Jestli se mi nepodaří zvítězit, jestli neosvobodím syna a nepomstím se, zemřu touto dýkou. Je to má povinnost a jediná možnost, jak ochránit svoje jméno od hanby. To zná každý řádový rytíř; říkají tomu vyrazit na poslední křížovou výpravu...“

Vstoupil zase do kobky, vzal žezlo a jablko, hladil je a laskal se s nimi; prohlédli jsme si ty klenoty také, než je zase uložil na rudou podušku. „Je tady ještě jeden z korunovačních klenotů. Ten, ke kterému vzhlížím nejčastěji. Pohleďte!“

Tomáš sáhl dozadu za vitrínu a vyňal starobylý rytířský meč v kožené pochvě; vytasil jej a světlo se zalesklo na čepeli.

„To je korunovační meč českých králů. Zbraň, po které se mi tak často stýská. Ach Bože, kdybych směl tím mečem setnout hlavy všem, kdo utiskují mou zemi, vysávají ji, rdousí; kdybych jí mohl vydobýt svobodu! Ta zbraň už zapomněla chuť krve, je stará a líná - ale je zde, může ještě bojovat a já věřím, že by bojovala, kdybych ji vzal do ruky!“

Vrazil meč zpátky do pochvy, jen to třesklo.

„A já musím zabíjet dýkou! Bože můj, ještě jednou se tak pustit do boje jako tehdy na Křížovém vrchu, mít na hlavě řádovou přílbu a za sebou rytíře, ještě jednou jít do boje čelem proti čelu, ne se plížit jako had tmavými podzemními chodbami! Od té doby jsem nikdy nestál proti nepříteli čelem, vždycky jsme se napadali odzadu, vraždili si svoje lidi, bojovali proti sobě úkladně vraženou dýkou, kulkou z pistole s tlumičem, jedem v šálku čaje, zlým slovem ve vhodnou chvíli, balíčkem peněz... nejhnusnějšími způsoby odporného vraha! Dobrý Bože, dopřej mi alespoň jednou stát muž proti muži proti nepříteli, dopřej mi zabít ho vlastní rukou, poctivě jako chlap!“

Málem se rozplakal; ale ve chvíli byl opět ledově klidný, meč uložil na místo a znovu vzal do ruky korunu. Ještě jednou přejel prsty po zlatě a drahokamech, pak se sklonil, políbil tu dávnou zlatou čapku a uložil ji zpět na místo.

„Půjdeme. Učinil jsem pro tuto zemi, co bylo možné. Padnu-li, musí se o sebe postarat sama...“

Zamykal rychle jednotlivé zámky, pak podal svazek hrbáči, který stál po celou dobu nehybně a oddaně jej pozoroval.

„Nepotřebuje mne,“ řekl potom, když skončil a zahleděl se do výšky chrámové lodi. „Namlouvám si, že jsem pro svoji vlast nějak důležitý, ale není to pravda. Má země bude svobodná a šťastná i beze mne. Sama si vybojuje svoji svobodu a štěstí; rozeseli jsme zrno a ono vzejde, až my tu nebudeme. Brzy nadejde nové století; v tom čase padnou okovy českého lva a bude to lid, který je rozlomí. Celý život jsem toužil prospět té zemi, chránit ji, dát za ni život. V této chvíli vidím, že jsem pro ni neučinil nic.“ Přetřel si tvář dlaní a dodal: „Taky jeden z důvodů, proč odcházím...“

Vrátili jsme se stejnou chodbou, kterou jsme přišli; hrbáč nás vedl temnými nízkými chodbami zase až do svého domku a teprve tam sfoukl svoji lucernu a schoval svazek klíčů.

„Svatosti... než odejdeš... chtěl bych...“

„Ano, bratře. Jak si přeješ.“

Hrbáč nás odvedl do kuchyně, rozsvítil lampu a usadil nás okolo stolu. Na tento stůl postavil džbán vína, půlku chleba a česky psanou Bibli Kralickou. Pak rozsvítil trojramenný svícen a sfoukl lampu. Tomáš otevřel Bibli a četl z proroctví Svatého Jana:

„Potom viděl jsem nebe nové a zemi novou. Nebo první nebe a první země byla pominula, a moře již nebylo.

A já Jan viděl jsem město svaté, Jeruzalém nový, sstupující od Boha s nebe, připravený jako nevěstu okrášlenou muži svému.

I slyšel jsem hlas veliký s nebe, řkoucí: Aj, stánek Boží s lidmi, a bydliť bude s nimi, a oni budou lid jeho, a on Bůh s nimi bude, jsa Bůh jejich...“

Když dočetl, pronesl krátkou latinskou modlitbu. Hrbáč mlčel, naslouchal s hlavou sklopenou, až posléze řekl: „Očistěme se, bratři a sestro. Je před námi mnoho dnů a v nich boj a nenávist; musíme být čistí před tváří Hospodinovou.“

„Já první,“ řekl Tomáš. „Jsem nejstarší.“

Hrbáč pokynul.

„Já, Tomáš, sluha Boží, vyznávám se Bohu a vám, bratři, že jsem zhřešil pýchou, když jsem se chtěl stát králem země a vést ji, aniž mi k tomu dal souhlas Bůh a lid této země. Vyznávám se, že po tom doposud toužím, ač vím, že je to touha hříšná. Je psáno: Nebo nečiním dobrého, kteréž chci, ale činím to zlé, jehož nechci. A poněvadž pak, čehož já nechci, to činím, tedyť již ne já činím to, ale ten hřích, kterýž ve mně přebývá.

Dále vyznávám, že jsem zhřešil nenávistí; z té nenávisti jsem zabil mnoho lidí, jejichž počet mi řekne Pán v den posledního soudu. Dále vyznávám, že doposud cítím nenávist k těm, kteří napadli a na smrt zabili Wandu, moji manželku a matku mých dětí; protože ačkoliv má láska k ní pohasla a já přijal za ženu před Bohem jinou, je to Wanda, která mi první podala svou ruku; a pro mne vytekla její krev. Vyznávám, že zabiju toho, kdo jí sebeméně ublížil a nebudu se ohlížet na jeho stav, rod, majetek, jméno či přátelství, které nás kdy vázalo. Zákon krve není dosud naplněn - ale já jej naplním.“

Zmlkl; hrbáč měl ruce sepjaty k modlitbě a hleděl do plamene svící, teď se však zvedl: „To nestačí. Můžeš mluvit o té dívce?“

„Ano, mohu o ní hovořit. Nemusím se bát. Jmenuje se Eva-Marie a byla pannou. Setkal jsem se s ní a zatoužil po ní. Byl jsem si vědom, že ji nemám právo chtít, proto jsem ji chtěl vychovat a potom uvést do řádu, aby si tam nalezla muže podle svého srdce. Z vůle Boží se však stalo, že i ona nalezla zalíbení ve mně a dala mi to častokrát najevo. Ležel jsem s ní a Bůh to viděl. Není má milenka, je to má žena před Pánem. Až vykonám pomstu, vezmu si ji i podle lidských zákonů.“

„To postačí.“ řekl hrbáč. „Očišťuji tě ve jménu Páně.“

Učinil mu na těle kříž pravou rukou; po něm tak učinil Charry, Diana a pak také my tři tlapkami.

„Teď ty, Charry!“

„Nevím o ničem, co jsem kdy spáchal zlého. Od kdy to má být?“

„Naposledy ses zpovídal, když jsi vstupoval do řádu. Od té doby...“ vysvětlil Tomáš.

„Těžko říct. Zabil jsem několik lidí; ale byli to nepřátelé, nezasloužili si nic jiného a bylo to v boji. Nelituji žádného a kdybych potkal dalšího takového, zabiju ho taky.“

„Je to pravda,“ řekl Tomáš. „Souhlasím s ním.“

Hrbáč kývl hlavou a chtěl se k němu natáhnout, aby jej poznamenal křížem; ale Charry mu zadržel ruku. „Vzpomněl jsem si na něco, co jsem učinil a čeho lituji. Bylo to v první den mého příchodu do Arminu: zabil jsem leoparda.“

Hrbáč se podíval dost udiveně; sice chápal, že jsme rozumní jako on, ale nebyl si zcela jist, jak to Charry myslí.

„Prolil jsem jeho krev zbytečně, jen proto, že jsem nepochopil, že mi nabízí přátelství. To je můj zločin; od té chvíle jsem neukřivdil žádné šelmě - a lidem jen těm, kteří to zasloužili.“

Hrbáč přikývl. Pak mu učinil na těle znamení kříže.

Diana nervózně poposedla na židli.

„Když jsem měla být zasvěcena, hovořili jsme celou hodinu o mých hříších; ale každý můj čin jsi schválil, Tomáši. Necítím v sobě vinu před Bohem ani před lidmi; udělala jsem vždy to, co jsem cítila jako správné. Je to zlé?“

„Myslím, že není,“ řekl Tomáš. „Myslím, že jsi udělala dobře. Zabila jsi hodně lidí; cítíš snad, že někdo to nezasloužil?“

„Ano, bylo jich dost, neumím je ani spočítat. Ten první zemřel, když mi bylo čtrnáct, na toho jediného si pamatuji. Pak už nevím, vždycky se to stalo rychleji, než jsem si to stihla rozmyslet. Měla bych snad slíbit, že ty příští už zabiju... uvážlivěji? Že se budu rozmýšlet, koho zabít a koho ne?“

Tomáš pohlédl na hrbáče; ten pokrčil rameny. „Žiješ podle svého zákona, sestro. Nerozumím tomu, co říkáš, ani jak myslíš. Zřejmě však víš, co podnikáš.“

„Obvykle mi všichni vyčítají, že podléhám impulsům. Moudří lidé si nejdříve rozmyslí, co udělají, a pak to vykonají. Já nejdřív udělám, co mi napadne a pak si to teprve rozmýšlím. Obyčejně mám štěstí a dopadne to dobře. Až to jednou nezvládnu...“

Hrbáč chvíli uvažoval. „Říká se o tobě, že jsi velmi vzdělaná. Řídíš se při svém počínání zněním Písem?“

„Vzdělaná... no, určitě jsem. Přečetla jsem toho hodně. Dokonce když se zamyslím, tak přesně vím, jak by se měli chovat ostatní. Jenže když mám něco udělat sama, tak reaguju spontánně.“

„Ztřeštěně, jsi chtěla říct.“ zasmál se Charry.

„Počkej, bratře,“ řekl hrbáč mírně. „Je-li situace skutečně taková, jak ji sestra popisuje, pak jsou tu zřetelné příznaky vedení Duchem Svatým. Jsou případy, kdy nejsprávnější je učinit přesně to, co dělá sestra Diana, nepřemýšlet a vykonat, co právě v současné chvíli považuje za potřebné.“

Diana se tvářila spokojeně; málokdy ji někdo pochválil.

„Tvoje činy bude soudit Bůh,“ řekl hrbáč a poznamenal její tělo znamením kříže. „Jsi čistá, sestro.“

Poté jsme projevili my tři, že si nejsme vědomi žádných hříchů; ani to nikdo neočekával a dali nám rozhřešení.

Potom promluvil hrbáč:

„Naposledy jsem očistil svou duši před rokem. Od té doby jsem bojoval a zabíjel. Zabil jsem Jana Rippla, policejního špicla, který mi přišel na stopu. Okradl jsem jeho mrtvolu a zahrabal ji v pískovně v Berouně, kam jsem ho vylákal. Na příkaz bratří jsem vykonal v Jindřichově Hradci rozsudek nad Filomenou Borkovou, vdovou, která se zabývala lichvou a vydírala peníze z chudáků; daroval jsem jí smrt a zničil její dlužní úpisy. Dále jsem smrt daroval Ondřeji Vávrovi z Plzně; nevím, co spáchal. Dále jsem třikrát otevřel věci zavřené a odnesl z nich cizí majetek. Jeden trezor, dva byty.“

„Bral jsi peníze?“

„Z trezoru. Byl to muž, který hodně dlužil řádu. Věděl, že jsme to byli my a věděl, proč se to stalo. Kromě toho jsem předstíral stopy loupežné vraždy v případech provedení rozsudku, aby policie byla uvedena v omyl. Získaný majetek jsem věnoval chudým.“

„V tom případě je to v pořádku.“

„Potom...“ hrbáč se trochu zarazil, ale hned pokračoval: „Zabil jsem jednoho muže o své vůli, bez rozkazu. Bylo to, když jsem se vracel z Jindřichova Hradce; přestoupil jsem příkaz k okamžitému návratu, protože jsem v jedné vesnici musel ošetřit raněného, pokopal ho kůň. Z toho důvodu bych už nesplnil časový plán, tak jsem se rozhodl zůstat s muži, kteří mi pomáhali, v místním hostinci; přijal jsem jejich pohostinství. Tam se hovořilo o jistém Adamu Hadačovi, sedlákovi z vedlejší vesnice; řeč o něm byla ve spojitosti s katastrofou, která se udála před několika dny. Jistá vdova, která dlužila onomu Hadačovi peníze, byla exekučně vystěhována z domu, který jí patřil, a veškerý majetek dán do dražby. Ta žena spolu se třemi malými dětmi byla vyštvána na silnici prakticky bez jakékoliv možnosti obživy; navíc nemocná a práce neschopná. Hadač, který zastával místo v obecní radě, znemožnil i podporu, kterou jí obec mohla dát. Nešťastná žena zanechala děti u příbuzných a vydala se pěšky za nějakými dalšími lidmi, u kterých doufala získat pomoc. Bylo však zjištěno, že tam vůbec nešla, za vesnicí si uvázala na krk kámen a utopila se v rybníku. Její mrtvola byla právě před několika dny nalezena; následkem toho její děti byly dány pod správu c.k. vychovatelny a nešťastnice pohřbena u hřbitovní zdi bez řádných církevních obřadů, jak jsou trestáni sebevrazi.

Nedal jsem najevo, že se o tu událost zajímám, ale rozhodl jsem se využít svého práva konat činy. V noci jsem opustil onu hospodu a vydal se ke statku Adama Hadače; žil sám se svou ženou, byli bezdětní. Vstoupil jsem do jejich statku a pak do ložnice, kde spali. Ta žena byla starší než Hadač, zřejmě si ji vzal, jak říkali lidé, pro peníze. Také ona byla značně lakotná. Uspal jsem ji obvyklým způsobem; na to jsem probudil Adama Hadače a vyzval ho, aby mne následoval. Vzpíral se, proto jsem mu pohrozil zbraní a policejním odznakem. Šel se mnou do pokoje, kde jsme spolu mluvili. Nařídil jsem mu sepsat prohlášení, že velmi lituje svého zločinu, kterým zbavil nešťastné sirotky možnosti obživy a proto se rozhodl darovat jim část svého majetku a věnovat na jejich řádnou výchovu; po delší rozmluvě takovouto listinu sepsal. Nato jsem jej vyzval, aby vyšel se mnou k olši na návsi; tam jsem mu přehodil přes šíji konopný provaz a daroval mu smrt. Tělo jsem zavěsil na větev této olše a vytvořil stopy, nasvědčující sebevraždě. Pak jsem se vrátil do hospody a vytvořil zdání, že jsem tam byl celou noc. Ráno jsem opustil tento kraj, aniž jsem se dále o případ zajímal; avšak dle dalších zjištění byl mrtvý nalezen důvěryhodnými lidmi, byl nalezen i dopis a přes odpor vdovy byla poslední vůle vykonána.“

Hrbáč zmlkl; chvíli bylo ticho a všichni hleděli na jeho tvář, hluboce zbrázděnou utrpením. Představil jsem si, jak asi hovořil s tím mužem a jak bylo darebákovi, když umíral; ale souhlasím s trestem, který hrbáč vykonal. Bylo to dle našich zákonů. Bylo to správné.

Potom Diana zvedla ruku a učinila našemu hostiteli na těle znamení kříže. „Jsi čistý, bratře!“ řekla vyzývavě.

Tomáš Baarfelt sejmul hrbáčovy hříchy vzápětí po ní a poté všichni ostatní.

„Učinil jsi správně, bratře.“ řekl Tomáš.

Potom jsme všichni chvíli mlčeli; až Tomáš opět promluvil: „Očistili jsme svoje duše, bratři. Nyní pojezme krev a tělo Pána našeho Ježíše Krista.“

Vztáhl ruce nad chléb a víno a šeptem pronesl krátkou modlitbu. Uchopil chléb a se slovy: „Vezměte a jezte, toto jest Moje tělo.“ kousek odtrhl a vložil do úst. Podal chléb Dianě, ta utrhla nejen pro sebe, ale i pro nás. Pak vzal Tomáš pohár a pravil: „Pijte z něho všichni, neboť toto jest krev Má, která se za vás vylévá.“ Napil se a po něm všichni ostatní.

Když jsme to dělali poprvé, neproběhlo to tak hladce, neboť my šelmy nemáme příliš rádi suchý chléb a víno nepijeme vůbec, pro alkohol v něm obsažený. Tomáš nám však vysvětlil, z jakého důvodu se tato hostina koná a proto jsme si zvykli přijímat jako lidé.

Když bylo přijímání skončeno, četla ještě Diana z Bible. Potom Tomáš řekl: „Posilnili jsme svoje duše, bratři; teď se rozejdeme, abychom se možná již nikdy nesešli. Sbohem, bratře Jene; konej dál čestně svůj úřad a vzpomínej na nás v dobrém!“

Hrbáč povstal také. „Bratře komthure, ty odcházíš, vím to; vím také, že jdeš bojovat a že možná padneš nebo budeš muset odejít a už se nevrátíš. Prosím tě proto o požehnání.“

Poklekl na jedno koleno; Tomáš jej požehnal znamením kříže: „Buď ti Bůh milostiv a ochraňuj tvé kroky, bratře!“

„Děkuji, bratře komthure. Ať Bůh ochraňuje tvoje kroky a ať je milostiv duším tvých nepřátel. Neboť kráčíš ve stínu křídel spravedlnosti - a spravedlnost je neúprosná.“

„Tak jest. Nuže, půjdeme...“

Odešli jsme z toho domu, vrátili se opět nočními ulicemi do svého obydlí a šli spát. Od té doby jsem už nikdy neviděl starý hrad Českých králů, katedrálu Svatého Víta ani korunu té země; neviděl jsem ji nikdy na Baarfeltově hlavě, a je to jedna z mála věcí, jichž je mi v životě líto.

Ráno bylo krásně, svítilo slunce a po ulicích chodila spousta lidí, neboť byla neděle. Ale my museli čekat, až se probudí lidé, protože ta noční procházka je poněkud zmohla a museli dlouho odpočívat. Tomáš nám pak vysvětlil, že se stejně ti lepší lidé probouzejí až k jedenácté, takže se nic hrozného nestalo.

V plánu byla schůzka s Pépi Nekvindou; včera nás sice na chvíli navštívil, ale protože spěchal na schůzi socialistického spolku, neměl moc času. Tak jsme se dohodli, že se sejdeme v Divoké Šárce ve výletní restauraci. Tam jsme tedy nyní měli jet.

Diana se zoufale prohrabovala ve dvou velkých kufrech, které obsahovaly její garderobu a hledala, co na sebe. Tomáš jí zhruba vypodobnil, jak asi vyhlížejí nedělně oblečené měšťačky v Praze, taky je obhlédla z okna a usoudila, že nic podobného nevlastní. Většina žen nosí dlouhou černou či tmavou sukni, květovanou či jinak pestrou blůzičku, šál nebo velký šátek na ramena a na hlavě klobouk téměř mužského střihu, ozdobený květinami nebo závojíčkem. Pokud se v davu nalezly dámy s kloboukem hrncovitým a jinak podivně tvarovaným a vyzdobeným spoustou velikých květů či případně kašírovaným ovocem, byly to příslušnice svobodného podnikání, což se Tomášovi zdařilo Dianě vysvětlit.

Nedalo se nic dělat; oblékla se do svého vkusného a noblesního šedého cestovního obleku s kloboučkem tvaru cylindru se závojem pouze proti mouchám, ačkoliv takto vypadala mezi Pražačkami přece jen poněkud zvláštně; nevtíravá elegance není v tomto městě ceněna. Tomáš slíbil, že si Diana může během cesty koupit něco, v čem by byla od pražské dívky k nerozeznání.

Charry zatím diskutoval s námi o tom, co budeme dělat. Soudil, že Pražané by nebyli moc příjemně překvapeni, kdyby nás vypustil na ulici a nechal volně kráčet; možná by se dokonce polekali nebo na nás nechali vytáhnout ostrostřelce. Tomáš se smál; nechal předjet náš kočár a prohlásil, že se tam usadíme a v případě potřeby sám dohodne s okolními lidmi, aby se nás nebáli.

A už se jelo; trochu jsme se dívali ven a nějaká starší dáma omdlela. Zato se k nám seběhly děti, smály se a něco křičely; byl bych si s nimi rád popovídal, ale nesměl jsem vystoupit. Diana a Charry zapadli do obchodu a nakupovali, pak se Diana vrátila navýsost šťastná.

Sehnala sukni, která jí sahala do poloviny lýtek a byla tmavě hnědá, což se nosí. K tomu si natáhla modré punčochy, což byla provokace tak hrozná, že dobře vychovaní občané odvraceli studem zraky; Tomáš vysvětlil, že modré punčochy jsou odznakem moderních emancipovaných dam, které bojují za ženská práva a zrovnoprávnění s muži; což tedy Diana skutečně byla. Kromě toho je zvykem těchto dam nosit spodničku delší než sukni, takže její okraj malinko vyčuhuje; scházejí se v ženských klubech, pijí kávu a vydávají ohnivá provolání, jak je muži utlačují. To všechno by se Dianě velmi líbilo, ale neměla zrovna čas navazovat s takovými kluby spojení. Blůzičku sehnala co nejpestřejší, s krajkovým límcem a manžetami, namísto šálu výrazně kostkovaný pléd, připomínající skotský tartan. Zato místo toho nevýrazného klobouku si nasadila něco, co tady doposud nebylo viděno: baret s přehršlí peří po straně, takže vypadala jako myslivecký mládenec. Za celý den jsme kromě ní viděli v Praze jen tři dámy s takovým baretem, vesměs příslušnice vyšších vrstev: jedna byla baronesa, jedna malířka a jedna Židovka.

„No tak!“ pravila se zadostiučiněním. „Teď se konečně můžeme vydat na výlet bez obav!“

„Taky si myslím,“ řekl Charry. „Doufám, že se budeš chovat uhlazeně; tím myslím, že se nebudeš hádat ani prát...“

„Mám tě po ruce, nebudu se muset s nikým dohadovat,“ Diana pohladila Tannarra po hlavě: „Kromě toho mám svoje kočičky. Jistě mě ochrání, kdyby se něco dělo...“

Slíbili jsme jí to. Pak už jsme vyjeli z města a vesele klusali po silnici plné podobných kočárů, jako byl náš. Po stranách šli lidé pěšky, všichni veselí a šťastní; ženy vlekly koše s jídlem, muži nesli láhve, děti se honily a strkaly. Nějací mládenci hráli na kytaru a pěli písně, o kterých Tomáš soudil, že jsou policejně zakázané.

V restauraci, kam jsme dojeli, byla hlava na hlavě; nebýt toho, že pro nás Pépi zabral stůl, neměli bychom si kam sednout. Tomáš především zašel za hostinským a jemně ho upozornil, že přijdeme i my; šéf se napřed lekl, ale rychle se vzpamatoval. Zašel k hudbě, která trůnila na pódiu pod dřevěnou stříškou, nechal zahrát tuš a slavnostně oznámil, že na jeho velké prosby jsme jej ráčili navštívit a že se p.t. obecenstvo nemá bát, ale naopak se těšit z té krásné příležitosti vidět šelmy ze země „indočínské“, jaké se jinak dají vidět pouze za tučný peníz v c.k. cirkuse. Načež přestala zábava a každý se k nám točil, takže jsme majestátně vyšli z vozu a lidé nám velmi ochotně dělali místo až k našemu stolu. Chvíli trvalo, než se přestali bát, ale potom se někteří odvážili na nás i sáhnout. Sbíhali se sem za chvíli z celého okolí a hostinský pilně točil pivo. Muzika hasičského sboru hrála, až to ohlušovalo, mládež se točila v kole - chlapci a dívky křičeli a výskali a vůbec se slavilo jako při velkém svátku u nás ve vesnici.

Pépi měl u stolu nějaké hosty: bledolící dívenku v chudobných šatech a vysokého blonďáka v pruhovaném tričku, jaké nosí námořníci. „To je Honza Zvoník, můj kamarád... a tohle Anička!“ trochu zaváhal, když představoval dívku, a ta zčervenala.

„To mě moc těší,“ řekla Diana a hned se k ní hrnula. „Tak ty seš ta holka, co v ní našel náš Pépi zalíbení? Tak dobrý, zaplať Pánbůh za to, už jsem myslela, že zůstane navěky sám!“

Anička se dost zarazila, když ji oslovila tak přátelsky a hlavně lidovou češtinou tak skvěle vystrojená dáma; chvíli koukala vyjeveně, pak zapípala: „Já... mám taky radost, že jich poznávám, milostpaní...“

„Ale běž! Co si budeme vykat, nebo co? Tykej mi a říkej Diano! Já ti přeci taky tykám!“

„Diana... to je moc pěkný jméno!“ pochválila Anička. „Takový fajnový, žejo? Voni... ty seš zdaleka, nebo né?“

„Z Francie. Ale Diana je jméno římské, víš?“

„Jo... v Římě, tam sídlí pan papež, žejo?“

„No, teďkom ano. Ale když tam uctívali bohyni Dianu, tak ještě papežové nebyli. To bylo za pohanskejch dob, před narozením Krista...“ nevynechala Diana příležitost poučit nevzdělané.

„Ježíšmarjá!“ Anička se hrozně lekla. „Vona byla taky ňáká paní bohyně, když eště nežil Kristus pán?“

„No jejda, a kolik; v každý zemi jich byla fůra. Třeba v Egyptě za doby faraónů; vykopala jsem jednou stélu, na který je oslavná óda na bohyni Hathóru, to byla patronka města Memphisu; obvykle ji zpodobovali s hlavou krávy...“

V té chvíli Tomáš zakašlal a kopl Dianu do kotníku. Ta to nečekala, tak jen vyjekla: „Au! Co je?“

Tomáš promluvil francouzsky, aby Anička nerozuměla: „Sama seš kráva! Okamžitě nech těch řečí a nějak to zamluv; to dítě nemá ani ponětí o starém Egyptě! Teď z toho bude mít v hlavě guláš!“

Anička se zatím malinko vzpamatovala, takže mohla říct: „Nojo Egypt, to já přeci znám z náboženství! Tam utekla Svatá rodina s Jezulátkem; a Mojžíš, když ho ten zlej faraón honil, tak ho nechal utopit v Rudým moři. To jsme se všecko učili v katechismu. Ty ses to taky učila?“

„Ne, já tam byla osobně... ale máš vcelku ve všem pravdu. To se stalo ještě, než se Ježíš narodil...“

„Tak to je dobrý!“ zářila Anička štěstím, že byla pochválena.

„Jestlipak víte, proč se tohle místo jmenuje Divoká Šárka?“ snažil se Tomáš odvést řeč stranou. „Pamatujete se, jak jsem vám vyprávěl o praotci Čechovi, co přišel na Říp? A o Vyšehradu, kde sídlila kněžna Libuše, než založila Prahu? Tak když ta kněžna zemřela, dívky, které tvořily její dvůr, se začaly bát, že ztratí svůj vliv a že si je muži rozeberou za manželky. A mnohým se to nelíbilo a chtěly se bránit...“

„Tak to byly husy,“ komentovala Diana. „Vdávat se je zábava! A co to povídáš o jejím dvoře, ona měla partu dívek? Co dělaly?“

„Vcelku nic; bylo jich tam tak třicet a občas některá udělala nějaké drobné práce, ale více méně se učily od paní moudrosti, šikovnosti a domácím pracem. Ty nejchytřejší taky věštily, léčily lidi a čarovaly. A vládly zemi podle přání své panovnice, vlastně to bylo její, toho Přemysla si jenom vzala za muže...“

„Fajn,“ řekla Diana. „To si pořídím taky! Povídej dál...“

„Když kněžna Libuše umřela, začaly se dívky bát o svá práva. A že se jim muži jenom smáli, postavily si naproti Vyšehradu vlastní hrad Děvín, opevnily se tam, ozbrojily se a podnikaly výpravy do okolí proti mužům. Když nějakého dopadly, zabily ho a jeho ženu přinutily, aby se k nim dala. Tak bojovaly pořád a zemí se šířil strach a nenávist...“

„A co dělaly v noci? Bez mužů to přece musela být otrava!“

„Prosím tě, Diano! Když to neznaly, tak co měly dělat? Ony byly tak trochu vyšinuté, víš...?“

„Věřím; já bejt bez chlapa, tak se zblázním taky. Ještě že Charry má rozum a nikam beze mne nechodí!“

Tomáš jen mávl rukou a pokračoval: „Jejich velitelka Vlasta totiž původně chtěla být kněžnou, vzít si vdovce Přemysla a panovat jako Libuše. Jenže Přemysl na ni nezabíral, tak byla nucená dělat takovéhle vylomeniny. A ještě jeden chlap byl ostře proti těm bojovným holkám: nějaký Ctirad, mladý hezký bojovník, ale doposud nepokažený nemravností. A toho si Vlasta umanula zlikvidovat, jen co to půjde...“

Diana otevřela pusu, ale Tomáš se podíval výhružně, tak ji zase zavřela, aniž promluvila.

„Vlasta vybrala ze svých děvčat tu nejhezčí, jménem Šárku; tady v tom údolí ji přivázala ke stromu a dala jí roh a láhev plnou medoviny. Věděly, že Ctirad pojede kolem, tak se schovaly do křoví a dávaly pozor. Ctirad samozřejmě se svou družinou přijel a když viděl u stromu uvázanou takovou krasavici, dost se divil. Ona mu vykládala, že ji takhle uvázaly Vlastiny holky, že s nima nechtěla držet, protože se jí líbí víc chlapi než děvčata; tak ji Ctirad pustil a jak byla opravdu moc hezká, ohlásil přestávku na oběd a sedl si s ní u stromu do trávy. Šárka mu nabídla občerstvení z té flašky a když se napil, taky jeho lidem. Tak tam seděli v trávě a popíjeli a povídali si. Slovo dalo slovo...“

„To si myslím! Dovedu si představit, co to udělá, když hezká zdravá holka potká po dlouhým půstu pěknýho mladýho kluka! Ještě k tomu ten alkohol - to by udělalo svý i s úplným beránkem!“

„Slovo dalo slovo a ti dva se do sebe zakoukali. A jak se Šárka zamilovala do Ctirada, vyklopila mu i to, že její kamarádky jsou všude kolem a čekají jenom, až jim zatroubí na roh. Ctirad byl sice varován, ale nelekl se a prohlásil, že se přece nebude bát pár děvčat - tak jim zatroubil sám.“

„To mi povídej!“ komentovala Diana. „Celej můj muž! Aspoň je vidět, co dělá z lidí alkohol!“

„No a v tu ránu se vyhrnuly děvčata z křoví a vrhly se na muže. Ovšem ne tak, jak myslí Diana, naopak je začaly zabíjet meči; jak byli muži opilí, nechali se podřezat jako kuřata. Ctirada dívky odtáhly na svůj Děvín, tam ho vpletly do kola a nechaly na potupu knížeti v tom kole s přelámanými kostmi umírat. Jenže Šárka se trápila a hádala dokonce s Vlastou, že si to takhle nepředstavovala; a jelikož měla nějaké divné řeči o tom, že to povídání s Ctiradem nebylo tak špatné a že by to doporučovala zkusit i ostatním děvčatům, tak ji Vlasta, aby nerozvracela morálku, nechala veřejně popravit.“

„A ta kočka se nechala?“

„No, co mohla dělat proti velitelce?“

„Já bych ji zkusila prohodit zavřenejma dveřma. Potom bych ji trochu poválela po cvičáku, vymáchala v řece a viděly bysme, co by z ní bylo. Šárka byla malinko slabší na myšlení, ne?“

„Ony to byly vůbec divný časy, tenkrát. Ale od té doby se tohle údolí jmenuje Šárka. To je vlastně, co jsem vám chtěl povídat!“

Tomáš si utřel šátkem pot z čela a důkladně se napil piva. To pro Charryho bylo pokynem, aby si objednal další, už třetí; nějak moc mu chutnalo. Tomáš tvrdil, že je ze Smíchovského pivovaru a že lepší už je jenom z Plzně. Pili ho všichni, dokonce i Dianě chutnalo, a ta má nějak mlsný jazyk!

„Stejně to byla príma legrace,“ řekla Diana. „Znáš ještě víc takových zábavných historek?“

„Znám, ale ty ti budu povídat až někdy jindy. Teď mě to malinko vyčerpalo a pak, ty máš ke všemu trochu svérázný komentáře...“

Diana si pohrdavě odfrkla a opřela se lépe o židli. Naklonila se k Aničce a ptala se: „Co tobě, jak se ti to líbilo? Co bys ty dělala na místě tý Šárky?“

„Já?“ Anička se ulekla. „Já nevím. Ale vona to přeci byla dáma, nebo né? Když byla u kněžny a ještě na vyšším místě...?“

„Co je to na nás nějaká kněžna!“ mávla rukou Diana. „Takovejch dam jsem už v životě viděla a představ si, jsou to obyčejný holky jako jseš ty nebo já. Když je hodíš do řeky, vypadají jako zmáčenej potkan zrovna jako každej jinej.“

„To říkáš! Ale viděla jsi ty někdy dovopravdickou dámu? Moje tetička sloužila u jedný paní baronky, na zámku, víš?“

„No a co? Já jsem hraběnka z Guyrlayowu; myslíš, že je to něco moc? Furt ještě ne tolik, aby za mě někdo poklízel koně!“

Anička se mírně zapotácela, jak se o ni pokusily mdloby. „Ne... pro Krista Pána, milostpaní, voni jsou hraběnka? To já bych si nikdá nedovolila, pro všecky svatý na nebesích...“

„Co zas je, děje se něco? To snad přeci není nic tak zlýho, že jsem hraběnka! Co se cukáš?“

„Ježíš Marjá, milostpaní, voni se snad spletli! Dyť já sem jen vobyčejná holka z fabriky, dělám celý dně a mám za to jenom pár šestáků; voni si snad myslej, že jsem ňáká lepší dáma, že jsou ke mně taková dobrá! Ale já fakt...“

Diana se ohlédla na Tomáše. „Nerozumím já jí nebo ona mně?“

„Totiž,“ řekl Tomáš s potutelným úsměvem. „Ona se ještě nikdy nepotkala s hraběnkou, víš? Ona je obyčejná dívka a má ještě před šlechtici velikou úctu. Nevím, co s ní udělat; musíš ji nějak uklidnit, nebo ti uteče a Pépi se bude vztekat...“

Pépi, který poslouchal rozpravu dost nechápavě, pohladil Aničku několikrát po rameni: „No tak Anči!“ zabručel. „Dyť se nedělej... Je to pravda, Diana je hraběnka, ale vidíš, že jí tykám a kamarádím se s ní jako s každým. My jsme teď taky lepší lidi; ty seš... teda, když si mě vemeš, tak budeš žena rytíře, víš, budeš taky dáma a proto...“

„No vidíš, nedělej fóry!“ dodala Diana. „Tady máš šnuptychl, votři si oči a napij se, to ti udělá dobře. A zapomeň na všecky ty pitomý cancy o nadřazenosti šlechty; vůbec žádnej člověk není lepší než jinej, to tvrděj jenom takový ty...“ nemohla si honem vzpomenout na správné české slovo.

„Paďouři.“ napověděl jí Tomáš. Diana to sice ještě neslyšela, ale zvukomalebně se jí líbilo, tak to opakovala.

Anička jektala zuby a utírala si slzičky; rozrušilo ji to trochu a mně jí bylo líto. Aby už neplakala, otřel jsem se jí hlavou o ruku a řekl pokud možno něžně: „Tak už nebreč, lidská dívko! Vždyť se vůbec nic neděje. Podívej, my tygři jsme všichni šlechtici a taky se s tím nikde nevytahujem...“

Myslel jsem to dobře; čekal jsem, že ji to uklidní, ale ona, jak mě slyšela, se zapotácela a už se zas kácela dozadu. Tomáš se jenom smál, tak ji musel chytit Pépi; Diana taky koukala udiveně, co se holčičce zase stalo.

„Diano, vedeš o dva body!“ řekl Tomáš. „Jestli se ti povedlo, aby ji ranila mrtvice, tak tě přerazím!“

„Já nevím, co jsem udělala! Já se chovám, jak můžu nejvíc uhlazeně a vlídně - takhle to dopadá! To by člověk už nesměl ani otevřít pusu!“

„Člověk snad; ale Aflargeo neměl mluvit!“

„Proč ne? Rozumný člověk se přece nemůže bát tygra! U nás ve vesnici si na mne všichni lidi už zvykli!“ řekl jsem.

„Mlč už, proboha! Diano, musíme tady udělat nějaký pořádek; Anička nám omdlívá, Pépi se vzteká, Charry nerozumí česky a Aflargeovu pomoc bych radši ani nežádal. Musíme to tady nějak uklidnit. Víš co, já ji vezmu tančit a ty si skoč s Pépim. Ale opatrně, prosím tě, ať neztropíte nějakou rotyku!“

Diana ochotně vstala a všichni čtyři odešli na parket. Charry se jen zasmál a pozoroval, co se bude dít. Dokud tancovali v té sestavě, bylo vše v pořádku. Tomáš tančil s Aničkou a něco jí vemlouvavě povídal, což na ni zřejmě mělo dost účinek, přestala natahovat a začala trochu normálně myslet. Diana protáčela Pépiho a ten musel hodně přemýšlet nad tancem, aby jí stačil. Diana tančí vášnivě ráda a velice dobře, což kvitovalo uznáním i přítomné obecenstvo. Potom se vyměnili; Anička už byla veselejší, jak si začala zvykat, točila se v kole a usmívala se na Pépiho. Diana s Tomášem si při tanci rozumějí už od nás, tak jim to šlo jedna radost. Potom tančila Diana s Charrym, ale to nebylo ono; Charry přece jenom není v tanci tak zběhlý jako ona, zvlášť jej pletl nezvyklý rytmus české dechovky, odlišný od jakékoliv jiné muziky. Tomáš tančil s nějakou cizí dámou.

Když se zas sešli všichni u stolu, bylo to už v pořádku; Anička si zvykla tykat i Baarfeltovi a Dianu brala jako kamarádku, jen se občas zarazila, když Diana řekla něco příliš odvážného. Ale Diana si dávala pozor na jazýček, protože se pilo to pivo a Charry s Pépim si zašli na „náprstek hořké“; Diana by se taky dala pozvat, ale na dámu se to neslušelo.

„Chtěla bych umět tak krásně tančit jako ty!“ přála si Anička.

„Ale běž; vždyť mi Pépi ani nestačil! On tě už naučí, jestli spolu zůstanete...“

Anička se začervenala. „Myslíš, že mě bude chtít?“

„A proč by neměl? Jseš hezká holka a kdybys byla trochu víc... načančaná, byla by z tebe kočka jedna báseň!“

„Šak podívej, jakej mi koupil krásnej šátek!“ pochlubila se Anička; šátek byl červený s drobnými kvítky a když se točili v kole, poletoval jí na ramenou jako plamen.

„Pěknej! Ale to ho musíš uhnout, aby ti nakoupil víc! Koukni, dneska jsem od muže dostala všechny tyhle šaty a když bude potřeba, dostanu další! Až někam půjdeš, vem mě s sebou a já už na něj dohlídnu, aby si tě pořádně ošatil!“

Anička zrudla ještě víc a přitiskla si pěstičky na obličej. „Ale to přeci nejde; on ani není můj muž! Pořádný děvče nemůže nic vzít od cizího mužskýho, to by byla hrozná ostuda!“

„Prosím tě! To chceš vedle něho chodit jako chudá příbuzná? Však na to má, aby platil; Pépi není žádnej trapnej voleza, ale solidní kluk, tak není nic zlýho si od něj vzít pár šestáků. Až si tě vezme, stejně bude tvůj i s prachama...“

„Von mi teda chtěl koupit ňáký krásný šaty; ale já se bojím, co by tomu řekli lidi! Dyť by mě možná i pomluvili!“

„A co máš z toho? Mě lidi pomlouvaj pořád a... Kdo ti co dal, ten ať tě kritizuje. Ostatním dej leda do nosu. Máš ho ráda?“

„Mám... ale to se tak přece neříká!“ zakryla si tvář Anička.

„Ale jdi, malá! Jseš jednou jeho děvče a máš svý práva. Taky právo říct všem, že ho máš ráda! Tak se za to nestyď!“

„Když... když ty seš taková rázná; jenže já se bojím! Kdybysem byla jako ty, tak bysem... jenže já jsem chudá holka a nikdá jsem neměla ani co do pusy. A doma taky žádnej nic nemá...“

„No bóže! Kolikpak ti je, sedmnáct? Když mi bylo sedmnáct, tak jsem taky neměla vůbec nic...“

„Nepovídej, byla jsi hraběnka! To už je dost...“

„Nebyla. Byla jsem obyčejná holka a kočovala s leopardy, takovými jako tuhle Tannarr. Jezdila jsem s nimi po stepi na koni, neměla co si obléct a k jídlu, co jsem si ulovila nebo co mi donesli. Všechno, co mám dneska, jsem dostala od nich nebo si to vybojovala... ani můj muž nikdy nic neměl. Když se stal... když začal vládnout svému panství, měl koně, meč, dvě pušky a revolver. S tím vládl pár tisícům tygrů...“

„Nojo,“ popotáhla Anička. „Jenomže to jde někde v jižních mořích. Tady to nejde, tady je jinej svět...“

„Tak ho musíte změnit!“

„Co, změnit svět? Ty mluvíš jako ty... sociálisti!“

„Socialisté chtějí, aby vládli dělníci a rolníci, jako seš ty. Docela dobrá myšlenka; proč by z vaší práce měl být živ nějakej otrapa Štarman a ty bys neměla ani na kloudný šaty?“

„To říká Pépi taky; já se bojím, aby si o něm někdo nemyslel, že je taky ten sociálista!“

„No a co? Já jsem anarchistka!“

A přece měl Tomáš pravdu; o Aničku se pokusily mdloby do třetice všeho dobrého. Diana už zas nepochopila, co se děje; doma k nám chodívali dělničtí předáci z přístavu, kterým radil Tomáš, někdy různí řádoví agenti, taky mu přinesli knihy, o něž si psal Andrej Rastopčenkov; Diana si přečetla Marxův Kapitál a moc se nad ním bavila. Od té doby občas kázala anarchii a počítala se ke komunardům. Anička to ovšem nemohla vědět, měla ze všeho podobného nesmírný strach.

„Pro pána Boha!“ vydechla. „Nejseš ty z těch, co nosej s sebou levorvéry a házejí bomby na císaře pána?“

„Revolver jsem nechala v kufru doma a bomby už jsem házela, ale ne na císaře, jenom na piráty. Co se klepeš?“

Baarfelt zaznamenal, že došlo zase k nějaké rozepři a honem Dianu upozorňoval, že přestřelila. Jenže nebylo třeba, Pépi jí přišel na pomoc a společně Aničku přesvědčovali, že její strach je úplně zbytečný. Už zas se rozbíhaly diskuse nebezpečných směrů a začínalo se zacházet do extrémů.

„Holky, nežvanit a tancovat!“ nařídil Baarfelt. „Jdem!“

„Co řeknu, všecko je špatně!“ rozčilovala se Diana. „Já nevím, co už bych lepšího tady povídala!“

„Nejlíp uděláš, když budeš mlčet!“

Během tance se dostavil pan Jindřich Born, pražský rytíř; uvítal se s Baarfeltem a přisedl si k našemu stolu. Charry a Pépi s nimi vytvořili čtveřici a Pépi začal podávat hlášení o svém pátrání ve věci Baarfelt i o akci Štarman. Mluvili ovšem německy, takže to Aničku nebavilo; Dianu taky ne, tak obě rády přijaly pozvání k tanci i od cizích pánů. Chlapců se k nim hrnulo dost, zvláště na Dianu se lepili jako vosy na med. Diana se s nimi skamarádila tak záviděníhodně rychle, že to ti dost prostí mládenci nedovedli ani pochopit; tancovala s neutuchající energií a vymýšlela všelijaké finesy, které vyvolávaly nadšení a snahu napodobit ji u pražských dívek. V přestávce zapadla mezi partu studentů a nedala se moc pobízet, aby se pochlubila svými názory; tito mládenci se nezhrozili jako Anička, naopak se smáli a pobízeli, aby povídala dál. Za deset minut pausy se jim podařilo dokonale probrat celou světovou politiku a v příštích chvílích už Dianiny řeči letěly celou hospodou a každý, kdo s nimi sympatizoval, se k nám sbíhal jako myši na špek.

Bolela mne hlava z toho ruchu a hluku; vyplížil jsem se za prkenný plot, který ohraničoval zahradní restauraci a když to ani tam nebylo lepší, odtáhl jsem se mezi křovinami do lesa. Tam tolik lidí nechodilo, takže jsem se natáhl na zem a odpočíval. Asi pět minut.

Potom se z lesa vyřítilo pět kluků; když mě viděli, zůstali zaraženě stát a zírali. Až ten nejmenší křikl: „Ale, toho se nebojte! To je ta kočka, co ju vokazovali v hospodě! Ta nám nic neudělá, klidně si ju pojďte pohladit!“

Přišel ke mně a začal mě hladit po hlavě a tahat za uši. Nechal jsem ho; zbylí tři přišli také, jen poslední zůstal o kus dál a asi se bál. Rozhodl jsem se říct mu: „Neboj se! Já ti opravdu nic neudělám!“

„Jé, vono to mluví!“ rozkřičeli se. „To je príma čičina! Ty, nechtěl by sis s náma hrát?“

„Klidně - na co?“

„Páni, to je přeci kočka! Von si s náma bude hrát!“ křičel ten nejmladší, chytil mě za krk a cloumal se mnou; totiž byl by cloumal, kdyby byl větší nebo já menší.

„Doteďka jsme si hráli na Indiány.“ vyložil ten největší.

Hru na Indiány ovládám, hrál ji Gerd a kluci ze vsi. Spočívala v tom, že se všichni pomalovali dostupnými prostředky, oškubali peří z hus a slepic a zastrčili si je do vlasů, nebo uvázali k hlavě, pokud měli vlasy tak krátké, že jim nedržely. Pak lítali po vesnici s klacky v rukou a strašlivě ječeli. Jednou se dostali do sporu s kluky ze sousední vesnice a byla z toho rvačka; potom se do nich pustil Ao Harrap a ti přespolní utekli jako králíci, ani jim nemusel nic udělat.

„To by bylo v pořádku,“ řekl jsem. „Ale myslel jsem, že Indián má být pomalovanej a mít ve vlasech peří!“

„Von je chytrej!“ vyjekl jeden kluk. „Von je ještě chytřejší než ty, Vašku! Pojďte, namalujem se! Ty, kočko, čímpak?“

„Malej Gerd se mazal blátem a peří měl z krocana. Nevím, jestli to tady taky znáte...“

Největšímu zablýskalo v očích a prohlásil tajuplně: „Tam na druhým konci lesa leží pan četnickej závodčí a spí! Když se mi povede sebrat mu z klobouku chochol, budu náčelník, jo?“

„Spolehlivě, budeš!“ slíbili mu rukoudáním.

„Tak tady na mě počkejte! Zatím se můžete pomalovat!“ dovolil blahosklonně a zmizel v křovinách.

Než se vrátil, rozrostly se řady Indiánů o další tři kluky; starousedlíci jim vysvětlili, kdo jsem a že se mne nemusí bát; tou dobou se objevil i leopard Tannarr, tak bylo radosti daleko víc. Jediná chyba spočívala v tom, že Tannarr neuměl česky a muselo se mu překládat.

Vašek se vrátil trochu smutně. „Nepude to! Von ho má moc blízko sebe. Dyby mě chytil, ještě by mě zřezal. A to nechci...“

Tannarr si nechal vysvětlit, oč se jedná. Trvalo mu trochu déle, než pochopil, zato potom byl pln nadšení. „Slepici chytím, kdy si vzpomenu! To by bylo, abych nedokázal dostat z kohouta obyčejnej ocas!“

Vašek mu to chtěl ukázat, ale nebylo potřeba; Tannarr si k němu jen čichl a už byl na stopě. Za chvíli byl zpátky a vítězoslavně předal Vaškovi černý lesklý chochol z kohoutích ocasních per. Vašek podělil jedním pérem tři své pobočníky, zbytek zastrčil za slaměný klobouček.

„Tak! Já jsem teďko váš náčelník a povedu vás na výpravu proti zrádnejm bílejm tvářím! To ste už všecky?“

„Támhle kousek tábořej ňáký kluci z Libně; ale jsou to hrozný sígři a je jich nejmíň pět,“ hlásil jeden z nových. „Možná, že by si dali říct s náma...“

„Nás je víc!“ řekl Vašek, když nás spočítal na prstech. „A máme ty kočky, budou se nás bát! Di pro ně a řekni jim to!“

Než se vrátili, bylo nás už zas víc o dva kluky a Ao Harrapa. Kluci z Libně vypadali dost překvapeně, ještě nás neviděli.

„Ale že to jde, kočka velká jako tele?“ ptal se ten největší. „Není v tom ňákej švindl? Není v něm někdo zašitej? Já jednou viděl komedianti a ty měli s sebou vopici, která vypadala přesně jako náš pan ředitel školy...“

„To voni nejsou jen tak kočky!“ vysvětloval důležitě Vašek. „Voni jsou chytrý jako lidi. Eště chytřejší!“

„Jo. Tak pudem.“ řekl Libeňák a šlo se. Museli jsme přejít potok po kládě; větší kluci přešli, menší jsme museli převézt na hřbetě. Vyhnuli jsme se spícímu četníkovi, který by v případě probuzení přišel na ztrátu chocholu a vydali se tam, kde tábořili dobře živení páni fabrikanti a jejich dětičky; kluci je provokovali ječením a házením blátem i kamením, a když se po nich lidé rozběhli a nadávali jim, dělali na ně dlouhý nos a utekli.

Mimo nás tam provozovali tuto činnost ještě tři ošlehaní kluci v otřepaných šatech; že byli jen tři, vypravila se proti nim horda deseti měšťáckých kluků za účelem zahnání. Ti tři ustupovali do lesa, banda za nimi a my jsme jim odřízli cestu a na Libeňákův rozkaz je napadli odzadu; kluci se dali naráz na útěk, ani nečekali; mazali jako střelení, sám nevím proč. Jednoho z nich chytili ti tři, napřed ho ztloukli a pak vymáchali v bahnité louži, než ho pustili pryč.

Na nás se tvářili rezervovaně; pak jeden objevil mezi kluky z Libně známého a pozdravili se; tím bylo sjednáno přátelství a my se dozvěděli, kdo ti tři jsou. Pocházeli z Podskalí a jmenovali se Joska, Ferda a Tonda. Na rozdíl od ostatních chodili bosí, měli záplatované kalhoty na kolenou i zadnici a když jsme přecházeli potok, klidně zašli v kalhotách do vody hluboké až nad kolena.

„To nic není,“ řekl pohrdavě Joska. „Dyž nás nepustěj přes most, kliďánko přeplavem řeku...“

Ferdovi chyběl vpředu zub, měl ho vyražený a dokázal proto plivat skrze zuby. Zatahal mě za ucho: „Páni, tohle by bylo něco na traufy! Nechceš jít s náma?“

„A co je to traufy?“ ptal jsem se; Podskaláci se začali rozohňovat, ulehli s námi na vyhřátou stráň a jeden přes druhého vykládali:

„To je taková naše válka; vedem ji se Smíchovákama a Nuselákama a Malostraňákama a se všeckejma vostatníma. Tyhlety Žižkováci a Libeňáci jsou naše kamarádi, teda někdy, ale zase jindá je s nima príma mlata. To je něco jinýho než ty uřvaný mazánkové z Vinohrad nebo židáčci z Novýho města!“

„My se nejvíc perem na mostě nebo dole na nábřeží; ale to je naše a tam na nás viděj fotři, a ty nemaj rádi, když traufujem místo práce. To není žádná sranda, my musíme dělat dyž jdou vory, ne že bysme se jenom bavili. Při tom kolikrát padne do vody i dospělej, což teprva my, tak se nebojíme vody. Zato když chytnem Smíchováka a trochu ho namočíme ve Vltavě, tak hnedka řve a volá maminku!“

„To je tím pivem! Voni maj na Smíchově pivovar, tak nejsou na vodu zvyklý! A Nuseláci se bojej vody jako krysy, co je s nima to jejich město prolezlý. To vůbec nemluvím vo těch panskejch parchantech z Vinohrad a Novýho Města. Takový žídě když chytnem, tak mu vořežem všecky knoflíky na gatích a nařežem mu a pošleme ho zpátky domů, ať si brečí jak chce!“

„Šak, Žižkováci to znaj a proto maj gatě svázaný jenom špagátem a to ještě ukradeným! Hele, tenhle zub mně vyrazil jeden hnusnej Žižkovák jenom za to, že jsem mu řek ty smrade žižkovskej! Bylo jich moc, tak jsem musel pěkně zdrhat, aby mě nezřezali!“

Povídali jsme si toho moc a všechno s divnou výslovností; však poslouchali i samotní Pražáci.

Potom nastal ale hukot; objevilo se tady několik matinek, hledajících svoje nezbedné ratolesti, takže jsme radši zmizeli do křoví. Ony matky ani u nás doma neměly rády, když jejich děti byly s námi; a tady na nás lidi nebyli ještě tak zvyklí. Joska Podskalák dostal záhlavec od nějakého pantáty, že si z něj dělal švandu, ale vůbec mu to neubralo na náladě. Seděli jsme s těmi zbylými ještě chvíli a povídal jsem o Arminu; poslouchali pozorně, jenom tři Podskaláci se polohlasně dohadovali, jak by se tam dalo dostat. Byli zvyklí plout po řece a marně jsem jim vysvětloval, jak se pluje po moři. Možná mi tak úplně nevěřili, ale byli nadšení.

Pak jsme se raději vrátili, však už se po nás Charry sháněl. Nálada začínala být trochu napjatá, částečně že Diana se svou partou počali mít čím dál víc protistátní řeči, a pak proto, že při tanci si jeden kluk dovolil na ni nějak nepěkně šáhnout. Diana bývá někdy divná; když se jí člověk na některých místech dotkne, hned se rozčílí. To dívky ve vesnici, když je kluci tak tiskli, se smály a občas vypískly, pouze na Dianu smí šahat jen Charry a nikdo jiný. Ten kluk byl opilý a trochu si moc dovolil, Diana zapomněla, kde je a švihla s ním do záhonku růžiček. Naštěstí si nikdo nevšiml, jak to udělala a dotyčný byl natolik napitý, že ho vůbec nenapadlo, že tam nespadl sám.

Každopádně Tomáš rozhodl, že jedeme domů. Taky proto, že se připozdívalo a jemu dohodil pan Born možnost navštívit představení opery v Národním divadle.

Koukal z toho nudný večer, kdy zůstaneme sami a Charry s Dianou se svátečně nastrojí a půjdou „mezi lidi“; ale Tomáš navrhl vzít nás s sebou. V Národním to dobře znal a měl tam spoustu známých, kromě toho nám pan Born věnoval svoji lóži a Tomáš řekl, že se v ní klidně můžeme schovat a až bude v sále tma, vystrčit hlavu a dívat se. Do lóže nás zavede postranními chodbami během předehry, kdy už lidé nechodí.

Těšili jsme se moc, taky Diana a Charry. Hned jak jsme přišli domů, si Diana vlezla do vany a celá se vydrhla; pak se začala strojit. Oproti odpoledni si tentokrát vzala široké nadýchané bílé šaty se spoustou krajek a různých ozdob, do uší si zavěsila náušnice, na ruce náramky, na krk náhrdelník z perel a na hlavu diamantovou čelenku; zářila na všechny strany. Charry si oblékl frak a získal tím neobvyklou důstojnost, i Tomáš byl ve fraku. Škoda, že my jsme se nemohli nějak důstojně vyzdobit; rozhodně by se slušelo, abychom reprezentovali naši zemi a svůj šlechtický stav. Tomáš nás však ujistil, že kdybychom někoho potkali, jistě na něj zapůsobíme už jen kožešinou.

Jeli jsme uzavřeným kočárem jako jindy. Tomáš po cestě vyprávěl o Národním divadle: „Divadlo, kam jedeme, je národní památkou; vybudoval si je sám lid za svoje peníze, vláda na to nedala ani pětník. Lidé kupovali cihly, někdo deset, někdo dal na víc, taky někteří čeští páni. Vláda tomu nepřála proto, že nechtěla, aby se v Praze hrálo česky v kamenném divadle.“

„Proč si dáte líbit takovou vládu?“ ptal se Ao Harrap.

Tomáš jenom pokrčil rameny. „Udělali ještě víc. Když bylo divadlo dokončeno, těsně před premiérou poslali svého agenta. Jmenoval se Rudolf Leschke, byl to pražský Němec a kriminálník. Podařilo se mu dostat se do divadla a zapálit je. Bohužel v téže době magistrát povolil cvičení pražských hasičů za městem a tak se hasiči dostavili napřed pozdě a pak bez stříkačky. Všechno shořelo. Mysleli, že tím zlomí národu sebevědomí a oberou je o českou kulturu. Ale lidé vybrali na divadlo znovu; a postavili je ještě krásnější.“

„Co se stalo s tím... Leschkem?“ ptala se Diana.

„Rudolf Leschke...“ Tomáš se odmlčel a rozpačitě se podrbal ve vousech. „Ten muž dneska spí pod... jedním ze základních kamenů ve sklepě divadla. Pohřbil jsem ho tam.“

„Co je to základní kámen?“ ptal jsem se.

„Tam dole jsou základní kameny; přivezli je z celých Čech, když se konala zakládací slavnost. Jeden z nich, ten nejlehčí, zvedl Jan... ten hrbáč z hradu. Shodil jsem Leshka do prohlubně, která po kameni zbyla, a Jan kámen pustil. Zaklel jsem ho, aby věčně střežil tuto stavbu; teď ji hlídá jeho duch...“

Diana rozpačitě ztichla, Charry se tvářil nejistě. Ao Harrap řekl: „Za starých časů můj národ také tak trestal zrádce. Mnozí spočívají pod základy pyramid v Americe...“

K divadlu se nedalo jen tak projet; přijížděly kočáry z celého okolí, diváci se tlačili na chodnících. Ne, že by všichni šli do divadla, mnozí jen čuměli na panstvo, které se tam sjíždělo. Před vchodem lidé vystupovali a tím se zdržoval provoz.

„To nic není,“ řekl Tomáš. „Když je premiéra nebo se hraje něco obzvlášť pozoruhodného, není tady k hnutí. Charry s Dianou vystoupí a půjdou hlavním vchodem. My počkáme u bočního a až to trochu utichne, provedu šelmy do naší lóže.“

Stalo se, jak řekl. Charry a Diana vystoupili a šli majestátním portálem. Každý jim dělal místo, lidé se otáčeli, hlavně aby si prohlédli Dianu. Diana se usmívala a chovala se ke každému mile; s uvaděčkami hovořila česky, Charrymu musela překládat.

Zatímco jsme čekali, zeptal se Tannarr, co vůbec hrají.

„Bude to opera od Bedřicha Smetany. Znal jsem toho pána, byl to zakladatel české národní opery. Dnes uvidíme jedno z jeho nejlepších děl, operu z dávných českých dějin Libuše. Přečtu vám pak z programu, o čem se v ní jedná, až u toho bude Diana.“

„Povídej hned,“ řekl jsem. „Diana si to přečte sama!“

„Odehrává se to před tisíci lety, když do Čech přišel český národ v čele s praotcem Čechem. Po něm vládl vladyka Krok, ten měl tři dcery: Kazi, Tetu a Libuši. Protože neměl syna, tehdy to chodilo tak, že panství zdědila nejmladší a nejchytřejší, Libuše. Ta potom vládla.“

„Tos už povídal,“ upozornil Tannarr. „Když jsi vykládal o dívčí válce. To bude jak umřela a jak se pak holky vzpouzely?“

„Ne, tohle bude o tom, jak se provdala za knížete Přemysla. Přemysl, zakladatel české královské dynastie, byl původně oráč. Rolník, oral na poli, když pro něho přišli, aby dělal knížete.“

„No a co? Charry je taky rolník. To není snad nic divného...“

„Pro tebe. Mezi vysokým panstvem je to zvláštnost; například zakladatel dynastie Habsburků, která teď vládne, byl švýcarský loupeživý rytíř. Všichni vládcové byli většinou původním povoláním zloději. To je právě v Čechách ta zvláštnost.“

Nekomentovali jsme to; dávno víme, že lidé jsou zvláštní.

„Kněžna Libuše musela soudit spor dvou bratří o dědictví po otci a ten, kterému se rozsudek nelíbil, ji urazil a posmíval se jí. Libuše nebyla jako Diana, která by si to s ním vyřídila na místě a vlastnoručně. Proto se rozhodla, že se vdá, aby si to s ním vyřídil její manžel. A tak se taky stalo.“

„To je myslím správné,“ řekl Tannarr. „Kdyby Diana nestačila, on by jí Charry jistě pomohl...“

„Tak to je ve stručnosti obsah. Ovšem není to všechno; pak vás upozorním na některé árie, to jsou zpěvná čísla. Například Libušina modlitba, árie Přemysla nebo Libušino proroctví, to jsou hudební skvosty; Aflargeo rozumí česky, zapamatuj si, co se zpívá a potom to ostatním vysvětli. Budeš tak laskav?“

„Ale klidně. My máme dobrou paměť...“

Ruch ve vstupní hale pozvolna utichal; Tomáš otevřel dvířka a šel dovnitř, kde promluvil s vedoucím uvaděčem. Ukázal mu řádový kříž, muž kývl hlavou a dal příkazy svým podřízeným. Všichni dohromady se potom postavili do hloučku a zírali na nás, když jsme vyšli z kočáru a prošli po schodech nahoru. Vedoucí uvaděč nás vedl po točitém schodišti vzhůru, kde nám ukázal, do které chodby. Tam se nás ujal jiný a zavedl nás do naší lóže. Všichni ti lidé kráčeli velmi tiše po kobercích, které tam jsou, ale tak tiše jako my chodit neuměli.

Seděli jsme v lóži rytíře Borna; Diana a Charry už tam byli, ale malovaná opona byla ještě spuštěná a dole v orchestřišti hrála hudba. Jsme zvyklí na hudbu od nás z vesnice, dokonce jsme tam měli i muziku, ve které hrálo sedmnáct hudebníků, ale tady jich bylo tak velké množství, že se to skoro nedalo spočítat; mnozí hráli na nástroje, jaké jsme ještě neviděli. A všechno to dohromady znělo nádherně; tak krásně, jako když jsme chodili na půdu našeho kostela poslouchat varhany. Tomáš se po nás díval, ale my si ho nevšímali; líbilo se nám to a když se nám něco líbí, nemáme zájem o nic dalšího.

Potom se zvedla ta malovaná opona, po ní i červená sametová a objevila se scéna: byl tam trůn, ale nebyl ze zlata jako trůn mého otce Wiirrty, jen ze dřeva a ozdobený řezbami. Stál na nádvoří hradu; byl to Vyšehrad, který nám Tomáš ukazoval, ale ještě dřevěný a asi dost nepohodlný. Právě přicházely dívky v bílých řízách a za nimi kněžna; přistoupila k trůnu, jedna kněžka jí podala bronzovou mísu a kněžna v ní zapálila posvátný oheň. Pak se začala modlit; zpívala velmi krásně a prosila bohy, aby chránili její zemi a pomáhali lidu ke štěstí. Tomáš měl pravdu; je to krásná árie. Tannarr si zapamatoval nápěv a tiše si jej notoval spolu s ní, ale Tomáš to zaslechl a přísně ho klepl ukazováčkem za ucho, aby mlčel.

Potom se odehrával ten soud; oč se ti dva vlastně hádali, jsme nepochopili. U nás je zvykem, že majetek patří celému kmeni a když někdo něco odkáže svým synům, je to jejich společné a jen těžko se to dá rozdělit. Zřejmě byla tehdy země ještě tak velká, že otec mohl dát každému synovi kousek a nikomu to nevadilo. Ale kdoví, oni se ti dva hádali spíš o jednu z Libušiných dívek a jak každý ví, pro ženu se udělá leccos, někdy se prosazuje i zbytečný a hloupý protest proti zavedeným zvykům.

Pak byla přestávka. Sotva to skončilo a rozsvítilo se, Tomáš nám nařídil, abychom se schovali za okraj lóže a neodvážili se dívat do sálu; v opačném případě nás vyhodí z divadla. To se nám nelíbilo a radši jsme zůstali schovaní.

„Poslyš,“ vyptávala se Diana. „Ona byla čarodějka?“

„Ovšem. Za těch časů dívky uměly čarovat.“

„S ohněm! Nikdy jsem ještě neviděla kouzla s ohněm. Co to s ním vlastně prováděla?“

„To je kouzlo Ohně. Říká se, že kdysi uměly čarodějky vyvolávat Živý Oheň, který planul, aniž popálil svou paní, aniž mu dávali potravu a říkal čarodějkám, co nevěděly.“

„Dalo by se to naučit?“

Tomáš dost dlouho váhal, než řekl: „Myslím, že ano. Totiž, je jedna žena, která to umí dělat. Ovšem já sám to nedokážu. Uměli to rytíři sedmého zasvěcení. To já nemám.“

„Kdo je to? Chci ji poznat a chci se to naučit...“

Tomáš opět rozpačitě mlčel, teprve pak řekl: „Možná ji poznáš - nepůjde-li to jinak.“

Diana celá oživla; chtěla se vyptávat dál, ale Tomáš už řekl jen: „Neptej se. To ti nemohu říct.“

Další jednání se odehrávalo na starém hřbitově. Dívka Krasava se svěřovala svému otci Lutoborovi, který měl nějakou vyšší funkci u dvora, co provedla těm dvěma bratřím, Chrudošovi a Štáhlavovi. Když se starý dozvěděl, že spor se vede vlastně o jeho dceru, dost ho to vzalo. Ale pak si to navzájem vysvětlili a oba bratři se smířili, jenže co to bylo platné, když už byli špatně zapsaní u své kněžny? Diana by jim asi odpustila, ale určitě by si to s nimi přes všechno vyřídila, až by jim z toho bylo horko. Ta Libuše nemohla být jiná.

Následovala hlavní přestávka; Tomáš nám nařídil zůstat na místech a sám odešel provést Dianu a Charryho po divadle. Chtěli jsme s ním, ale zase to nešlo. Slíbil nám však, že nám všechno ukáže, až bude po představení.

Diana a Charry se při procházce ve foyeru seznámili se všemi váženými lidmi, kteří byli v divadle a znali Tomáše. Tomáš má výtečnou paměť na lidi a zná téměř každého; rovněž tak znal lidi ve Vídni a Krakowě, Budapešti nebo třeba v Petrohradě. Mnohým povídal novinky, které sami nevěděli a během chvilky se dokázal od druhých ledacos dozvědět. Diana směla dát průchod své češtině, ale ta slavnostní atmosféra ji tak ohromila, že hovořila vybraně a získala si všeobecný obdiv.

„Ona není nevychovaná,“ řekl Tomáš, když jsme o tom mluvili. „Ona je jen hrozně přizpůsobivá. Když je v nějaké společnosti, dovede se jí tak přizpůsobit, až člověk žasne. A vždycky chce mít ve všem navrch!“

Diana byla šťastná; opět ji zvali do nejlepších domů na různé večírky a podobné věci a jen díky tomu, že jsme měli za pár dní odjet, se jí dařilo odmítat. Jinak chvála její osobnosti nebrala konce; o Charrym si už nebyli tak jistí, i když se choval vzorně, avšak u něho vzorné chování znamená, že stál prkenně, odpovídal po důkladné úvaze a vzbuzoval tak dojem, že přítomnými pohrdá a straní se jich. Ve skutečnosti se bál výrazněji projevit, aby nedal najevo svůj plebejský původ.

Když se vrátili, básnili o tom, jak je foyer krásně vyzdoben. Rozhodl jsem se přinutit Tomáše, aby nám ho ukázal. Ale to už zas začínala hra: tentokrát to bylo ve vsi Stadicích, kde Přemysl oral pole a jeho čeledínové a děvečky mu k tomu zpívali. Potom odešli a Přemysl zpíval píseň o lípách; to jsou stromy, které v Čechách zhusta rostou a jsou posvátnými stromy Čechů, jako v Německu dub. Tentokrát jsem měl chuť zpívat tu árii já, ale mlčel jsem, pamětliv Tomášova zákazu.

Přišlo poselstvo od kněžny Libuše a žádali Přemysla, aby se ujal vlády; Přemysl slíbil a hned odpřisáhl, že bude vzdělávat zemi a proti jejím nepřátelům i bojovat; doslova řekl: „pozvednu ostrý meč!“ Na ta slova se ozval nahoře na galerii potlesk, Tomáš se usmál a řekl: „Studenti!“

Národ Přemysla povolal k vládě a on odjel na Libušině koni; pak byla zase krátká přestávka a poslední dějství se opět odehrálo na Vyšehradě jako první. Napřed Libuše čekala Přemysla, přivítala ho a svolila, že si ho vezme a dá mu svoje knížectví. Taky skončil ten spor s rozvaděnými bratry; nespokojený Chrudoš se podrobil, kníže jej docela chytře přivolal ke svému dvoru a dal mu vysokou hodnost. Zdá se, že už vím, odkud bere Tomáš svou chytrost; u nich doma byli takoví odjakživa.

Potom nastalo to proroctví: opět byl zapálen posvátný oheň, ale teď do něj něco hodili, co vytvářelo silný kouř. Kněžna Libuše hleděla do toho kouře a věštila, co všechno čeká český národ. Mluvila o knížeti Břetislavovi, jak unesl svou nevěstu princeznu z Německa a připojil k Čechám Moravu; potom o Jaroslavovi ze Šternberka, který porazil a rozdrtil Tatary (u Olomouce, jak povídal Tomáš), o slavných králích Karlovi IV., Václavovi IV. a jeho manželce Žofii, o Božích bojovnících, kteří chtěli pomstít svého upáleného Mistra Jana Husa a vyhnali z Čech všechny nepřátele a o králi Jiříkovi z Poděbrad, který byl vyvolen národem, aby byl králem, ačkoliv byl obyčejný zeman z Kunštátu u Letovic. O tom všem nám Tomáš vyprávěl a známe to; potom, když mělo přijít vyprávění o Habsburcích, přestal oheň ukazovat a kněžna už mluvila jen o strašné zkáze a o zlých časech, které přijdou; ale přesto se odvážila vyslovit optimistické vyznání:

„Můj drahý národ český neskoná, on všechny pekla hrůzy slavně překoná...“

Přál bych vám slyšet, co se v té chvíli dělo v divadle; nahoře na galerii potlesk, dupot, hlasitý zpěv, který opakoval spolu s kněžnou toto její vyznání; dole se chovali rezervovaně, okolo nás v lóžích se to někomu nelíbilo, ale Tomáš mimovolně zpíval s nimi a tleskal; Diana samozřejmě taky. Zkusil jsem zazpívat a tentokrát se nikdo nezlobil; škoda, že divadlo už končilo.

Mnohokrát museli herci vyjít před oponu a klanět se; dostali spoustu košů s květinami a kytic. Tomáš poslal hlavní představitelce kytici jménem hrabat z Guyrlayowu; on sám posílal květiny jen při premiérách, většinou s nějakým zvláštním lístkem; často mnohem cennějším než gratulace ostatních. Na Tomášových lístcích totiž obvykle stály zprávy o událostech, které byly pro herce životně důležité; občas se stalo, že dokázal někoho z herecké družiny varovat těsně předtím, než ho přišla pro nějaké protistátní řeči sebrat policie. Herci věděli, kdo je Tomáš Baarfelt, jak jsme se mohli za chvíli přesvědčit.

Čekali jsme, až se všichni rozejdou; teprve potom nás Tomáš zavedl do toho foyeru, který se tak líbil Dianě. Je to místnost vydlážděná barevnými dlaždicemi, na nichž nám klouzaly tlapky, se sloupy z barevného mramoru, zlacením a pestrobarevnou malbou; zvláště vynikaly obrazy na stěnách a vysoko nahoře pod stropem, obrazy polokruhového tvaru, kterým Tomáš říkal lunety. Vysvětloval nám, co obrazy představují; vtom ale Tannarr objevil na jednom kočkovitou šelmu, podobnou trochu nám, a už nás k ní volal.

„To je Reort! Nic jiného to nemůže být! Sice jsem nikdy živého Reorta neviděl, ale kožešiny tak vypadají...“

„To je lev. Tyto obrazy jsou alegorií českých dějin; jak jsem vám už říkal, Čechové mají ve znaku lva se dvěma ocasy...“

„Proč?“ ptala se Diana. „Lev přece dva ocasy nemá!“

„Je to šlechtická výsada. Nevím, kdy to vzniklo, jeden císař nám takhle polepšil erb, ale nepamatuji si, kdy. Byl to odedávna znak Lucemburků, kteří přišli po Přemyslovcích. Jenže tehdy byl lev v jiných barvách: v modré na stříbrné s červenými pruhy. Jan Lucemburský ho přivezl do Čech. Do té doby byla znakem Čech plamenná orlice černé barvy, se zlatými znaky a rudými plamínky. Štít byl stříbrný...“

„Já bych chtěl mít dva ocasy!“ zasnil se Tannarr. „Jako ten heraldický Reort! To by byla paráda!“

„A já bych tě mohla tahat oběma rukama najednou!“ zatahala ho Diana za ocas. Vzhledem k vážnosti místa jí to prominul.

„Teď se podívejte na ty lunety; namalovali je malíři Mikoláš Aleš a František Ženíšek. Ale nebyli by lidé, kdyby se o jejich autorství nepohádali. Ještě žijí a mohli byste se s nimi setkat, ale nemáme čas je hledat. Námětem cyklu je život dávného slovanského bojovníka. Podívejte: tam na tom obraze naslouchá ještě jako chlapec vyprávění starých lidí, proto se obraz jmenuje Pověsti a zkazky. Tam na obraze Rudohoří mu kovají meč, na obraze Chrudimsko si vybírá koně. Támhle, kde je Stráž na Pomezí a Severní průsmyky, už bojuje. To bylo tam, kudy jsme my prošli do Čech, jsou tam hranice s Německem...“

„A s čím se to tam pere? To není arminská šelma!“ ukazoval Ao Harrap na protější stěnu.

„To je drak. Sídlil v Trutnově, hrdina Trut ho zabil a založil tam město. Je to pod horami jménem Krkonoše. A protože byl hrdina raněn, ošetřuje ho na obraze Krkonoše čarodějka.“

„Já to nepřežiju!“ vyjekla Diana. „Tady v Čechách umí kdekdo čarovat! Jenom já ne! To je zřejmá nespravedlnost!“

„Teď už ani tady čarodějů tolik není,“ uklidňoval ji Tomáš. „Nesmíš hned všemu věřit...“

Diana měla ještě nějaké připomínky, ale Ao Harrap požadoval, aby Tomáš vysvětlil ty ostatní obrazy; tak nám vyprávěl o Otavě, kde se těžilo zlato, o Jizeře a Táboře a ostatních lunetách. Na konec si nechal obraz, na němž bojovník odjíždí k zapadajícímu slunci, kam mu ukazuje žena s přísnou tváří.

„To je Žalov. Tady odjíždí bojovník po vykonaných činech vstříc smrti. Ta žena je Morana, bohyně smrti, která mu ukazuje, že už prožil svůj život a že musí zemřít.“

Diana přistoupila blíž a oživla: „U vás taky existuje představa konce života po vykonaném díle? Myslela jsem, že zahynula spolu s antikou; tehdy přece lidé věřili, že teprve když člověk splní všechno, co měl, má právo zemřít!“

Tomáš napřed chvíli přemýšlel. „Slyšel jsem, že někdo zemřel, když dokončil dílo. Je taková legenda. Ale také opačná: že člověk nesmí zemřít, dokud svoje dílo neskončil.“

„Zajímavé!“ řekla Diana. „A krásné...“

Tomáš vyčkal, až jsme si všichni foyer prohlédli. „Slíbil jsem, že vás přivedu do šaten. Mluvil jsem s herci a prý by vás rádi poznali. Řekl jsem jim, že mluvíte, tak se můžete chovat volně.“

„Proč jsi to prozrazoval?“ ptal se Charry. „Muselo to být?“

„Herci nás nezradí, jsou naší krve. Kromě toho vyprávějí tolik věcí, že jim nikdo nevěří. Já věřím hercům a mně také nikdy nelžou, stejně jako já nelžu jim. Být hercem je veliká a krásná práce; jsem rád, že jsou mými přáteli.“

Šli jsme. V divadle už bylo pusto, jen uvaděči se potloukali sem tam a uklízeli. Tomáš to tu dokonale znal, nějakými dveřmi se dostal do prostoru, kam diváci nesměli. Tady byl velký ruch, sboristé a statisté pobíhali, kulisáci vláčeli stavby, technici balili aparatury nebo připravovali pro zítřejší použití. Odněkud se objevil inspicient, vůbec se nás nepolekal a na místě Tomášovi vyčinil, že se plete; Tomáš se ale jen usmíval a nebral ho vážně. Na něco se zeptal, pak nás vedl k jedné šatně.

Seděl tam v županu herec, který hrál Přemysla; spolu s ním tu byl maskér a nějaký hudebník ve fraku, který zuřivě gestikuloval a něco mu vysvětloval. Když vešel Tomáš, všichni ho pozdravili, ale když jsme se protáhli my, na chvíli strnuli překvapením.

„Dobrý večer,“ řekl jsem. „Nelekejte se, prosím...“

Herec se rozesmál, druzí dva byli ještě překvapenější.

„To je to překvapení, které jsi nám slíbil? Takhle imitovat hlas někoho druhého jsem tě viděl už mockrát!“ smál se Přemysl.

„Tentokrát se mýlíš! Skutečně to nemluvím já, ale tygr! Podívej se, hýbá tváří, když mluví! A zeptej se ho na něco, odpoví ti!“

„Tak schválně: je pravda, co povídá pan Baarfelt, nebo si z nás dělá legraci jako vždycky?“

„Nevím, proč Tomášovi nevěříš,“ řekl jsem. „Tomáš vždycky mluví pravdu; alespoň pokud já vím. A skutečně to mluvím já a nikdo jiný. Druzí dva vůbec neumějí česky...“

Herec se trochu zarazil, pak se zas smál. „Výtečně! Myslím, že se ti povedlo ho dokonale vycvičit, Tomáši. Dokonce jsi ho naučil svému způsobu mluvy... Pověz, kočko, jak mluví ti dva druzí, když ne česky?“

„Můžeš se s nimi domluvit docela dobře německy, když umíš. A taky rozumějí anglicky, francouzsky a japonsky, Ao Harrap trochu rusky. Některé další jazyky jen zlomkově.“

Herec plynně přešel na němčinu: „Všechno jazyky, kterým rozumí i Tomáš. Až na tu japonštinu, ale tu si zase nemůžeme ověřit. Dokonalá iluze, jako vždycky všechno, co Baarfelt dělá!“

„Proč říkáš, že je to iluze?“ ptal se Ao Harrap. „Samozřejmě, vše je iluze, smyslový klam; ale lidé to většinou popírají!“

Stručně jsem vysvětlil, z čeho Tomáše podezřívá; oba se smáli, ale herec při našem arminském rozhovoru zpozorněl.

„Vidím, že mají jména jako lidé a vůbec všechno... Tak mi teda chlapci řekněte, jak se vám líbilo v divadle a co říkáte opeře!“

„Je velmi krrááásná,“ protáhl Ao Harrap. „Hudba se mi moc líbí; doma jsme chodili poslouchat v kostele varhany. Vy lidé umíte krásně zpívat... skoro jako jaguár!“

„Já taky umím zpívat!“ pochlubil se Tannarr. „Kdyby mě Charry nechal, mohl bych taky zpívat v divadle!“

„Proboha, radši ne! Jsou tu lidé a mohli by se polekat!“ ozval se Charry. „Držte se zpátky!“

„Proč?“ pokrčil herec rameny. „Tady zpívají všichni! A co by se vám tak nejvíc líbilo ke zpěvu - třeba ty, Aflargeo?“

„Moc se mi líbila ta tvoje písnička. Víš, jak tam je:

Ó vy lípy, ó vy lípy - praotců ruka vsadila vás

jak pne se vznešeně k nebesům hlava vaše - skýtajíc vůni

lahodnou skýtajíc včelám stravu - a člověku stín!“

zazpíval jsem, sice bez hudby, ale pokud možno přesně.

Herec se zarazil a zůstal s otevřenými ústy; potom je sklapl a vykřikl: „Tomuhle už teda nevěřím! Tomáši, to bys nedokázal! K čertu, co jsi to s tím zvířetem udělal?“

Ale Tomáš byl stejně překvapen jako on. „Aflargeo, cos to udělal? Ty jsi zpíval!“

„No ano - vždyť jsi to chtěl!“

„No dobře; ale ty jsi zpíval správně!“

„Zpíval jsem jenom tak, jako on!“ bránil jsem se.

„Jenže on je přece zpěvák, dělá to léta a má krásný školený hlas! Tebe jsem vždycky slýchal jen řvát! Dovedeš si představit, že jsi přesně napodobil hlas člověka, dokonce i některé tóny hudby, které tam zněly? Zpíval jsi tak, jak to Smetana napsal!“

„No ano - a jak bych to měl zpívat? Vždycky mluvím a zpívám všechno tak, jak to slyším!“

„Tak dost,“ řekl herec. „Tomáši, ty tvrdíš, že zpíval tvůj tygr a ne nějaká mechanická hračka, kterou schováváš v kapse? Dokonce chceš tvrdit, že je schopen zazpívat cokoliv, co mu dám?“

„Nevím. Slyším to poprvé.“

„Ale ovšem,“ řekl jsem. „My všichni umíme zpívat! Například Tannarr zpívá krásně, jen kdyby ho nechali! Ao Harrap má trochu hrubý hlas a já zpívám moc hluboko, to vím. Dalo mi velkou práci přezpívat tvoji písničku, není psaná na můj hlas. Líp by se mi zpívalo Lutobora.“

Herec horečně hledal ve svém stolku; na jeho rozkaz odstranil sluha kryt z pianina v koutě šatny a mladý hudebník k pianinu usedl; herec mu podal podobný sešit, otevřený na jedné stránce: „Doufám, Tomáši, že umějí taky číst?“

„Zajisté, dokonale; ovšem česky jen tygr.“

„Tak dobře - troufal by sis zazpívat tohle, tygře?“

„Snad; ale nerozumím, co jsou puntíky na těch linkách. Nevím taky, na jakou se to zpívá melodii. Mohu zpívat jen to, co jsem slyšel; někdo by mi to musel zazpívat...“

„S radostí!“ řekl herec a povstal. Hudebník začal hrát a ten muž zpíval: „Jen jedenkrát mne ženy krásná tvář tak dojala...“ Tomáš později tvrdil, že je to árie z Čertovy stěny.

„No prosím,“ řekl, když dozpíval. „Teď máš možnost!“

Opakoval jsem tu árii; ačkoliv také nebyla napsána a posazena na můj hlas. Lidé na mne udiveně hleděli a hudebníkovi se pletly ruce na černých a bílých klávesách pianina.

„Fantastické!“ vydechl herec, když to skončilo. „A tvrdíte, že ti druzí umějí taky zpívat? V jaké řeči?“

„Nejlíp německy, jsme na to za poslední dobu zvyklí.“

Vytáhl Lohengrina. Ao Harrap se ho ochotně ujal a po předvedení mu zazpíval jednu z árií tak čistě, že se to líbilo i nám. Kromě toho přezpíval kousek árie z Čertovy stěny, sice komolil česká slova, ale zpíval lépe než já.

Tannarr už nedočkavostí kníkal jako kotě; herec mu našel taky něco, árii z Mozartova Dona Giovanniho, v italštině. Přezpíval mu to a Tannarr ochotně zpíval italsky, ačkoliv uměl z té řeči jenom pár nejběžnějších slov.

Během této árie se otevřely dveře; vstoupila herečka, která zpívala Libuši a s ní druhá, která hrála Krasavu. Spolu s nimi přišel herec, který zpíval Radovana. Ve dveřích se trochu zarazili, ale pak odhodlaně vešli dovnitř.

„Já poslouchám, co se to tady děje a zatím si hrajete s nějakým kočovným cirkusem!“ ozvala se herečka Libuše. „To je tvoje, viď, Tomáši? To je ti podobné...“

„Ne, Mařenko, tady hraběte a hraběnky z Guyrlayowu. Já je jen doprovázím, právě předvádíme Otakarovi, jak umějí kočky zpívat!“

„Ale jdi, nevěřím, že by zpívali oni! To nějak dělá Tomáš!“

Opět se rozvinula známá diskuse o našich schopnostech; skončila tím, že si Mařenka přála zazpívat s někým z nás třeba duet, aby to vyzkoušela. Navrhli Věrné milování z Prodané nevěsty; je to psáno pro tenor, tak se toho ujal Tannarr. Musel si to napřed vyposlechnout, protože český text mu byl španělskou vesnicí; ale potom zpíval s tou herečkou duet a velice mu to šlo. Pak jsem si s ním ještě zazpíval já:

„Znám jednu dívku, ta má dukáty, má dukáty -

a chalupu, a chalupu dostane od táty...“

Potom se předvádělo všechno možné a různě jsme to opakovali; bylo to dost těžké, těžší než ostatní, ale zvládli jsme to. Během času přišli další herci, hudebníci, sám kapelník; počali se hádat, kdo to vlastně zpívá a jak jsme to dokázali.

„Nesmysl!“ křičel kapelník. „Opakuji vám, kdyby to záleželo na mně, nechal bych je zpívat nahoře na prknech! Jsou to ohromné talenty, během doby, co je poslouchám, se lepší árii od árie; myslím, že mají hudební sluch a schopnosti, které by jim leckdo z vás mohl závidět!“

Jiní mu zase odporovali, až se nakonec ozval jeden z nich, mladý, už trochu zavalitý člověk s tmavým vousem: „Dobrá, uděláme zkoušku! Napsal jsem operu, líp řečeno část opery a mám kousek s sebou. Ať někdo z pánů Mistrů zazpívá árii Vodníka z té opery; potom ji může zazpívat jedna z těch koček. Jestli to dokáže, já uvěřím tomu, co povídají!“

Vytáhl partituru, sám sedl k pianinu a jeden herec zazpíval z listu árii. Dobře jsem poslouchal, protože to bylo česky a psáno pro bas, tedy pro můj hlas.

„Tak prosím! Teď má možnost maestro Aflargeo!“

Nadechl jsem se, přešel k pianinu a zazpíval:

„Běda - běda - ubohá Rusalko bledá, v nádheru světa zakletá!

Celý svět nedá ti nedá, vodní čím říše rozkvétá;

stokrát bys byla člověkem, ve jhu jsi spjata odvěkém,

byť měl tě člověk stokrát rád, navždy ho nemůžeš připoutat...

Až se zas vrátíš k družkám svým, budeš jim stínem smrtícím;

vrátíš se žitím uvadlá - prokletí živlů jsi propadla!“

Všichni zírali. Tentokrát s nelíčeným ohromením.

„To je hlas!“ pronesl skladatel obdivně, když jsem skončil. „To je přece hlas! Kam se všichni lidé hrabou!“

„Tak to je konec,“ konstatovala Mařenka. „Když nějaká šelma dokáže mistrovsky provést to, co se lidé s obtížemi pokoušejí, potom už není u nás místo pro lidi! Měli bychom to tady zavřít a nechat zpívat tygry a leopardy! Poslouchej, umí taky někdo z vás zpívat soprán?“

„Nejsem si jist, ale možná by to některá leopardice dokázala. Není to nic tak těžkého zpívat jako ty, ale my na to nemáme správně posazené hlasy...“

„No výtečně!“ řekl Otakar. „Co provedeme, dámy a pánové?“

„Přijmeme tyhle tři za řádné členy opery Národního divadla!“ navrhl kapelník. „Přesvědčím ředitele, aby jim dal smlouvu! Víte, co by to byl za poprask v hudebním světě?“

„Bohužel, my nemůžeme,“ řekl jsem. „Bylo by nám to arciť velkou ctí, ale musíme dál, protože naše cesta nečeká...“

„Ať je to jak chce,“ řekl Otakar. „Jsou lepší než my!“

„Kdykoliv uslyším árii z Lohengrina, budu vždycky vidět toho skvrnitého kocoura se stužkou na krku!“ řekla Mařenka. „Udělal jsi nám zase pořádnou ostudu, Tomáši Baarfelte!“

Tomáš jí položil ruku na rameno: „Nezlob se, Mařenko; nebylo mým úmyslem tě nějak poškodit. Nechci nikomu ublížit, jenom jsem se chtěl pochlubit. Sám jsem nevěděl, že to dokážou, nikdy to nepředváděli...“

„To je jasné,“ vysvětlil jsem. „Protože nám nikdy nikdo nepředzpěvoval. Sami od sebe to nemůžeme dokázat!“

Herci se smáli; ještě asi hodinu nám předváděli árie z různých oper a my to po nich opakovali. Potom jsme usoudili, že se blíží ráno a že by bylo lépe jít spát. Rozloučili jsme se tedy s těmi milými lidmi a odjeli domů.

Lov na Růžového Čuníka

Dopoledne se konala válečná porada. Byl tam Tomáš, pan Born, Pépi a ještě dva další pražští bratři; napřed mluvili o vládním radovi Jungovi, ale toho hodlali nechat na středu. Pak se dali do řeči o továrníkovi Štarmanovi.

„Podařilo se nám zjistit si jeho finanční situaci; pokud víme, není tak růžová, jak se na první pohled zdá. Štarman má značné pohledávky u svých odběratelů, ale taky spoustu dluhů; ty nejen u dodavatelů, ale i u jiných lidí, finančníků i profesionálních hráčů. Štarman má jednu slabost: rád hraje karty. Pokud vím, hrává v úterý v klubu na Starém Městě a když na to přijde, dovede prohrát i vyhrát značné částky. Je to dobrý hráč, avšak ani ten nejlepší nevyhraje, když se dostane ke stolku s profesionálem, to víte. Proto taky má Štarman dluhy z karet.“

„Kolik dohromady?“

„Mluví se o mnohatisícových částkách. Přesně to nevím.“

„Zjistit by se to nedalo? Případně skoupit jeho směnky...“

„Proboha... snad bys nechtěl...?“ zarazil se Born.

„Ano,“ řekl pevně Tomáš. „Nebudu se s ním špinit. Mám až po krk těch všelijakých továrníčků a podnikatelů, co odírají své zaměstnance a mě nutí se hrabat v jejich ničemnostech. Mám jich už dost a dám všem výstrahu tím, co udělám se Štarmanem! Nemám čas vést s ním poziční válku, dávat mu různě na vědomí, co chci a co nechci a poslouchat jeho vykrucování. Zničím ho!“

„Rozhněval ses, komthure!“

„Ano. Rozhněval jsem se ve chvíli, kdy jsem zjistil, že má provincie není v takovém pořádku, jak jsem vždycky tvrdil. Teď si to vyřídím se všemi, s jedním po druhém. Mluvil jsem s Janem, je připraven; máš štěstí, Jindřichu, že nenecháváš nic na příště a vyřizuješ své případy hned. Druzí to nedělají; Poláci, Rusové, Maďaři, Rakušáci. Dám jim co proto, hned jak se vrátím domů. Svolám si je a vyřídím všechny případy najednou, vezmu to po pořádku a dám každému, co mu patří. Mám po krk všelijakých lumpů. Všechny je pohltí peklo; možná zemřu nebo budu muset opustit svou vlast a chci ji zanechat svému nástupci čistou!“

Born zprudka dýchal. „Jde z tebe strach, když se rozzlobíš!“

„Jeho problém. Takže rozuměli jste: skoupit všechno! Uvidíme, co se stane se Štarmanem; rozhodnu se, až ho uvidím.“

„Teď příznivější zprávu,“ řekl Born. „Dostal jsem ráno zprávu od tvého rytíře Vítka Jeřábka: jede sem, během dneška se tu má objevit. Zpráva přišla z Benešova, tady má Diana pohlednici, na které byla napsána. Dnes dopoledne má přijet. Čeká ho můj člověk a zavede ho sem.“

To potěšilo hlavně Dianu; celá nadšená se začala vyptávat, jak bude auto vypadat a na Charryho byla milá, až to bylo nápadné.

Před polednem automobil dorazil a opět jsme měli možnost vidět Vítka. Tvářností se nezměnil, zato chováním; tvářil se vznešeně, jako by spolkl všechnu moudrost světa, hovořil spisovně a nosil buřinku a žaket. Celou osobností dával najevo, že je mijnheer Wittus van Geerschaabeck, zástupce Löwenbeckovy banky, žádný malý uličník. Diana se mu smála, když ho viděla a vykřikovala: „Proboha Vítku, co se ti stalo? Vypadáš, jako bys spolkl pravítko; nebolí tě v krku, když tak nosíš hlavu nahoru? Nebo, nechtěl by sis zahrát ping-pong?“

Vítek odmítl, ostatně tady na to nebyli zařízení. Zato roztál, když jsme se začali zajímat o jeho automobil; vmžiku byl zase tím starým rošťákem. Ochotně nám podal o všem vysvětlení a Dianě ukázal různá tajemství motoru, která kromě něho nikdo nechápal.

Automobil to byl krásný; všem se moc líbil. Byl pořádně veliký, však se tam mělo vejít osm lidí včetně řidiče a dole pod sedadly pro cestující byl prostor pro nás. Sice nebyl nijak zvlášť velký ani pohodlný, ale vešli jsme se, my velké pohodlí nepotřebujem. Když bylo třeba, mohl jeden jet nahoře v kabině pro cestující, taky se odtamtud dalo poklopem v podlaze prolézt do naší kabiny. Na střechu se upevňovala zavazadla, po stranách visely kanystry, do nichž se nalévala odporně páchnoucí pohonná směs; ta musela být, protože auto na ni jelo.

Tomáš byl s vozidlem velmi spokojen; sám ho projektoval a radil Vítkovi, který byl šéfem při výrobě. Taky Diana byla spokojená, Charry už méně, zvláště když se dozvěděl, co ho to všechno bude stát. Ale na jeho řeči nebral nikdo ohled, neboť kdo platí, se vždycky rozčiluje. Mimo to všechny platby vlastně nesla na bedrech Löwenbeckova banka.

Diana trvala na tom, že se chce jet někam podívat; to proto, že bylo nutno vyzkoušet, jak je auto dobré. Tomáš souhlasil dost ochotně a navrhl hrad Karlštejn. Protože Diana vždycky prosadí svou a Charry nebyl nijak proti, jelo se.

Netvrdím, že jsme nikdy neviděli hrad, ale hrad jako Karlštejn, to tedy kam se hrabe Charryho Guyrlayowe! Sice jsme ho stavěli vlastníma rukama, ale přece se nám nepodařilo postavit něco tak nádherného, jako dokázal Karel IV. Na hradě bylo sice v pondělí zavřeno, ale pro Tomáše neexistují žádné překážky, stačilo dát něco kastelánovi a ukázat mu Tomášův křížek a už nás prováděl s nevšední ochotou. Tomáš tvrdil, že řád daroval nějakou větší částku na opravu hradu, když ji prováděl svépomocný spolek pro povznesení české historie.

Hrad je velký skoro jako vesnice a má množství komnat; ale to nejkrásnější, co na něm je, je kaple Svatého kříže a přilehlé komnaty. Tam bývaly uloženy korunovační klenoty Karla IV., aspoň po nějaký čas. Proto je hrad tak přepychově vyzdoben zlatem a drahokamy, jedna stěna také českými polodrahokamy, které se nacházejí v Podkrkonoší. Na stěnách jsou zasazeny obrazy, které malovali různí slavní mistři dávných věků; ti lidé už dávno zemřeli a nezůstalo po nich nic, ani kožešina jako po nás, jen jejich dílo žije dál a lidé se mu obdivují.

„Nemyslíte, že je lepší zanechat po sobě obraz než kožešinu? Kožešina jednoho tygra je stejná jako kožešina druhého; jen jejich nejbližší přátelé a příbuzní si vzpomenou, kdo ji před deseti lety nosil. Ale práce, kterou člověk vykoná, jej přežije, je-li dobrá. Není nic krásnějšího než vidět po letech něco, co jsi vlastníma rukama udělal; to, co chceš zanechat lidstvu, až odejdeš do nenávratna.“

„Zanechal jsi toho ty sám hodně?“ ptal se Charry.

„Ne - a lituji toho. Mé činy jsou stopa nože ve vodě; projde a zmizí. Přicházím a odcházím, toulám se po světě jako Cikán; tu vykonám něco dobrého, tu uškodím. Ale nic za mnou nezůstane, jen někdy pár slov, která lidé za čas zapomenou nebo všelijak překroutí. Snažte se všichni, aby po vás něco zbylo. To je jediná cenná věc na životě.“

Než jsme prohlédli celý velký hrad, trvalo to dlouho; ještě déle, než se vracet domů, protože někde po cestě se něco pokazilo a Vítek musel spravovat. Jezdit v autě není jako jet na koni, který si vybírá cestu a kam nechce, nešlápne. Auto nemá rozum, co chvíli mu něco je a nedá se jen tak poznat, co; musí se ven, otevřít kapotu a spravovat. Vítek se s tím mořil hodinu a to mu pomáhala Diana i Tomáš a taky Pépi, ale ten mu moc nerozuměl. Taky s námi byla Anička, ta se tvářila vystrašeně a pak přiznala, že se auta moc bojí a kdyby s ní nebyl Pépi, určitě by do něj nevlezla. Tak jsme se vrátili až za soumraku.

Očekávali nás dva pánové, kteří dle svého tvrzení přicházeli z filozofické fakulty Karlovy university a přáli si, aby Tomáš udělal přednášku jejich studentům. Doslechli se o jeho vzácné přítomnosti a že byl znám jako osobitý znalec teologie a filozofie, hodlali využít příležitosti. Dohodli se na středu dopoledne; pak se ještě domlouvali na tématu přednášky a protože tvrdili, že v současné době se mezi jejich studenty začínají rozmáhat destruktivní názory, Tomáš souhlasil, že je v přednášce rozdrtí na prach. Odešli spokojeni, Tomáš se smál.

Dalo by se očekávat, že se bude připravovat na přednášku, ale když se ráno probudili, zabývali se činností docela jinou: Charry, Diana a Tomáš si sedli na zahradě ke stolku, rozložili po stole několik balíčků karet a hráli. Potom se k nim přidal Vítek; napřed si psali výhry na papír, pak někdo přinesl zápalky a hráli o ně. Charry prohrál během půlhodiny čtyři sta tisíc zlatých, Diana dva a půl tisíce a Vítek pětadvacet tisíc; potom Charry praštil s kartami a prohlásil, že to nemá žádný smysl.

„Nemá to smysl, protože neumíš hrát karty!“ vysvětlil Tomáš.

„To ne, ale neumím hrát, jak chceš ty! Tobě každá karta v rukou jen sviští, děláš si s nimi, co chceš! Nevím, jak dokážeš vždycky vyhrát; mám takový dojem, že hraješ trochu falešně!“

Tomáš se jenom smál. „Falešná hra neexistuje. Hra v karty je sama o sobě falešná, je to okrádání lidí, kteří hrát neumí těmi, kdo se to naučili. Já sám to umím, ale nikdy nehraju, jak víte. Za dobu, co jsem u vás, jsem hrál třikrát - jednou mne Diana přinutila, to jsem ji obehrál, že málem brečela; podruhé když jsem vám ukazoval, co s kartami umím a potřetí v hospodě, když pršelo a nechtělo se nám domů. Tam jsem viděl, že jsem mezi samými poctivými strejci a co jsem vyhrál, zase jsem zařídil, aby se jim dostalo zpátky.“

„Takže přece jen hraješ falešně!“

„Hraju tak, že přinutím karty, aby dělaly, co chci. Kdo má vyhrát, vyhraje, kdo má prohrát, prohraje. Diana už si trochu všimla, co dělám, ne?“

„Snažím se! Aspoň už mě vždycky neobehraješ, jak chceš!“

„Když jsem sám proti vám všem, jde to těžko; Charry hraje sice tak poctivě, že mu vždycky uhodnu list předem, ale Vítek to zřejmě umí a je těžké dostat se mu na kobylku; Diana má veliké kombinační schopnosti, v tom je tvá cena.“

„Já už jsem kdysi tohle dělal,“ řekl Vítek. „Jenže to jsme měli na rubu každé karty malou značku. Tyhle poznamenané nejsou; nemysli si, mám dobré oči a umím hledat. Nevím, jak to děláš... znám jenom ty základní triky...“

„V pořádku. Charry, tebe už nebudu trápit; stejně z tebe nikdy nebude hráč. Diana má štíhlé zlodějské prsty, bude naše volavka. Vítek bude nezúčastněný hráč, cizinec. Já sám hru povedu. Musíme se naučit, jak si vzájemně pomáhat proti čtvrtému. Rozumíte?“

„Ne,“ řekl Charry. „Kdo bude ten čtvrtý? Já?“

„Ale ne,“ usmál se Baarfelt. „Jakub Štarman.“

Dianě se zaleskly oči. „Kdy a kde?“

„Dnes večer v tajném hráčském klubu na Starém Městě. Každé úterý tam chodí hrát - a dnes v noci prohraje všechno.“

„Výtečně!“ řekla Diana, ale Charry ji přerušil:

„To je hanba! Ty chceš toho člověka okrást, Tomáši!“

„Nebudu ho nutit hrát, může kdykoliv odejít. Bude tam z vlastní vůle a z vlastní vůle prohraje. Hodlám na něm vyhrát tolik, abych ho přinutil plnit moje příkazy. Nedělám to pro sebe, ale pro ty ženy, co dřou za žebráckou mzdu v jeho fabrice jen proto, aby on mohl házet tisícovkami po zeleném stole v herně!“

„Já s tím taky souhlasím!“ řekla Diana. „Je to zloděj; a kdo okrade zloděje, má tisíc let odpustků! To je španělské přísloví!“

„Znám to přísloví,“ usmál se Tomáš. „Takže dnes večer se budeme bavit karetní hrou...“

Dopřáli jsme si však také výlet, do parku zámku v Průhonicích. Obyvatelé byli zatím na dovolené v Itálii, ale Tomáš promluvil se správcem a ten nás pustil do nádherného parku plného cizokrajných květin a stromů. Tomáš se tady vyznal jako všude jinde a prováděl nás; u jezírka jsme si potom sedli a pokračovali ve své karetní výuce. Tomáš se už dokázal bleskurychle domluvit očima s Dianou i Vítkem, jeho ruce jim nepostřehnutelně karty přihrávaly jako jejich jemu; když člověk neměl důvod je sledovat, ani si toho nevšiml. Pro naše obveselení Tomáš předvedl ještě pár karetních triků: na požádání nalezl kartu, o které věděl jen někdo druhý, vyměňoval jednu kartu za druhou nebo nechával zmizet a objevit se karty na nejrůznějších místech. Byl obratným kouzelníkem; při diskusi s Honzou Zvoníkem mu předvedl, jak mu dokáže vytáhnout z kapsy všechno co chce, včetně revolveru, který Pépiho kamarád nosil. Samozřejmě to taky učil Dianu; ta se pak v příštích dnech bavila tím, že brala Charrymu nepozorovaně z kapes jeho věci a smála se, když je marně hledal. Charry se zlobil; tvrdil, že podobně vycvičeným lidem se říká kapsáři a že by měli být zavíráni do kriminálu. Jenže Diana se všemu jeho horlení jenom ze srdce smála.

Večer se všichni elegantně oblékli a vyrazili; nejdřív Vítek, potom Diana a Charry s Tomášem. Před odchodem Tomáš vydal ještě poslední instrukce: „Takže: pro dnešní večer se známe jen zběžně. Například si budeme vykat a oslovovat se paní a pane. Diano, necukej obličejem. Je to nutné z konspiračních důvodů!“

„Já se nezlobím. Velmi ráda si pro jeden večer zahraju na cizí lidi, kteří se s vámi neznají, pane Baarfelte...“

„Kníže Baarfelt, smím-li prosit. Oslovování pane kníže, paní hraběnko. Vítek je pan bankéř. Je to jasné?“

„Dokonale. Kdo odpíská konec akce?“

„Já, až bude třeba. Diano, konec hry bude označovat, až vsadíš prsten, co máš na ruce, s tím diamantem. Od té chvíle hrajeme všichni proti Štarmanovi. Chápete?“

Všichni to potvrdili a rozešli se. My jsme šli spát.

Herna byla v nenápadném, nijak neoznačeném domě; kdyby ji Tomáš neznal, nebyli by ani věděli, kde to je. Nechali se tam dovézt obyčejnou drožkou a hned zaplatili, aby drožkář odjel; za rohem bylo stanoviště. Tomáš přistoupil ke dveřím a třikrát zaklepal klepadlem v určitých intervalech, na to se dveře otevřely a vyhlédl mohutný chlap s tváří řemeslného ničemy.

„Dobrý večer, příteli,“ řekl mu Tomáš. „Je dnes možné navštívit pana Gaimmarka?“

Ničema si ho chvíli prohlížel. „Vy jste jeho přítel?“

„Byl jsem tady už několikrát. Tady je... má vizitka.“

Nebyla to vizitka, byl to kousek tuhého papíru s nějakým podivným znakem. Ale ničemovi byl znak zajisté srozumitelný.

„Pán a dáma jsou vaši přátelé?“

„Ano.“

„Tak račte dál, pane.“

Vedl je temnou nízkou chodbou ke dveřím, sestupujícím pod zem; tam otevřel dveře a náhle se ocitli v klenutém sklepení, dobře ozářeném plynovými lampami, vybaveném tlustým kobercem a docela moderním nábytkem. Vstříc jim vyšel mladší muž s velmi kudrnatými vlasy, dlouhým doutníkem, olivovou pletí a zženštilými rysy tváře; byl přehnaně elegantně oblečen do fraku s barevnou vestou, měl bílé rukavičky a řetízek k hodinkám z těžkého zlata s nějakými přívěsky; v kravatě měl jehlici s diamantem, na pravé ruce stříbrný řetízek a silně páchl drahou voňavkou. Tomáš stačil zašeptat jen jedno slovo: „Změna!“

„Dobrý večer, pánové a dámo!“ zubil se na ně ten chlapík. „Čemu vděčíme za tu šťastnou náhodu, že vás smíme u sebe uvítat? Jaký šťastný osud k nám zavál tak vzácné hosty?“

Tomáš bez váhání odpověděl, leč kupodivu italsky: „Buď zdráv, kamaráde; přišli jsme a ty dobře víš, proč. Buď mi nápomocen v tom, co zamýšlím...“

Muž se očividně zarazil, ale okamžitě promluvil také italsky: „Dobrý večer, příteli; ale proč nenosíš odznak? Neznám tě natolik dobře, abych ti mohl věřit na slovo...“

Tomáš sáhl do kapsy u vesty a vytáhl řetízek, stejný jako měl ten Ital na ruce; jen mu ho ukázal a zase schoval. „Jsem kníže Sorroni.“

Ital se zarazil ještě víc, ustoupil o krok a trochu sklonil napomádovanou kudrnatou hlavu. „Ach... signore il principe...“

„Klid,“ řekl Tomáš. „Přišel jsem se svými přáteli,“ přešel zase na němčinu. „Hraběnka a hrabě z Guyrlayowu, velmi bohatí šlechtici...“

Ital si o tom myslel svoje, ale mile se usmál. „Angličané?“

„Pán je Angličan, hraběnka Francouzka. Hovoří německy, ale italsky nerozumějí, proto se přidržíme němčiny. Paní hraběnka vášnivě ráda hraje... s dobrými partnery!“

„Přátelé pana knížete Sorroniho jsou i našimi přáteli,“ ukláněl se Ital. „Přeji paní hraběnce výbornou zábavu...“

„Málo koho tady znám; jsou tu dobří partneři?“

„Zajisté, jen ti nejlepší; mohu vás seznámit s výkvětem šlechty celého království, několika bohatými vysokými důstojníky, jedním panem biskupem a také samozřejmě s bohatými průmyslníky... ti všichni nás pravidelně navštěvují...“

„Nežijete si špatně! Například co takhle... slyšel jsem o nějakém Štarmanovi, že dobře hraje...“

„Štarman?“ Ital se zatvářil překvapeně. „Ale to se Vaše Jasnost zřejmě zmýlila... to je jen průměrný hráč...“

Tomáš zprudka trhl rukou nahoru a do strany. „Slyšel jsem, že je dobrý hráč,“ řekl důrazně. „Rád bych si s ním zahrál!“

„Ano ovšem, Štarman, jeden z nejlepších... samozřejmě. Nerozuměl jsem Vaší Jasnosti dobře. Není dosud přítomen, ale pravděpodobně přijde během hodinky... chodí vždycky v úterý.“

„Hraje se stálými partnery?“

„Nikoliv... totiž, s panem Štarmanem někteří lidé nehrají rádi. Není to člověk, se kterým...“ Ital byl v rozpacích.

„Stačí. Zajisti nám nějaký stůl!“

Ital odběhl. Diana se natočila k Tomášovi a řekla arminsky: „Neřekl jsi, že se jmenuješ Sorroni!“

„Nevěděl jsem to. Ten muž je Ital. Na Sicílii a v části Itálie jsem kníže Sorroni, znají mne tam pod tím jménem.“

„Máš jich víc?“

„Ano. A už mlč.“

„Přesto: co znamená ten řetízek?“

„Organizaci. O té jsi asi neslyšela.“

„Co když jo? Cosa Nostra...“

„Mlč, proboha!“

„Chci být taky členka Mafie! Chci...“

„Nejde to. A mlč, nebo to odtroubím!“

„Dobře, budu hodná.“ Ale očima blýskala jako sám Belzebub.

Ital se vracel a šveholil něco neurčitého; doprovodil je ke stolku, zařídil jim sklenice sherry a vyptával se, co ještě si přejí. Tomáš se rozhlížel po sále, kde u hracích stolků seděli muži a hráli; také tu byly dvě dámy, ale obě staré a ošklivé, ruská hraběnka a nějaká Židovka. Na Dianu se lidé otáčeli, ale ona se ani neohlédla.

„Než přijde pan Štarman, nepřejete si nějakého partnera?“

„Hm... třeba tam ten pán nemá partnera. Kdo je to?“

„Nějaký holandský bankéř - má doporučení, ale neznám ho.“

„Zkusím to s ním.“

„Výborně. A čtvrtý - nebo bude hrát pan hrabě?“

„Chceš si zahrát ty?“

„Když Jasnost dovolí...“

„Tak prosím.“

Ital odběhl a za chvíli přivedl Vítka; ten se tvářil obvykle blazeovaně, jen se trochu divil, když Ital představil Tomáše jako knížete Tomaso di Sorroniho. Ale přešel to mlčením, nebyl dnešní ani včerejší. Ital přinesl karty, nechal je Tomášovi prohlédnout a zručně zamíchal.

„Jak se jmenuješ?“ ptal se Tomáš.

„Giulio. Giulio Montegna...“

„Di Montegna?“

„Bohužel nikoliv, nemám tu čest... nejsem jaksi... při mém zrození nebyl přítomen rodinný kněz. Ale jsem s tou rodinou úzce spřízněn...“ Chápali, že tím myslí nemanželský původ; Tomáš taky neměl zájem pátrat po tom, je-li to pravda.

Hráli a už první partie vynutila na Italově čele studený pot. Tomáš cvičil, prsty se mu pohybovaly zvolna a obratně, ale s jistotou a Giulio, ačkoliv možná tu a tam něco postřehl, se nedokázal bránit. Za chvíli vysoce prohrával.

„Jasnosti, kdybyste se mi byl nepředstavil, poznal bych ruku knížete Sorroniho podle Vašeho způsobu hry!“ lichotil mu. „Jsem si jist, že byste dokázal dnes večer udělat bank!“

„Štěstí...“ pokrčil rameny Tomáš.

„Doufám, že nehodláte připravit moji ubohou rodinu o obživu!“ pokračoval Giulio. „Můj patron nemá rád, když prohráváme; Vaše Jasnost snad nebude tak krutá, aby na nás uplatňovala výhru!“

„Ale pročpak ne? Vy byste mi ji odpustili, kdybych prohrál? Naopak, vymáhali byste to do poslední liry!“

„Signore il principe!“ spráskl ruce Giulio a zase mluvil italsky: „Přece se nebudeme ve famiglii navzájem okrádat! Vidíme si přece na ruce a víme, že Vaše Jasnost dělá věci, které se nedělají! To je neoddiskutovatelné a moje maličkost...“

„Chceš mne snad obviňovat?“ zamračil se Tomáš.

„Ani zdaleka ne! Jenom pokorně prosím o shovívavost...“

„Budeš chtít provizi za to, co dnes získám?“

„Oh, signore! Brát provizi je přece naším svatým právem; musíme také z něčeho žít a naše děti...“

„Nemáš děti a nikdy nebudeš mít, postavíš-li se mi do cesty. Chceš-li provizi, pak musíš platit také ty, co jsi prohrál. Nebo jsi snad slyšel, že bych někomu něco odpustil?“

Ital to vzdal; sepjal ruce a volal ku pomoci Madonnu. Pak řekl: „Dobrá, vzdáváme se provize, promluvím o tom s patronem! Ale ať Vaši Milost ďábel sebere za vaši lakotu!“

„Máš zbožná přání! Už ses někdy setkal s nožem mezi žebry, miláčku Giulio? Co by tomu řekli tvoji dobří kamarádi, kdyby se už s tebou nesetkali? Neplakali by pro tebe třeba?“

„Ach signore!“ Ital znovu sepjal ruce. „Nebudu se s Vaší Jasností hádat, vidím, že by to nebylo ode mne moudré. Přeji Vaší Jasnosti úspěch a štěstí, protože támhle už jde Štarman.“

Jakub Štarman byl obtloustlý padesátník nepříjemně buldočího zjevu; ale pod odulou a tupou tváří se skrýval bystrý a neústupný mozek. Tomáš hned odhadl, že toto není hráč ze záliby, nehrál pro radost ze hry, ale pro peníze, byl si jist svou chytrostí a tím, že musí vyhrát velkou sumu na jiných. Kromě toho byl patřičně omezený a velmi nevzdělaný; asi to nepotřeboval. Byl ženat s dámou o deset let starší, velmi hádavou a protivnou, navíc ještě rozmařilou a lakotnou ke služebnictvu. Jediný potomek rodu, syn Adolf, byl už sedmnáct let studentem na různých školách, v poslední době ve Vídni; namísto studia rozhazoval tatíčkovy peníze, čímž přispíval k neutěšené situaci firmy. To vše věděl Tomáš od Borna a opakoval si to, zatímco pozoroval Giuliovo dohadování se Štarmanem.

Štarman přišel ke stolku a zdvořile se uklonil; usedl na Giuliovo místo, Ital se zastavil mezi ním a Dianou a přihlížel. Na začátek se Štarman řádně napil sherry, ale prohlásil, že je místo této břečky zvyklý na ostřejší alkohol a slíbil, že až vyhraje prvních deset tisíc, koupí šampaňské.

„Jste si jist, že vyhrajete deset tisíc?“ ptal se Tomáš.

„Zajisté, pane,“ usmál se Štarman. „Jsem zvyklý hrát vysoko; pokud se chcete držet při zemi, nejste pro mne partner...“

Tomáš pokrčil rameny; tak hráli. Štarman měl štěstí, karta mu padala; bankéř van Geerschaabeck většinou mnoho neztrácel ani nezískával, zato hraběnka Diana krvácela z těžkých ran; za chvíli prohrála deset tisíc a Štarman objednal šampaňské. Také Tomáš silně prohrával; Giulio si zamnul nos a odešel raději pryč. Diana se dostávala do formy, jednou dokonce v zápalu boje promluvila česky a Tomáš ji musel krotit.

Po hodině hry se vrátil Giulio a zjistil, že před Štarmanem se vrší hromada peněz a dokonce i dlužních úpisů. Diana prohrála všechno, co měla při sobě, kromě toho už vydala za sto tisíc rakouských zlatých úpisů; bankéř Geerschaabeck prohrál padesát tisíc a nejhůř byl na tom Tomáš; jeho dluhopisy se už blížily dvěma stům tisícům zlatých. Štarman byl rudý jako vařený rak, Giulio spočítal láhve šampaňského a potřásal pochybovačně hlavou. Vzápětí Tomáš znovu prohrál a úpis na dalších třicet tisíc zlatých se stěhoval ke Štarmanovi. Giulio vrtěl nesouhlasně hlavou, ale tušil, že činy a skutky knížete Sorroniho jsou jeho soukromou záležitostí.

V té chvíli prohlásila Diana, že se ocitla na dně prostředků, které má k disposici a protože Štarman ztratil všechen ostych a dovolil si říct několik slov o žebráckých poměrech šlechty, stáhla s prstu diamantový prsten a vsadila ho. Giulio se podrbal ve vlasech a několikrát přejel prsty po své vyšívané vestě; zvláštní shodou okolností na ní byly vyšity emblémy podobné karetním. Tomáš se neznatelně usmál a naznačil mu, že pomoc nepotřebuje; přesto prohrál, zato Diana tentokrát shrábla padesát tisíc i se svým prstýnkem a skoro dětsky se rozjásala. Tomáš ji kopl pod stolem do kotníku a Charry počal mít zase naději, že neprohraje všechen svůj majetek za jediný večer následkem své nezodpovědné choti.

A jakoby se štěstí obrátilo: hromada peněz se počala stěhovat od Štarmana k Baarfeltovi, potom k Geerschaabeckovi, nakonec se spousta nastěhovala k Dianě, ale platil pořád jen Štarman. Během hodiny ztratil vše, co předtím vyhrál; počal dosazovat tisícovky a k půlnoci to už vypadalo tak, že začal psát úpisy. Tomáš, který právě vyhrával, poručil další šampaňské, ale Štarman odmítl, nechal si uvařit černou kávu a přinést koňak. Giuliovi se to nezdálo, Tomášovi také ne; Štarman ale trval na tom, že co vyhrál jednou, vyhraje zas.

Lidé u ostatních stolků přestávali hrát a rozcházeli se, však bylo pořádně pozdě. Někteří se shromažďovali u jejich stolku a sledovali hru; mnozí se tvářili povážlivě. Štarman ztratil všechnu soudnost, zoufale psal a vrhal do hry nové a nové úpisy na desetitisícové částky, ale ty úpisy končily bez nejmenší změny u jednoho ze tří zbývajících. Štarmanovy ruce se chvěly jako v horečce, když napsal další úpis na padesát tisíc; hráli, Tomáš opět vyložil vyšší karty a s ledovým úsměvem shrábl úpis na svoji hromadu.

„Kávu pro všechny!“ poručil. „Silnou. Končíme...“

„Nesmysl!“ vyjekl Štarman. „Hrajeme dál! Vsázím dalších padesát tisíc zlatých!“

„Okamžik! Jste si zcela jist, že ještě máte padesát tisíc?“

„Mám majetek a svou továrnu! Celkové moje jmění se blíží sedmi stům padesáti tisícům zlatých! Mám tři čtvrtě milionu, chápete? Nějakých padesát tisíc mi nezlomí krk!“

„Nicméně já jsem přesvědčen, že v této chvíli už nemáte nic,“ pronesl chladně Tomáš. „Napijte se kávy, prosím!“

Přinesli kávu; pili všichni, tiše a klidně. Diváci vycítili, že hra končí a vytráceli se; Tomáš dal příkaz Giuliovi a ten je taktně vyprovodil ven. Čtveřice osaměla s mladým Italem, který se opíral o stěnu u vedlejšího stolku.

„Skončíme to,“ řekl Tomáš klidně. Podal šálek od kávy Giuliovi a shrnul Dianinu a Vítkovu hromádku před sebe. Italovi mohly vypadnout oči, Štarman něco zajektal, ale příští Tomášovo počínání mu vyrazilo dech úplně: „Giulio, popelník a svíčku!“

Ital bleskurychle přinesl obojí a postavil doprostřed stolu. Tomáš vzal do ruky jeden ze Štarmanových úpisů a přečetl cifru, pak jej podal Dianě, ta jej uhladila a položila na stůl. Několik bankovek podal Tomáš Vítkovi, který je také skládal na stole; pak dostal Tomáš úpis Dianin, klidně jej zapálil a nechal shořet v popelníku; stejně zacházel i s úpisy Vítkovými. Pouze ty Štarmanovy se skládaly před Dianou: tisíc k desetitisíci. Tomáš se tvářil klidně, vypadal jako účetní, který provádí nějakou běžnou kalkulaci.

„Ale... co to děláte, pane?“ ptal se Štarman udiveně. „Proč pálíte dlužní úpisy, které mají desetitísícovou cenu?“

„Jsou moje, mohu s nimi dělat, co chci. Peníze pana bankéře a paní hraběnky jsou jako moje, patříme k sobě.“

Giulio se na hořící papírky díval smutně; napadlo mu, že získat aspoň jeden z nich, mohl si dopomoci k penězům. Tolik peněz se tu dnes točilo - a kníže Sorroni je pálí jako smetí!

Pak Baarfelt skončil účetnictví. „Tak; kolik, Diano?“

„Čtyři sta osmdesát dva tisíce rakouských zlatých. Nepřihlížíme k hotovým penězům, ty má Vítek.“

„Nebudeme je počítat; jsou moje, tvoje i Vítkovy. To teď není důležité. Kolik jste řekl, Štarmane, že máte svého jmění?“

„Řekl jsem sedm set padesát tisíc! Ale... to není možné, abych prohrál tolik peněz! Vždyť jsem měl ještě padesát tisíc v bankovkách, ty jsou tady také! Nepsal jsem tolik úpisů!“

„Jsou na nich vaše podpisy? Kromě toho tento pán je svědek, dosti často přihlížel naší hře...“

Giulio ochotně přisvědčil. Třeba přece jen něco vydělá.

„Dobře,“ nevzdával se Štarman. „Přesto mám ještě víc než dvě stě padesát tisíc zlatých; hrajeme dál! Štěstí se přece musí jednou obrátit! Hrajeme dál, k čertu! A přineste mi další koňak, ať spláchnu tu špatnou slinu!“

„Přines mu koňak, ale na můj účet.“ řekl Baarfelt. „Mýlíte se, Štarmane. Nemáte čtvrt miliónu.“ Sáhl do kapsy a vytáhl odtamtud ještě další cenné papíry, které rozložil před sebe. „Dnes ráno jsem zakoupil od různých věřitelů vaše směnky v úhrnné hodnotě tři sta dvanáct tisíc. Podle vašeho vyjádření jste měl po odečtení prohraných peněz částku dvě stě šedesát osm tisíc. Ptám se vás tedy, jakým způsobem mi hodláte splatit dlužnou částku čtyřiačtyřiceti tisíc zlatých, která zbude po odečtení všeho vašeho - tedy nyní mého - majetku?“

Štarman hleděl na chladnou Tomášovu tvář očima vytřeštěnýma doširoka; vypadal, jako by na něj sáhla smrt. Giulio zíral na knížete Sorroniho podobně, něco takového ještě neviděl. Ruka, v níž držel podnos s koňakem, se mu třásla, postavil koňak před Štarmana a ten do sebe nalil sklenici jedním douškem.

„To... to je nemožné!“ vydechl potom.

„Jsou to fakta a hovoří jasně. Nebudete-li s tím srozuměn, vysvětlí vám to kterýkoliv soud. Veškerý váš majetek, včetně továrny, patří teď mně. Možná se vám podaří získat těch čtyřicet tisíc, prodáte-li svůj dům a šperky milostivé paní...“

„Ale - v tom případě jsem žebrák!“

„Ach ne! Kterýpak žebrák má ještě čtyřiačtyřicet tisíc dluhů?“

„Nemám nic! Proboha, jak budu žít bez peněz? Jak vůbec můžu žít, když nebudu mít žádné peníze?“

„Zkuste se zeptat svých dělníků; ti tak přežívají dlouhá léta. Rozumějte, Štarmane, nejsem váš nepřítel. Budu vám vyplácet plat ve výši platu vaší dělnice Aničky Horáčkové, nevěsty jednoho mého zaměstnance. Budete s tím muset vyjít, ta dívka musí za peníze, které jí platíte, živit celou rodinu. Uvidíme, jak si s nimi poradíte vy...“

Štarman si zakryl tvář a rozbrečel se jako děcko; padl hlavou na stůl a srdcervoucně řval. Tomáš se otřásl odporem.

„Giulio, ještě kávu! Ten člověk nemá vůbec žádnou odolnost... Tak Štarmane, vzchopte se přece; jste průmyslník, rozhodný muž, skvělý finančník - pro vás přece nemůže být překážkou žít jako stovky vašich dělníků!“

Giulio s kávou přímo docválal; Štarman hltavě pil a zuby mu cvakaly o okraj šálku: „Smilujte se... Slitujte se nade mnou!“

„Může být. Tyhle vaše směnky si samozřejmě ponechám; schovám si je a budu sledovat vaše počínání. Očekávám, že provedete rázné změny v odměňování svých zaměstnanců a péči o ně. Teď se mi nejedná o tu dívku, ale o všechny, Štarmane! Chápete to?“

„Ovšem!“ řekl průmyslník rychle. „Té dívce vyměřím samozřejmě osobní plat podle vašeho přání - třeba tři sta zlatých týdně! To je apanáž mého syna a myslím...“

„Nemyslete! Dělá se mi z vás špatně, vy zrůdo! Ta dívka už nepotřebuje vaši apanáž, já žádám, abyste dával slušné platy všem! To děvče nemá před sebou víc než půl roku života a ani já se vším svým uměním ji nedokážu zachránit! Víte, co jsou to souchotiny, člověče? Viděl jste někdy člověka, který vykašlává svoje plíce po částech? Ta dívka umírá a vy jste ji zabil, vaše dřina a vaše nelidské pracovní podmínky! Zabil bych vás za to, co jste udělal jí a jiným podobným; zabil bych vás za to, jak týráte děti a mladé lidi, jak je okrádáte jen proto, abyste mohl hodit na tenhle stolek dlužní úpis na deset tisíc zlatých! Zabil bych vás, kdybych se chtěl poskvrnit krví takové odporné kreatury! Varuji vás, Štarmane: jestli řeknu svému příteli, který má tu dívku rád, co jste jí udělal, zabije vás, jak zasloužíte!“

Štarman na něho hleděl jako na anděla pomsty; potom zvolna klesl na kolena a rozbrečel se znovu.

„Vstaňte, člověče! Ach Bože, jak se mi hnusíte, Štarmane! Vysáváte mou zemi jako upír, vy a stovky vám podobných! Až se jednou rozhněvám, pobiju vás všechny jako hmyz! Vstaňte, chlape a dívejte se mi aspoň do očí, když s vámi mluvím!“

Štarman povstal; hrůza v jeho očích mu nedovolovala nic, než poslouchat Baarfeltovy příkazy.

„Zítra provedete moje pokyny. Zvýšíte dělníkům plat, zlepšíte jejich pracovní prostředí. Přestanete zaměstnávat děti a každému z nich budete vyplácet pravidelnou rentu v hodnotě jejich dosavadní mzdy. Dále věnujete podle vlastního uvážení částky na podporu školství, nemocnic a dobročinnosti; pokud se mi budou tyto částky zdát malé, vyřídím si to s vámi příště!“

Štarman se při těchto příkazech trochu uklidnil.

„Ale pane... potom zůstanu úplně bez prostředků! Nebudu mít vůbec na obživu... a moje rodina...“

„Myslíte na karty? No, jak chcete. Zítra zajdu s těmi směnkami k soudu a budu vás žalovat. To není žádný problém...“

„A když udělám, co chcete - vrátíte mi je?“

„Jsem hlupák? Maximálně, kdybyste je dokázal vyplatit. Schovám je do trezoru; ve chvíli, kdy porušíte moje příkazy, předám je soudu a budu žádat splacení dluhu. Rozumíte?“

Štarman ztěžka klesl do židle. Úplně otupěl, díval se na svoje ruce, které se třásly horečkou. Tomáš se znechuceně odvrátil.

„Giulio, dáš mu, co bude chtít, ať se dá dohromady. Tady máš na případné výlohy...“ Tomáš podal Italovi tisícovku, kterou předtím na Štarmanovi vyhrál. Giulio se usmál a pokusil se políbit mu ruku, ale Tomáš ji odtáhl.

„Děkuji mnohokrát, pane! Budu šťasten, když nás navštívíte...“

„Tohle mi stačilo. Doprovoď mne!“

Vycházeli pomalu z herny; Giulio se držel Baarfelta jako klíště a přemítal, co ještě od něj chce.

„Vídáš se občas s Antoniem Pedrottim?“ ptal se Tomáš italsky.

„S Velkým šéfem donem Antoniem?“ ubezpečoval se Giulio; bylo vidět, že má před tím pánem velkou úctu.

„Ano, s tím mizerným zlodějem a lhářem! Až ho uvidíš, vzkaž mu ode mne toto: Vždycky jsem ho měl až po krk a dělalo se mi zle, jen jsem uslyšel jeho jméno. A jestli si myslí, že tím, že udal moje lidi v Paříži, si to nějak senzačně vyžehlil, tak se mýlí. Řekni mu, že jestli se opováží ještě jednou mne rozzlobit, roztrhnu mu hubu od ucha k uchu a pak ho rozsekám na mraky!“

„A... ale signore, tohle mám říct donu Antoniovi?“

„Ano. Nezapomeň tomu všivákovi říct, že toho malýho hajzlíka Gilettiho, kterého mi pověsil na paty, si může hledat v Marseille u přístavu; je ale pořádně zatížen starou kotvou, aby nevyplaval. Myslíš, že to don Antonio pochopí?“

„Si, signore! Arrivederci, signor il principe Sorroni...“ Mladý Ital se očividně klepal strachy.

Baarfelt jenom zlehka trhl bradou, přijal od Giulia svůj plášť a hůlku a nasadil si klobouk. Diana si neodpustila malý žertík; když jí podával její pláštěnku, řekla: „Grazzia, Giulio! Líbilo se mi, jak ses snažil nám zalíbit. Pozdravuj doma v Itálii!“

Když Giulio slyšel její vybroušenou italštinu, zarazil se ještě víc a pohlédl na ni s úžasem; ale Diana se už vzdalovala za Tomášem a Charry si Itala jenom nepříjemně přeměřil.

Bylo tak pozdě, že jsme neviděli žádnou drožku, ale Tomáš řekl: „Půjdeme pěšky, abychom si provětrali hlavu! Už dávno jsem se tak nerozčílil. Ach Bože, jak já toho člověka nenávidím!“

Diana rozpačitě klapala podpatky mezi nimi; pak se otočila na Tomáše: „Myslel jsi to vážně, s Aničkou? Je skutečně tak nemocná, jak jsi říkal?“

Tomáš se zachmuřeně otočil: „Dobře poslouchejte, všichni tři! Uklouzlo mi to, nechtěl jsem to původně říct, ale je to pravda. Pépi prozradil Aničce, že jsem lékař, tak se mne ptala na radu. Vykašlává krev a má strach, tak jsem ji prohlédl; bohužel má rychlé souchotiny a zbývá jí maximálně půl roku života. Neřekl jsem jí to; je to prosté děvče a trápila by se ještě víc než takhle. Žádám vás, abyste to neprozrazovali jí ani Pépimu. Nesmějí se nic dozvědět...“

Diana měla v očích slzy. „Ubohá holka... Nejsem si jistá, že jsem na ni byla úplně hodná; trochu jsem ji dráždila...“

„Tak počkej! Nesmíme na ni být ani přespříliš hodní. Poznala by, co se děje. Možná něco poznala i na mně, když jsem ji prohlížel. Kdyby se s ní teď Diana mazlila - konec!“

Ale Dianu už přešla lítost. „Ale to jsme ho neměli jen tak pouštět! Bylo naší povinností potrestat ho smrtí!“

„To ne, Diano; nejde nám jenom o Aničku. Takových děvčat tam má stovky. Je naší povinností pečovat o všechny, ne jen o jednu!“

„Ale jak? Ty jsi tak klidný, Tomáši, tak lhostejný! Copak tě nerozčiluje, že chceš bojovat a nemáš čím? Nezlobí tě, že máš jen prázdné ruce a nemůžeš proti takovým lidem nic udělat? Klidně si rozprávíš, hraješ s ním karty, namísto co bys mu zakroutil krkem! Musí být přece ztrestán za to, co způsobil!“

„Bude, spolehni se! Přijít o peníze je pro něj nejhroznější trest. A s mým klidem se mýlíš, Diano. To, co udělal on, není ještě tak hrozné jako vina, která spočívá na mně.“

„Ty? Co jsi udělal?“

„Nedokážu jí pomoci! Jsem lékař, mám šesté zasvěcení řádu; přitom ji nedokážu vyléčit! Jsem člověk a mám povinnost pomáhat trpícím; a stále ještě jsem neobjevil lék na nemoci, kterými trpí milióny lidí na celém světě. Co je platné, že dovedu spravovat rány; to dokáže každý kluk, řezat a sešívat lidi. Ale postavit se proti nemocem, které lidi trápí, je úkol, který stojí před námi. A já prohrál, byl jsem poražen, musím bezmocně přihlížet, jak zemře mladé děvče! Ztrestat Štarmana je důležité, ale pomoci jeho obětem důležitější! A to jsme nedokázali!“

„Není to jen tvoje vina. Je celého řádu,“ řekl Charry. „Kromě toho - copak jsi měl na to čas?“

„Co je to čas? Namísto mých cest po celé Evropě a vyřizování cizích záležitostí jsem se měl starat o svoje! Vždyť to, že se ještě může takhle chovat, je moje hanba! Jsem komthurem této provincie, jsem pánem Čech; přitom jsem dopustil, aby někdo v srdci mé země páchal zlo! A to není jedinec, takových je tady spousta; všichni, které jsme dnes viděli, zaslouží smrt! Ale já nemohu vzít železné koště a bít je; nesmím! Nemohu je ztrestat, musím to strpět, protože čím výše kráčím, tím větší ničemnost a špínu nacházím! Musel bych začít odshora, od nejvyšších hlav říše; tam je kořen zla - a tam nemohu zasáhnout!“

„Staral ses o nás a tady ti zatím práce utíkala pod rukama,“ řekla Diana. „Je mi líto...“

„Ale ne,“ řekl Tomáš unaveně. „Tento svět je starý a zničený a já už nemám sílu uchopit celou zemi a převrátit ji. Teď už chci jenom jedno: vidět Armin v takovém stavu, v jakém si řád přeje mít svět. Potom budu šťastný a budu moci učit jiné, jak učinit totéž na celém světě, i v mých Čechách. Odejdu odtud, nechci tu být. Ať se lidé sami starají o své věci! Dokážou to, jen se nebát - viděli jsme ty socialistické spolky, viď, Diano?“

„No, jsou výteční! Škoda, že je jich tak málo!“

„Je jich málo, ale jsou. Jejich počet stále vzrůstá; až jich budou milióny, změní svět sami, bez nás. Udělal jsem pro ně, co bylo v mých silách, teď už si poradí sami. Oni nedovolí, aby mladí umírali na nemoci, které si přivodili v nezdravých fabrikách. Nedovolí, aby děti pracovaly čtrnáct hodin denně; oni chtějí zákonnou pracovní dobu deset hodin, ale já mířím dál: chci osmihodinový pracovní den, jak navrhují radikálové v Londýně a Paříži. Ostatně, jak dlouhá je zákonem stanovená pracovní doba v Arminu, Charry?“

„Nevím, nikdy jsem o tom nepřemýšlel. My jsme pracovali od slunka do slunka.“

„Podle rozumných lidí je správné pracovat osm hodin, osm hodin spát a osm hodin odpočívat.“

„V pořádku. Diano, pamatuj si to a jak přijdeme domů, zanes to mezi zákony. Pošleme to nařízení Andrejovi, ať to vyhlásí. Jen co budeme posílat nějakou poštu...“

„Není třeba, Ludvík už to určitě zařídil. Děkuji ti, Charry, že jsi pochopil, co od tebe chci.“

Kráčeli potom dlouho mlčky, až se Vítek zeptal: „A co u nás na statku; o žních se přece dělá celej den! To po osmi hodinách to zapíchneme a půjdeme domů?“

„V případě, že je třeba, se může pracovat déle; ovšem je třeba pracující mzdově zvýhodnit... tedy jako dát jim nějaký příplatek ke mzdě. Říká se tomu přesčasový příplatek.“

„Ale klidně, s tím souhlasím.“ řekl Charry. „Ať je každý placen podle toho, kolik udělá. Taky je podle toho platím!“

„Víte co, jsme doma,“ uzavřel Baarfelt. „Půjdeme co nejrychleji spát; však už je skoro ráno...“

Dnes měl Tomáš přednášet na filozofické fakultě, takže nařídil, aby byl včas probuzen. Ale probudil ho Vítek; přiběhl s novinami a očima navrch hlavy, když ukazoval titulky:

„Záhadná sebevražda - proč zemřel továrník Štarman?“

Tomáš okamžitě zabavil noviny pro sebe a četl:

„S největším překvapením jsme přijali zprávu, že známý, všemi oblíbený člen pražské společnosti, pan továrník Štarman, majitel textilní továrny a známý bonviván, provedl po návratu včerejšího dne do svého domova sebevraždu výstřelem z revolveru. Nešťastník zanechal po sobě zapečetěnou obálku s poslední vůlí a dosti nesrozumitelný dopis na rozloučenou, v němž se obviňuje z nějakých ne dost podložených zločinů a krutého zacházení se svými dělníky, z čehož byl snad někým obviněn. Toto neuvěřitelné prohlášení je zřejmě výsledkem propagandy nepřátelských anarchistických a socialistických sil, která na tomto dobrotivém a šlechetném muži zanechala značné stopy. Vždyť jak všem poctivě smýšlejícím lidem je známo, byl pan Štarman člověk laskavý a štědrý, který byl svým zaměstnancům skutečným otcem. Pan prokurista Kosek, synovec drahého zesnulého, rázně popřel, že skutečnosti uvedené v dopise, týkající se špatných pracovních podmínek a onemocnění zaměstnanců, by byly pravdou. Z jiných dobře informovaných zdrojů se dozvídáme, že neštěstím stíhaný továrník prohrál včerejšího dne značnou částku v kartách s neznámým cizincem, knížetem Sorronim, proslulým italským boháčem; vyslovuje se pochybnost, zda jeho těžká melancholie nebyla způsobena touto drobnou finanční ztrátou. Vdova paní Julie Štarmanová však rázně vyvrátila pochybnosti o stabilitě a dobré finanční prosperitě firmy, když prohlásila, že naopak hodlá podnik zvelebiti a rozšířiti, čímž se zajisté dostane dalších pracovních příležitostí pro množství strádající chudiny z dělnických kruhů. To je jenom dokladem veřejné dobročinnosti naší ctěné domácí buržoazie a krutou ranou všem nepřátelům státu a rozkladným živlům...“

Tomáš zdrceně položil noviny. „Porážka!“ zašeptal.

„To je výtečné!“ vykřikla Diana. „Dostal, co mu patřilo! Sám vykonal rozsudek nad svou ničemností!“

„Ale ne,“ mávl rukou Tomáš. „Prohráli jsme a on zvítězil, naposled nad námi vyhrál! Unikl mi a já už nemám možnost ho dostihnout! Jeho vdova nebude chtít plnit, co jsem nařídil a jeho obvinění prohlásili za pominutí smyslů! A co víc, dozvěděli se, s kým hrál; teď už nemůžu předstoupit před soud a ukázat svoje směnky, které vystavil v herně! Chápej, Diano, nemohu na soud se jménem knížete Sorroniho a s karetním uměním, které jsem se naučil! Mohl jsem mu tím vyhrožovat, ale splnit to nemohu, protože mám nepřátele a ti čekají jen na to! Dohrál jsem, jsem poražený, zničený, rozumíš? Ten chlapík si to možná uvědomil nebo mu nezáleželo na životě tak, jak jsem si myslel. V každém případě zvítězil; a my jsme bojovali nadarmo...“

„Ach! A co Anička?“ ptal se Pépi.

„To už teď musí vyřešit Born; o tvou Aničku se postaráme, to se neboj. Ale můj královský trumf, pomoc všem dívkám z té továrny, se nezdařil. Teď zbývá úporná snaha vymačkat z nich peníze, které jsme dali za směnky z dřívějška. Co se směnkami ze včerejší hry, to nevím; je pravda, že jsme nic neztratili, ale ani nic nezískali. S vdovou a panem synem bude zapotřebí se soudit a dohadovat, nic pro nás. Já jsem prohrál a nejsem v stavu něco v té věci udělat.“

Byl zničen; zdálo se, že něco v něm vyhaslo, oheň skomírá a nedá se oživit. Diana se rozhodla připomenout mu přednášku, Tomáš roztržitě přikývl a neurčitě koukal do zahrady; konečně vstal a řekl: „Dobře, případ Štarman se nevydařil. Zbývá vyřešit případ vládního rady Junga. A toho zničím dnes večer!“

„Co máme v té věci zařídit?“ ptal se Charry.

Tomáš nás pokynem ruky svolal k sobě a vysvětlil plán:

„Podle toho, co jsem se dozvěděl, vládní rada Jung, zvaný též Růžový Čuník, má zajímavý zvyk: každou středu odchází jeho paní manželka do ženského spolku a její manžel krátce poté do kavárny na Národní třídě, kde hraje biliár s některými podobnými vysoce postavenými pány. Ve skutečnosti však koná v té době obchůzku, zdánlivě služební, po třídě Příkopy; při této obchůzce zvláště věnuje pozornost jistým ženám, jež veřejnost nazývá souhrnně Madame de Zabůra. Tyto dámy jej dobře znají a nemají o něm nijak dobré mínění. Při této obchůzce si vybere jednu z nich a odjede s ní v nejbližší drožce do některého z drobných hotýlků nevalné pověsti. Podle vyjádření oněch dam se chová tak, že si vysloužil onu prasečí přezdívku; také dámy nevzpomínají na důvěrnosti s ním rády. Kromě toho má ve zvyku neplatit, pouze oznámit svoji totožnost a policejní příslušnost; v případě, že si některá z dam stěžuje, je v příštím týdnu zatčena a dopravena do ženské káznice, k čemuž má Jung ostatně právo. To je situace.“

„Výtečně,“ řekl Charry. „Vysvětlil jsi to jasně. A co chceš dělat? Vyžádat si pomoc některé z těch ženských?“

„Nikoliv. Hodlám mu naopak podstrčit ještě jednu novou.“

Charry to nepochopil, zato se zdálo, že začíná chápat Diana.

„Myslíš na mne?“ ptala se a v očích jí začalo hrát.

„Tak to teda ne!“ vyjel Charry. „To nedovolím!“

„Proč? Myslíš, že se mi něco stane?“ ptala se se smíchem. „Neboj, já se o sebe umím postarat!“

Charry měl spoustu protestů, Tomáš ho nechal vymluvit, pak nechal průchod Dianiným poznámkám a nakonec řekl:

„Zamýšlím patřičně vystrojenou Dianu postavit někam do blízkosti Prašné brány v době, kdy Čuník začne s obchůzkou. Ví se, že si potrpí na nové a mladistvě vyhlížející holky, což Diana rozhodně splňuje. V případě, že nezabere, musí se mu vnutit. Snad ti to nebude dělat obtíže? Za rohem bude čekat fiakr; jeho kočím bude Vítek. Charry bude zpovzdálí sledovat Dianu jako její ochránce, tak zvaný pasák. Kdyby se dostala do nějakých nesnází, věřím, že jeho pěsti ji spolehlivě ochrání; kromě toho bude aspoň nad ní mít kontrolu. Přisedne na kozlík fiakru. V této sestavě odvezete Junga do určeného domu, kde budeme čekat my ostatní. Má někdo nějaké námitky nebo dotazy?“

„Mně se to moc líbí!“ řekla Diana. „Charry, netvař se tak příšerně! Je to docela fajn zábava...“

„Příčí se mi myšlenka nechat tě samotnou beze zbraně na pospas tomu praseti!“

„Na jednoho stačím i beze zbraně!“ holedbala se Diana.

„Tak docela beze zbraně nebudeš,“ řekl Vítek. „Myslím, že jsem ti ještě nepředal svůj dárek. Podívej se!“

Sáhl do rukávu a vytáhl asi třicet centimetrů dlouhou ocelovou jehlu. Hrot byl ostře nabroušen, což dosvědčil tím, že jej zarazil do stolu. Jehla byla velmi pružná a vypadala, že může být i nebezpečná.

„Ve volném čase jsem ti to vyrobil; má to pěknou špičku a když to do někoho zabodneš, spolehlivě se mu to líbit nebude. Můžeš si tím připíchnout klobouk k účesu jako jehlicí...“

Diana se radostně chopila zbraně; s překvapením zaznamenala, že je dost těžká. „Juj, tím by šlo i házet! Je to krásně vyvážené!“

„Snažil jsem se...“

Diana se rozhlížela, na čem to zkusit; dveře zavrhla, byly příliš cenné, tak raději vyběhla na zahradu. Šli jsme všichni a usadili se v altánku, kde bylo daleko příjemněji; až na Tomáše, který pospíchal na tu přednášku. Diana několikrát zkusila hodit jehlicí na cíl, kterým bylo staré prkno; podařilo se jí to, takže jásala.

„Až budu mít čas, udělám ti sadu vrhacích nožů,“ slíbil Vítek. „Dvanáct i s opaskem, abys to mohla nosit s sebou!“

„Budeš fajn! Jsi opravdový kamarád! Charry, že mi teď už dovolíš sbalit toho Junga?“

„Asi bych s tebou nevydržel! Ale dávej si pozor, ať se ti něco nestane! Budu sice s tebou, ale mohlo by se stát, že bys třeba padla do oka někomu jinému než Čuníkovi...“

Diana se ale jenom smála; šla cvičit vrhání jehlice.

Tomáš Baarfelt přednesl na universitě následující projev:

V poslední době se někteří lidé pokoušejí ovládnout síly, které by jim dle jejich názoru mohly přinést nějaké hmotné či jiné výhody. Opírají se o filozofii, které se říká »satanistická«. Nemám samozřejmě přesný přehled, oč jde a obávám se, že ani oni to přesně nevědí - avšak mám určité zkušenosti z jiných obdobných oborů, třeba Černé magie. Prakticky jsem se tou oblastí doposud nezabýval, veškeré moje realizace patří k Bílé magii a osobně považuji Satanismus za ztrátu času.

Zdůvodnění:

Satan je nejmocnější ze stvořených bytostí.

K té definici možno dodat: rozuměj bytosti dostupné v našich podmínkách. V jiných kulturách můžeme poznat bytosti a démony, kteří mají obdobnou nebo i větší moc, avšak komunikace s nimi je mimo oblast běžného člověka a vyžaduje určitou odbornou průpravu. Komunikaci se Satanem zato snadno zvládne i člověk bez základních vědomostí, možno říct úplnej blbec. To je také pravděpodobná příčina, proč tato filosofie přitahuje mnoho dnešních lidí.

Z Bible je známo, že Satan je nejmocnějším z tzv. padlých andělů, bytostí, jež záviděly Bohu schopnost Tvoření a pokusily se Ho napodobit. Protože však konaly svoje dílo na velmi nízké úrovni, došlo k morálnímu poklesnutí do tzv. pekla, jež je definováno jako nejnižší hmotná úroveň. V tomto prostředí se může projevovat jejich určitá moc, dokonce se za těch okolností mohou jevit jako velmi mocné proti lidským bytostem. Je snadno zjistitelné, že limitem jejich schopností je hmotná úroveň. Povznést se nad ni se jejich schopnostem vymyká.

Pokud se hodlá člověk zabývat jakýmikoliv záležitostmi duchovními, velmi brzy přijde na to, že mu Satanismus v té oblasti nemůže přinést žádný užitek. Pokud tak bude činit i nadále, dojde k poklesnutí na hrubou hmotnou úroveň, což skutečně myslící bytost nemůže uspokojit.

V oblasti hmotné je samozřejmě pomoc Satana velmi účinná. Je schopen poměrně snadno uspokojit zájmy člověka, pokud se týče drahého jídla, vybraného pití včetně alkoholu, přítulných žen, dobrého bydlení atd. Vše realizuje prostřednictvím peněz, kterých osobě oddané Satanovi soustavně přibývá. Především proto, že tato osoba se o peníze výhradně zajímá a snaží se je získat, ať už jakýmkoliv způsobem. Dále pak proto, že dle učení Albigenských jsou peníze Satanovou modlitební knížkou. Je samozřejmé, že i osoby s vyššími ambicemi se musejí dotýkat peněz (výjimku tvoří někteří indičtí bráhmani, kteří dotyk peněz striktně odmítají a drží si za tím účelem osobní sluhy, kteří se tak nízkými činnostmi zabývají). Také já mám v této chvíli při sobě v peněžence několik těchto předmětů zasvěcených Satanovi, a nepovažuji to za příliš velkou závadu v duchovním uvědomování. Zdá se, že stupeň oddanosti Satanovi je v přímé závislosti na množství bohatství vyjádřeném v penězích, tedy že osoby, které buď velký majetek mají, nebo po něm touží, jsou náchylnější ke službě této bytosti.

Pokud někdo má v úmyslu získat bohatství, je pro něho přirozeně nejjednodušším způsobem uctívání Satana a vykonávání činností k jeho spokojenosti. Většina lidí takto orientovaných si neuvědomuje, že za každý zisk, kterého dosáhnou, je nutné odpovídajícím způsobem zaplatit. Také za zisky prostřednictvím Satana se platí, a to především postupnou autodestrukcí osobnosti. Osoba, která požaduje od Satana určité služby, mu jako odměnu poskytuje části sebe sama - duševní potenciál, čas, změnu orientace myšlení, různé činnosti v hmotné kvalitě vášně nebo nevědomosti, omezení činností v kvalitě dobra. Postupně se člověk začíná měnit i fyzicky, je mnohem méně disponován, je náchylný k alkoholu, drogám, hrubým hmotným požitkům. Postupně klesá až na úroveň nižších zvířat, což se projeví zejména v budoucích životech. Existuje určitý předpoklad, že i náchylnost k Satanovi je karmického původu, totiž dědictví z minulých životů, ale současně je pravda, že i tak nebezpečnou orientaci je možné myšlenkovou činností změnit.

Osoba, jež si přeje zabývat se černou magií, by tedy především měla zvládnout základy karmanového zákona a být si vědoma toho, co způsobuje kterou svou činností. Je pochopitelné, že určité karmické důsledky má i bílá magie, to jest činnost obracející se k Bohu a vyšším duchovním bytostem, avšak následky černé magie jsou nesouměřitelně nepříjemnější. Pochopitelně každá výhoda, které je dosaženo v tomto zrození, bude následována určitým poklesem hmotného postavení ve zrozeních následujících, ovšem to skutečného Satanistu nesmí znepokojovat. Postupně je možné dostat se až do postavení skutečného démona, tj. spoluorganizátora činností Satana a přímé služby. Nevím, jsou-li démoni šťastní, ale rozhodně se nacházejí v postavení, ve kterém se na jejich názor nikdo neptá.

Značná část činnosti Satanisty je věnována boji proti Bohu jako principu Dobra a příklonu k Satanovi jako principu Zla. Což je tak trochu nesmysl. Satan není Zlo, Satan je přísně jednoúčelová bytost, vytvořená Bohem a nadaná určitou mocí k plnění příkazů, které mu Bůh dal. Každý z nás je nadán mocí vykonávat hmotné činnosti, nejen pro sebe, ale i pro ostatní živé tvory. Satan je jistě mocnější než my, ale není všemocný! Jaký má tedy smysl obracet se na služebníka, navíc velmi nedokonalého, když máme možnost projednat své záležitosti přímo s Pánem? Kdo nám může dát víc, ten, komu byla propůjčena část moci, nebo ten, kdo mu ji propůjčil? Navíc jeho moc končí před skutečně duchovně vyspělými osobami - jednak proto, že se tyto osoby dokáží díky svým znalostem bránit (a bránit i jiné osoby, které jsou jim blízké nebo je o ochranu požádají), jednak jsou přirozeně chráněny v případě, že se nacházejí v oddané službě Bohu. Také přispívá oslabení nebo naprostá absence hmotných tužeb. Skutečně duchovně vyspělý člověk netouží po ničem hmotném, alespoň ne v takové míře, aby byl napadnutelný.

Metoda tzv. Ďáblových nástrah je následující: Satan či bytosti jemu podřízené prozkoumají touhy konkrétní lidské bytosti a stanoví, v jakém směru se tato bytost hodlá realizovat. Například zda v myšlení dotyčného převládá touha po bohatství, moci, slávě, ženách, pohodlném životě atd. Další eventualitou je jemnější forma hmotné závislosti: touha po kráse, po poznání, po uspokojování tužeb vyššího řádu. Těmito touhami trpí i vysoce vyspělé osoby, umělci, vědci, lidé konající dobré skutky. Podle Véd jsou právě tyto touhy nejnebezpečnější, protože vedou k filosofické spekulaci a nedodržování usměrňovacích příkazů. Ze své zkušenosti mohu ty teze potvrdit, sám jim doposud podléhám. Pokud by mi tedy byla položena otázka, zda jsem i já doposud napadnutelný démonskými bytostmi, musím přiznat, že ano. A ve skutečnosti nemohu jmenovat žádnou známou osobu, o níž bych mohl s jistotou tvrdit, že je proti tomu imunní.

Jestliže jsme tedy všichni pod přímým vlivem Satana a démonů, potom se některé z vývodů těch pánů jeví jako pravdivé. Ovšem důsledky, ke kterým docházejí, jsou poněkud zcestné. Především pokusy přesvědčit lidi, aby se odvrátili od Boha a přimkli se ještě těsněji k Satanovi, jsou nesmysl. Kdo to udělá, poklesne na hrubou hmotnou úroveň a těžko se z ní vymaní. Je to metoda učinit zlé ještě horším. Pokud je to něčí přání, těžko mu to ovšem budeme rozmlouvat.

Karmajóga, kterou se zabývám, je činnost, při níž osoba zůstává součástí hmotného světa, ale snaží se být si vědoma důsledků svých činů. Je pochopitelné, že se to nedaří tak snadno, jak bych si přál já nebo kdo jiný. Každý čin ve třech kvalitách hmotné přírody vede k setrvávání na hmotné úrovni. Pokud konáme činnosti v kvalitě dobra, může dojít k jistému vzestupu; pokud se zabýváme činnostmi v kvalitě vášně, zůstáváme v původním postavení; činnost v kvalitě nevědomosti vede k rychlému poklesu. Upozorňuji, že se nejedná o žádný trest, ale o pouhé umožnění konkrétnímu jedinci realizovat se v oblasti, kterou si zvolil. Tělo, jež dotyčný obdrží ve svém příštím zrození, je obvykle uzpůsobeno k realizaci jeho cílů lépe než tělo lidské. Příklad: kdo cítí touhu zabíjet, dostane tělo šelmy, která je k zabíjení jiných živých tvorů přímo uzpůsobena.

Takže i ten, kdo obdrží jako důsledek svých činností v příštím životě tělo démona, si je samozřejmě zaslouží. Pokud mu v tom těle nebude tak dobře, jak se domníval, bude to pro něho sice dost nepříjemné překvapení, ale co se dá dělat? Řekl si o to.

Každý člověk je v plné míře zodpovědný za všechno, co se mu v životě přihodí.

Vysvětlení této teze není zcela snadné, ale je zhruba takové: Mozek každého z nás vysílá určité vlny. Existují dokonce vědecké metody, jak toto vlnění měřit, ovšem nacházejí se v pokusném stadiu. Každý jedinec má tendenci vyhledávat si v prostoru vlny příbuzného charakteru a spojovat se s nimi. Tím vznikají případy náhlých a nevysvětlitelných sympatií nebo antipatií k jinému člověku nebo případy, kdy nás někdo na první pohled fascinuje svou osobností, aniž bychom mohli konkrétně stanovit, čím.

Kvalita těchto vysílaných vln je ovlivnitelná myslí, ovšem není možné uskutečnit to tím, že bychom se rozhodli vyslat do prostoru příznivé vlny a očekávali okamžitou reakci. Je to záležitost dlouhodobého tréninku a vnitřního ukázňování osobnosti. Pokud se to nedá provést jednorázově a ihned, bude to pro většinu lidí možná příliš obtížné, ale pro člověka, který má tendenci zkoumat vlastní osobnost, to může být docela zajímavá hra.

Člověk s negativní, pesimistickou orientací uvažuje asi takto:

»Ach, zase už jsem se probudil do dalšího ošklivého dne! Co asi hrozného se mi dneska stane? Město je ošklivé a odporné, všichni lidé, které potkám, mi budou chtít ublížit, jsou hloupí, chamtiví a zkažení, není v nich nic dobrého. Dokonce i ten pes, který pobíhá u rohu, je odporný a hnusný, a určitě mě kousne!«

Ano, pokud člověk uvažuje tímto způsobem, je téměř jisté, že vše, co si pro tento den předurčil, se stane. Den bude skutečně ošklivý, lidé mu budou ubližovat, možná ho kousne i ten pes. Když si o to řekl, proč by se to nemělo stát?

Duševně vyspělý jogín by měl zkusit uvažovat asi takto:

»Opět jsem se probudil do dalšího dne. Jistě, v tomto dni nebude vše tak ideální, jak bych si přál, ale jsem člověk nadaný tvůrčí silou od Boha a mám možnost i v tomto dni něco změnit. Jistě se mi tento den přihodí mnoho krásných věcí, i já budu mít možnost prokázat mnoho dobrých činů ostatním lidem. Možná se setkám s lidmi, kteří jsou z nějakého důvodu orientováni negativně a budou mi chtít ublížit. Ale to jsou lidé zaslepení májou, smyslovým klamem, žijí v nevědomosti a nemají tušení, jaké je jejich skutečné postavení v tomto hmotném světě. Nemohu se na ně zlobit za to, že to nevědí, naopak měl bych jim pomoci uvědomit si svoji situaci. Možná budu mít dokonce to štěstí a potkám se s někým, kdo je duševně vyspělejší než já a poskytne mi poučení, po kterém toužím. Ale i když se to nestane, jsem si vědom, že jsem věčným služebníkem Boha, a chci mu sloužit.

Lidé, kteří mi chtějí ublížit, se hluboce mýlí, protože se jim to nijak nemůže podařit. Oni se domnívají, že mohou nějak uškodit mému tělu, ale já nejsem toto tělo! Jsem Duše, která je věčnou součástí Boha a byla do tohoto těla jen umístěna na nějakou dobu. Proto mne to, co se stane s tímto tělem, trápí asi tak jako nepříjemnost, která se stane mému oděvu či věcem, které dočasně používám. Je to možná nepříjemné, ale není to zásadní katastrofa. Bůh je se mnou, poskytuje mi ochranu a dává sílu, abych nejen sám přežil tento den, ale pomohl přežít i dalším, se kterými se setkám.«

Je pochopitelné, že k tomuto způsobu myšlení se člověk nemůže dopracovat naráz. Ale je moudré vzít v úvahu i takový názor. Satanista buď neví, nebo nechce vzít v úvahu existenci duše, soustřeďuje se na záležitosti těla. Možná je skutečně přesvědčen, že jeho tělo má nějakou cenu, když mu chce působit tak mnoho radostí. Jak by se postavil ke skutečnosti, že toto tělo má propůjčeno maximálně na sto let, a potom je bude muset opustit, vrátit se k Bohu a přijmout jiné tělo? Nebude jemu a jeho následovníkům líto, že věnovali tolik úsilí něčemu, co budou muset zanechat v tomto hmotném světě?

Vím, že kdyby se nějaký člověk podíval na mne, mohl by si říct: Proč vlastně ten hlupák setrvává v tomhle hmotném těle? Je staré, ošklivé, zmrzačené, trpí nemocemi, velmi málo se hodí k životu. Když má navíc na toto tělo takový názor, jaký jsem popsal před chvílí, proč v něm zůstávat, proč je neopustit například sebevraždou? Jenže: proč bych to dělal? Není pro mne důležité, v jakém těle se právě nacházím. Nevím, jaké tělo bych dostal ve svém příštím životě, a rozhodně nejsem na takové úrovni, abych mohl očekávat nějaké dokonalejší. Pokud mi toto tělo slouží, je správné, abych v něm zůstal a využíval je ke službě Pánu podle svých nejlepších možností. Až mi tělo sloužit přestane, chtěl bych je opustit bez lítosti. Možná mne to bude trochu mrzet, ani staré boty nevyhazujeme bez pocitu, že je jich škoda, ještě jsme je mohli užívat. Ale těším se na svou příští existenci a chci věřit, že v ní budu moci pokračovat v duchovním uvědomování, které jsem nestačil dokončit nyní.

Nežádám od nikoho, aby se k tomuto názoru přiklonil. Postačí mi, když se o něm pokusí uvažovat. Nevymyslel jsem si ho sám, tyto základní myšlenky byly přijaty osobnostmi mnohem vyspělejšími ve velmi dávných dobách a jejich správnost je denně ověřována praxí. Pokud si někdo nepřeje je slyšet, nemohu mu je vnucovat. Chce-li je někdo vzít v úvahu, potom ho čeká velmi zajímavý život.

Už během přednášky nastal mezi studenty rozruch a profesoři se tvářili dost povážlivě. Když skončil, potlesk se mísil s pískáním a nadávkami; Tomáš zůstal naprosto klidný a oznámil, že hodlá odpovědět na případné otázky. Takže vstal jeden z důstojných pánů profesorů a požádal o ticho.

„Pane Baarfelte, domníváte se, že jste morální člověk?“

„Ano. Proč?“

„Ve své přednášce jste sice Satanismus odsoudil; ale spíše jste se mu posmíval a prohlásil jej za neúčinný, než abyste poukázal na jeho strašlivou a odpornou škodlivost! Je to záměrné?“

„Ano.“

„Považujete tento svůj názor za přijatelný pro křesťana?“

„Ano. Mohu ho říct i stručněji: Satanismus je nesmysl, všichni jeho přívrženci jsou blbci. Stačí vám to?“

„Satan je největším nepřítelem všeho stvoření! Jeho záměrem je pomlouvat Boha, pokoušet se učinit z něj lháře, škodit lidem! Vaše znevažující mínění je zcela nesprávné!“

„Nepopírám to, co o něm říkáte; je to pravda. Já jenom říkám, že na Satana a na jeho přívržence kašlu. Nemají mi co nabídnout, nemají mi co dát. Pohrdám jimi natolik, že bych se tou otázkou ani nezabýval, kdybych nebyl vyzván!“

„To vypadá, jako byste pohrdal i celou lidskou společností!“

„Ano, pohrdám jí. Pohrdám většinou lidí; zejména těmi, kteří jsou schopni se dát nachytat na primitivní nástrahy. Takoví lidé si nezaslouží, aby mne znečistil jejich stín!“

„Jaký vztah má toto vaše mínění k soucitu s trpícími?“

„Mám soucit s lidmi, kteří se dostali do takové situace. Nabízím jim pomoc, pokud si ji přejí. V některých případech jim pomáhám i tehdy, když nechtějí.“

„To by znamenalo použít v tom případě násilí!“

„Ano. Jsem schopen použít i násilí, pokud je to třeba. Chirurg také provede operaci, když to považuje za nezbytné.“

„Pane Baarfelte...“ rozkřikl se předseda. Pokusil se vzít v té chvíli Tomášovi slovo, ale Tomáš hovořil dál a studenti se přímo překřikovali dotazy; pokud staroslavná universita stála o pořádný skandál, měla ho mít.

V době, kdy Tomáš Baarfelt drtil na kusy sebevědomí některých svých posluchačů a pozvedal náladu druhých, Vítek čistil a ostřil zbraně a Diana šla s Charrym a Pépim nakupovat nějaké vhodné šaty. Tentokrát to byly odstrašující hadříky, příšerně nevkusné a navíc křiklavě barevné. Vrcholem hrůzy byl hrncovitý klobouk s prolamovanou střechou, ozdobenou krvavě červenými třešničkami z příšerné umělé hmoty; třešniček byla spousta a vyhlížely tak nepřirozeně, jak jen mohly. Charry se zděsil, když se nastrojila; a Tomáš, když přišel, se smál.

„Vypadáš jako coura!“ vztekal se Charry. „To je hrůza!“

„Šak to je v rychtyku! Mám tak bejt, né?“

„Jenomže pořád ještě to není ono,“ upozornil Tomáš. „Nalíčila ses na to trochu moc decentně. Pamatuj si, tyhle dámy si nepotrpí na jemný dívčí půvab, spíš dávají přednost novému obličeji ze samého líčidla!“

Diana ochotně poslechla; napajcovala se krémem, narůžověla tváře, vytáhla černě obočí a rty si namalovala krvavou rtěnkou, takže měla ohromná rudá ústa, jako by se napila krve.

„Takhle ty holky vypadají,“ souhlasil Tomáš. „Můžete vyrazit. Charry, Vítku: na start!“

Charry se oblékl nevtíravě; narazil si do čela kostkovanou čepici, na košili natáhl vestu s barevnými proužky a do koutku úst si vrazil růži, kterou sebral někde v zahrádce. Přidáme-li k tomu jeho ostře řezanou osmahlou tvář, byl to zjev, který by leckoho vylekal.

Stmívalo se a začínal noční život velkoměsta; když se dostali na místo, potkávali občas podobné zjevy jako Diana. Nikdo se jí nedivil, jen občas některé podobné sledovaly bystrým zrakem novou konkurenci. Místo bylo přesně vybráno, ale bohužel již obsazeno; chodila tudy černovlasá utahaná coura, která vypadala přibližně na čtyřicítku, ačkoliv jí ještě nebylo třicet. Opodál se flákal chlápek v oranžové košili, zelené vestě, černém kloboučku divné fazóny a s hůlkou; k tomu měl kostkované kalhoty a psí dečky. Zřejmě Charryho kolega, jen trochu líp vystrojený. Charry zapadl do stínu, nebylo třeba se zatím angažovat.

Diana došla k místní okrase a postavila se vedle ní; Pražačka ji přelétla ostrým pohledem a vyštěkla: „Co taj děláš?“

„Skorem to, co ty!“ řekla Diana.

„A cák taj máš co bejt? Todle je mý místo!“

„Neječ, nejsem na to zvyklá. Šak je dost placu pro vobě!“

„A to je ňáký divný! Kerápak ty seš, že tě neznám?“

„Já jsem tady jenom na dneska, pak zas vypadnu,“ ubezpečovala ji Diana. „Potřebuju si tady jenom něco zařídit...“

„Tak to teda né, todle je mý místo! Ty bys mně vyžrala všecky kloudný kunčafty! Vo to tě nestojím! Pakuj se vocáď, nebo si to šeredně vodskáčeš!“

„Ale di, snad by ses necukala? Dyť ti to nevobsadím navěky!“

„A vodkáď si sem přišla? Proč nejseš tam, co si byla dycky?“

„Věř nebo nevěř - ale já to dělám poprvně.“

Podivná dáma se zarazila a vyvalila na ni oči. „Prvně - zrovna tady? To... to snad nejni možný! Co seš zač? Jak ti říkaj?“

„Diana. Dál nemusíš vědět.“

„Diana! To tě tak věřím! Seš ňáká vesnická husa! Já bejvala Leonora, když sem dělala v salóně; ale jináč sem Madla. Jakpak tobě říkají dovopravdy?“

„Já... vážně, jsem tak křtěná! Na ten jeden den mi nestojí za to dávat si jiný jméno.“

„No no! Mluvíš s divným přízvukem; vodkáď vopravdu seš?“

„Já jsem původem Francouzka, víš?“

„Pcha! Já se snad potrhám smíchy! Eště řekni, že seš bejvalá hraběnka a já už prasknu docela!“

„Když to chceš vědět, já jsem hraběnka eště furt!“

„Tak to je na dobrý cestě,“ smála se Madla. „Seš pěkný číslo, holka; ale radši vodpal, protože se blíží můj starej!“

Její »starej« se přibližoval zvolna a zřejmě Dianu odhadoval. Měl v těch věcech patrně dost zkušeností a možná se mu zdálo, že tady něco nehraje, protože si ji napřed z obou stran prohlédl, než na ni spustil: „Tak copak tady pohledáváš, křepeličko?“

„Hádej, můžeš třikrát!“ odsekla Diana, potěšená, že se může hádat ještě s někým jiným než s tou 'kolegyní'.

„Madlí, řekla si jí, že to je tvůj flek? Co vona na to?“

„Vona se cuká. Vona si myslí, že taj může bejt! A dělá divný a práskaný fóry. Dělá ze sebe něco hoch nóbl!“ vysvětlila Madla.

„To je ňáký divný! Co ty na to, malá?“

„No - vcelku to pasuje.“

„Takže ty se nehneš, jo?“

„A vidíš ňákej důvod, abych se hejbala?“

„Jo!“ Chlapík jí vrazil před nos zaťatou pěst.

Diana ji mírně odsunula stranou: „Já ani ne!“

„Nehraj si se mnou!“ zavrčel vztekle. „Nebo tě zlískám!“

„Tak to už sem hodně dávno nezažila!“

Rozmáchl se a hodlal jí vrazit facku; jenže uhnula, chytila ho za ruku a přehodila přes hlavu na zem, až to bouchlo; vzápětí jej chňapla za druhou ruku, zkroutila mu ji dozadu, čímž ho pozvedla na nohy a vymetla s ním chodník, načež jej pustila hlavou přímo do kandelábru, až to zadunělo. Zvedl se a nemotorně se potácel; chytila ho za kabát, podtrhla mu nohy a praštila jím o zem do třetice všeho dobrého. Tím ho odrovnala úplně; zůstal ležet roztažený jako žába a jenom těžce lapal po dechu.

„Tak co?“ ptala se Diana. „Jak ti je, malej? Jak ti říkají?“

„Ber... Bertík.“ řekl zpitoměle; chtěl říct ještě něco, ale nezmohl se ani na slovo.

Madla stála zkamenělá úžasem; tohle ještě v životě neviděla a nepředpokládala, že by to bylo jen tak beze všeho možné.

„Panenko Marijá, co si s ním udělala? Snad si mi ho nezabila?“

„Bohužel asi ne! Vstávej, frajere, už ti nic neudělám! Budem už kamarádi? Nebo jestli se chceš prát dál, tak pojď někam bokem, tady vyvoláváme moc velkej cirkus!“

Bertík se za Madliny pomoci sbíral ze země; jeho elegance vzala podstatně za své a chování se změnilo o dost k lepšímu. „Máš... pravdu, seš... lepší! Máš právo tady bejt! Pojď pryč, Madlí...“

„Ale co by, já tu nebudu dlouho!“ řekla Diana. „Klidně pobuďte, voba dva. Ráda si povídám s příjemnejma lidma!“

„Stejně se ti divím,“ řekla Madla. „Že když todleto dokážeš, že to nepředvádíš u cirkusu! Dyť bys tím získala hrůzu peněz a vůbec bys nemusela na ulici!“

„Jo, holka, některý věci musej bejt tak, jak jsou. Já potřebuju něco vyřídit s jedním chlápkem, víš? A proto musím bejt tady, co sem, a nikde jinde. Vo peníze se mi nejedná.“

„Tobě nejde vo prachy? Tak proč se cpeš sem, abys nám tu kazila kšefty? Kvůli tobě třeba přijdu vo ňákýho pracháče!“

Diana měla dobré srdce; sáhla do skryté kapsy v rozparku sukně a vytáhla bankovku: „Hele, na - a už neřvi! Z tebe by se taky jeden zbláznil! To máš jako vodškodný, že ti tady budu zaclánět...“

Madla uchopila bankovku a pozvedla ji proti světlu; v té chvíli se jí ve tváři rozhostila hrůza, udělala dva kroky zpátky a rozklepala se na celém těle: „Ale to je... padesát zlatejch!“

„Ti to snad je málo, nebo co? Já nevím, kolik tady vyděláváš, ale řekla bych, že za hodinu nebo dvě je to snad dost!“

„Šmarjá Jozef, milostpaničko!“ Madla uchopila Dianu za ruku a políbila ji. „Tolika peněz já viděla naposledy... no, dávno!“

Diana rychle ucukla. „Hele, nešaškuj, nešaškuj! Nedělej si ze mě legraci, to bych si vyprosila!“

Madla ustoupila a bystře uvažovala: „Teda, teď už vám věřím, milostpaní, že néste jen tak ňáká obyčejná coura. Vodpusťte mi prosím vás všecko, co sem povídala předtím; a vodpusťte taky tomu troubovi Bertíkovi, že na vás byl takovej! Jestli chcete, my vodejdem a nebudem milostivou rušit!“

„Dost! Přestaň bláznit, nebo se dožeru! A nikam nechoď!“

„Jak je libo... já netušila, že máte tolika peněz!“

„Ale hrome! Přestaň mluvit o penězích, copak nemůžeš myslet na nic jinýho? A přestaň mi vykat! Jmenuju se Diana, už jsem ti to snad řekla. Tak mi tak říkej!“

„To si nemůžu dovolit! Milostpaní je zřejmě dáma a já...“

„Hergot, dělej co povídám, nebo to bude nápadný!“

„A tak jó, dyž to musí bejt! A co mám jako... čím můžu bejt užitečná?“

„Hele - znáš vládního radu Junga?“

„Ne!“ z Madly to vyletělo jako kule z kanónu.

„Taky mu říkají Růžovej Čuník.“

„Ne! V životě sem vo takovým neslyšela!“ řekla Madla pevně.

„Tak se sbal a můžeš plavat. Škoda, mohla sis vydělat.“ řekla Diana chladně a otočila se zády.

Madla udělala dva kroky směrem pryč, potom chvíli uvažovala a zase se vrátila. „A kdybych ho znala, tak co s ním má bejt?“

„Když ho neznáš, tak nic.“

„Dejme tomu, že sem o něm slyšela.“

„A víš, jak vypadá?“

„No... měla bych to vědět, žejo?“

„Tak proto! Už tudy dneska šel?“

„Ne, ještě ne.“

„Ale chodí tady! Každou středu?“

„Jo. To je jeho stará někde uvázaná, tak má fraj.“

„A je pravda, že začíná obchůzku tady?“

„No... většinou jo.“

„Jaký si vybírá holky?“

„Většinou takový, co eště nezná.“

„Ty si s ním byla?“

Na tuto klidně položenou otázku Madla zčervenala: „No a co má bejt? To si musí vodsloužit každá, to jináč nejde...“

„Dokázala bys mi poradit nebo pomoct, aby si všiml právě mne?“

„Ne!“ Madla zase pro změnu zbledla. „Ty chceš začínat... zrovna s Růžovým Čuníkem? Ty to nemáš v hlavě v pořádku! Ježíšmarjá, promiňte, milostpaní!“

„Naopak, tvoje poznámka mi lichotí. Ano, chci. Na tom závisí, abys dostala přesně takovou bankovku, jakou už jednu máš.“

„To nejni nic tak těžkýho, máš pěknou tvářinku, jistě si tě všimne; od brány sem sou jenom starý známý, ty mu jistě půjdou z cesty. Ale... nevím, jestli ti nemám říct, co von je zač!“

„To je mi úplně jedno. Povídej, jak s ním mám mluvit!“

„Jestli si tě všimne, bude se ptát na jméno. Ale... bude chtít vědět pravdu, o Dianě a francouzský hraběnce radši nemluv, to ti neuvěří.“

„Tak mi poraď nějaký hezký jméno!“

„Ty se tak vážně menuješ? To je těžký... něco radit...“

„Nevadí, já si něco vymyslím. Co potom?“

„Potom se ptává, vodkáď seš.“

„Z Amiensu. Jenže...“

„No právě. Musíš znát ňáký český město. Řekni třeba, že seš z Nymburka nebo z Mladý Boleslavi...“

„Dobře. Co dál?“

„Pak se zeptá, kdys přijela do Prahy. Řekneš před tejdnem a že si tu měla sloužit, ale panička vonemocněla a vodjela. Dělej ze sebe malou hloupou husičku, na takový von letí. Profesionální holky z ulice moc rád nemá, ačkoliv... jak kdy. Ale na venkovský buchty letí vždycky. Když teda tak moc chceš...“

„No, dobrý.“

„Potom se ptá, za kolik. Ať řekneš, co chceš, upozorňuju tě, že ti stejnak nic nedá. Ale to by tobě snad nemělo vadit.“

„Jaká je cena?“

„Ty neznáš cenu? Jo tak, vlastně... řekni si o pětku. Ale to by ti stejnak nedal nikdo ani z pánů kunčaftů. Tak maximálně tři až pět zlatejch - a to se musíš pořádně snažit!“

„No a potom? Co bude pak?“

„Pak se zeptá, kam pojedete. Kdybys nevěděla, odveze tě s sebou do některýho z těch hotýlků. Máš kam zapadnout?“

„Jo.“

„Tak mu to řekneš. Von veme fiakr a pojede se tam.“

„Já mám fiakr vlastní.“

„Propána... to neříkej! Fakt máš připravenej fiakr?“

„Tady za rohem.“

„Tak to řekni, žes ho za rohem viděla. Poslechni, to je ale sakra divná věc, co ty podnikáš!“

„Viď - já si taky myslím!“

„Ale přeci jenom bych ti měla říct, co on s holkama dělá, když je jako... víš, myslím v posteli.“

„Tak daleko se nedostanem!“ mávla Diana rukou.

Madla se zarazila. „Propána! Tak na co potřebuješ Čuníka, když ho nechceš... co vlastně s ním chceš províst?“

„Třeba pořádám vepřový hody!“ smála se Diana. „Povídej teda co dělá, ale... třeba to pošeptej!“

Madla k ní naklonila hlavu a něco šeptala; Diana se rozesmála a přerušovala její líčení poznámkami: „Jo? Vážně? Fakt? A to von jako... jo? No né! To je teda...“

Pak Madla skončila a Diana se pořád ještě smála.

„No, to je teda opravdu pěkný prase!“ ocenila. „A to si nechají ty holky líbit? Já bych ho prohodila zavřeným oknem!“

„No jo, ty!“ pokrčila rameny Madla. „A co s ním budeš dělat na tom privátě? Myslíš, že se s tebou bude modlit k Panence Marii?“

„To už bude mít docela jiný starosti! Neboj se, když se pokusí na mě šáhnout, tak mu přerazím pracku!“

„Ty mu... fakt mu chceš něco udělat?“

„Jenom si s ním budu chvíli povídat. A vůbec, nic ti po tom není, co spolu máme. Třeba sem se do něj vášnivě zamilovala!“

„Já jenom... že kdybys ho chtěla zviksovat jako tuhle Bertíka, že by ti bylo pěknejch pár holek moc vděčnejch. On je moc velký prase... a víš, von...“

„To nezáleží na mně. A už se nevyptávej...“

Taky nebyl čas, protože se přiblížil nějaký nafintěný švihák ze středních vrstev; prohlédl si bez valného nadšení Madlu, pak se obrátil na Dianu; ta se mu zřejmě zalíbila víc. „Hele malá, co takhle jít si trochu zašpásovat?“ zeptal se protáhlým hlasem s německým přízvukem. „Co by řekla na trochu zábavy, no?“

„Vodprejskni!“ požádala ho Diana slušně. „Nikdo na tebe nejni zvědavej, vometáku!“

„No páni! To slyším poprvé, aby ňáká nechtěla! Seš ňáká vadná?“

„Nemám na tebe čas ani náladu! Seber se a di po svejch!“

„Hele, estli myslíš, že nemám, tak se mejlíš, já náhodou mám, hele...“ vytáhl z kapsy hrst drobných a zaštěrchal jimi.

„Aspoň víš, kam si je máš strčit! A už mazej!“

Švihák se zakymácel jako osika ve větru. „Tohle mě teda ještě žádná neřekla! Co si myslíš, ty couro, že seš? Tak na, nažer se toho, abys viděla, co sou poctivý peníze!“ S těmi slovy mrštil hrst drobných Dianě do obličeje.

Dianiny obranné reakce byly překvapivé a spolehlivé. Ještě než se jí první mince dotkla, kopla jej kolenem do podbřišku; vzápětí mu vrazila pěstí takovou ránu do tváře, že se zatočil jako káča a narazil hlavou na tentýž kandelábr, co předtím Bertík. Zřejmě se Dianě zalíbil kovový zvuk, který narážející hlava působila.

Sebral se; klopýtal k ní, koktaje: „Co... co to... já...“ Diana s ním neměla trpělivost, natočila si ho a mrštila jím přímo do náruče Charrymu, který ve stínu uvažoval, nebude-li ho třeba k zásahu. Když dostal tenhle příděl do rukou, vrazil mu z každé strany jednu, natočil ho do ulice vedoucí na Staroměstské náměstí a nakopl odzadu, až šel a šel a šel.

„Bože můj, ty máš ale způsoby!“ řekla Madla dost rozčarovaně. „Takovej hezkej chlapec! Nebylo ti ho líto?“

„Škoda rány, která vedle padne!“ uplatnila Diana svoji znalost přísloví. „Když si chtěl zachovat fazónu, tak neměl zaclánět zrovna před mejma vratama...“

„Když ty každýho tak vodbydeš! Dyť voni ani tak nic zlýho nechtěj; trochu něžnosti a... ty bys místo toho každýmu dala do nosu! Mysli na to, proč tady seš...“

„No, však právě!“ řekla Diana zostra.

Zatím se blížil další zajímavý zjev: tentokrát to byl hřmotný postarší strážník s kohoutím ocasem na klobouku, obtloustlý tatík kolem padesátky s mocným knírem a velkým pendrekem. Vynořil se z houfu lidí a zamířil přímo k nim.

„Dobrej večír, Madlo,“ zahučel. „Jakpak jdou obchody?“

„Nevalně, pane vachmajstr,“ uklonila se Madla jak nejlíp uměla. „To vědí, kdo co dá chudý holce?“

„Povídali mi, že je tu nějak moc rušno!“ prohodil, obhlížeje zkoumavě Dianu. „Tak žádný výtržnosti, holčičky! Bejt tady máte povolený magistrátem, ale kdybyste se chovaly nějak nevhodně, tak bych vás musel sebrat; to bys přeci nechtěla, viď, Madlo?“

„Šmarjá, táto, jak mě by napadlo něco vyvádět?“ zalomila Madla rukama. „Dyť mě znají dlouhý léta, že sem slušná, neé?“

„Jo, znám; a máš tady dokonce kamarádku, co? Tebe jsem tu ještě neviděl, maličká; jakpak že to?“

„Vona je nová, pane vachmajstr, vědí... vona je eště trochu nezkušená! Vona je z vesnice!“ zachraňovala to Madla.

„Jo ták! Vodkuďpak seš, děvče, že sem tak smělej?“

„Já... já sem Dornička Kovářojc... z Jindřichovýho Hradce!“ prohlásila Diana, pokoušeje se o roztomilý úsměv.

„Ale jdi, děvče! Já měl tetku v Třeboni, to je hnedka vedle, dej jí Pámbu nebe! Znáš Třeboň?“

„Nojo!“ řekla radostně Diana. „Tam je Schwarzenberská hrobka v neogotickým slohu, že? A moc pěknej renesanční zámek; patřilo to všechno původně Rožmberkům, ti taky nechali postavit gotickej kostel... já to mám všechno na pohlednici!“

Strážník se trochu zarazil; u vesnické holky ho tak suverénní určení stavebních památek dost překvapovalo: „Po... pohlednici? Co máš jako na pohledech?“

„Ále, skoro půlku Evropy!“ pochlubila se Diana. „Já už jich mám 312, s těma, co jsem sehnala v Praze...“

„Ach tak!“ Nechápal vůbec, co mu povídá. Na to, že měla být chudou hloupou holkou z vesnice, byla její tvrzení málo přiléhavá. Pro jistotu natáhl mohutnou chlupatou ruku a poplácal ji po zadku.

„No jo, panenko - a to ti s tím souhlasej páni rodičové?“

„Já jsem sirotek!“ řekla rychle.

„Ale jdi! Tak to je zlý! No dobrý, holčičko, jen se teda řádně chovej a nebuď vlezlá k zákazníkům, to bych se musel zlobit!“

„Já se vynasnažím chovat řádně!“ prohlásila Diana. Dost se ošívala, jeho ruka na jejím těle jí nebyla moc příjemná.

„Nojo,“ zasmál se. „Ale seš eště moc hubený pískle! Já na takovýhle malý vyzáblý nejsem, já mám rád holky, který je aspoň za co chytit, víš?“ Při tom natáhl opět ruku, vzal do dlaně jedno z Dianiných poodhalených ňader a přes blůzičku zmáčkl.

„Ne!“ vyjekla Madla a zachytila Dianě ruku, která se rozpřáhla dost známým způsobem; však to bylo v poslední chvíli.

„Co né?“ divil se strážník, vůbec netuše, před čím byl právě zachráněn. „Povídám, mám radši holky při těle; tak to je pravda! Ale ty mladý si potrpěj na takový nevopeřený ptáčata. Tak já jdu dál, no... dobrý kšefty, děvčata...“

A rázně se kolébal dál; teprve teď pustila Madla Dianinu ruku. „Toho ne! To je táta Mrázek, je moc hodnej, nikomu dovopravdy neublíží!“

„To je jedno,“ vzkypěla Diana. „Neměl na mě šahat! Ještě nikdo na mě nešáh, abych ho nesrovnala!“

„Šmarjá Jozef - ty na sebe vůbec nedáš vod nikoho šáhnout?“

„No, vod jednoho jo. Mám přece muže - ale žádnej jinej si ke mně nebude nic dovolovat!“

„Páni zlatý! Dyť seš tady vod toho, pořád ti to povídám! To přeci musíš občas snýst, dyť ti toho zas tolik neudělal! Některý páni jsou větší prasata... a když se chceš dát do party s Čuníkem - ten tě bude voplácávat všude už ve fiakru, s tím můžeš na pevno počítat...“

„Tak mu přerazím pracku!“

Madla se už zase smála.

„Vážně, přerazím mu ji vejpůl! Chceš vidět, jak?“

„To bysem teda byla moc žádostivá!“

Diana se rozhlédla; po švihákovi tady zůstala ležet hůlka, španělka z dost tvrdého dřeva s černým knoflíkem nahoře. Diana ji sebrala, opřela jedním koncem o spáru ve zdi a řekla: „Koukej!“

Rozpřáhla se dlaní; pak ta dlaň zasvištěla vzduchem a hůl zapraštěla. Madla vyjekla leknutím: „Proboha, dyť si rozbiješ ruku!“

Hrana Dianiny dlaně podruhé dopadla na hůlku a ta tentokrát praskla vpůli; Madla chytila jednu půlku do ruky a prohlížela si ji, pak hvízdla obdivem: „Ty bys mohla tou rukou i zabít!“

„To nejni žádný umění. Já už...“ Diana se zarazila, Tomáš jí jednou provždy zakázal vyprávět, jak bojovala v jižních mořích s různými nepřáteli. Tomáš jí vůbec ledacos zakázal, jenže neměl tak bujnou fantazii, aby dovedl předvídat, co všechno je Diana schopna vyžvanit během deseti minut. Kdyby neměla každým svým prohlášením budit pozornost, nesměla by mluvit vůbec.

Madla se chystala k dalšímu projevu, ale místo toho ukázala do davu: „Hele - tam je tvůj Čuník!“

Diana se zprudka otočila: „Kterej?“

„Ten v buřince a nóbl raglánu. S doutníkem v hubě, jak se na nás tak nestydatě kouká...“

Vládní rada Jung, zvaný Růžový Čuník, byl pán mezi čtyřiceti a padesáti lety, zjevem skutečně připomínající prase. V těle ani nebyl tak tlustý, jako v obličeji, na první pohled vyhlížejícím jako prasečí rypák; odstálé uši a zježené štětiny na hlavě dokázal naštěstí dost vylepšit tvrdou buřinkou. V hubě měl vražený dlouhý drahý doutník a ve tváři výraz pohrdání světem. Zato kabát měl opravdu krásně šitý a stejně tak i dokonalý tmavý oblek.

Kráčel k nim; prohlížel si je, ale zdálo se, že nejeví zájem. Diana však přistoupila přímo k němu a otázala se s úsměvem, který sama považovala za neodolatelný: „Nemáte dnes večer čas, pane?“

„Víc, než potřebuju! A pročpak, maličká?“

„No... kdybyste měl taky ještě deset zlatých, mohli bychom to dát dohromady! Třeba bych vás nějak zabavila...“

Vládní rada Jung si ji pečlivě prohlížel.

„To se na tolik oceňuješ? Skromná právě nejsi...“

„Já se musím nějak živit, pane...“

„A jakpak ti říkají, děvenko?“

„Dornička Kovářojc... z Jindřichovýho Hradce...“

„Ale... hleďme! Pročpak jsi přijela do Prahy?“

„Já... víte, já jsem sirotek! Vychovávala mě zlá teta a ta mě tloukla a nedávala mi nic jíst! Tak jsem jí utekla a přišla sem do Prahy. Jenže teď nemám kde spát ani co jíst!“

„Zajímavé, zajímavé!“ kroutil očima Čuník. „To chceš říct, že jsi ještě nikdy... takhle s nikým nebyla?“

„I kdepák, pane!“ Dianě se úspěšně podařilo začervenat.

„Ale chlapce jsi už měla, ne?“

Diana se snažila zrudnout ještě víc a klopit oči. „A to já jo; u nás doma na seníku! Ale von mě nechal... takovej byl!“

„Aha!“ Čuník se už mlsně olizoval nad představou nevinné, životem dosud nezkažené holčičky. „A co takhle pět zlatek?“

„No... tak jo!“ udělala na něho Diana svůdné oči.

„Tak já vezmu fiakr a pojedeme někam, kde se budeme mít dobře!“

Diana honem pronesla: „Za rohem jsem viděla drožku!“

„Tak dobře, vezmem ji! Pojď, maličká...“

„Já jenom... vrátím kapesník!“ Diana sáhla do kapsy, strčila Madle další padesátku a zašeptala:

„Děkuju! A mlč, nikomu nic nevykládej!“

Pak už se nechala vést k fiakru. Charry se plížil za nimi stínem jako kočka; Diana a Jung vlezli do kočáru a Jung dal kočímu Vítkovi nějakou adresu; Vítek na to nebral vůbec ohled a jel svou cestou. Charry vyskočil v jízdě na zadní stupátko.

Jung se rozvalil v kočáře, objal Dianu kolem pasu a přitáhl k sobě; druhou ruku jí položil na koleno a jel přes sukni po noze výš. Diana se zachvěla odporem. „Dej pryč tu ruku!“ varovala.

„Ale jdi! Snad by se nestyděla, maličká? Za chvíli ti to bude stejně jedno, tak se nech aspoň obejmout a dej mi pusinku...“

Objal ji a chtěl políbit; vytáhla z klobouku jehlici a nasadila mu ji na krk. „Jak se mě dotkneš, vrazím ti to do krku!“ řekla klidně a realisticky. „Seď a drž hubu!“

Jung klesl dozadu a vyvalil na ni oči; potom vykřikl: „Okamžitě to dej pryč! A vůbec, ven z kočáru! Ty drzá náno, co si o sobě myslíš, že seš? Dej pryč tu jehlici, nebo... Kam vlastně jedeme? Kočí, hej, kočí!“ rozhlížel se udiveně.

Diana se natáhla a přitáhla záclonky na obou dveřích.

„To už není má starost. Mám za povinnost dopravit tě tam, kam je potřeba. Tak se moc necukej, nebo poskočíme na nějakým výmolu a vrazíš si tuhle jehlu do krku na to šup!“

Vládní rada Jung seznal, že tady něco nehraje.

„Tak počkat, madam! Nevím, na co si to hrajete, ale upozorňuju vás, že ta hra vám může přijít draho! Okamžitě řekněte, co je to za opičárnu; a hlavně dejte pryč ten zabiják!“

Diana se krátce zasmála. „Když se budete chovat slušně, nic vám neudělám. Jenom se půjdeme někam podívat.“

Jung zmlkl; až po chvíli se zeptal: „Vy jste špiónka, madam? Co chcete, abyste mne pustila?“

Diana odpověděla tím nejvýmluvnějším způsobem: mlčením.

„Jestli vám jde o peníze,“ ozval se po chvíli Jung. „Tak si klidně vezměte všechno, co mám! Ale jestli jde o výkupné, musím vás upozornit, že moje žena zřejmě nebude mít zájem platit...“

„Drž zobák!“ řekla znechuceně.

Dorazili; Jung se zaraženě rozhlížel, ač nemohl nic vidět. „Kde to jsme? Kam jste mne to zavezla? Co tady budeme dělat?“

„To víš, že matračku ti dělat nebudu! Vysyp se z tý popelnice!“

„Prosím?“ (téhle formulaci nerozuměl, byla totiž doslovně přeložená z francouzštiny.)

„Abys vylezl ven, hašašíro!“ otevřela mu dvířka. Venku čekal Tošio s černou maskou na obličeji; též Charry a Vítek měli přetaženy přes hlavu černé kukly. Diana to neměla zapotřebí; takhle zmalovaná a nahastrošená nebyla k poznání.

Jung vystoupil; možná se chtěl o něco pokusit, ale byli tu tři muži, tak celkem ochotně vstoupil do dveří, do nichž ukazovali. Tošio ho vedl chodbou, Charry, Diana a Vítek zatím vešli do pokojíku, kde se všichni, zvláště Diana, převlékli do tmavých plášťů. Zde si také Diana smyla svou masku.

Junga zavřeli do jedné místnosti a Tošio jej hlídal; zatím do převlékárny vstoupil Tomáš a ptal se Diany: „Jak to šlo? Jsi si jistá, že je to ten pravý?“

„Spolehlivě. Dala jsem se do party s jednou pravou holkou, ta mi ho ukázala.“

„Konflikty nebyly?“

„Jenom drobné. S jejím ochráncem a pak jedním frajerem. Ale nic moc jsem jim neudělala. S holkou jsem se vyrovnala, dostala malej bakšiš a bude jistě mlčet!“

„Kolik jsi jí dala?“

„Dvě padesátky. Je to málo?“

Tomáš se mimovolně usmál. „Tolik v životě neviděla! Mělas jí dát dvě desítky. Obávám se, že tuhle příhodu rozkecá po celé Praze, než se rozední...“

„Já nevím, kolik takový holky berou! Já myslela, že se taxa pohybuje tak kolem tisícovky; já bych rozhodně za míň nešla!“

„Jak jsi přišla na takovou cenu? Je vidět, že o těch ženách nic nevíš. Tisícovka, úplný nesmysl!“

„Náhodou, já četla Dámu s kaméliemi a Lesk a bídu kurtizán! Je to sice už dávno, bylo mi tak dvanáct, ale pamatuju se, že si nežily zrovna špatně!“

„Mezi Margueritou Gautierovou a pražskou Madame de Zabůra je snad nějakej rozdíl, ne? Tohle jsou ubožačky; ty lepší se houfují v salónech, tam už se platí víc; ovšem ty, co jsi o nich četla, byly milostnice králů a velmožů, ty si mohly říkat o tisíce! Tyhle holky mají radost, když se najedí...“

„No - tak má aspoň na jídlo!“ trhla Diana rameny.

Jung prožil za tu chvíli očistec; pokusil se obrátit na Tošia s různými dotazy, ale Japonec neodpovídal, už proto, že nerozuměl ani slovo. Jednou se Jung pokusil opustit místnost; když mu Tošio vkročil do cesty, chtěl ho napadnout pěstí. Tošio jej lehkým pohybem složil na zem, uchopil za krk a posadil na židli uprostřed pokoje. Za tuto židli se postavil a mlčky stál, připraven k dalšímu zásahu.

Konečně se objevil Vítek; řekl Tošiovi, že je vše připraveno a Junga vyzval, aby šel za ním. Tošio kráčel za zajatcem, hotov jej přemoci, kdyby se pokoušel vzpouzet. Mířili do salónu toho domu; byl to původně hodinový hotel, ale Tomáš jej najal na celou dnešní noc a požádal původního majitele, aby s rodinou a přáteli vyjel na kolektivní výlet do Plzně; aby se tam snažil zapsat do paměti pro případ, že by potřeboval dosvědčit alibi. Majitel byl chápavý a učinil, co mu poradili.

Teď byla celá místnost zšeřelá; jediné světlo vycházelo ze sedmiramenného svícnu, postaveného na stole s bílým ubrusem. Na stole byl kromě svícnu zlatý krucifix a Kralická Bible; za stolem pak seděl Tomáš Baarfelt, Jindřich Born, Charry de Guyrlayowe a Diana; kromě nich tu byl Pépi a tři další vojáci řádu Blesků. Vítek a Tošio zůstali stát vedle odsouzence před stolem, my jsme seděli u stěny a když na nás Jung pohlédl, celý se rozklepal strachem. Všichni lidé měli na hlavách masky z otvory pro oči.

Tomáš vstal. Ve světle svící se zaleskl zlatý kříž s rubíny na jeho prsou, kříž komthura Templářů; všichni rytíři měli svoje kříže viditelně zavěšeny na prsou.

„Jste Adolf Josef Jung, zvaný Růžový Čuník, vládní rada a šéf vrchní policejní direkce v Praze, bývalý vyšetřovatel deliktů proti mravopočestnosti, v současné době přednosta evidence tohoto úřadu, sekce závažných přečinů?“ ptal se Baarfelt.

„Ano, to jsem!“ řekl Jung. „Ale nechápu, jakým právem jste se opovážili mne unést! A prohlašuji, že nepovažuji za šlechetné, když využíváte služeb prostitutek a jejich pasáků!“

„Otázky klademe my!“ řekl příkře Tomáš. „Jen bych rád vyjasnil, že ta dáma nikdy nebyla tím, čím si myslíte vy. Odpovídejte prosím na to, na co budete tázán!“

„Neodpovím na žádné otázky! Kdo jste a co po mně chcete?“

„Znáte Antona Knobka a Karla Sontágga?“

„Ne!“ Jung to přímo vyhrkl; zdálo se, že ta dvě jména v něm vyvolávají leknutí. Zřejmě pochopil, že tito lidé přišli ztrestat jeho zločiny a vědí, co kdy spáchal.

„Navštívil jste onoho Antona Knobka ve věznici Mírově na Moravě a slíbil mu svobodu v případě, že se dopustí jednoho zločinu, který mu nařídíte vy nebo někdo z vašich spřeženců. Se stejným úmyslem jste navštívil i Karla Sontágga!“

„Ne!“ vykřikl Jung a na čele se mu objevily kapky potu.

„Dále jste doporučil svým spřežencům služby mužů provinilých proti zákonu, jmenovitě Hanse Birgera a dalších. Stupeň vašich styků s těmi lidmi neznám, ale není v této chvíli rozhodující.“

„To není pravda! Nevím nic o tom, co povídáte! Jsou to lži a nesmysly, nikdy jsem o takových lidech nic neslyšel!“

„Nevěděl jste, že ti dva, Sontágg a Knobek, jsou určeni, aby surovým způsobem zavraždili Wandu Baarfeltovou, manželku Thomase Baarfelta, usídleného na statku u Olomouce?“

„Svatý Bože!“ vydechl Jung a zakryl si oči rukama; zdálo se, že to leknutí v něm vyvolalo Baarfeltovo jméno.

„Povězte, zda je to obvinění pravdivé!“ pokračoval Tomáš neúprosně. „Jak vidíte, víme toho dost!“

„Ne!“ řekl pevně Jung. „Nic z toho není pravda!“

Tomáš si sňal z hlavy černou kápi. „Jsem Thomas Baarfelt.“

Jung proti němu vztáhl ruce jako na obranu; ale Tomáš kráčel přímo k němu, pozvedl pravou ruku a dotkl se Jungova čela. „Spi! Ale pamatuj si, co se bude hovořit!“ nařídil.

Jung se zachvěl, jako by dostal elektrickou ránu; ale pak se jeho tvář uklidnila a zůstal stát nehybně jako kamenná socha. Tomáš se postavil přímo proti němu.

„Mluv! Znáš Karla Sontágga a Antona Knobka?“

„Ano.“ řekl Jung hlubokým klidným hlasem.

„Jak ses s nimi seznámil?“

„Nalezl jsem jejich jména a činy v kartotéce vrchního komisaře kriminální služby Bucka.“

„Na co jsi je potřeboval?“

„Měl jsem příkaz vybrat vhodné osoby a oznámit jejich jména a charakteristiky člověku, který mi to poručil.“

„Kdo je ten člověk?“

„Úředník tajné státní policie z Vídně.“

„Jak se jmenuje?“

„Joachim Feldsberg.“

„Jednal z vlastní vůle nebo z popudu jiných?“

„Jednal z příkazu vyšších míst.“

„Koho konkrétně?“

„Nevím. Neřekl mi jména. Jsou to vysoce postavení lidé a mohou dosáhnout mého povýšení a přeložení do Vídně. Slíbil mi to.“

„Řekl ti ten Feldsberg, nač potřebuje ty lidi?“

„Naznačil mi, že je použije k tajným akcím.“

„Co víš o povaze těchto akcí?“

„Nic. Nestaral jsem se o to. Nebylo to v mém rajónu.“

„Kdo u policie o tom ještě věděl?“

„Téměř každý z vyšších důstojníků.“

„Znáš jméno Baarfelt?“

„Ano.“

„Kdy a kde jsi je slyšel?“

„Mnohokrát, při různých příležitostech.“

„Víš, kdo jsem?“

„Ano. Jsi pánem všeho, co se stane v Rakousko-Uherské říši. Jsi vůdcem organizace, která proti nám bojuje a stojí v pozadí každé nepřátelské akce. Muži kolem tebe jsou jejími členy.“

„Mýlíš se. Nebojuji proti říši; trvám však na tom, aby byly napraveny zlořády a špatnosti. Viděl jsi mne někdy?“

„Ne.“

„Věděl jsi, že ti lidé mají bojovat proti mně?“

„Ne. Nevěděl jsem to jistě.“

„Řekl ti někdo něco takového?“

„Naznačil mi to. Řekl, že se brzy zbaví největšího nepřítele; ať se tedy snažím v té věci udělat co možná nejvíc.“

„Kdo to řekl?“

„Vrchní rada Vilém Bečka.“

„To není možné!“ Baarfelt se zarazil. „Opakuj: kdo to byl?“

„Vrchní rada Vilém Bečka.“

„Vždyť je to můj přítel!“ Tomáš se rozhlédl po nás, jako by se ubezpečoval, že jsme to také slyšeli.

„To je pravda, pane. Avšak tvoje přátelství není pro každého člověka příjemné. Je to spíše trest než výhoda.“ pronesl Jung.

Tomáš se po něm ponuře ohlédl. „Kdo to řekl?“

„Vrchní rada Vilém Bečka.“

„Víš snad také, proč mne tak nenávidí?“

„Ano. Půjčil jsi mu peníze a on je ti nyní dlužen.“

Všiml jsem si, že se Tomášovi chvěje ruka. Jeho tvář už nevypadala tak suverénně jako před chvílí.

„Za to, že jsem mu pomohl, když to nejvíc potřeboval, mne ten muž chce zničit? Moje přátelství je mu neštěstím?“

„Ty nemáš přátel. Jsou pouze ti, kdo se tě bojí a proto se neodvažují odmítnout tvé přátelství. Všichni tví přátelé tě zradili a prodali; jen proto, že jsi jejich přítelem!“

Tomáš se otočil a zlostně skřípal zuby; měl chuť Junga udeřit, ale nemohl: v hypnotickém stavu odpovídal zajatec čistou pravdu, jak se mu jevila a jak ji znal. Proto se zlehka dotkl jeho čela: „Probuď se!“

Jung sebou opět škubl; současně se v jeho tváři objevil strach a počal couvat dozadu. Zadrželi ho, takže se najednou vrhl před Tomášovy nohy, objal je a křičel: „Milost, komthure! Nechtěl jsem vám ublížit! Jsem nevinný, nevěděl jsem, že ti lidé mají bojovat proti vám a vaší ženě! Nevěděl jsem, nač je chtějí!“

„Ale tušil jsi to! Provinil ses; budeš potrestán, jak si zasloužíš!“ řekl Baarfelt nemilosrdně.

„Ne!“ zaječel Jung. „Jakým právem byste mne chtěl trestat? Kdo jste, že máte právo vynášet rozsudky? Jste poddaný Rakousko-Uherské monarchie jako já; já navíc přísahal císaři a jenom jím mohu být odsouzen! Pouze císař má právo potvrdit můj rozsudek!“

„Já jsem ten, který soudí zemi i císaře!“ řekl Tomáš pochmurně. „Každý, kdo žije na zemi, dostane svůj díl spravedlnosti, jak se sluší a patří dle zákonů Božích i mých. Ty ses provinil a budeš odsouzen.“

„Chceš mne zavraždit?“

„Chci osvobodit tvoji nesmrtelnou duši od trýzně setrvávat v hříšném těle. Pomodli se, neboť zemřeš v této chvíli!“

Namísto modlitby počal Jung proklínat; řval surové nadávky a kletby všem do tváře. Tomáš vztáhl ruku, ale Jung odmítal dotek jeho prstů na svém čele, škubal sebou a zuřil. Tošio jej chytil za vlasy a strhl na kolena, teprve pak se Tomáš dotkl prsty jeho čela a nařídil: „Spi!“

Jung se uklidnil; Tomáš mu poručil, aby usedl ke stolu a napsal na list papíru:

„Nemohu už déle žít. Každým dnem dostávám stále větší strach z odhalení svých činů. Prosím svoje přátele a kolegy, aby zachovali mé jméno čisté, vyjde-li některý z mých skutků náhodou najevo. Děkuji. Adolf Jung.“

Odsouzenec napsal ta slova bez hnutí tváře; stejně klidně potom vzal šňůru od závěsu, přistavil židli a uvázal šňůru ke zdobenému lustru, potom na ni vystoupil a dal si na krk smyčku. Tomáš jej pozoroval zachmuřeným pohledem a dával mu rozkazy.

„Probuď se!“ řekl; Jung sebou škubl a rozhlédl se udiveně kolem sebe.

„Adolfe Jungu, stojíš na prahu smrti!“ oslovil ho Tomáš. „Smíš spatřit tváře mých druhů. Mysli na to, že brzy zemřeš a snaž se usmířit Boha, jehož jsi rozhněval!“

Rytíři Blesku stáhli z hlavy svoje kápě; Jung zlostnými zraky prohlížel jednoho po druhém a zarazil se, když spatřil Dianinu tvář. „To vy jste... mne sem přivedla?“

„Ano.“ přikývla, tvářila se však vážně a smutně.

„Pojďte blíž! Chci se na vás dívat... až přijde ta chvíle. Chci vidět vaši tvář...“

Přistoupila; teď bez líčidla, krásná a něžná, se zlatými vlasy okolo tváří. Stála těsně před ním a hleděla na něho.

„Škoda... jste krásná!“ řekl Jung a náhle zprudka kopl okovanou botou do té krásné tváře; Diana taktak stihla padnout na záda. Jungova bota kopla do prázdna, ztratil rovnováhu a druhá noha mu uklouzla po židli, která se skácela; vládní rada se prudce zhoupl na smyčce a ve tváři se mu objevil příšerný předsmrtný škleb.

„Bůh buď milostiv jeho hříšné duši!“ řekl Tomáš Baarfelt; poklekl a tiše se latinsky modlil; ostatní rovněž poklekli.

Zbývalo poklidit všechny věci, co po nás zbyly; to si vzali na starost pražští vojáci řádu. My ostatní jsme se rychle vytratili a Tomáš ještě naaranžoval dopis na rozloučenou, aby byl co nejdříve nalezen.

Odjeli jsme do našeho dočasného domova, abychom se uložili ke spánku. Ještě předtím dal Tomáš příkazy ohledně zítřka: náš pobyt v Praze končil a podle zákonů rozumu i řádu bylo vhodné rychle se vypařit, než si někdo povšimne divných okolností Jungovy smrti.

„Pépi, chceš jet se mnou nebo zůstat se svou Aničkou? Nechci tě k ničemu nutit; pokud uznáš za vhodné usadit se tady, předám tě Bornovi. Jistě ti sežene rozumné zaměstnání, abys mohl být se svou dívkou. Oženíš se a...“

„Víš, komthure,“ Pépi se rozpačitě škrábal za uchem. „Praha je krásná a mám ji rád, ale zůstat tady není nejchytřejší. Daleko radši bych odjel s Aničkou nahoru k Charrymu; jistě by to šlo! Mluvil jsem s ní, souhlasí, abych jel s tebou až na konec. Pak se pro ni vrátím...“

„Jak si přeješ. Jen jsem chtěl, abys věděl, že nebudeš-li moci jet se mnou, nebudu tě postrádat. Mám ještě jiné...“

„Ne, pane! Jsem zvyklý dokončit, co jsem začal. Jsem tvůj voják - a půjdu s tebou, dokud nezvítězíš. Ani Anička by nemohla mít nic proti tomu, že splním svoji povinnost.“

Tomáš mu podal ruku a Pépi ji silně stiskl. „Chceš-li, jdi se s ní rozloučit. Zítra o desáté vyrazíme na cestu. Kdybys náhodou nepřišel, budu myslet, že jsi zůstal s ní; tehdy zajdi k Bornovi a řekni mu to. Dám mu vysílačkou patřičné instrukce...“

Pépi odešel a my šli spát.

Ráno bylo krásné a slunečné; Vítek se od osmi hrabal v motoru a kontroloval jeho činnost, zatímco místní bratři snášeli různý proviant a ostatní potřeby. O půl desáté přišel Pépi, sice nevyspalý, zato šťastný. Hlásil se Tomášovi a ten ho přijal bez rozčarování, ale také bez nemístného nadšení.

„Rozhodl ses - dal jsi přednost povinnosti. Děkuji ti, dej se do práce!“ To bylo vše, co mu řekl.

O tři čtvrtě na deset přinesl někdo noviny; už tam psali o Jungově sebevraždě. Tomáš na chvíli zastavil přípravy a spolu s užším kroužkem četli o nálezu mrtvoly a o údivu, který vyvolal. Nikdo naštěstí nevyslovil žádné nesmyslné podezření.

„Je to v pořádku. Zanechali jsme za sebou pečlivě smazané stopy. Pojedeme!“

V deset hodin a pět minut byl automobil připraven k odjezdu. Pépi vyšel ven, otevřít velká vrata vjezdu do dvora; sotva ale otevřel domovní dveře, zalekl se a ustoupil udiveně zpět. Za ním vešel kulaťoučký pán v buřince a s těžkou holí v ruce, kterou právě Pépiho vtlačil dovnitř. Zastavil se ve dveřích do dvora a přejel nás všechny pátravým pohledem. „Chci mluvit s mužem, který se jmenuje Tomáš Baarfelt! Který z vás to je?“

Tomáš se otočil od zavazadel, které kontroloval.

„Já jsem to. Přejete si, pane?“

„Jmenuji se Bucek. Vrchní komisař Bucek z policejní direkce. Snad jste už o mně slyšel?“

„Ano. Co si přejete, prosím?“

Budek přistoupil blíž, sevřel pevněji svou hůl a pronesl dobře slyšitelným hlasem: „Jste vrah, Baarfelte! Sprostý, surový vrah!“

Tomáš zůstal klidný jako ledová socha. „Jaké důvody máte pro toto tvrzení?“

„Přišel jsem vám říct, že vím, kdo zabil továrníka Štarmana; vím, kdo je tajemný kníže Sorroni, který hraje karty tak, že vyhrává, co chce. Vím, že jste ho obehrál o všechny peníze a tím donutil spáchat sebevraždu! Vím i to, kdo byli vaši společníci!“ Bucek ukázal holí na Dianu a Charryho a pak se zaváháním i na Vítka.

„Hrát karty o peníze není trestné,“ řekl Tomáš. „Ani vyhrávat není trestné; chcete-li mne obžalovat z podvodné hry, musíte mi to nejdříve dokázat. Štarmana jsem nezastřelil ani jsem mu neposkytl zbraň, aby to udělal. Co tedy chcete?“

„Chci říct: vím, kdo zabil mého šéfa, vládního radu Junga!“ rozohňoval se Bucek. „Vím, kdo mohla být falešná prostitutka, která ho vylákala do toho hotýlku a vím také, že jste tam na něj zřejmě čekali vy. Nevím, jak jste dokázali nahrát jeho sebevraždu - ale lidem jako vy není nic nemožné...“

Tomáš na něho hleděl mlčky, Bucek však nalezl blízko sebe Dianu a obrátil se k ní: „Vyprávěla jste toho moc, paní hraběnko de Guyrlayowe! Ta dívka nemlčela; taky bodejť, když dostala tolik peněz! Ještě v noci se opila jako zvíře a vypověděla to nejméně padesáti svým kolegyním, jejich pasákům i hostům. Vzhled sice nesouhlasil, ale mám zkušenosti a vím, jak se dovede člověk změnit pomocí líčidla a přiléhavých šatů. Poznal jsem vaši ruku; velmi dobře vím, kdo může být žena, která zahubila Junga!“

Opět mu odpovědělo mlčení, obrátil se tedy na Tomáše:

„Vím také, že jediný, kdo mohl proti Jungovi něco mít a mohl zorganizovat takovou akci, jste vy, kníže Baarfelte! Také vím, že jste jeden z mála lidí v zemi, kdo dovede chladnokrevně zabít a nehne při tom ani brvou! Vy jste ten vrah!“

Teprve teď Tomáš promluvil: „Víte-li všechno, pak také víte, proč se to stalo. Ten muž poslal vrahy proti mně a mé ženě. Víte to, sám jste to řekl mému člověku. Dokonce jste mu slíbil pomoc, pokud vím...“

„Ano, slíbil! Protože jsem věřil, že přijdete-li, budete jiný než oni! Slýchal jsem jméno Baarfelt současně se slovem spravedlnost; věřil jsem, že Baarfelt je muž, který zavede právo a pořádek do této země! Všichni kolem zabíjejí, šílení krví! Krev, krev, jenom pořád další krev! Věřil jsem, že muž jménem Baarfelt přijde a zavede zákon!“

„Zavedl jsem jej. Svůj zákon!“

„Zákon krve! Zákon nenávisti a vraždy; to je váš zákon? Já vám chtěl pomoci; byl bych pomáhal ze všech sil, kdybyste předstoupil před soud a tam přednesl svou při! Ale vy místo toho zabíjíte; jako oni! Jste stejný jako Jung!“

„Ne,“ řekl Tomáš smutně. „Můj spor nemůže vyhrát žádný, ani ten nejspravedlivější soud. Moji nepřátelé jsou příliš vysoko a nikdy by nedovolili, aby jejich jména padla při soudním přelíčení. Věříte ve spravedlnost; ale já soudy znám a vím, že bych neobstál! Já si musím svoje právo zjednat sám a nejde-li to jinak, potom třeba i krví!“

„Odejděte! Odejděte z této země, než ji poskvrníte ještě víc než doposud! Jste její hanbou; poskvrnil jste ji krví! Už je dost krve, tak táhněte odtud!“

„Jsem teprve na počátku cesty. Vyteče ještě daleko více krve, než budu na jejím konci. Lituji, bratře; vy jste poctivý člověk a věříte ve spravedlnost, ale musím vám říct, že můj soud pokračuje a bude pokračovat!“

„Štarman, pak Jung; chcete snad zabít i mne? Jistě, je to vaše právo zabíjet koho chcete, že? Tak prosím, klidně mne zabijte! O krev jednoho muže víc nebo méně, co na tom záleží?“

„Ne, vás zabít nesmím. Jste nevinný, Bucku. Já smím zabíjet jenom ty, kteří propadli ďáblu!“

„Vy sám jste ďábel, Baarfelte!“

„Jsem bohužel jen člověk. Loučím se s vámi, protože už asi víckrát neuvidím Prahu. Teď musíte pečovat o moje město vy! Braňte svoji spravedlnost; věříte ji, máte ji rád. Přeju vám štěstí a odcházím; i se svými zákony.“

Všichni jsme nastoupili do vozu. Bucek stál vedle a hleděl na nás s nenávistí v očích. „Sbohem, kníže Baarfelte! Vím, kdo jsou vaši nepřátelé - jak vysoko postavení. Jak daleko chcete dojít?“

„Až na sám konec; i kdyby to mělo být u trůnu. Sbohem, bratře; ať ti Bůh přeje štěstí na tvých cestách...“

Bucek už neodpověděl; stál tam jako omšelý černý balvan a pozoroval nás, jak jsme se rozjížděli. Teprve potom pokrčil rameny a řekl pro sebe:

„Chraň Bůh tvoji spravedlnost - komthure Baarfelte...“

Balada o komthurovi

Kterýž činí posly své duchy,

služebníky své oheň plápolající.

Žalm 104.

Z Prahy jsme jeli starou, tak zvanou císařskou silnicí; bylo to moc pohodlné cestování, jet si automobilem, zvláště pro lidi, kteří seděli nahoře v kabině. Automobil jel rychle, skoro jako čtyřspřežní kočár. Dělal ovšem dost velký rámus, takže nám každý, kdo jel po silnici, šel urychleně z cesty; koně se plašili a jejich vozkové nadávali dosti hrubě, takže Diana měla možnost se něčemu případně přiučit. Nepříjemný byl také zápach spáleného benzínu, který za námi zůstával; jedna z dalších chyb cesty byla, že pravidelně každých dvacet kilometrů se vyvařila voda v chladiči, bylo nutno zastavit a dolévat novou; to ovšem předpokládalo nejméně půlhodinovou zastávku, aby se motor ochladil na přípustnou mez.

První zastávku jsme učinili ve vsi jménem Horní Počernice; Diana si vesnici prohlédla a neseznala ji nijak zajímavou. Sedla si tedy na stupátko, rozložila na kolenou mapu a počala v ní studovat, kudy se vlastně pojede. Pak se Tomáše vyptávala, kde se co zajímavého nachází a činila si do mapy poznámky.

Během další jízdy se ve voze převlékla, takže když jsme museli zastavit ve vesnici jménem Sadská, byla už v kalhotách a kazajce mužského střihu, navíc s čepicí se štítkem, pod kterou schovala vlasy. Když se v místním konzumu zeptala, zda mají nějaké pohlednice, oslovovala ji prodavačka bez váhání „mladý pane“ a Diana to akceptovala.

Příští zastávka bylo město Poděbrady; zastavovat jsme tam nemuseli, ale Diana si to poručila, ježto jí Tomáš vyprávěl o místních lázních a zámku. Lázně jsou dost nové a velice hezké; zvlášť se všem líbily parky se spoustou květin a okrasných keřů. Zámek působí mohutným dojmem, stojí za náměstím a přímo před ním je veliká bronzová socha Jiříka z Poděbrad. Tomáš nám vyprávěl o tom králi, který byl z prostého šlechtice zvolen králem a vládl velmi moudře, čímž si získal proslulost i zaživa. Bohužel po jeho smrti jím zavedené reformy a různá zlepšení upadly v zapomenutí.

Během doby, kdy Vítek uváděl automobil do chodu, se okolo shromáždili lázeňští hosté; všichni patřili do vyšší společnosti a mnozí měli o auta zájem, neboť je hodlali koupit; ovšem ještě nikdy neviděli takové. Diana se vmísila do diskuse s velkou ochotou, vzala si na starost asi šest velmi noblesně nastrojených dam, které se jí poněkud podivovaly. Napřed jim vysvětlila výhody oděvu, jaký má na sobě a pak přednesla několik vět ze svých znalostí motoristických; to vše dámy přesvědčilo, že mají před sebou osobu sice výstřední, ale nade vší pochybnost urozenou a velmi bohatou. Protože při řeči přiznala, že je Francouzka, přičetli všechno zvláštní na vrub jejímu původu.

Vítek objevil na stroji nějakou závadu; když to bylo sděleno společnosti, pozvali všechny lidi na slavnostní oběd do nejlepší lázeňské restaurace. Diana se na to bleskově převlékla do dívčích šatů a mezi čekáním na jednotlivé chody oběda bavila společnost vzpomínkami na pobyt v Asii. Starší přítomné sice občas napadaly mdloby, ale mládež se okolo Diany shromáždila a rázem ji učinila svým idolem.

Potom jsme si prohlédli i ten zámek; společnost nedala jinak a kastelán, který v nepřítomnosti majitelů obhospodařoval objekt, byl vpádem asi čtyřiceti lidí z lepší společnosti tak překvapen, že se vůbec nebránil. Pak jsme se teprve rozloučili a mohli jet dál.

Další zastávkou bylo město Chlumec nad Cidlinou; také tam se nachází zámek, zvaný Karlova Koruna. Tomáš líčil Dianě, že se zde v sedmnáctém století odehrála velká selská vzpoura, potlačená v krvavém boji na hrázi místního rybníka; proto se říká dopadl jak sedláci u Chlumce. Do zámku jsme nešli, Tomáš chtěl být před večerem v Hradci Králové; přesto si Diana zakoupila nějaké pohlednice.

Kousek před Hradcem nám vypověděl službu motor; Vítek jej za Dianiny asistence půl hodiny spravoval, pak to vzdal a vůz byl dotažen do Hradce volským spřežením, které ochotně zapůjčil jeden z místních sedláků. Ubytovali jsme se všichni v nejlepším z místních hotelů; majitel nás osobně přišel uvítat a respektoval přání, abychom my šelmy byli přítomni v pokojích panstva. Vítek spravoval auto, Tomáš s Charrym a Dianou se šli projít po městě. To se skládá především ze starého náměstí; jsou na něm dva chrámy, gotický Svatého Ducha a barokní jezuitský. Dále Bílá věž, z níž je daleký rozhled; ale poněvadž se blížil večer, nevystoupili tam. Tomáš vyprávěl, že v chrámu Svatého Ducha byl pochován český národní hrdina Jan Žižka z Trocnova, kterého už Diana znala jednak z vyprávění, jednak proto, že její oblíbená hrdinka Jana z Arcu kdysi napsala husitům do Čech sprostý dopis, když se jí činnost Žižkových bojovníků nezamlouvala.

„Hlavně se tady nezmiňuj o Pardubicích,“ radil Tomáš. „Abys rozuměla: Hradec a Pardubice jsou dvě vzájemně nepřátelská města a nemají se rádi. To rivalství pochází z velmi dávných dob; kdysi byl totiž Hradec věnným městem českých královen, tudíž svobodný, kdežto v Pardubicích vládl šlechtický rod Pernštejnů. Obě města si výhody a nevýhody toho zřízení vyčítají dosud.“

Diana si ponaučení uložila do paměti; samozřejmě je při první příležitosti použila. Ta příležitost nastala, když se při večeři dostavil hoteliér a tázal se, jak se vzácnému panstvu ve městě a hotelu líbí.

„Město i hotel jsou skvělé! Kdyby nebylo těch drobností...“

„Och; smím vědět, co vyvolalo nelibost Vaší Milosti?“

„Zajisté. Například, že jsem v celém městě sehnala jenom jednu pohlednici a to ještě díky tomu, že měli náhodou otevřeno. Jinak kde nic tu nic. Dá se říct, že jsem dopadla jak sedláci u Chlumce.“ mluvila německy, jen poslední větu řekla česky, což hoteliéra zarazilo.

„To je zřejmě tím, že Vaše Milost ráčila dorazit do města příliš pozdě,“ omlouval se. „Kdybyste se byli dostali do Hradce dříve, zajisté by bylo vše k vaší plné spokojenosti...“

„Jistě,“ ohrnula Diana nosánek. „Pevně věřím, že například v sousedních Pardubicích by se něco takového stát nemohlo...“

Hoteliér se zatvářil, jako by kousal šťovík. „Myslíte-li si, paní hraběnko, že v Pardubicích je to lepší...?“

„Každopádně se domnívám, že si tam více váží svých hostů a ochotněji jim plní jejich přání. Lidé z měst, která si zvykla na lepší společnost, bývají většinou dobře vychovaní...“

„Madame nás považuje za nějaké neotesané venkovany?“ urazil se hoteliér. „Chcete snad říct, že jsme nějací...“

„Křupani... tak se to myslím řekne česky? Ale to ne, říkám jen, že jsem v celém městě sehnala jedinou pohlednici! To by se ve skutečně kulturně vyspělém městě stát nemělo...“

Hoteliér obrátil oči k nebi, zdvořile se omluvil a odebral se do kuchyně, kde měl dlouhý rozhovor s pikolíkem. Ten čiperný mládenec zakrátko opustil hotel a běhal po celém městě sem tam; takže asi za hodinu se hoteliér opět objevil a s vítězoslavným úsměvem předložil Dianě hrst tuhých kartiček:

„Prosím, madame - doufám, že teď už budete spokojena!“

Bylo těch pohlednic sedm, Dianina osmá; spokojeně je rozložila po stole a nešetřila chválou. „Výtečně; co jsem dlužna za vaši námahu?“

„Ponechte si je, prosím, jako dar a připomínku našeho města, které máme rádi a na které jsme pyšní!“ uklonil se.

Diana zářila a chválila Hradec Králové i laskavého hoteliéra, který rovněž zářil.

Ráno jsme vyrazili brzy; Tomáš původně chtěl jet na Holice a Vysoké Mýto, ale Diana prosila, abychom se podívali do těch Pardubic, takže se stalo a jeli jsme tím směrem. Ovšem dojet tam nebylo nejjednodušší; už zdaleka jsme viděli nějaký kopec se zříceninou hradu Kunětická hora a Diana trvala na tom, že se zajedem podívat. Když Diana na něčem trvá, pak se to vždycky stane; vystoupili jsme dokonce i my a prolezli všechno. Byl to rozlehlý a krásný hrad, to je vidět i na zbytcích; místní okrašlovací spolek právě dává dohromady hlavní věž a přilehlou obytnou budovu. Dědek, který tam hlídal, málem omdlel, když nás viděl, ale jak dostal nějaký ten peníz, ochotně se probral a provedl nás.

Také samotné město Pardubice má hrad, původně Pernštejnský; podle Tomáše byli Pernštejnové moravský šlechtický rod a jeho vzdálení příbuzní, takže podle nás by vlastně mělo město i hrad patřit Baarfeltům. Diana se pokusila jít se tam podívat, dostala se ale jen na stísněné nádvoří, kde se právě všechno opravovalo, tak odtamtud rychle utekla. Zato se jí líbily staré uličky a hlavně Pernštejnské náměstí s renesančními a barokními domy a Zelenou bránou, na níž je vyobrazeno, jak Pardubice přišly ke svému znaku, což je přední půlka koně v červeném poli. To totiž jednou někdo z Pernštejnů dobýval město Miláno v Itálii a oni mu spustili mříž zrovna za zády a přesekli jeho koně vejpůl. Nevím jak on, ale já bych se asi naštval, což nikomu nepřeju.

Pak jsme už zase jeli; tentokrát byla cílem naší cesty Chrudim. Také toto město je starobylé a má mohutný gotický kostel se zázračným obrazem, probodnutým od Švédů v době třicetileté války. Ten obraz léčí nemocné a přináší štěstí; nám ovšem štěstí moc nepřinesl, neboť naše auto počalo opět vypovídat službu.

Stěží jsme dojeli do Vysokého Mýta; toto dávné královské město je pozoruhodné jen gotickým chrámem s vysokými špičatými věžemi a znakem, na němž je vyobrazen Svatý Jiří zabíjející draka; konečně jsem někde viděl, jak vlastně vypadá takový drak. Zatímco Vítek dával dohromady auto, vyprávěl Tomáš o všech možných dracích z dějin i legend a dost nás tím pobavil, draky máme v oblibě už z Dianiných příběhů.

Potom jsme se vydali na další etapu cesty do města Litomyšle. Tam lidé poobědvali v hotelu na náměstí a že se Tomáš znal s místními, provedli je zámkem. Ten zámek je moc krásný, renesanční s arkádami na nádvoří a cenným vnitřním vybavením. Taky se nám líbila stará renesanční radnice a místní specialita, podloubí okolo celého dlouhého náměstí. Je velmi pěkné, když lidé postaví v přízemí domu ještě jednu průchodní ulici nebo chodník, kam neprší a kudy se může chodit za nepohody. V létě se tam zas drží stín, jsou tam trhovci a o překot nabízejí svoje zboží. Doma v Arminu si musíme taky pořídit nějaké chodníky se střechou. V Litomyšli se narodil pan Smetana, od kterého je opera Libuše a bydlela tu spousta chytrých a slavných lidí. Všem se nám tu velice líbilo a Tomáš tvrdil, že je to poslední české město, které vidíme.

Pak jsme jeli dál, ačkoliv stav auta byl nadále povážlivý; tak jsme dojeli sotva do města, které Tomáš nazýval Svitavy, zatímco místní obyvatelé Zwittau. Tomáš řekl, že tudy probíhá českomoravská hranice; samotné Svitavy jsou pak prvním městem Moravy. Město samo je velmi staré; založili je patroni říše světci Cyril a Metoděj, o kterých nám už také povídal a na Dianinu prosbu to opakoval.

Byli to bratři z města Thessaloniki v Řecku, zvaného křesťansky Soluň, mniši řecké církve. Na prosbu moravského knížete Rostislava byli vysláni byzantským císařem Michalem III. na Moravu, aby tady obrátili místní pohanský lid na pravou víru, což také činili, k velké nelibosti kněží německých, kteří chtěli získat Moravu pro sebe. Nedivím se, taky bych ji chtěl. Po čase, když už byli Moraváci dostatečně zbožní, vzpomněl si český král Spytihněv, že by chtěl být také křesťanem a pozval si věrozvěsty do Čech. Když cestovali hvozdem na hranicích, přepadli je právě v tomto místě loupežníci a o všechno obrali; a protože svatí toho moc nemají, přinutili je alespoň, aby je pokřtili, ať z toho taky něco mají. Cyril a Metoděj jim kázali a učili je, loupežníkům se to líbilo, takže raději to, co ukradli, vrátili a rozhodli se, že si založí město. A protože jim zasvítilo světlo nové víry, rozhodli se pojmenovat to místo Svitavy. Potomci oněch loupežníků jsou dnešními počestnými občany města.

Toto vše nám Tomáš vyprávěl, když jsme sjížděli z Javornického kopce dolů k městu; pak jsme vjeli branou dovnitř a zjistili, že má rovněž krásné, ba ještě krásnější podloubí než Litomyšl. Tomáš tvrdil, že je to tady častěji; také vyprávěl o městě jménem Telč, které se též chlubí touto kuriozitou.

Město samo neoplývá přílišnými půvaby, hodilo se sotva k tomu, abychom tam přespali. Obyvatelstvo se skládá většinou z Němců a Židů, Čechů je zde pomálu; Tomáš se také dlouho s nikým nebavil. Večer se Charry a Diana prošli po celém náměstí, potom se vrátili do hotelu, aby šli spát. Tomáš seděl u stolu a četl něco v Bibli; když vešli, zavřel knihu a povstal.

„Osud nás přivedl na místo, které je posvěceno dávnými věky! Zavedu vás dnes v noci do jiného chrámu, než ve kterém jsme byli v Praze; arci jenom ty, kteří budou chtít...“

Přihlásila se Diana, tudíž šel s sebou i Charry; Vítek a Pépi souhlasili rovněž, Tošio Yamanaki následuje všude svého pána. My tři jsme se samozřejmě přidali. Tomáš kývl hlavou a řekl, abychom všichni ulehli; lidé mohou zůstat oblečeni, protože v noci je Tomáš vzbudí a půjdeme ven z města.

Místní lidé chodí spát brzy, už o desáté byla všude tma a pusto. Tomáš nás vzbudil v jedenáct a tiše jsme sešli se schodů. Dveře byly zamčeny, ale jednoduchý zámek otevřel Tomáš obyčejným drátem. Hlavní brána, kterou jsme vjeli, byla zavřena, ale v hradbách je spousta zřícených míst a jedním jsme se dostali opět na pražskou silnici.

Kráčeli jsme asi hodinu; Tomáš se orientoval podle mapy a nesl s sebou nějaký balík. Konečně jsme se dostali k lesu, k němuž od silnice vedla odbočka osázená stromořadím bílých bříz; na tento lesík ukázal:

„To je posvátný háj; nyní mu říkají Háj hrdinů a tvrdí, že pochází z doby germánského osídlení, ale je mnohem starší. Před Němci sloužil Slovanům, předtím možná Keltům; možná je to onen, který navštívili Cyril a Metoděj, dřívější město stálo na místech, která jsou dnes zarostlá lesem a kde pramení řeka Svitava. Je to v tom lese napravo, na kameni nad pramenem je ještě vyryto runové písmo, dnes už ovšem nečitelné.“

Tomáš zastavil u altánku na pokraji lesa a položil svůj balík. Rozbalil jej a bílé plátno, které tvořilo obal, vytřepal; pak se k údivu všech lidí svlékl a zahalil jenom do tohoto kusu bílého plátna. Z vavřínového věnce ulomil dvě větvičky a ty si vpletl do vlasů jako věnec. Takto upraven vypadal zcela proměněn; jako by mezi nás sestoupil skutečný Keltský druid, pohanský čaroděj, který svými podivnými kouzly ovládá svět a podřizuje jej své vůli.

„Za dávných časů vstupovali lidé na tato místa bez oděvu a s věnci vavřínu ve vlasech. Diano, ty znáš obřady dávných lidí a projevila jsi přání stát se čarodějkou; chceš mi pomáhat?“

„Ráda!“ řekla Diana rychle. „Ale... já o tom četla celé knížky a často jsem o tom mluvila; a ty ses nikdy nepřiznal, žes o tom taky slyšel! Proč?“

„Znám to odedávna.“ Baarfelt udělal pohyb rukou, jako by se bránil podezření. „Nechtěl jsem mluvit o věcech, které nedovedu ovlivnit. Umím něco, ale to nejdůležitější mi uniká. Také co chci udělat dnes, možná nebude k ničemu, možná se mi ani nepodaří. Ale zkusím to...“

Diana se rychle svlékla a zapletla si do vlasů větve vavřínu. Také ostatní muži se svlékli do košil a vzali si listí toho keře; jen Tošio Yamanaki odložil veškerý oděv. Chtěl si ponechat jen samurajský meč, ale Tomáš řekl: „Nesmíš vstoupit se zbraní na posvátné místo!“

Vešli jsme do lesa; Tomáš si nesl věci z balíku, svázané do své košile. Tannarr proběhl okolní křoviska a prohlásil, že zvěř se tady nevyskytuje; ostatně Tomáš by mu jistě nedovolil lovit.

Občas jsme viděli mezi stromy divné stavby; obelisky a mohyly, tu a tam kamenné oltáře s nápisy v kurentu. Tomáš si jich nevšímal, maximálně prohodil něco o účelu, ke kterému slouží. Zřejmě se vyznal v posvátných hájích, neboť nás vedl bez váhání přímo ke středu hájku.

Tam se nacházel jakýsi pahorek zarostlý travou; Tomáš vytáhl z balíku něco mezi mačetou a širokým nožem a počal na tomto místě hrabat a kopat; zakrátko odkryl vrcholek velikého balvanu.

„To je obětiště; tady dávní Keltové obětovali lidi svým bohům. Ti dnešní už to nevědí. Ten kámen smočila krev...“

Vyňal z balíku bronzovou mísu se třemi nožičkami a postavil ji na kámen. Pak nasbíral suché větvičky, polámal a vložil do mísy. Poklekl a my jsme se shromáždili okolo; Tomáš pozvedl ruce nad mísu a dlouho se šeptem modlil v neznámém jazyce, pak uchopil křesadlo, vykřesal jiskru a zapálil jí kus suchého mechu, ten vložil do mísy a rozfoukal oheň. Větvičky zapraskaly a vzplanuly.

Opět se modlil, tentokrát stále hlasitěji, až mluvil téměř jako jindy; přesto však nikdo ničemu nerozuměl. Oheň v míse přestal praskat a hořel teď jasným rudým plamenem, ale žádal si další potravy; Tomáš chvíli mlčky hleděl do ohně, jako by se odhodlával sáhnout rukou do plamenů. Pak ucukl zpět a mezi očima a na čele se mu objevila ostrá zlostná vráska.

„Neposloucháš mne!“ zašeptal. „Ty, který víš vše a můžeš mi pomoci, slituj se nade mnou! Tolik let se snažím pochopit tě, stát se tvým přítelem; ale ty se ke mně nesnížíš, nechceš mi pomoci. Svatý ohni, který dáváš život a můžeš život vzít; prozraď mi alespoň, zda se zdaří dílo, které nyní podnikám...“

Plameny se chvěly jeho dechem, neboť mluvil z bezprostřední blízkosti, skoro tak blízko, že mu oheň málem připálil vousy. Hleděl do těch plamenů; snad v nich něco viděl, ale nikdo jiný nemohl říct, zda obdržel odpověď. Diana měla široce rozšířené oči a vzrušeně dýchala, Charry jí něco šeptal, ale zřejmě nevnímala.

„Bože Pane a Vládče! Proč Jsi stvořil ke Své chvále kouzla, když nechtějí sloužit Tvému služebníkovi? Proč Jsi mne nechal tak dlouho naživu, proč Jsi mne trápil tisíci bědami, když jsem se stále ještě nedostal k cíli? Dosáhl jsem nejvyšších stupňů, jaké mohou být mezi lidmi; ale stále ještě musím prosit o pomoc síly nad člověkem; nemohu je požádat jako svoje bratry...“

Klečel na zemi, šeptal modlitby a hleděl do plamenů ohně, který hořel v bronzové míse; vzpomněl jsem si na kouzlo ohně, které předváděla dávná kněžka tohoto lidu tam na divadle a zdálo se mi, že je to tentýž záměr, tytéž čáry.

„Rozumíš mi? Vidím to; ty víš, kam jdu a co chci učinit! Víš, že chci prolít krev, že proliju krev všech svých nepřátel; víš, že nebudu mít slitování, dokud nebude ukončena má pomsta! Lidé, kteří mi ublížili, musí být potrestáni; a já tě přišel prosit, abys mi dal sílu je ztrestat...

Jsem jenom člověk; moje ruce jsou slabé a mé srdce měkké. Pláču nad těmi, kdož umírají, neboť jsem se naučil dávat lidem život a znám jeho cenu. Zabil jsem dva z nepřátel; ale to není konec cesty a neznám ani počet, ani stav těch, kteří ještě padnou mojí rukou. Mám strach, bratře. Jsem slabý...

Přicházím do své země; vstupuji na půdu Moravy. Opět se budu dotýkat chodidly země, své matky, která mne zrodila a která mi dávala jíst. Ještě jsem nemluvil a nechodil a už jsem se dotýkal půdy; při mém zrození mi otec podle obyčejů vložil do dlaně hrst hlíny, aby mi dávala sílu...“

Tomáš nabral do obou dlaní černou, teplou lesní zem; pozvedl sevřené pěsti nad oheň a sypal v rytmu slov hlínu do plamenů:

„Hlíno mé země, po tobě chodí ti, kdo se dopustili vraždy! Znáš je, cítíš jejich kroky tak jako kroky moje; věřím, že dle starých legend tě bolí krok člověka, který se dopustil zločinu. Pomoz mi zbavit tě nohou lidí, kteří tě poskvrňují! Pomoz mi, učiň, aby je země pálila do nohou jako řežavé uhlí, aby nepoznali klidu, dotýkají-li se půdy, na níž prolili krev! Učiň, aby byli hnáni jako prach z místa na místo a nenacházeli útočiště, kde by složili hlavu! Vydej mi je, jako vydáváš plod ze svého lůna, vydej mi je, abych je mohl ztrestat...“

Hlína byla dosypána; Tomáš si otřel ruce a potom je položil na hladký kámen vedle bronzové mísy s ohněm.

„Skálo, ty jsi částí hor mé země; hor, které ji obtáčejí jako prsten a chrání proti všem nepřátelům! Hory, vás jsem miloval pro vaši hrdost a touhu jít vstříc nebesům, pomozte mi! Volám vás všechny ku pomoci, všechny, kteří jste mými bratry! Sněžníku s bílým čelem, který stojíš na hranicích Kladska! Praděde, na kterém se točí bouře a větry a kam se na Petrovy kameny slétají čarodějky! Všichni bratři z Jeseníků, kam jsem jezdil v dětství! Znám vaše stráně a holé vrcholy, rozvzpomeňte se i vy na moje kroky! Posvátný Radhošti, horo zasvěcená bohům! Bratři z Beskyd, kteří víte, co je to čest a právo, kteří jste bojovali tisíciletí! Javorníku, který chráníš zemi na východě! Javořino, princezno štítů malých Karpat, která rodíš víno a písně! Hory Vysočiny, které z kamení dáváte vyrůstat obilí a kráse! Bílá Pálavo, která jsi viděla můj lid, když přicházel na Moravu, čarodějná skálo, která víš víc než kdo jiný, která znáš i tajemství, jež já neznám! Volám vás všechny, sestry a bratři, posvátné kameny mé země! Braňte svého bratra, pomozte mi v boji, podepřete mne a podpořte můj spravedlivý boj!“

Z vaku vytáhl polní láhev; byla v ní voda, on tu vodu nalil do rukou a přeléval z dlaně do dlaně, zatímco říkal:

„Prosím vás, všechny řeky mé země; dáváte jí pít, zavlažujete její úrodná pole a omýváte ruce, na nichž ulpěly stopy pilné práce! Daly jste mi sílu, napájely mne v dávných dobách i v této chvíli; buďte mi milostivy i nyní! Svitavo, která prameníš pár kroků od nás, z níž jsem vzal tuto vodu! Svratko, její sestro, která se s ní stékáš pod věžemi Brna! Sázavo, posvátná a tající své vědění! Jihlavo, Olšavo - tajemná Dyje, která odvádíš jejich vody do posvěcených míst! Odro, sestřičko, která odcházíš do bratrské polské země! Ostravice, Moravice! Bečvo z krásných beskydských hor! Desná, ve které jsem se koupal v dětství! Moravo, má matko, která jsi viděla moje zrození; věčná nevěsto Dunaje, dcero Praděda, který bdí nad zemí po tobě pojmenovanou! Moravo, proudíš kolem mé kolébky; ty první a nejmocnější, ty musíš bdít nad mírem a láskou, kterou jsem doma zanechal! Tebe nejvíc urazila ta krev, která byla prolita; ty první se musíš pomstít!“

Vylil vodu do ohně, ale ta jej neuhasila, jen několikrát zapraskal. Tomáš sklonil hlavu a mlčel, pak znovu pozvedl ruce nad plameny:

„Země - hory - řeky! Vy všichni, kdo tvoříte moji vlast! To vás urazil odporný vrah v mém jménu; dnes dopadla jeho ruka na mne, zítra sáhne po vás, pošpiní a poskvrní vaši čest a vaše práva! Táž ruka, která ublížila mně, zkalí vody, rozryje zemi válkou, zneuctí posvátné kameny hor! Vy jste byli jako já uraženi, vám bylo ublíženo, vy jste se stali obětí! Také vy se musíte pomstít; naše pomsta musí postihnout všechny, kdo nám ublížili!“

Zvrátil hlavu k nebi a hleděl na hvězdy, které přihlížely jeho počínání. Pomalu, mimovolně spouštěl ruce - ani si nevšiml, jak se ty ruce dotkly špiček plamenů, jak se do nich ponořily a jak je posvátný rudý plamen obtékal a laskal. Diana se zachvěla jako v horečce, nemohla odtrhnout zrak od těch rukou ponořených v ohni. Ale náhle se probral z vytržení, s úlekem vytáhl ruce z plamenů a přitiskl je k tváři.

Počal zpívat; ten zpěv byl smutný a tesklivý jako vytí vlka a neměl melodii ani slova, jimž by se dalo rozumět. Byl to pláč; pláč opuštěné duše, která v hrůze osamění křičí světu do tváře svou bolest. Pochopil jsem duši toho muže; člověka, který musel dlouhá léta nést na vlastních bedrech starost o osud světa, řídil osudy jiných a přitom se nikdy nemohl spolehnout na nikoho, kdo by pomohl osudu jeho. Tomáš byl komthurem řádu, správcem obrovské provincie; v této zemi mu vše podléhalo, musel svou mocí řídit osudy lidí, musel jim pomáhat proti jejich škůdcům a proti jejich osudům; a co za to měl? Nic! Měl ženu a dítě; ty mu vzal nepřítel, kterému Tomáš možná věřil a kterého měl rád. Teď tu stojí, pán nad životem a smrtí srdce Evropy: stojí tu s prázdnýma rukama a prosí dávné bohy země, aby se nad ním slitovali. Klečí nyní před posvátným ohněm a skučí jako vlk, pohanský kněz s vavřínem ve vlasech a v bílé říze, člověk pocházející současně ze století vědy a techniky i z dávných tisíciletí minulosti.

Charry první nevydržel; zvolna ustoupil zpět do lesa, s ním Vítek a Pépi. Diana a Tošio zůstali a my tři jsme hleděli na svého přítele a chápali ho. Té noci byl jedním z nás, naším bratrem; také v něm se soustředila moudrost tisíciletí. Teď vládl náš zákon, zákon šelem, zákon krve - Tomáš byl součástí toho zákona, šelma, které bylo ublíženo a která se vydala pomstít na svých vrazích. Diana to chápala, Tošio chápal; možná i Charry to chápal, neboť i on je naší krve. Vítek a Pépi nechápali nic; měli jen strach z toho, co právě viděli.

Potom plamen v bronzové míse zčistajasna vyšlehl vzhůru a pak pohasl; to probralo Baarfelta ze strnulosti. Zvedl hlavu a rozhlédl se; chvíli mlčky hleděl na skomírající plamínek, pak jej náhle zakryl rukama a počkal, až dohořel. Rychle schoval bronzovou mísu, v níž nezbylo nic, ani jediný prášek popela, schoval i všechno ostatní, sbalil to a spěchal k okraji tohoto zvláštního háje. Ostatní šli za ním a mlčeli; stejně tak mlčky se i oblékli a vyšli za mlčícím Tomášem k městu.

Jenom Diana objala Tannarra kolem krku a plakala mu do hřívy: „On je čaroděj... on je skutečný čaroděj, skutečný keltský druid; on to dokáže - já si na čarodějku jen hrála...“

Tannarr chápal, proč pláče, i my jsme to chápali. Ao Harrap jí olízl slzy a řekl: „Ty budeš, paní! Jsi jedna z nás, rozumíš řeči větru a řeči trávy a řeči vody. Budeš čarodějka...“

Nevím, zda uvěřila; ale otřela si slzy a šla s námi do města, nad nímž se už rozléval první ranní úsvit.

Ráno jsme vyjížděli trochu později, ale v tomto městě nejsou lidé zvyklí příliš časně vstávat. Diana si sotva stačila koupit pohlednice a už jsme vyráželi k Moravské Třebové; teď se silnice točila hustými lesy a v tom nejhustším u vesnice Krásný Hřebec nám Charry výjimečně dovolil strhnout si srnu; kus z ní lidé taky opekli na ohni k svačině. Díky tomu jsme nemuseli zastavovat na oběd v Moravské Třebové, velmi pěkném městečku s renesančním zámkem a radnicí, ani v Mohelnici s gotickým kostelem a vysokou špicí; tam jsme zastavili jen kvůli vodě do chladiče a Dianiným pohlednicím. O včerejšku nikdo nemluvil, Tomáš byl veselý a bavil Dianu povídáním o hradu, který jsme viděli na obzoru a který měla na pohlednici; jmenuje se Bouzov a patří řádu Německých rytířů, Tomášových velkých konkurentů. Taky jsme jeli kolem věznice Mírova, odkud utekli ti dva lotři, Tomáš nám ho ukázal, ale nijak se o tom nešířil, radši vypočítával všechny ničemnosti a křivdy, jichž se dopustili Němečtí rytíři na Templářích; za této příjemné zábavy jsme dojeli do Litovle.

Na Moravě si lidé potrpí na pořádnou výšku svých staveb; tady je zase vysoká radniční věž. V okolí jsou krásné jeskyně, ale nemohli jsme si je prohlédnout, neboť jsme spěchali, abychom byli před večerem v Olomouci. Zvláště Tomáš spěchal; jakmile jsme projeli lužními lesy a ocitli se na rovině, už zdálky vyhlížel vysoké olomoucké věže a byl také první, kdo nás na ně upozornil. Ale když jsme se přiblížili k městu, jeho nadšení rázem ochladlo a vystřídaly je obavy.

„Bohužel, zde končí zábavná projížďka s exkurzemi po starých městech. Je pravda, že jsem tady doma; ale také se mi zdá, že mne tady očekávají, a to nikterak s otevřenou náručí. Do města s vámi samozřejmě pojedu, ovšem nemohu vám poskytnout žádné služby při jednání a tak dále. Spíše se budu držet v ústraní; doufám, že nevzniknou žádné nepříjemnosti jenom z toho, že se ubytuji s vámi v hotelu...“

„Proč nemůžeme jet s tebou na tvoji farmu?“ ptala se Diana.

„Jak víš, je tam nasazená hlídka; obávám se, že bychom s nimi měli značné nepříjemnosti, zvláště teď večer. Nechtěl bych svůj majetek obsazovat střelbou a násilnostmi...“

„To mně by nevadilo!“ prohlásila Diana.

„V Olomouci je dost silná vojenská posádka a velmi šikovná a schopná policie. To vím zcela jistě a mohu to dosvědčit, protože jsem ji sám cvičil.“

Diana zkrotla a zlostně bručela. Přiblížili jsme se k městu a vjeli do předměstí; minuli jsme mohutný hradní komplex a Tomáš se neudržel, aby řekl: „Tohle je Hradisko, bývalý klášter, nyní přeměněný na kasárna s vojenskou nemocnicí. Kdyby nás zavřeli sem, ničeho se nebojte, odtud umím odejít!“

„Co je tam ta mohutná čtyřhranná věž?“ ptala se Diana. „Vypadá to jako Bastilla na starých obrazech!“

„Chrám Svatého Mořice. Ty tři věže, to je Svatý Václav a kupole je barokní jezuitská katedrála. A ta vysoká je radniční věž.“

Přejeli jsme řeku Moravu a pak bránou do vnitřního města; rázem jsme se ocitli v úzkých uličkách a těmi prokličkovali na náměstí. Hlavní náměstí Olomouce je dost rozlehlé, uprostřed vylepšené radnicí s vysokou věží; v ní jsou krásné veliké hodiny, kterým se říká orloj, jaké jsme viděli už v Praze; Vítek schválně zastavil a počkali jsme pět minut, až bude bít celá hodina. Nechodí tam ale apoštolové jako v Praze, jenom nějaké jiné figurky, které jsem na tu dálku nemohl rozeznat.

V rohu náměstí je ohromný morový sloup; je tak veliký, že bych se v něm mohl pohodlně schovat v různých prolézačkách. Moc se mi líbil a ostatním šelmám taky. Úplně v rohu je pak hotel, kde jsme měli spát; projeli jsme průjezdem rovnou do dvora a tam teprve lidé vystoupili.

Hoteliér byl vzácnou návštěvou hrabat z Guyrlayowu radostně překvapen. Tomáše představil Charry jako tajemníka a tlumočníka jménem Julius Ratzeg; zůstal skromně v pozadí. Vítek a Pépi byli představeni pod svými jmény. My kočky jsme sice hoteliéra poněkud vyděsily, ale souhlasil dost ochotně, že nás ubytuje s panstvem.

Tomáš okamžitě zmizel ve svém pokoji, ani na obvyklou večerní procházku s Dianou a Charrym nešel. Diana si prohlédla město se všemi jeho náměstími a kašnami a bránou Marie Terezie, prolezla kostely a jezuitské koleje, prošla se také po nádherných parcích, které obklopují starobylé hradby - a byla unešená. Taky si povídala s lidmi a sdělila, že se jí zdají milí a přátelští; od někoho se doslechla o chrámu na Svatém Kopečku a protože už o něm slyšela od Tomáše, naléhala po návratu, kdy tam pojedeme.

„Samozřejmě tam půjdeme, protože tím směrem je můj statek; zítra to spojíme.“ sliboval Tomáš.

Na druhý den nás především zavřeli v pokoji. Nelíbilo se nám to a protestovali jsme dosti ostře, ale Tomáš řekl: „Nedá se nic dělat, tady nejsme v Praze, kde na ničem moc nezáleželo! Obávám se, že jsme se dostali do války; musíme dodržovat kázeň!“

„Jsme-li ve válce, tím víc nás můžeš potřebovat!“ řekl Ao Harrap. „Pokud vím, jsme v boji dost užiteční...“

„Na všechno dojde. Napřed průzkum bojiště, pak útok!“ rozhodl Tomáš a s tím jsme nemohli než souhlasit.

Protože náš automobil je poněkud nápadný, vzali si Tomáš, Diana a Charry k výletu na Svatý Kopeček kočár s dvojspřežím; byl velmi krásný den a tak koně čiperně klusali; nebylo třeba se skrývat, takže dokonce udali cíl cesty i v hotelu.

Chrám na Svatém Kopečku je mohutná barokní stavba se dvěma věžemi, které svítí svojí bělostí do kraje již téměř tři staletí. Mohutnosti a kráse vnějšku odpovídá, ba ještě jej mnohem předčí nádherný vnitřek; nástěnné malby, obrazy a sochy jsou jedny z nejcennějších na celé Moravě a byly vytvořeny a pořízeny z darů věřících, kteří se na tom místě shromažďují hlavně v době poutí. Desetitisíce lidí se sejdou, aby oslavily velikost Boží a poděkovali za dary, které Boží ruka tak štědře uděluje zvláště těmto pohostinným rovinám. Lid této země je pracovitý a zbožný, pilnýma rukama vzdělává úrodnou zemi; Tomáš tento lid miloval a ctil a snažil se mu ze všech sil pomáhat.

Charry a Diana si prohlédli krásný chrám a Diana nakoupila spoustu pohlednic, zpodobňujících jej ze všech světových stran. Pak přikázali kočímu, předem nakloněnému značnou zálohou, aby čekal a zatím občerstvil sebe i koně; rozuměl tomu tak, že se usadil v zájezdní hospodě a dával si v pravidelných intervalech nosit plné sklenice dobrého vína. Koně dostali ovšem jen vodu.

Lidé prošli vesnicí a vstoupili do lesa, který se táhne po celém hřebeni kopce; v jednom místě vybíhal dolů dlouhý jazyk a o několik stovek metrů dál byly vidět bílé zdi rozlehlé selské usedlosti; Tomáš si půjčil Dianin dalekohled a pozoroval tuto stavbu dlouho a pozorně.

„To je ten tvůj statek?“

„Ano.“ Tomáš ukazoval rukou: „Ten kus lesa je můj, louky při něm a pole až tam dolů k řece. To je všechno moje. Zdá se, že sklizeň dopadla dobře a je už po dožínkách; ale zdá se mi taky, že ruch na dvoře nějak ochabl!“

„Vidíš něco podezřelého?“ ptal se Charry. „Já ne!“

„Ani bych to nepředpokládal. Z téhle dálky bychom mohli něco vidět, jen kdyby nepřítel byl úplně hloupý. A to bohužel není. Mám za to, že máme co dělat s velmi chytrými lidmi, kteří se nehodlají jen tak prozradit...“

Tomáš zastavil zrak na pasáčkovi, který u lesa pásl tři kozy. Delší dobu ho sledoval, pak řekl: „To je Martínek Tomšů, sirotek. Žije s babičkou tam v tom malém přístavku. Jeho otec se zabil v lese a matka zemřela na tuberkulózu. Pracovala ve městě. Trochu jsem je zaměstnával, když bylo třeba. Promluvím s ním...“

Opatrně sešli lesem dolů se stráně; ještě chvíli pozorovali okolí, pak vystoupili z lesa. Pasáček je neviděl, seděl na mezi a pískal si na dřevěnou píšťalku jednoduchou melodii. Rohaté kozy s dlouhými bradami se klidně pásly.

Najednou Martínek přece jen něco zpozoroval; zprudka se otočil a vyskočil na nohy. Bleskurychle přehlédl příchozí a když poznal Baarfelta, radostně se usmál. „Stréčku!“ natáhl k němu ruce. „Ať je pozdravené Pán Bůh a Panenka Mária, že seš zasék tady!“

„Buď zdráv, Martínku,“ řekl Tomáš. „Vidím, že se ti nedařilo špatně ani v mé nepřítomnosti...“

Chlapec si prohlížel Charryho a Dianu a oni jeho; byl maličký, sotva metr třicet od země a mohlo mu být tak jedenáct let. Oděn do košile kdysi bílé, nyní roztrhané, a kalhot, z nichž mu lezla kolena a zadnice. Zřejmě mu to však nevadilo, ani to, že ty kalhoty jsou o pár čísel větší a v pase převázané konopným provazem. Také si zřejmě nedělal nic z bosých a velmi špinavých nohou ani z toho, že na košili ani kalhotách mu osud neponechal jediný knoflík. Na střapatých vlasech měl naražen kdysi velmi elegantní dámský klobouk se širokou střechou, která byla nyní místy utrhaná; zřejmě kvůli ventilaci jevil klobouk řadu trhlin a děr, kterými dovnitř proudilo zdravé povětří.

„To jsou moji přátelé, Charry a Diana Ritherovi. Charry mluví jen německy, ale s Dianou se snadno dorozumíš česky.“

Martínek si otřel špinavé ruce o špinavé kalhoty a pak každému ruku velmi zdvořile podal. Kromě toho se taky představil, Dianě česky a Charrymu dost pochybnou němčinou.

„Můj syn učil kdysi Martínka vybranému chování.“ řekl Tomáš.

Při zmínce o synovi Martínek znatelně ožil: „Kde je Denis? Víš o ním něco, stréčku Tomáši?“

„Ne. Myslel jsem, že Henryk Wagiera dělá nějaké pátrání v tom směru! Cožpak se o Denisovi nic neví?“

„Pán Wagiera se dozvěděl akorát to, že je Denis zavřené ve vychovatelni v Náměšťu. Ale nechceli ho za něm pustit a odmítli vypustit Denise ven.“

„Velmi zvláštní. Jak se vlastně daří Henrykovi?“

„Dost zle. I když teď už líp, nebyl dlóho u véslechu...“

„Henryk chodí na výslechy? Proč?“

„Nevím. Beró jé občas. Potom přicházijo... ty lidi.“

„Myslel jsem, že je někdo na statku trvale!“

„Ja, pán Ahrbeck. V dědině je potém pán Hartmann, kterýmu nosí pán Ahrbeck zprávy vo všeckým, co sa stane. Ale jináč chodijó aji iný lidi. Jak víš, že só tade?“

„Vím, že jsou tady nasazení a všechno hlídají. Potřeboval bych si o tom pohovořit s Wagierou. Mohl bych se dostat do statku v noci? Myslíš, že by si toho mohli všimnout?“

„Určitě. Krom teho by ťa pokósali pse.“

„Blázníš? Moji psi nikoho nekousnou, tím míň mne samotného!“

„Tvoje pse? Tvý pse dal přeci pán Ahrbeck zastřeliť! Teď tam só štyry veliky chlupaty s velkéma zubama! Pokósali děvečku Frónu, když šla večír ven. Večír je pán Ahrbeck póšti a žádné se nesmí hnót, až ráno dyž jich zas uváže. Poslóchajó akorát jé...“

„Cože? Ahrbeck dal zastřelit moje psy?“ Tomáš zrudl a pěsti se mu zaťaly. „Hlídací i loveckého? Neuvěřitelná drzost! Zabiju ho; psa za psa! Cožpak tomu nemohl Henryk zabránit?“

„To bel zrovna zavřené! Dycky jé zavřó, potom přijedó s vozem a vodvezó, co sa jim lúbi. Tak též vodvedli tři tvý koně...“

„Cože, jezdecké koně? Jak se opovážili?“

„Nevim. Henryk to ví, ale nechce nám nic řéct.“

„Dobře!“ Tomášovi se vařila krev. „Co ještě chybí?“

„Odnesli všecky te krásny obraze, co bele v salóně a ložnici. Též všecky zbraně. Zbrojnica je úplně prázdna, zvostale akorát pána Denisa bambitky a kordy. Nevím, či to nevodnesó příště...“

„Moje obrazy! Moje zbraně! Nedá se říct, že bych měl vždycky úctu k cizímu majetku, ale nekradl jsem ještě jako straka!“ rozčiloval se Baarfelt, mávaje vztekle pěstmi.

„Ja. Straku a eště štyry kráve prodal pán Henryk na trhu.“ řekl kluk, uškubl si stéblo trávy a počal je kousat.

„Cože, Wagiera? Proč proboha prodával krávy? Co ho to napadlo? Snad se nechce taky přiživit na mém majetku?“

„Tož to nevím - leda aby měl na zaplacení čeledi o žňách.“

„Nechal jsem přece doma dost peněz na žně! Wanda měla několik tisíc zlatých ve svém psacím stole! Kromě toho Henryk přece může vybírat z mého bankovního konta ve městě!“

„Povidám, že nevím. Vím akorát, že neměl čím zaplatit.“

„Tak!“ Tomáš spráskl ruce a obrátil se k Ritherům. „Nezbývá než vyhlásit amnestii na můj majetek! Pokud se vám něco líbí, klidně si to vemte, dokud ještě něco zbude; jinak nepřátelé ruku v ruce s přáteli rozeberou všecko do poslední třísky!“

„Nerozčiluj se,“ řekl Charry. „Přece se nemohlo všecko jen tak ztratit! Copak tvůj Wagiera je slepý nebo hloupý, aby nedokázal ochránit majetek?“

„Ne, spíš jsou tady mazaní a vysoko postavení zloději! Nevíš, Martínku, kdo byli ti lidé?“

„Tož, nevím. Myslím, že někeréch sem u nás viděl, ale nésu si tém jisté. Žádné z nás nesměl ven, když tam bele; museli sme bét doma a mět zavřený vokna.“

„Správně, kdo nic neví, nic nedosvědčí! A co Henryk; nevíš, zda on o nich něco ví?“

„Těžko řéct. Moc teďkaj s náma nemluvi. A nikdá vo ničem, co sa týče téch lidi.“

Baarfelt pokyvoval hlavou, Henrykovo jednání bylo rozvážné. Pak se zas obrátil k chlapci: „Ten Ahrbeck je na statku i teď?“

„Tož ja, nikdá nikde nechodí.“

„Co dělá?“

„Skorem porád sedí u vokna ve vrchní jizbě a vyhlédá na dvůr. Nekdy sende aji důle a obchází dokola, zande do chlíva, do stáje, do čeledníka a všade. Někdy sa aj nekeho vyptává.“

„Na co?“

„Tož všelijak. Néčastěš na takový věci, ktery nevíme a kdybysme věděli, tož nepovíme.“

„Řekl jsi v horním pokoji. Ale to je přece můj pokoj!“

„Tož ja; tam teď bývá. V jizbě paní žije Henryk. To proto, aby nikdá nemohl vodejít, aby vo tém pán Ahrbeck věděl.“

„Brzy bude poledne. Když se Ahrbeck naobědvá, spí potom?“

„Dříme v hópaci sesli na verandě. Ale jak de někdo kolem, hned sa probere, protože začnó ščekať pse. Pse cítijó všecko a žádné si jich nevochočí.“

„No... to se zkusí! Jsi si tedy jist, že nelze projít dovnitř? A co dělá Henryk?“

„Henryk je skorem porád ve svý jizbě. Pán Ahrbeck nemá rád, když chodí ven. Henryk néspiš spí.“

Tomáš se zamyslel. „Zanesl bys mu lístek?“

„Tož né moc rád! Pán Ahrbeck nás nekdy prohlídá, když přindem zvenka. Bojí sa, že by si pán Henryk s nekým moh dopisovať. Majó strach, že sa vo nich dozviš, stréčku Tomáši...“

„Nedám ti dopis, který by on mohl najít. Použiju starého, ale osvědčeného triku z římských dob. Můžeš být s Henrykem sám?“

„Tož ja, proč né? Když pán Ahrbeck néni při tém, můžem mluviť. A když bude důle na verandě, možu přindót k pánu Henrykovi po schodoch a žádné to nemusi vědět!“

„Výtečně, chlapče! Svlékni si košili!“

Martínek se trochu podivil, ale jen zcela nepatrně; odložil opatrně klobouk a svlékl rozervané cáry. Tomáš jej otočil zády k sobě a nakreslil mu na tělo podivné značky:

B! ! W - + !!

„Zajímavé,“ řekla Diana, která přihlížela. „Co to znamená?“

„Vidím, že přece jen neznáš všechno! Je to tajný kód, kterému však bude Henryk rozumět. Přečtu ti to:

Baarfelt přichází. Pozor! Musím mluvit s Wagierou. Pošli vysílačku! (symbol uší) O zlodějích a nepřátelích. Velmi nutné!“

„To je nádherné! Umím číst egyptské hieroglyfy, ale tvoje obrázkové písmo je ještě dokonalejší! B a W rozumím, vykřičníky taky; ale co znamenají ty šipky?“

„Šipka zleva doprava označuje mne, zprava doleva příjemce, tedy jako tebe. Například obrázek rtů se šipkou doprava znamená říkám či řekl jsem, doleva řekl jsi. Obě šipky znamenají mluvit spolu. Šíp s křidélky: poslat. Škrtnutá ruka značí zloděje, škrtnutý člověk nepřítele.“

„Výtečně! Je víc takových značek?“

„Ano, mnoho a různých. Taky se je naučíš. Některé máme jenom já a moji lidé. To jsou tajné kódy, které jsem sám vymyslel.“

Martínek si zatím natáhl košili. „Pokavád chápu, tož mám zajít za Henrykem a vokázat mu hřbet. Co potém?“

„Buď ti něco dá, nebo napíše odpověď. Potom se uvidí.“

„Tož ja. Pohlédáš mě zatím koze?“

„Ovšem; snad to ve třech zvládneme.“

Martínek se hotovil k odchodu; avšak v té chvíli začali na Kopečku zvonit poledne. Martínek se podíval na slunce, usmál se a pak usedl na mez. Vytáhl zpod keře uzlík a z něj kus chleba a sýr, načež ukázal na zem okolo sebe.

„Dámo a páni, ste moje hosti. Čas k dílu, čas k jídlu! Néprv v bázni Boží pojíme z Jeho Darů. Potém pudu.“

Tomáš Baarfelt nezaváhal, došel k chlapci a usedl na zem na zkřížené nohy. Stejně tak Diana, ač překvapena dost; jen Charry, než usedl, se zeptal: „Nezdá se ti, že vyřízení tvé zprávy je důležitější než oběd toho chlapce?“

Martínek Tomšů pozvedl oči od chleba, který si právě upřeně prohlížel v naději, že se změní na něco lepšího: „Dokavád sa na statku bude jesť, sténě nemužu přindót. Pán Ahrbeck vi, že sem dostal s sebó jesť. Zlobil by sa, zbil by mňa. Krom teho Henryk sedává s ňém u stola, nemohli bysme mluviť.“

Tomáš zatím vytáhl svůj zářivě bílý kapesník a rozložil na zem mezi ně. Martínek lámal rukama chléb a spravedlivě jej dělil na čtyři díly; potom stejně rozdělil i kus sýra. Charry a Diana koukali na to pohostinství malého otrhánka dost nedůvěřivě, ale Tomáš se choval, jako by byl na recepci. Martínek vytáhl z roští otlučený plechový hrnek, došel k největší koze a zručně ji podojil; s plným hrnkem se vrátil a postavil ho doprostřed šátku. Nato usedl a vztáhl nad ubohý oběd ruce, jako to činil Baarfelt:

„Ve jménu Boha Pána a Vládce! Bože, požehnaj nám techto darů, kterých budem požívati. Jezte, bratři a sestro, Bůh vám žehnaj!“

Vzápětí se vrhl na svůj díl a počal jej zdravými zuby žvýkat. Diana a Charry nevěděli co počít, ale Tomáš vzal svůj díl, ukousl z chleba i sýra a pak vzal hrnek s mlékem a napil se. Nezbylo tedy než jíst také; avšak Diana přece řekla:

„Jenže chlapče, tohle měl být přece jen tvůj oběd! Nebude pro tebe málo ta čtvrtina, kterou sis ponechal?“

Chlapec rozhodil rukama. „Tož ja, ale co na tém? Já su jako ty vtáci, vo keréch Pán Jéžiš povidá: Aj, vizte ptáky nebeské, oni nesejí ani nežnou a přece Pán ví čeho potřebují a živí je. Aj vizte lilii polní; je oděna prostě a přitom ani král Šalamoun nechodil v takové nádheře jako jedna z nich...“

Diana v rozpacích hleděla na Tomáše, ale ten se nedal rušit a soustředěně žvýkal svůj podíl.

„Stejně budeš mít hlad! Není možné, abys nejedl!“

„Tož, nebudu mět hlad poprvni. Často jsem jídával chléb pána svojeho...“ ukázal na Tomáše. „Nyní bude jísti on chléb můj, když nadešla hodina jeho ponížení...“

Charry nebyl hloupý a naučil se za těch pár dnů trochu česky; ale chlapcovy biblické obraty mu byly cizí a nedovedl pochopit, o čem je řeč. Diana mu tiše překládala, pak se zeptala Tomáše:

„To ten kluk nemá ze sebe; kde bere tyhle rozumy?“

Tomáš odpověděl francouzsky, jak začala: „Přátelil se s mým Denisem; ten rád cituje Bibli a Martínek se to naučil od něho. Neošklíbej se nad jeho pohostinstvím, je hrdý a sebevědomý a teď je šťastný, že může hostit lidi, které má rád. Vyrovnám se s ním, neboj se...“

Dojedli v povznesené náladě; Martínek postřehl, že hovoří cizí řečí a ptal se jakou; pak si povzdechl: „Jaj, též bysem sa chcél podívať do sjeta. Kdybysém mohl...“

„Budeš moci; jen co přijde chvíle...“

„Stréčku Tomáši... my sme teď v boju?“

„Ano... určitým způsobem je to boj, Martínku.“

„Dež to je tak: platijó slova tvyho syna Denisa? Aji takovy, že mňa učinil svojím rytířem?“

Tomáš zaváhal; Denis ještě sám neměl žádné zasvěcení.

„Co řekl Denis, platí. Postarám se, aby to platilo.“

„Tož to su rád.“

Martínek se natáhl do trávy a podepřel si bradu rukama. „Teďkaj počkéme, až pán Ahrbeck zaspí. Jejich oběd bévá o chvílu delší.“

Tomáš se znovu natáhl do trávy a tak Charrymu a Dianě nezbylo, než jej následovat. Tomáš udělal ještě víc, zakryl si obličej kloboukem a zdálo se, že dokonce usnul. Ani Martínek nejevil známky nějaké překotné činnosti; ležel, kousal stéblo trávy a pozoroval mráčky, které se kupily nad lesním hřebenem.

Asi po půlhodině vstal a přistoupil k Tomášovi; ten pozvedl klobouk s tváře a Martínek mu sdělil: „Tož já du. Dávé pozor na te koze!“ Tomáš něco zabručel a znovu přikryl tvář kloboukem, Martínek Tomšů pokývl hlavou, narazil si svůj elegantní klobouček a nevzrušeným pochodem vyrazil ke statku.

Charry byl přece jen trpělivější než Diana; ta nevydrží klidně čekat. Napřed oškubávala maliny a borůvky a cpala se jimi, pak našla u okraje lesa pohozené dvě dlouhé hole a vyprovokovala Charryho, aby se s ní cvičil v boji. Tak se stalo, že přehlédla chlapcův návrat a zaznamenala ho, když už byl v půli cesty mezi statkem a jimi. Oznámila to Tomášovi, ale ten neprojevil žádné vzrušení a klidně ležel dál.

Martínek se vrátil s nevyzpytatelným výrazem tváře; nenesl ale nic, co by mohlo vypadat jako vysílačka. Tomáš, když to viděl, se nezdržel zlostné nadávky; leč Martínek přišel blíž a prohlásil klidně: „Tož, já su tade.“

„Mluvil jsi s Henrykem?“

„Tož ja, chvílu. Je rád, že seš tade.“

„A posílá mi něco?“

Chlapec uchopil svůj klobouk a sňal jej z hlavy; obratně chytil nepříliš velký předmět, který při tom zpod hučky vypadl. Podal ho Baarfeltovi a pak vytáhl z kapsy stočený kus pevného drátu, který se rázem vymrštil do rovna.

Tomáš neutajil radost, když přebíral tu věc a nasazoval do ní drát, který měl být pravděpodobně anténa. „To jste ještě neviděli - vysílačka stejná jako velká, ale má doslech nejvýš pět kilometrů. Proto je menší. Tadyhle se do ní mluví. Martínku, kde je Ahrbeck?“

„Sedí v sesli na verandě a hlédá. Mně se zdá, že už chrní.“

„A Henryk?“

„Ve svojí... totiž, v jizbě paní Wandy.“

„Aha! Tahle věc a ještě jedna stejná byly uloženy ve zdi mezi mým a Wandiným pokojem,“ vysvětlil Tomáš. „Nevěděl jsem, zda na ně při prohlídce nepřišli. Je to dobré, domluvíme se.“

Stiskl knoflík na vysílačce; na druhém konci to asi zapískalo, protože se ozvalo cvaknutí a vzrušený hlas: „Slyším! Vítám tě, Tomáši! Zaplať Bůh...“

„Buď zdráv, Henryku! Slyšíš dobře? Já ano...“

„Dokonale. Můžeš mluvit, jsem sám!“

„Monočlánky jsou tedy v pořádku. Henryku, říkal ti Martínek, co jsme mluvili? Myslím o mém majetku...“

„Ne, moc jsme se nebavili. Řekni mi to sám!“

„Přijel jsem s několika přáteli zjistit, co se tady stalo. Matěj Vlček mi přesně vypověděl, jak došlo k vraždě Wandy; teď chci vypátrat, co se stalo s mým synem. Pátral jsi po něm?“

„Pátral! Myslíš, že můžu po něčem pátrat? Zdvořile jsem se dotázal pana vládního rady Bečky a on odsekl, že mi po tom nic není! Až po dlouhém přesvědčování se dal slyšet, že je v Náměšti na Hané ve vládní vychovatelně. Chtěl jsem tam jet a podívat se, jak se mu daří. Ahrbeck sice říkal, že by mi to nedoporučoval, ale já přesto jel. Ani mě nepustili dovnitř, nějaká bába mi řekla přes bránu, abych si sehnal povolení od zemské rady ve Vídni. Ani nečekala, co já na to a bouchla okýnkem, málem mi urazila nos!“

„To je dost zvláštní chování; řekl jsi, že jsi můj přítel?“

„Jak se zdá, od jisté doby tvoje jméno nikde nic neplatí! To vidíš i na tom, že nemůžeš na svůj vlastní statek!“

„Jen počkej, to se ještě neví! Co se mi může stát, když přijdu? Co proti mně zmůže Ahrbeck a ti ostatní?“

„Můžeš přijít, ale bojím se, že budeme muset bojovat. Totiž ty budeš muset bojovat. Ahrbecka a ty druhé budeš muset zastřelit! Já nemám skoro žádné zbraně.“

„Je pravda, že vykradli zbrojnici?“

„Ano. Všechny tvoje pušky zabavili a odvezli do Olomouce. Zbyly jenom ty... uložené. Musel bych je napřed vyzvednout... a kdyby na to Ahrbeck přišel...?“

„Zatím je nech, kde jsou! Co by se stalo, kdybych Ahrbecka zabil, třeba v přestřelce? Nebyl by první a nikdy se nikdo neodvážil mi něco vyčítat!“

„Ahrbeck má takový papír, je na něm razítko státní prokuratury ve Vídni. Nečitelný podpis. Je tam napsáno, že se Ahrbeck zmocňuje k vykonávání vyšetřování v případu vraždy Wandy Baarfeltové a všichni jsou povinni bezpodmínečně poslouchat, ať nařizuje cokoliv. Velmi ostře psané lejstro!“

„Prokuratury...?“ zašeptal Tomáš a tvář se mu zachmuřila. „Jak vypadalo to vyšetřování v případě Wandy?“

„Zajímavě. Třikrát si mě pozvali k výslechu; vyslýchal mě buď vrchní komisař Schibbl, nebo dokonce jednou vládní rada Bečka. Přes noc mě nechali zavřenýho. Během noci přijel na Baarfelt krytý vůz a nějací lidé naložili, co se dalo. Ukradli ti všechny obrazy, vzácné tisky z knihovny, stříbrné příbory, koberce; no zkrátka co se dalo. Ondřej jim chtěl bránit, ale zbili ho, že jsem ho skoro nedal dohromady; ještě pořád naříká, že mu pošramotili žebra. Ostatní zahnali do čeledníku a zamkli. Odvedli taky tři ze tvých koní. Jezdecké, ty nejlepší!“

„Taky jsem slyšel něco o prodaných kravách.“

„Souhlasí. Ty jsem ale prodal já, abych měl peníze na výplaty pro lidi, co u nás pracovali o žních. Já vím, že jsi tu nechal peníze, ale po Wandině smrti udělali domovní prohlídku a všechny peníze odnesli. Neměli jsme vůbec nic, prodal jsem napřed jednu krávu, abych měl na provoz. Potom byly žně; musel jsem prodat další tři, abych zaplatil lidi. Čekal jsem peníze za úrodu, prodal jsem ji stejným lidem jako obvykle a peníze si nechal poukázat na poštu. Jenomže zatím jsem žádné nedostal. Na poště jsem se dozvěděl, že dostali příkaz předávat všechnu poštu pro mne včetně peněz vrchnímu radovi Bečkovi. Mluvil jsem s ním o tom a on se mi vysmál, že žádné peníze nedostal. Poštu prý musí posílat tomu Feldsbergovi, který vede vyšetřování...“

„Feldsberg? Myslel jsem, že vyšetřování vedou Ahrbeck a ten druhý... nevím, jak se jmenuje.“

„Hartmann. To je Ahrbeckův velitel, ale taky jen malá ryba. Feldsberg je chlap z Vídně, byl tady asi dvakrát. Mimochodem, vypili ti skoro všechno víno a koňaku zbývá sotva dvacet lahví. Uvažoval jsem nasypat jim tam jed na potkany!“

„Čert vem víno! Ale poslyš, ty přece můžeš vybírat z mého konta v bance! Nebo snad ukradli i ty peníze?“

„Naštěstí ne, ačkoliv moc nechybělo. Zapřel jsem, že z něho můžu vybírat, řekl jsem jim, že jsi s ním mohl disponovat jenom ty a Wanda. Naštěstí ředitel banky jim odepřel veškerou pomoc, prohlásil, že žádné peníze z konta nedá, dokud nedostane od tebe jasný příkaz. Feldsberg mu namluvil, že jsi mrtev a takový věci; ale ředitel se zachoval jako chlap a řekl, že uvolní konto až po roce od tvého zmizení a to na přímý příkaz císařské a královské kanceláře ve Vídni. Tak museli odtáhnout.“

„Takové povolení mohou získat během pár hodin!“ Tomáš se zlostně hryzal do rtů. „Pokusili se ještě o něco?“

„Ano, napsali si příkaz k výplatě. Ten Hartmann umí vyrábět falešné doklady líp než ty. Napsal falešný šek a šel s ním do banky. Vyhodili ho, protože ředitel zaregistroval zprávu o tvé smrti a prohlásil, že nic na podezřelé šeky nevydá. Zdá se, že se ještě pamatuje, cos pro něj udělal.“

„Jako jeden z mála, viď? Kdo ukradl můj majetek, nevíš?“

„Mám o tom přesný záznam. Když tady byl Feldsberg naposledy, to bylo před čtrnácti dny, seděli dlouho do noci v jídelně a popíjeli. Mne zamkli v pokoji, nahoře u Wandy. Nastěhoval mě tam Ahrbeck, aby mě měl po ruce. Hlupák; žije tam a nenaučil se doposud pokoje používat. Neví vůbec nic o depozitářích ani průchodech. Sešel jsem dolů do zrcadlové stěny a celou dobu poslouchal; nejzajímavější části jsem dokonce nahrál na páskový fonograf. Ovšem teď už toho nemůžeme použít, někdo z nich totiž v opilosti hodil láhev do benátského zrcadla a roztříštil je. Sotva jsem stačil zasunout desku obložení. Ostatně, od té doby tu Feldsberg nebyl a Ahrbeck chodí za Hartmannem do vesnice.“

„Zdá se, že ti moc nedůvěřují - přes tu přísahu...“

„Ze začátku mi věřili dost, ale potom, když jsem vyslal Matěje, něco postřehli. Přijel Feldsberg a řval na mě jako na kluka, že jsem je podvedl a on dobře ví, že jsem poslal někoho k tobě. Zapíral jsem a tvrdil, že nic nevím, že jsem přece slíbil věrnost. To ho uklidnilo; řekl, že toho chlapa, co nesl zprávu, chytili a že mě s ním budou konfrontovat. Že se přiznal a já se mám přiznat taky. Zatloukal jsem statečně dál; ostatně neznal ani jméno. Potom mi řekl, že o té přísaze se Baarfelt dozví a že si to se mnou vyřídí, to mi osobně zaručuje!“

„Který z nich přijal od tebe tu přísahu? Feldsberg?“

„Ne, Hartmann. Znal dokonce dost přesně i text řádové přísahy a naše obyčeje. Musel jsem přísahat na dýku.“

„Máš ji?“

„Ano. Nenapadlo ho, aby mi ji sebral. Teď jsem ji schoval.“

„To je v pořádku; věděl jsem, že jsi chytrý.“

Chvíli oba mlčeli; pak řekl Tomáš: „Schválně, kdo se podílel na těch krádežích?“

„Něco málo ukradl Schibbl, ten bral hlavně hotové peníze, jen tu a tam něco malého. Myslím, že to byl on, kdo sebral pozlacené svícny ze salónu.

Stříbrné příbory ukradl Ahrbeck a poslal je své rodině. Taky ukradl troje povlečení a dvě duchny z postelí.

Hartmann ukradl tři malé obrázky z jídelny; ale až potom, co vykradli obrazárnu. Taky sebral nějaké další drobnosti, nestojí to za řeč; myslím, že i jeden koberec.

Koně ukradl rada Bečka; pokud vím, hned je prodal. Taky ukradl část peněz při domovní prohlídce a samozřejmě peníze za úrodu. Taky odnesl něco z knihovny, většinou Denisovy knížky.“

„Kdo se odvážil koupit koně s mojí značkou?“

„Nevěděli, žes to nedovolil. Hartmann udělal Bečkovi povolení napsaná na tvém losinském papíře a tvým rukopisem. Nepoznal bych je od pravých. Jednoho koupil Berger z Olomouce a přišel se zeptat, je-li ten papír pravý. Ukázal mi ho, než mu Ahrbeck stačil vynadat a vyhnat ho.“

„Bergerovi ho nechám, je to poctivý muž. Ostatní jsou kdo?“

„Nevím, ale jedním je náš soused Ratzke. Ale ten už ho nemá; ukradli mu ho.“

„Ukradl mu ho kdo?“

„Nevím. Všichni - i já - podezřívají Lasęku.“

Tomáš sebou škubl, jako by ho švihnul. „Lasęka? Copak Jerzy byl někde tady?“

„Myslel jsem, žes ho poslal,“ divil se Wagiera. „Nemluvil jsem s ním, nešlo to; přišel žádat o práci, ale Ahrbeckovi se nějak nezdál, tak ho vyhodil. Pracoval čtrnáct dní u Ratzkeho a obhlížel to tady. Potom Ratzke zjistil, že za těch čtrnáct dní mu stačil svést dceru a chtěl ho dát zavřít. Lasęka sebral Hamida a přes noc se ztratil. Říkali to Ahrbeck a Hartmann; ovšem nevím, zda mluvili o Jerzym. Ale popisovali ho dost přesně.“

Tomáš se tiše smál do hrsti. „Poznávám ho podle skutků. Co ještě provedl?“

„Napsal mi na zeď dopis. Sliboval, že zabije Ahrbecka i ty psy, budu-li chtít. Zakázal jsem mu to. Ptal se, co má dělat, tak jsem řekl, že rozhodneš ty.“

„Ahrbeck si nevšiml značek?“

„Ne. Lasękovi se to nelíbilo, myslel jsem ale, žes ho poslal ty, tak jsem se nesnažil spojit. Říkáš, že přišel o své vůli?“

„Oznámil jsem Skrzetkovi, co se stalo, aby můj statek vynechal. Zřejmě to řekl Lasękovi a ten se rozhodl přijet podívat, co a jak. Šikovný chlapec...“

„Moc. U jedné tancovačky se v sobotu porval s nějakými kluky až od Přerova a dost je zřídil. Taky při tom dal najevo, že je Polák - pak naštěstí zmizel, protože když se to dozvěděl Hartmann, začal okamžitě větřit.“

„Tak! Nevíš, zda se vrátil do Polska?“

„Nevím. Na Hamidovi se dostane všude a každá dívka mu poskytne ráda přístřeší. Třeba se potuluje kolem a hledá, kde zaútočit! Jeho nápady jsou stejně divoké a nepředvídatelné jako tvoje...“

„Ano, ovšem. Za tuhle zprávu ti děkuju! Ještě mi řekni, kdo může za ty obrazy. Tomu totiž osobně zakroutím krkem!“

„Myslím, že to je někdo z Vídně. Narazili na to v rozhovoru, ale Feldsberg se tomu vyhýbal jako čert kříži. Jinak mluvili dost jasně; například vím, že Ahrbeck i Hartmann byli při vraždě. Taky tam byli jiní lidé...“

„Sontágg a Anton Knobek?“

„Myslím, že je tak jmenovali. Jsou to zločinci, kteří snad měli Wandu zabít kvůli koním, na nichž chtěli uprchnout.“

„Prošetřil jsem to. Zdá se, že tam opravdu byli, ale zda to provedli, nemám zdání...“

„Jeden z nich určitě ne. Říkali „ten zbabělec“ a naznačovali, že se s ním něco stalo. Zřejmě ho někdo zabil.“

„Tomu bych věřil. Co ještě víš?“

„Skoro nic. Co teď uděláš, komthure?“

„Ještě nevím. Kdo jsi říkal, že bere peníze na poště?“

„Rada Bečka. Ale asi je nedostaneš; dává je prý okamžitě svým věřitelům. I peníze za koně hned vrátil; teď se však zdá, že má všechny svoje dluhy splaceny...“

„Jak ho znám, udělá nové. Už třikrát jsem mu pomohl z dluhů, tady je jeho vděk. Dobrá, potrestám ho. Pošlu ti balíček, bude označen jako peníze. Dávej pozor na značku, kdyby se ti náhodou přece jen dostal do rukou. Platí značka, ne slova.“

„Rozumím. Myslím, že ho to odnaučí otvírat cizí poštu!“

„Taky myslím. Teď dávej dobrý pozor: Zítra udělám nějakou akci ve městě, chtěl bych dostat Denise z ústavu a pokusím se získat peníze z banky. Možná při tom dojde k nepříjemnostem, v tom případě uteču. Ty sám nedělej nic, zase se vrátím, nemám ve zvyku nechávat případ otevřený. Pravděpodobně po mně budou pátrat. Až přijdu, ohlásím se. A ještě něco: vezmu s sebou Martínka. Co tomu říkáš?“

„Klidně si ho vezmi. Co umřela stará Tomšová, nemá už kluk na světě nikoho. Vem ho s sebou hned, potřebuješ-li ho. Ale hrozně rád bych byl na jeho místě s tebou! Tady do vypadá spíš na provaz než co jinýho...“

„Myslím, že se o tebe brzo přestanou zajímat. Kdyby něco, tak se drž a pamatuj si: buď přijdu já, Charry a Diana Ritherovi de Guyrlayowe, nebo možná Lasęka. Kromě nich věř už jen šelmám: tygr, leopard, jaguár - to jistě poznáš!“

„Rozumím. Hodně zdaru, komthure!“

„Pomáhej ti Bůh, Henryku!“

Ve vysílačce to cvaklo a byl konec; taky Tomáš ji vypnul a vymontoval anténu. Pak usedl na zem se zkříženýma nohama a chvíli mlčky přemýšlel, než se obrátil na Martínka:

„Tvoje babička umřela?“

„Tož ja... už to je měsíc. Myslel sem, že víš...“

„Dobře, půjdeš se mnou. Koupím ti lepší šaty... ostatně, proč nosíš tak hrozně roztrhané hadry?“

„Te druhy si šetřim na svátke,“ vysvětlil chlapec. „Už sa nemám vracet na Baarfelt? Co bude s kozama?“

„Koza,“ poplácal Baarfelt tu nejbližší po hřbetě. „Je tvor inteligentní. Trefí domů sama. Ty půjdeš se mnou!“

Opustili Tomášovy pozemky a vrátili se do Olomouce. Po cestě se stavili u Židovského obchodníka, kde pořídili Martínkovi oblek, jaký jim připadal vhodný. Klukovi se moc líbil, ale nemohl si ho hned obléci, nejdřív se musel řádně vykoupat. I tak se na něj v našem hotelu tvářili dost divně.

Skoro tak divně, jak se tvářil on, když nás spatřil. Diana mu sice řekla, aby se nebál, ale stejně se necítil jistý, když jsem přistoupil a očichával ho; Diana předvedla, jak mne hladí, tak se konečně opovážil taky.

„Tož von Denis nekecal!“ konstatoval. „Vono to existuje!“

„Co ti o nás vyprávěl?“ zeptal jsem se ho pokud možno vlídně, aby se nelekl. Většina lidí se vyděsí, když mne slyší mluvit, ale Martínek se kupodivu uklidnil.

„Tož co; von teho povídal víc! Též to, že dobré Pánbůh nám nedá zahynót v zajetí Babylonském; že sešlé svéch andělů, aby rozbile naše okovy a řetěze a vyvede nás na svobodu!“

Tannarr a Ao Harrap byli zvědaví, co chlapec povídá, ale já jim to nedokázal dost jasně vyložit; takže Tomáš řekl: „Martínek se často vyjadřuje v biblických podobenstvích; to jak poslouchal různé příběhy. Ani já nevím, o čem mluví...“

„Tož tak,“ vysvětloval Martínek. „Denis vykládal, že pré přindó sily pekelné a vodvedó jé do zajeti. Ale Bůh sešlé svéch andělů; šak ste to vy, nebo neé?“

„Ne... myslím, že nejsme andělé; i když Diana tak vypadá...“

Diana se momentálně zabývala napouštěním vody do vany. Martínek zjistil, že se bude moci vykoupat v horké vodě, což ho naplnilo nadšením. Na Baarfeltu měli koupelnu, i když ne tak přepychovou. Když mne slyšela, cákla po mně vodou.

„Aflargeovi nic nevěř!“ poučila Martínka. „On hrozně lže!“

„Tož... vo tem andělovi neé! Ty seš moc krásná, sestro... a já bych moc chcél takové vobrázek, jaké máš na ruce...“

Diana si přejela rukou po vytetovaném drakovi.

„To by nebylo snadné; je to vypíchané jehlami. Koukni se na Tošia, ten má tetování mnohem víc...“

Tošio se Martínkovi taky líbil; prozatím se však s rozkoší ponořil do horké vody a Diana dohlížela, aby se pořádně vydrhl. Protože to dle jejího názoru nedělal pořádně, vrhla se na něj, namydlila ho a začala dřít kartáčem; podle toho, jak se dotýkala jeho kůže, jak se s ním přímo mazlila, bylo vidět, jak velice touží mít vlastní dítě. Dítě se ovšem začalo zuřivě bránit, když mu drhla uši a krk, a Diana ho z lásky málem utopila.

„Udělej mu taky něco s vlasama!“ navrhl Tomáš, když ho Diana důkladně vysušovala froťákem. „Vypadá hrozně!“

„No ale...“ začal se vzpouzet Martínek. „To přeci nende! Já su voják a podlivá fermanu mám mět vlasy dlóhy...“

„To ti taky říkal Denis? A o pár fackách náhodou nemluvil?“

„Tož toť; ale je to pravda či neé?“

„Heleď, leda že bych ti nechala cop jako Tošiovi!“ Diana se ozbrojila důkladnými nůžkami a hledala, odkud začít.

„Jé... tož to ja! To by sa mně lúbilo!“

Dianě není třeba říkat dvakrát. Vmáčkla ho do židle a konečně jednou povolila uzdu své fantazii. Za chvíli neměl Martínek na hlavě nic kromě rozježené štětky na temeni, takže podle každého rozumného člověka vypadal příšerně. Navzdory tomu byl nadmíru spokojen a obdivně se prohlížel v zrcadle.

„No, co je? Nechceš to ještě ke všemu vyholit?“ ptala se Diana.

„Tož... dybysi bela taká dobrá...“

Tomáš mávl rukou. „Mezi lidma bude nosit čepici, tak co...“

Diana se zasmála a počala mu mydlit hlavu. Během cesty nabrala znalostí, jak se zachází s dětskými vlasy všude v Evropě; obvykle tak, že když majitel dítěte dojde k názoru, že je to třeba, dá je ostříhat co nejvíc, aby to dlouho vydrželo. Kdyby bylo třeba, bude možno Martínka jeho copu snadno zbavit; takže mu vyhověla. Teď se teprve sám sobě líbil! Urychleně si oblékl tmavé kalhoty a bílou košili a připadal si téměř dospělý a velmi nebezpečný pro všechny nepřátele.

Avšak Tošio Yamanaki přihlížel a nesouhlasil. Zadržel Martínka, ovinul mu okolo pasu širokou hedvábnou stuhu (se kterou občas cvičil škrcení nepřítele) a za stuhu zasunul dýku zvanou tantó. „Nesluší se, aby bojovník chodil beze zbraně.“ vysvětlil. „Až se opět přestrojíš za dítě, smíš ji odložit. Ale tady jsi ve společnosti rytířů Bušidó!“

Zatím nám všem přinesli bohatý oběd, takže Tomáš měl možnost oplatit Martínkovi jeho chléb, sýr a kozí mléko. Kluk se nacpal k prasknutí, dorazil to zmrzlinovým pohárem a byl šťasten.

„A teď zahájíme válečnou poradu,“ pravil Tomáš. „Rozhodl jsem se provést zítra dvě velmi závažné operace. První operací bude osvobození mého syna Denise, druhou vyzvednutí peněz z banky. Kdyby bylo po mém, chtěl bych být osobně u obou akcí; avšak jsem povinen uvažovat logicky a bez osobních vazeb. Proto navrhuji, aby byly vytvořeny dvě skupiny.

První skupinu budu tvořit já, Pépi Nekvinda a Tošio Yamanaki. Ta navštíví banku; Tošio obsadí vchod, Pépi zaujme místo v hale s přepážkami. Oba budou vyzbrojeni samopaly; ne kvůli boji, ale samopal má velký psychologický účinek na lidi. Já sám navštívím ředitele banky, který je mým přítelem, ale během poslední doby jsem počal nedůvěřovat přátelům. Pokusím se dostat peníze po dobrém; v případě, že se to nepodaří, budeme nuceni banku obsadit a vzít si svůj majetek násilím.

Pro tento případ je ovšem zapotřebí mít připraven povoz, kterým po skončení akce okamžitě opustíme město, nejlépe do Německem obsazeného Polska. Najmu drožku, případně ji koupím; řídit ji bude Martínek, protože rozumí koním. Doufám, že to zvládne.

Druhou skupinu bude tvořit Diana, Charry a Vítek; tato skupina zajede do Náměště a pokusí se... ne, vyzvedne mého syna Denise z ústavu. Velitelem skupiny jmenuji Dianu. Dávej pozor, bude to trochu složité.

Budeš přestrojená a vybavena doklady francouzské vychovatelky kněžny von Adlersfeld-Ballenström z Vídně; je to má velmi vzdálená příbuzná. Budeš mít dokonce příkaz k převzetí Denise von Baarfelta od c.k. státní vychovatelny ve Vídni. Všechno to ti vystavím. Ten příkaz jim tam můžeš nechat, ale svoje doklady jim v žádném případě ponechat nesmíš. Tvoji skutečnou totožnost nesmějí poznat, doporučuji, aby ses chovala uhlazeně a zvlášť jim nic nevyprávěla o své minulosti. Lhát můžeš cokoliv, jenom to musí vypadat pravděpodobně. Charry tě bude zajišťovat jako tvůj komorník, Vítek jako šofér. Dostanete přiděleno auto.

Je všem jasný jejich úkol?“

„Ne zcela,“ řekl jsem, aby mne nikdo nepředešel. „Co budeme při tom všem dělat my? Nikde ses o nás nezmínil!“

„Ano, to je velmi důležitá otázka. Myslím, že by bylo nejlépe, abyste byli připraveni pro případ konfliktu jako záloha.“

„Další dotaz,“ ozval se Tannarr. „Když Diana bude mít auto, to my poběžíme pěšky? Neříkám, že neumím chodit po svých prackách, ale daleko myslím nedoběhnu...“

„A ještě jeden dotaz,“ dodal Charry. „Řekl jsi, že po akci se ztratíme za hranice; očekáváš, že nás nebudou pronásledovat?“

„Spíš myslím, že ano!“

„A myslíš v tom případě, že se jim nepodaří lehce identifikovat naše auto, když je dost nápadné? A pak: chceš přejít přes hranice po řádné cestě nebo tajnými stezkami?“

„Už chápu, myslíš, že s autem budeme těžko přecházet hranice. Máš pravdu, potřebujeme koně; mínil jsem je koupit cestou.“

„To je skoro zbytečné. Myslel jsem, že máš koně!“

„Ovšem, ty nejlepší z nejlepších; ale jsou na statku.“

„Byl by takový problém je odtamtud dostat?“

„Jak dostat? Ahrbeck ti je asi nevydá!“

„Nikdo neříká, že ho chci o ně žádat!“

Tomáš se pleskl do čela. „Chceš je odvést bez jeho vědomí?“

„Tak něco: chci je ukrást! Ten Polák Lasęka přece jednoho sebral a utekl s ním, aniž někdo mohl co dělat. Já mám v plánu vzít všechny tvoje koně a odjet na nich na určené místo, kde se sejdeme a všichni přesedneme. Bude-li mít Ahrbeck nějaké námitky, myslím, že svět se bez něj snadno obejde - a my taky!“

„Velmi dobrý nápad! Ano, to by šlo! Ale sám?“

„Vezmu si kočky. V pohotovosti můžeme být i tam, jako tady ve městě. Myslím, že ty to pořídíš bez obtíží...“

„Nakreslím ti plánek, kde se nacházejí konírny. Ukazoval jsem ti přece, že jsou asi stopadesát kroků od hlavní budovy; avšak na vchod je vidět z mého okna, u kterého obvykle bývá Ahrbeck!“

„Ukaž mi, které okno to je! V případě potřeby ho zastřelím!“

Tomáš nakreslil celý plán statku a ukázal, jakým způsobem lze akci provést. Charry to přijal s radostí.

„Dobrá, tak trochu pozměníme sestavu skupin. Diana pojede jen s Vítkem, to bude stačit. Martínku, ty budeš držet koně jen do té doby, než získáme peníze; pak vezmu otěže sám a ty doběhneš na prostějovskou silnici a budeš čekat na Dianu. Oznámíš jí, jak jsme dopadli a navedeš ji na silnici směrem na Bruntál. Já s vozem pojedeme na místo, které ti určím na mapě, Charry; je to v lese, tam budeš čekat. Přeložíme věci z vozu na koně a vůz... Vůz potom odveze Martínek zpátky do Olomouce. Dám ti ještě jeden úkol, ale až podle situace. To už s námi bude i Diana.

Teď ještě něco: mám pětadvacet koní; tedy měl jsem, tři jsou už prodaní. Jednoho má sedlák, kterému ho nechám, druhého sebral Lasęka, o třetím zatím nevím. Bude jich tedy značný počet. Jsou mezi nimi koně jízdní i nákladní a taky tažní...“

„Pojedeme každý na dvou, jako jsme jezdili!“ navrhla Diana.

„To je v pořádku, ale i tak je jich moc. Časový plán určovat nebudeme, to není dost dobře možné. Stanovím jenom, že na nikoho se nečeká déle než do setmění. Pak vyrážíme k hranicím a kdo zůstane zpět, musí se o sebe postarat sám. Je to jasné?“

„Jasné!“ řekli jsme všichni najednou.

„Dobrá. Jsou všem známy jejich úkoly? V pořádku, tak půjdeme brzo spát. Musíme se dobře připravit na zítřek!“

Zbytek odpoledne a večer jsme věnovali přípravám; Tomáš vyráběl dokumenty pro Dianu a další písemnosti, čistili a nabíjeli jsme zbraně, Vítek promazával auto; Tošio se rozhodl naučit Martínka zacházet s mečem, což mu moc nešlo, a některým fintám ze sebeobrany, což se mu líbilo podstatně víc. Pépiho poslal Tomáš nakoupit nějaké věci na převlečení pro Denise, neboť tušil, že nebude mít nic na sebe. Diana si chystala parádní převlek za vychovatelku. Všechen náš majetek byl spakován do několika jezdeckých brašen, které se přehodí přes hřbet koně.

Ráno jsme se probudili velmi brzy a hned zahájili činnost. Nejdřív se Diana přestrojila; byla to velmi zajímavá maska. Tomáš jí dal nějakou mastičku, po níž pleť ztemněla a zvráskovatěla, takže vypadala o dvacet let starší. Na nos si nasadila skřipec, na hlavu černý klobouček se závojem, jaký nosí staré panny. Tmavošedý dvouřadový kabátek, stejná sukně až k zemi a černá pelerína tvořily oděv; k tomu černé paraple mnohem odpudivějšího tvaru, než paraplíčka pražských holek, a objemná kabela černé barvy. Jenom na nohy si natáhla důkladné šněrovací boty, které se připnutím ostruh daly přeměnit na jezdecké. Dýku si schovala do rukávu a klobouk připnula svou ostrou jehlicí.

Úderem osmé vyrazila Dianina a Charryho skupina automobilem z hotelu. Charry předtím vyrovnal účet se spropitným, které jistě pomohlo zaměstnancům zapomenout, že by u nás viděli něco divného. Zatím jsme se skrývali v autě a teprve za městem jsme vystoupili a vydali se ke statku. To už auto pokračovalo k Prostějovu.

Charry přímo zářil nadšením; po dlouhých měsících, kdy musel používat spíš intrik a různých náznaků, se dostal do poctivého boje a mohl využít svých schopností. Na rozdíl od Tomáše či Diany nikdy nebyl mistr klamu a úskoků; jeho taktika je převaha síly a čestného boje muže proti muži.

Museli jsme obejít část vesnice mezi lány polí; Charry nás zajišťoval, my přebíhali od jednoho úkrytu ke druhému. Tu a tam bylo ještě obilí, což bylo nejlepší, neboť jsme mohli ve skrytu mezi klasy přeběhnout velký úsek cesty. Baarfeltovo však bylo už sklizené, tam jsme museli dávat pozor.

Konírna byla, jak řečeno, asi stopadesát kroků od statku; bylo to dlouhé stavení, v němž dole byli koně a nahoře skladiště sena. Částečně nás konírna kryla před pohledem od statku, to byla výhoda, jíž jsme museli využít. Nepříjemné bylo, že z této strany tam nebyl žádný vchod a museli jsme vyjít na oči všem.

Na statku nebylo nijak moc lidí; ačkoliv byl větší než Hůrka, nezdálo se mi, že by oplývali čeledí. Tomáš tvrdil, že má hodně lidí, ale podle těch pár pacholků, co na konci u řeky kosili louku, se mi nezdálo. Byla to ostatně pravda; Ahrbeckovo hospodářství už několik čeledínů z Baarfeltu vyhnalo a ani ostatní se tu necítili moc dobře.

Přískoky a plížením jsme pronikli až k zadní stěně konírny a schovali se do kopřiv, které tam rostly. Charry se připlížil do rohu a obhlížel situaci; moc se mu to asi nezdálo. Přišel k nám zpátky a při tom prohlížel zadní stěnu.

„Myslím, že se protáhneme oknem,“ ukázal na jedno z oken ve stěně, které bylo trochu větší.

„Mám dojem, že je zamřížované!“ řekl Ao Harrap.

Charry mi pokynul, abych se postavil pod okno; stoupl mi na hřbet, uchopil mříže v okně a napjal všechny síly. Druzí dva pozorovali, jak se jedna železná tyč pomalu ohýbá. Druhou přímo vyrval ze zdi a ohnul nahoru; byla tu ještě třetí, také tu ohnul k okraji okna. Byl to otvor, kterým se štíhlejší člověk nebo šelma dokázali protáhnout. Taky to Charry ihned dosvědčil tím, že po hlavě vpadl dovnitř.

Uslyšeli jsme ržání koní a Charryho hlas, který je uklidňoval. Neumí však uklidňovat zvířata hlasem jako my, takže Tannarr prolezl okýnkem a vydával hluboké prsní vrčení; koně se postupně přestávali plašit. Ao Harrap mi ukázal nahoru; vyskočil jsem a chytil se tlapami za okno, ale protáhnout se dovnitř mi působilo trochu potíže, přece jen jsem větší než ostatní. Jaguár se ovšem dostal dovnitř lehce; kudy projdu já, projde on taky.

Charry klečel u vrat a vyhlížel do dvora; připlížili jsme se k němu a on pokynul, abych šel blíž. Před konírnou bylo hnojiště, u něj stál chlap s fajfkou a házel hnůj na trakař. Byl postarší a když chodil, zdálo se mi, že kulhá.

Charry ukázal dál dozadu; tam byl statek a musím říct, že spíš zámeček než selská usedlost. Krásně vyštukované zdi svítily jasnou bělostí, jen nad hlavním vchodem byl zasazen kamenný znak a nad okny římsy s nějakými sochami. Myslím okna prvního patra, které se zvedalo nad větším přízemím; nahoře nad patrem byla ještě věžička. Ale Charry mne upozorňoval na okno v prvním patře, u kterého bylo vidět postavu nějakého muže; podle plánku to bylo okno Ahrbecka.

Vše bylo tedy jasné, až na Charryho záměry; ty se hned objasnily, když mi nařídil zavolat na toho muže kydajícího hnůj. Podle Tomášova popisu to mohl být kmotr Martin, řečený Kulhavý; tak jsem na něj polohlasně zavolal: „Hej - Martine, pojď sem!“

Překvapeně se otočil. „Kdo tam je?“ Zapíchl vidle do hnoje, přehodil fajfku do druhého koutku a přišel ke vchodu. Vtom ho Charry chytil do náruče a vtáhl dovnitř.

„Ticho! Nekřič, nebo...“

Martin se jistě polekal, když viděl cizího člověka, ale ještě víc se lekl, když spatřil nás. Potom však se rychle uklidnil a dokonce usmál: „Já vím! Kdo jste a co tu chcete?“

„Mluvíš německy?“ ptal se Charry, Martin přikývl a Charry mu ukázal svůj řádový kříž.

„Ach - dokonce komthur? Pan Guyrlayowe?“

„Jo, to jsem já. Jak to víš?“

„Slyšel jsem o těch velkých kočkách. Baarfelt o nich psal. Co si přeješ, komthure? Přicházíš od Baarfelta?“

„Ano. Kde je Ahrbeck; je to on tam v okně?“

„Jo, je!“

„Baarfelt mi dal příkaz odvést koně.“

„Všecky koně! Zaplať Bůh, to je dobře! Už tři ukradl pan rada Bečka a prodal je! Jak je chcete odvést?“

„Jsme na to čtyři, já a tři kočky. Koní by mělo být dvaadvacet, takže je svážem po pěti a odvedem za sebou...“

„To byste jistě taky chtěli sedla, že jo?“

„Byl bych moc rád!“

„Jsou na půdě. Počkej chvíli, dojdu pro ně...“

„Není třeba. Aflargeo, Tannarre, skočte tam!“

Vyběhli jsme po žebříku na půdu a snesli dolů všechny postroje; Charry, Martin a Ao Harrap zatím sedlali koně, nasazovali uzdy, odvazovali koně od žlabů a svazovali je dohromady.

„Jak se má pán? Je zdravej? Nechybí mu něco?“ ptal se Martin. „Mohli bysme pro něj něco udělat?“

„Dá vám vědět! Už mluvil s Wagierou, co nevidět přijde, ale zatím musí utíkat - asi za hranice.“

„To je dobře! Poslyš, komthure, když přišli zabavovat jeho zbraně, něco jsem odtamtud odnesl; dám ti to!“ Martin odešel do kouta stáje, odhrabal starou slámu a vytáhl kufřík, dost veliký a těžký. Otevřel ho a my spatřili krásnou ručnici, rozloženou na jednotlivé díly.

„To je Tomášova karabina; umím ji složit dohromady. Jsou tu i náboje. Bude mít jistě radost...“ radoval se starý muž.

Charry složil karabinu dohromady; konstrukce byla trochu zvláštní, zespodu se do ní vrážel zásobník jako do samopalu.

„Dá se z ní vystřelit šest ran za deset vteřin! Kdybych ji vzal na toho lumpa, rozstřílel bych ho na kusy!“ chlubil se Martin.

„Tak to udělej!“ poradil Charry.

„Pan Wagiera doposud nedovolil!“ pokrčil Martin rameny. „A já... byl jsem sice ve válce, ještě v Itálii, ale ani tam jsem nikdy nikoho tak docela nezabil. Já neumím zabít člověka!“

„Dobře, třeba to udělám já. Děkuju ti, Martine; řeknu Tomášovi, jak jsi nám pomohl!“

„Ale... jenom bych ještě prosil, komthure, kdybys mě mohl svázat. Jako že jsem dobře hlídal a ty že jsi mě přemohl...“

„Máš pravdu!“ Charry vzal starou oprať a omotal ji starci kolem těla a rukou. „Je to v pořádku?“

„Ještě víc utáhni! To je málo!“ řekl Martin. Charry utáhl, zavázal a pak ho povalil do slámy.

„Děkujem a na shledanou!“ řekl, vzal do ruky karabinu a nasedl na koně. My ostatní jsme taky nasedli a Charry vyrazil do dvora. Nastal zmatek a křik; děvečky, které krmily slepice, ulekaně vyjekly, pacholci se zarazili a vyjeveně na nás zírali. Ahrbeck v okně cosi řval a vytasil se s puškou, ale to už Charry v plném trysku namířil Baarfeltovu karabinu a pálil po něm ránu za ranou. Roztřískal sice Tomášovi všechno sklo v okně, ale Ahrbeck zmizel, jako by ho to sfouklo.

„Myslím, že je od něj pokoj!“ zvolal Charry. „Máš pravdu, to je spíš strojní puška než ručnice!“

Vyrazili jsme ze statku a prchali směrem k lesu.

Tomáš Baarfelt vystoupil se svými dvěma průvodci z drožky a vstoupil do banky. Tošio zůstal stát hned u vchodu vedle vrátnice; vrátný se sice pokusil s ním vlídně pohovořit, ale když viděl jeho asijskou tvář, nechal toho. Pépi zůstal stát u stěny v síni s přepážkami, zatímco Tomáš přistoupil přímo ke dveřím do ředitelovy kanceláře.

Starý pokladník, který byl nejblíž, se k němu otočil; otevřel ústa, vyvalil oči a zesinal, jako by viděl strašidlo.

„Potřebuji mluvit s ředitelem!“ řekl Tomáš.

„To nejde - zakázal, aby byl rušen...“ vykoktal pokladník.

„Jsem Thomas Baarfelt. Přijme mne.“ Tomáš velitelsky ukázal na dveře. Pokladník vešel, za patnáct vteřin byl zpět a zdvořile podržel Tomášovi kliku.

Ředitel banky Daniel Abraham Teichelmann byl pán kolem padesátky, velmi štíhlý a úhledný; z téměř stříbrných vlasů mnoho nezbylo, ale dlouhé kotlety mu dodávaly vznešeného vzhledu. Oblečen byl v bezvadný černý oblek se zářivě bělostnou košilí a diamantovou jehlicí ve vázance. Živé černé oči, tmavá pleť a velký zahnutý nos prozrazovaly příslušníka národa izraelského.

Daniel Abraham znal Tomáše od dětství; otec pana Teichelmanna byl bankéřem otce Baarfelta. Kromě toho tento moudrý muž, který přibyl do Olomouce před dávnými časy pěšky v ušmudlaném kaftanu s malým ranečkem v ruce, sdělil svému synovi v poslední hodince:

„Můj jediný a draze milovaný synu, pamatuj si dobře, co ti teď povím: Naplnil se můj čas a musím opustit svoje obchody, avšak vychoval jsem tě dobře a věřím, že banku, kterou jsem svou pílí založil a vzdělal, ty rozšíříš a zvětšíš. Ty víš, milý synu, že Hospodin ve své neskonalé dobrotě ráčil stvořit různé lidi; dal každému, co ve své moudrosti uznal za dobré. Proto také Čechové rozumějí práci a řemeslu, Němci poroučení a válce. Nám, skromným dětem národa vyvoleného, dal Adonnai do vínku umění rozumět obchodům; a já věřím, že ty budeš dobře zacházet s penězi a že se tvoje kšefty vždycky zdaří.

Jenom jedno ti chci povědět: je člověk, který je Čech a nosí německé jméno Baarfelt; ty ho dobře znáš. Tento člověk, ačkoliv je gój, pro tebe musí být stejně posvátný, jako by byl tvým bratrem. Je ještě mladý, ale já velmi často spolupracoval s jeho otcem i s ním a vím, že je chytrý a že ti pomůže zbohatnout.

Pamatuj si, kdykoliv bude Baarfelt cokoliv chtít, musíš mu to dát; a jeho rady poslouchej jako pokyny Šalamounovy. Pověří-li tě správou svých peněz, poděkuj v bázni Hospodinovi, protože tím ti pomůže k bohatství. Jenom si pamatuj, že tento gój rozumí penězům a ví o každém haléři, který vydává; jestli se pokusíš ho podvést, je veta po tvých obchodech!

Milý synu, okradl jsem ve svém životě mnoho lidí; ale nelituji toho, byli to hloupí gójové a ty není třeba šetřit. Avšak nikdy jsem neokradl Baarfelta; ba byl-li sporný v našem obchodě třeba jen krejcar, raději jsem mu ho dal. Kdykoliv bylo možno, prokazoval jsem mu dobrodiní, ať o tom věděl či nevěděl a chránil se mu to připomenout; neboť každý dobrý čin pro toho muže se ti desetkrát vrátí. Chceš-li poslouchat moje rady, čiň tak i ty a dobře se ti povede na zemi...“

Mladý Daniel Abraham poslechl svého otce jako dobrý syn a záhy se přesvědčil o správnosti jeho rad. Tomáš měl veliké styky v Rakousku i ve světě; díky němu se spojila Teichelmannova banka s řadou známých bankovních domů, měla nyní spojení s polovinou světa a její jmění a vliv utěšeně vzrůstaly. Také Teichelmann osobně zbohatl; z malého domku v židovském ghettu, kde žil jeho otec, se nastěhoval do pěkného domku na náměstí a jeho choť, tlustá a pyšná dcera rabína z Mikulova, chodila jen v hedvábí a atlasu. Zakrátko se Teichelmann seznámil osobně i s Baarfeltem samotným; když se lépe poznali a bankéř několikrát zbohatl na Tomášových obchodech, vytvořilo se mezi nimi pevné přátelství. Daniel se málokdy zajímal, odkud pocházejí Tomášovy peníze a za co je vydává; svému synovi a nástupci jednou poradil, aby se zásadně nezajímal o výsledky Baarfeltových obchodů.

„Milý synu, nezabývej se nikdy příliš smyslem těch věcí; nemohl bys pak třeba v noci spát! A když se náhodou dozvíš nějaké Tomášovo tajemství, ihned je zapomeň a vzpomeň si na ně jenom, budeš-li mu moci nějakým způsobem prospět...“

V poslední době se Teichelmannův klidný spánek zdál ohrožen; vysoce postavení lidé vztahovali ruce po Tomášově jmění a Daniel věděl, že kdyby vydal jeho majetek, vystavil by se Baarfeltově pomstě. To neměl v úmyslu; kromě toho cítil k Baarfeltovi skutečné přátelství, mnohem větší než k těm, kteří jím pro jeho židovský původ stále pohrdali.

Teď tedy radostně vstal a pospíšil Tomášovi vstříc; ten už na vyzvání usedl do křesla a přijal skleničku koňaku.

„Jsem moc rád, že se pověsti o tvé smrti ukázaly být nepravdivými!“ řekl bankéř. „Jsem šťastný, že tě mohu přivítat. Doufám, že účel tvojí návštěvy je příznivý!“

„Bohužel, Danieli,“ Tomáš smutně zavrtěl hlavou. „Přivádí mne k tobě velmi nepříjemná věc. Přicházím, abych zrušil svoje konto a vybral všechny své peníze.“

Daniel Abraham Teichelmann zbledl; skutečně, rty se mu zachvěly a jemné štíhlé ruce se zlatými prsteny se zatřásly.

„Zrušit... konto? Vybrat? To znamená - konec?“

„Ano, bohužel. Odcházím z Olomouce a možná i z Rakouska.“

Teichelmann složil zničeně ruce v klíně.

„A bohužel, musí to být rychle. Ještě teď!“ dodal Tomáš.

„Tak!“ řekl sklesle Daniel. „Jenže... já nemám tolik peněz!“

„Je to asi šest miliónů zlatých, že?“

„Šest miliónů čtyři sta třicet tisíc, nepočítáme-li poměrnou část úroků za letošní rok.“

„Úroky si nech jako odškodné. Nemám čas čekat, až budou spočítány. Ale nutně potřebuji celou sumu - chci si ji odnést, a to hned s sebou!“

„Proboha, jak?“ bankéř rozpřáhl ruce. „Máš na to snad formanský vůz nebo co? Víš, kolik by to bylo v bankovkách?“

„To je pravda,“ přiznal Tomáš. „Poslyš, mohli byste mi provést převod nějaké části na jinou, zahraniční banku?“

„Ovšem, to by nebylo nic těžkého... Stačí, abys nám napsal převodní příkaz!“

„V tom případě bych vzal s sebou jen část, tak tři milióny. Kolik mi z toho můžeš dát ve zlatě?“

„Ve zlatě? Ty si chceš odnést všechny zlaté zásoby banky?“

„Většinu tvého zlata jsem si tu uložil já sám!“

„To je sice pravda, ale... zlatou rezervu nesmím jen tak vydat! Nesmím jí disponovat bez souhlasu správní rady banky!“

„Bohužel, budeš asi muset. Potřebuju zlato víc než bankovky. Pokud vím, zlatá rezerva banky je milión. Dáš mi ho. Kromě toho milión a těch čtyři sta třicet tisíc v bankovkách. Ostatní převedeš na zahraniční banky podle mých disposic.“

„Spravedlivý Bože!“ Teichelmann nechal ruce spadnout na stůl. „To je konec platební schopnosti mé banky, chápeš?“

„Banka má přece mnohem víc jmění než mých šest miliónů!“

„Ale takovým náhlým odčerpáním financí budu rázem na mizině! Většinu ostatních peněz mám v různých pohledávkách; rozuměj, obchoduji neustále a tím vzniká značný pohyb oběživa!“

„Obávám se, že by ten pohyb peněz mohl také přestat. Konkrétně v mém případě došlo k částečnému bankrotu; potřebuji své peníze, abych se vůbec udržel nad vodou.“ vysvětlil Baarfelt.

„Ano, já to chápu - ale je to velmi ztrátový obchod!“

„Až doposud končily moje obchody vždycky ziskem. Budeš muset umět přijmout i finanční ztrátu, jako jsem musel já!“

„Zajisté vím, že i když jsme někdy při našich záležitostech utrpěli ztrátu, byla vyvážena mnohonásobným ziskem při dalších obchodech z toho vyplývajících. Můžeš mi přislíbit alespoň nějaké odškodnění v budoucnosti?“

„To bohužel nemohu. Tentokrát je to bankrot se vším všudy.“

Teichelmann pozvedl ruce k nebesům. „Spravedlivý Hospodine, Bože Abrahamův, Izákův a Jákobův! Tomáši, takhle nesmíš mluvit s příslušníkem národa Izraelského! Cožpak mi nemůžeš dát alespoň nějakou naději na zlepšení této katastrofální situace? Nemůžeš mi slíbit nějaký dobrý obchod?“

„Nikdy jsem ti nelhal, nebudu to dělat ani teď. Bohužel budeš muset nést ztrátu; a co víc, také riziko s ní spojené!“

„Ještě riziko! Jaké, prosím tě?“

„Nelibost vlády a jejích představitelů tady v Olomouci.“

„Ještě tohle! To už je moc; kdybys nebyl můj přítel, musel bych tě s takovou věcí vyhodit!“

„Kdybych nebyl tvůj přítel, odešel bych a oznámil tvoje jednání všem svým zahraničním obchodním partnerům. Obávám se, že bys při tom přišel o většinu svých dobrých kontaktů.“

„Aha!“ Teichelmann si třel zahnutý nos. „Ještě štěstí, že my dva jsme tak dobří přátelé, viď? Nedá se svítit, budu asi muset ty peníze vyplatit, jak si přeješ!“

„Ano, a pokud možno rychle. Já totiž dost spěchám, do tmy chci být u hranic říše.“

Teichelmann zacinkal na zvonek; vstoupil mladý písař a tomu dal příkaz: „Pošli sem mého syna a vrchního pokladníka - a zařiď, aby všichni zákazníci opustili banku. Budeme vyplácet větší částky!“

„V prostoru banky jsou dva moji lidé,“ řekl Tomáš. „Nekvinda a Yamanaki, Japonec. Ti musejí zůstat. Budou mi pomáhat při přepravě.“

Písař se uklonil a odešel, Teichelmann řekl: „Doufám, že ti dva jsou ozbrojeni!“

„Americkými samopaly. Strojními puškami v malém.“

„To je dobře. Cestovat se dvěma a půl milióny není myslím úplně nejbezpečnější!“

„Jsem si vědom tohoto rizika.“

Vstoupil mladý muž výrazně izraelského obličeje; Tomáš ho znal, byl to Teichelmannův syn a dědic.

„Poslyš, Ervíne! Viděl jsi zatím svého otce, kterak provádí dobré a výhodné obchody. Teď tě naučím královskému umění, jež není dáno každému: naučím tě dělat špatné a nevýhodné obchody. Toto je pan Baarfelt, jehož jistě znáš. Vyplatím tomuto pánovi dva a půl miliónu a zbytek jeho jmění převedu na cizí banky.“

„Ale...“ mladík se zajíkl. „Tím značně klesne naše platební bilance, tatínku! Kromě toho... tak velkou částku nemůžeme vyplatit bez souhlasu správní rady!“

„Správní rada bude muset bohužel souhlasit až dodatečně. Pan Baarfelt potřebuje ty peníze hned teď. Budeš nyní mně a jemu k disposici při počítání peněz!“

Vstoupil vrchní pokladník.

„Panu Baarfeltovi bude vyplacen milión čtyři sta třicet tisíc zlatých v bankovkách rakouské měny a milión ve zlatě! Oznamte to prosím všem zaměstnancům; ať okamžitě ukončí všechny ostatní práce a připraví se k předání této částky!“

Vrchní pokladník byl starý a už ledacos viděl; kromě toho měl přehled o Baarfeltovských financích a tak neočekával od toho pána nikdy nic dobrého. Mlčky se uklonil a odešel.

„Teď ty převody. Zbývají čtyři milióny; tady jsou formuláře převodních příkazů. Ervín je vyplní dle tvého přání...“

„Půjde to rychle. Dva milióny na Rotschildovu banku v Paříži. Milión na některou švýcarskou banku a milión na anglickou City Bank v Londýně. Švýcarskou vyber podle svých obchodních styků.“

„Vyhovovala by ti Lammergaartova v Curychu? Je to Izraelita, velmi zkušený v obchodním podnikání. Už jsem s ním spolupracoval a mám k němu plnou důvěru...“

„V pořádku. Vypiš převodní příkazy, podepíšu je!“

V té chvíli se otevřely dveře a vstoupil vedoucí účetní.

„Pane řediteli, řekli mi, že jste dal příkaz k výplatě dvou miliónů čtyři sta třiceti tisíc zlatých! Je to pravda?“

„Ano.“

„Z toho milión ve zlatě!“

„Ano.“

„A to k tíži konta Baarfelt!“

„Ovšem.“

„Ale konto Baarfelt je přece zablokováno až do rozhodnutí c. a k. Říšské policejní rady...“

„Zde je přítomen jeho majitel osobně. Je třeba zrušit blokaci a vyplatit tu sumu. Konto Baarfelt bude převedeno a zrušeno.“

„Ale... pan vrchní rada Bečka zakázal jakékoliv transakce s tím kontem!“

„Platím vás já nebo vrchní rada Bečka?“

Vedoucí účetní rozčíleně pohlížel z bankéře na Baarfelta. Ruce se mu klepaly a nevěděl, co by namítl. „Ale... je tady přece ten příkaz! To nemůžeme udělat... kromě toho, takovou výplatu nemohu provést jen tak, v této chvíli! Musela by se udělat kompletní inventura! Tak rozsáhlá transakce si vyžádá několik dní příprav!“

„Provedete výplatu okamžitě!“ řekl Teichelmann klidně.

„To je nemožné! Podle vžité bankovní praxe... to nemohu!“

„Nemůžete?“

„Ne! A neudělám to!“

Teichelmann zůstal ledově klidný. „V tom případě mi okamžitě předejte klíče od trezoru a od skříně se spisy. Vaši výpověď očekávám do konce pracovní doby.“

„Výpověď?“

„Ano. Použil jste výrazu nemohu. To slovo já neznám! Kromě toho nepotřebuji účetního, který nedokáže vyplatit částku, kterou mu vyplatit nařídím!“

Vedoucímu účetnímu se počala klepat i brada. „Pane Teichelmanne, toho budete litovat! Oznámím vaše jednání příslušným místům...!“

„Oznamte to, komu chcete. Ale zapamatujte si, že se postarám o to, abyste nebyl přijat v žádném peněžním ústavu ani jako poslíček! Rozumíte? Vaší povinností je starat se o finanční transakce, nikoliv o příkazy cizích lidí, kteří nepatří k vašim nadřízeným. Jděte, prosím a předejte mi ty klíče!“

Vedoucí účetní pozvolna bledl a fialověl. „Pane Teichelmanne... zmýlil jsem se! Myslím, že mohu vyplatit ty peníze okamžitě!“

„Myslíte?“

„Tedy... ne, vím to určitě! Vyplatím je, pane!“

„Dobrá, děkuji vám. Dejte se do toho ihned!“

Vyšli do haly; přepážka byla otevřena a mimo bankovních úředníků tu byli pouze Pépi a Tošio. Pépi si odložil samopal na stolek a připravoval kožené brašny.

„Do těchto brašen uložte bankovky!“ nařídil Baarfelt. „Pépi, postarej se o to. Já půjdu zatím dolů do trezoru.“

Sešli po schodišti o patro níž, do studeného sklepa; tam se nacházel trezor zazděný do betonu, s mohutnými železnými vraty. Teichelmann, vrchní pokladník a vedoucí účetní odemkli tři jeho zámky, Teichelmann nastavil číselnou kombinaci a trezor otevřel. Zasvítil na ně chladný lesk zlata; napravo byly srovnány zlaté pruty, nalevo sloupečky zlatých mincí rakouské měny. Stříbrné mince byly uloženy ve spodní části trezoru.

„Prosím! Zlaté pruty jsou označeny rakouskou státní mincovnou, ražba je jasně patrná pod zvětšovacím sklem. Kdo bude kontrolovat punc a kdo bude ukládat pruty do tašek?“

„Puncu věřím. Já a ty budeme počítat pruty, ostatní je mohou vkládat do brašen. Prosím, aby to šlo rychle!“

Bylo to sice zcela proti bankovní praxi, ale vyhověli; účetní a pokladník vybírali zlaté pruty a vkládali do brašen, Tomáš a Daniel počítali, Ervín zaznačoval počet na papír. Když naložili všechny pruty, spočítal Tomáš počet mincí v jednom sloupečku a když souhlasil, spočetl sloupce, odsouhlasil to a pak shrnul všechno bez počítání do dalšího vaku.

„Dobře, to je tedy v pořádku. Půjdeme...“

Vaky byly čtyři, dva a dva spojené řemenem. Tomáš je uchopil po dvou do ruky a vyšel s nimi přes tíhu zlata lehce z podzemí. Trochu při tom zrudl, ale položil je u Yamanakiho nohou.

„Tak to je v pořádku! Jak jste daleko s bankovkami?“

„Máme zatím plný jeden pytel. Jde to dost pomalu!“ hlásil Pépi. „Oni bankovky v každým svazku přepočítávají, tím se to zdržuje!“

„Kolik je v každém balíčku?“

„Deset tisíc,“ řekl vrchní pokladník. „Ale počítat to musíme!“

„Nemusíte. Naházejte to do pytle a spočtěte jenom balíčky. Na nějaké té tisícovce vůbec nezáleží, přišel jsem už o víc!“

Pépi se ujal práce sám, vybíral z nedobytné pokladny balíčky a bez počítání je házel do pytle. Bankovní úředníci zůstali na to jednání jen koukat.

„Podepíšu ti doklady o převzetí.“ řekl Tomáš.

„Ještě to není skončeno! Nevíš, zda to bude souhlasit...“

„Nemám čas si to ověřovat. Dej to sem!“

„Pojďme do kanceláře!“ prosil Teichelmann.

Usedli znovu ke stolu, Tomáš podepsal všechny papíry a pak učinil ještě jednu podivnou věc: vytáhl z kapsy dámskou pudřenku, která však byla napuštěna podivnou černou kapalinou a smočil si v ní palec, který otiskl na všechny doklady vedle svého podpisu.

„Tím se zabrání zfalšování dokladů. V poslední době nějací lidé (jsou to ti, kteří se usídlili na mém statku) vydávají falešné dokumenty s mým podpisem. Upozorni prosím tě všechny obchodní partnery, že neplatí žádný z dokladů mnou podepsaný a datovaný později než 1.května tohoto roku.“

„To znamená, že by nesouhlasily ani kupní smlouvy, které mi předložil rada Bečka? Jsou to smlouvy na koně a nějaké obrazy z tvého majetku; byly na nich podpisy. Pak to prodal dál a právě v těchto dnech mám provést platby těch lidí Bečkovi...“

„Ve vlastním zájmu je neprováděj! Ať si ti lidé nechají peníze a pokusí se raději zjistit bezpečně původ těch věcí. Kromě toho akcie pana vrchního rady Bečky budou brzy silně nevýhodné!“

„Děkuji za upozornění. A akcie ostatních?“

„Nedoporučuji ti žádné obchody s lidmi, kteří jsou odpovědní za smrt mé ženy a rozkradení mého jmění. Raději zkus od nich dostat svoje pohledávky. Abys neutrpěl ztrátu!“

„Děkuji ti, děkuji! Nějaké příkazy od tebe?“

„Zkus vypátrat, kam se ztratily cennější předměty z mých sbírek - hlavně mi jde o obrazy. Platil jsi je, víš, které to byly. Možná, že se vrátím, pak by se mi to hodilo.“

Teichelmann se široce usmál. „To znamená, že počítáš s další spoluprací?“

„Nevím. Možná přijde někdo jiný. V každém případě se budu snažit všemi způsoby ti pomáhat...“

Podali si ruce a rozloučili se; potom, protože převzetí peněz bylo již skončeno, vzal Baarfelt a jeho muži vaky a odnesli je do čekající drožky. Tomáš vyskočil na kozlík, švihl do koní a vyrazili co nejrychleji z města.

Teichelmann a Ervín stáli u okna a hleděli za nimi.

„Až uděláš tak špatný obchod jako já dneska, bude se ti moc dobře spát, hochu!“ řekl bankéř. „Víš, přece jenom, kdybych ho zradil a odepřel mu to, dokázal bych těm nahoře, že Žid je pes, do kterého může každý kopnout. Ukázal bych lidem, co mi svěřili své peníze, že mi nemohou důvěřovat. Protože bankéř, který nesplní svůj závazek kvůli někomu třetímu, koho se bojí... obchodník, na kterého si může kdokoliv na světě dupnout a poručit mu, není hoden, aby mu lidé peníze svěřovali. Pamatuj si to, můj drahý hochu...“

Baarfelt odjížděl v drožce z města; zastavil jenom, aby mohl vystoupit Martínek a běžet na hlídku k prostějovské silnici.

Andělé pomsty

Diana dorazila do Náměště v náladě povznesené a prvně ze všeho dojela k zámku koupit si tam pohlednice. Vlídný starý správce ji provedl po některých místnostech, zvlášť ukázal starobylé kočáry, v nichž jezdil v minulém století arcibiskup olomoucký při církevních svátcích; ty ohromné vozy svítící zlatem a pestrými barvami se Dianě tak líbily, že málem požádala, aby se v některém směla projet; ale neměla čas a musela se chovat nenápadně.

Pak vytáhla do boje; dorazila k zavřené železné bráně toho ústavu a rázně na ni zabušila deštníkem. „Jsem slečna Clotilda de Marelle, vychovatelka dítek kněžny Adelaidy von Adlersfeld-Ballenström z Vídně!“ oznámila přísně a nadneseně. „Žádám, abych byla okamžitě vpuštěna k panu řediteli tohoto ústavu!“

Vrata se po chvíli otevřela; stála v nich ženština odporného zjevu, leč značné síly, teď ovšem dosti pokorná a schlíplá; Diana ji neuznala za hodna pohledu a vstoupila. Vítkovi pokynula, aby zůstal s autem venku; nebyla si jista, zda by se v těsném dvoře ústavu otočil, aby mohl vyjet.

Ředitel sídlil v prvním patře. Byl to starší, velmi důstojný pán s bělostným plnovousem a už hodně řídkými bílými vlasy. Kromě něho tam byl ještě nějaký chlapík s krysím obličejem a krví podlitýma očima, který byl Dianě na první pohled nesympatický.

Diana jim předložila svůj pas; přečetli si jej důkladně a netvářili se nijak zvlášť chytře.

„Prosím, madame!“ uklonil se ředitel. „Co si račte přát?“

„Slečna, prosím!“ pravila Diana nedůtklivě. „Její výsost kněžna mi nařídila, abych převzala a dopravila do jejího paláce ve Vídni jistého jejího vzdáleného příbuzného, hocha jménem Denis von Baarfelt. Podle vyjádření má být v současné době v tomto ústavu! Současně mám za povinnost nahradit vám výlohy s jeho pobytem!“

Šroubovaná Dianina němčina s francouzským přízvukem lidi trochu pletla; nicméně když vyslovila Denisovo jméno, všichni tři se zarazili. Nevšímala si toho a předložila jim příkaz k předání od c.a k. státní vychovatelny.

„Madame... tedy mademoiselle, v tom případě ovšem... musíme bohužel postupovat podle jistých zvláštních pravidel!“ pronesl ředitel. „Půjčte mi prosím ještě jednou svoje doklady!“

Diana mu je předala; pročetl je a potom uložil do stolu. Diana natáhla ruku, aby si je vzala, ale nedal jí je.

„Bohužel, jsem nucen vás tady na nějaký čas pozdržet! Ohledně pana Baarfelta máme zvláštní příkazy, které nám velí každého, kdo se o něj bude zajímat, zadržet na místě až do ověření totožnosti policií z Olomouce. Budeme zřejmě nuceni požádat vás, abyste s námi zůstala do příjezdu policie, kterou ihned upovědomíme!“

„No dovolte?“ ohrnula Diana nos. „Co je to za jednání, pane?“

„Osobně je mi to velmi nepříjemné, ale bohužel mé instrukce hovoří jasně. Dostali jsme informace, že jistá tajná organizace se pokusí chlapce získat; zajisté vás nepodezříváme z členství v onom spiknutí, ale jsme nuceni ověřit každou maličkost!“

„V každém případě můžete počítat s tím, že si budu stěžovat paní kněžně von Adlersfeld-Ballenström!“ odsekla Diana.

„V případě, že se prokáže vaše nevina, bude nám ctí poskytnout omluvu vám i vznešené paní kněžně...“

„Musím vám ještě říct, pane, že s takovým jednáním jsem se doposud nesetkala! Jsem... hluboce konsternována! Jsem nucena označit vaše jednání za... ano, za nemístné!“

„Ó! Ó!“ ředitel jenom obracel oči k nebi. „Navíc bohužel... nevím, jak bych se vyjádřil... jsem přesvědčen, že pochopíte nezbytnost takové věci... jsme nuceni vás prohledat!“

Diana sevřela svůj deštník k obraně. „Pane! Vy se opovážíte dotknout mého těla? Uvědomte si, že se mne doposud nedotkl žádný muž! Vaše chování je... frapantní, pane!“

„Ach ne, mademoiselle! Samozřejmě vás prohlédne žena a my se otočíme zády!“ ujišťoval ředitel.

„Ne! Nikdo se mne nebude dotýkat! Žádám, abyste mi okamžitě vrátil doklady a propustil mne! Odjedu do Vídně a budu si důrazně stěžovat u generála von Waldenstein, bratra paní kněžny! Podám stížnost k samému arcivévodovi, rozumíte?“

„Bohužel vás nesmíme propustit až do příjezdu policie! A jsme nuceni vás prohledat, i kdybychom museli použít násilí. To byste si zajisté nepřála, madame!“

„Ani to nepřipustím! Za těch okolností použiji násilí i já!“

Muž s krysím obličejem byl otočen bokem; teď se obrátil čelem a namířil na Dianu hlaveň tuponosého revolveru.

„Bohužel, musíme trvat na našem požadavku!“

„No tohle!“ Diana se počínala opravdu zlobit. „To už je příliš! Chcete snad říct, vy... člověče, že byste byl skutečně tak nezdvořilý a pokusil se vystřelit na dámu?“

„Povinnost je povinnost!“ zachrčel muž s krysím obličejem.

Diana se vzdala odporu; ženština, která ji přivedla, jí přejela po těle dlaněmi a pak podala řediteli Dianin nůž s perleťovou rukojetí. Ředitele to překvapilo:

„A co je tohle, madame? K čemu máte takovou dýku?“

„No dovolte? Sám dobře víte, že cesty nejsou bezpečné! Neprovdaná žena jako jsem já by snadno mohla dojít k úhoně...“

„Pane řediteli,“ pronesla vtom odporná ženština česky, aby Diana nerozuměla. „Nechci nic říkat, ale tohle není stará žena! Je to děvče sotva pětadvacetileté, podle těla! A taky není podle reakcí stará panna! Je to podfuk...“

Diana na sobě nedala nic znát; ředitel přistoupil blíž a zahleděl se jí zpříma do očí. Tvářil se podezíravě. „To se mi nezdá! Vidím přece jasně, že je jí nejmíň padesát! Nemůžete se mýlit?“ ptal se rovněž česky.

„Vím, co vím!“ řekla rázně. „Podívejte se na ty vlasy! Tak lesklé a zářivé - v padesátce? Je to mladá holka, nebo ničemu nerozumím. Podívejte se jí na ruce; což takhle vypadají ruce staré panny?“

Diana uznala za vhodné protestovat: „Promiňte, z jakého důvodu si mne takhle prohlížíte? Nerozumím vaší řeči, ale z vašeho chování nabývám dojmu, jako byste neměli důvěru v moji osobu! To je trestuhodná urážka a já vám zaručuji, že kněžna tím bude nepříjemně překvapena!“

Ředitel se tvářil nejistě. „Bohužel, mademoiselle, některé skutečnosti na vaší osobě vskutku nevyvolávají důvěru! Jsem nucen vás požádat, abyste až do příchodu policie setrvala v místnosti, do které vás uvedeme!“ a česky dodal: „Zavolej Gustla!“

Ženština vystrčila hlavu ze dveří a něco křičela; muž s krysím obličejem stále držel svou pistoli. Ředitel zatím schoval Dianin nůž do zásuvky stolu a zamkl na klíč.

Konečně vstoupil jakýsi muž; přešel okolo Diany dost rychle a zastavil se před ní, takže viděla jen jeho ohromná ramena v pestrobarevné košili a kalhoty spoutané mohutným řemenem. Ředitel se na to chlapisko usmál a řekl:

„Gustl, budeš hlídat jednu paní. Zavedeme ji do ajnclíku a ty budeš s ní. Když ti uteče, nedostaneš tři dny jíst, budeš klečet na hrachu a dostávat rákoskou!“

„Ga-gu-ja!“ zamumlal chlap a otočil se k Dianě; ta už podle podivné vyhrůžky a teď i podle jeho tváře poznala, že ten muž je blbec. Nyní na ni zíral: kulatá dětská tvář téměř bez vousů, tupé oči, vyceněné bílé zuby.

„G-goga?“ zeptal se, přičemž jí položil na rameno svou mohutnou tlapu.

„Ano, tuhletu! Zaveď ji do horní separace! Braune, jdi s ním! Arnošt ať zapřáhne bryčku a jede do Olomouce!“

„Co chce ten člověk?“ ptala se Diana, otřásajíc se odporem. „Co to hrozné stvoření ode mne žádá?“

„To je náš sluha,“ vysvětlil s úsměvem ředitel. „Nebojte se ho, je jako malé dítě. Dá pozor, aby se vám něco nestalo.“

„Protestuji proti tomu co nejdůrazněji!“ křičela Diana.

„Ujišťuji vás, madame, že toho hluboce lituji!“

„To teprve budete!“ řekla a na pokyn Brauna s krysí tváří vykročila za blbcem. Vedl ji do druhého poschodí budovy; Braun šel za ní a stále na ni mířil svým revolverem. Diana marně přemýšlela, kdo z těch dvou je jí odpornější.

Potkali skupinu deseti dětí; byly to dívenky, chudě oblečené, vyhublé, se smutnýma zlýma očima. Přejely Dianu chladně oceňujícím pohledem a od jejích průvodců se odtáhly jako od někoho prašivého. Revolver v Braunově ruce v nich vyvolal trochu zájmu, ale postarší vychovatelka je uklidnila ostrými slovy, tak urychleně cupitaly za ní. Jejich žalostný stav Dianu rozhořčil víc než špatné zacházení vůči ní.

Blbý Gustl otevřel železné dveře se zamřížovaným okýnkem a vpustil Dianu dovnitř. Pak vešel za ní, otočil klíčem ve dveřích, přešel k lavici u stěny, klíč položil a sedl si na něj.

„Dobře, Gustl!“ řekl Braun přes dveře. „Jenom hlídej!“

„A gungu!“ zachrochtal blbec a Braun odešel.

Diana usedla naproti němu na židli k třínohému stolu; mimo něho tu byla ústavní postel, skříň dost otlučená a stolek s umyvadlem a džbánem na vodu. V koutě stál kýbl nahrazující zřejmě toaletu. V okně byly mříže. Diana přesto k oknu přistoupila a hleděla ven; spatřila, jak dole někdo zapřahá dva koně do lehkého kočárku.

Stručně zrekapitulovala svou situaci: ti lidé zřejmě byli upozorněni na možnost výskytu Baarfeltových agentů a chtějí si Dianu prověřit. Soudě dle bystrého úsudku odporné ženštiny byli nepříjemně inteligentní. Ještě horší bylo přizvání policie z Olomouce, ta by určitě nedělala s Dianou okolky a jednoduše mohla zjistit, že její totožnost není tak úplně bezvadná.

Před Dianou ležela tedy dvojí práce: osvobodit se a též splnit úkol, neboť nesplnit úkol jí vůbec nepřišlo na mysl. Také musela získat zpátky své doklady a dýku; ty doklady jí Baarfelt zvlášť kladl na srdce. Musela tedy opustit tento útulný pokoj. Ovšem, hlídal ji blbý Gustl, ale Diana usoudila, že s blbcem bude dost jednoduchá domluva. „Ty!“ řekla. „Chceš bonbón?“

Blbec zpozorněl. „Bombo?“ tázal se. „Aťa bombo!“

Diana měla v kapse pár kousků cukru pro koně; vytáhla jeden a podávala mu jej na dlani. Blbec povstal, aby si cukr vzal; pokusila se sebrat mu klíč, ale praštil ji pěstí mezi oči tak prudce, že odletěla na druhý konec místnosti. Pak si strčil cukr do huby a s mlaskáním ho chroustal.

„Aja aťa bombo!“ prohlásil.

Diana pochopila, že skutečně vzali na hlídání toho pravého; došlo jí, že se bude muset s tím člověkem rvát. Nepřihlížeje k jeho chabému rozumu, měl zřejmě sílu jako kanec a jeho reakce byly víc než bleskové. Diana seznala, že by bylo vhodné se připravit k boji, což také urychleně učinila.

Svlékla před tupými blbcovými zraky svůj neforemný kabát, pak také sukni. Pod ní měla přiléhavé cajkové kalhoty, pod koleny sepnuté, jaké nosí chlapci, punčochy a vysoké boty s přazkami; stačilo připnout ostruhy a mohla nasednout na koně. Na přestrojení už jí nezáleželo, hodila tedy vše na postel a přidala i ten pitomý klobouk; jehlici si zasunula do boty. Také zahodila skřipec, takže už jenom líčidlo, které se nedalo smýt obyčejnou vodou, ji maskovalo.

Blbec lhostejně sledoval její proměnu a řekl jenom: „Aďaďá!“

Diana k němu přistoupila; chvíli jej mlčky pozorovala, potom ho kopla do holení kosti, co měla síly. Blbec vyjekl, vyskočil na nohy a vrhl se na ni, to však chtěla. Chytila ho za ruku a přes hlavu přehodila na zem, než stačil vstát, skočila mu botami na krk a několikrát jej kopla do hlavy. Blbý Gustl jenom zakňučel a natáhl se na zem.

Diana odemkla dveře, vykoukla na chodbu a jen zjistila, že je tam klid, vyšla ven. Předpokládala, že blbec bude v bezvědomí aspoň čtvrt hodiny, ale jak udělala pár kroků, zaslechla za sebou dusot. Obrátila se; Gustl se hnal za ní, jeho blbá tvář byla zkřivená vztekem. Něco řval, čemu nerozuměla; Diana mu uhnula a nastavila nohu, takže spadnul na zem; vzápětí však už vyskočil a vrhl se na ni. Opět uhnula; blbcova hlava zaduněla o stěnu, až se barák otřásl, ale zřejmě jej to nepoučilo ani neuklidnilo; stačila jen přeskočit k oknu a už na ni zas letěl. Tentokrát ji zasáhl hlavou do břicha, hodil ji na zeď a Diana nárazem málem omdlela; naštěstí se jí podařilo ho kopnout do podbřišku, tak odskočil a ona se mohla trochu vzchopit. Přesto už zase útočil; tentokrát padla na zem a Gustl vletěl hlavou a rukama do okna a prorazil obě jeho tabule. Toto okno vedlo do dvora a nemělo mříže; Diana vyskočila na nohy, uchopila blbce za mrskající se chodidla a vyhodila ho oknem ven. Zařval strašlivě a padal; pak se ozvala tupá rána a jeho řev rázem zmlkl.

Diana se oklepala; tato rvačka byla nejstrašnější, kterou ve svém životě absolvovala. Vyhlédla oknem; Gustl ležel zkroucen pod oknem a někdo k němu běžel, musela spěchat. Rozběhla se ke schodišti, a vtom zaslechla vrznutí dveří. Otočila se a spatřila muže s krysí tváří, který se jmenoval Braun, letěl na ni s obuškem v ruce. Diana uchopila jeho zápěstí, zakroutila s ním a přehodila ničemu přes zábradlí; dopadl až na odpočívadlo a zařval, jedna jeho noha byla podivně zkroucená, zřejmě si ji pádem přerazil. Diana sebrala pendrek, on zatím sáhl do kapsy a vytáhl revolver. Diana skočila přes zábradlí za ním a dopadla jako kočka na nohy; vzápětí mu revolver vykopla a přidala kopanec do krysího ksichtu, po čemž dávno toužila. Braun se natáhl a skučel bolestí, zatímco Diana sebrala jeho revolver a pospíchala dolů.

Ve spodním patře sem běželo několik dozorců a dozorkyň; Diana si sedla na zábradlí a jela dolů jako malá holka. Po cestě vrazila tomu nejdrzejšímu jednu do nosu, ostatní se stáhli. Už chtěla jít do ředitelovy kanceláře, ale povšimla si, že ředitel běží po schodech dolů a vyběhla za ním.

Do dvora vpadla, když tam bylo pět mužů kromě ředitele a té odporné ženštiny, která řvala a plakala nad zabitým Gustlem. Později vyrozuměla, že to je paní Braunová a Gustl jejich syn.

Když Diana vlítla do dvora, pětice mužů se na ni okamžitě vrhla; ale že jich bylo tak mnoho a jejich schopnosti byly dosti chabé, spíše se jeden druhému pletli, než by účinně pomáhali. Diana chytila toho nejsilnějšího za paži a mrštila jím proti zdi; současně kopla dalšího nohou do břicha a jak padal, udeřila jej hranou dlaně do zátylku. Ostatní se trochu zarazili, ale ječení baby Braunové je hnalo proti Dianě. Ta přímo excelovala: uhýbala jejich ranám, rozdávala rány sama a v nestřežených okamžicích jimi praštila o zem. Potom vpadlo do boje dalších několik chlapů, ovšem ani jeden nebyl v Japonsku a neznal místní bojové umění.

Rvačka neušla pozornosti chovanců; Diana si povšimla, že okna do dvora se otvírají a mezi mřížemi se vysunují ruce, které jí mávají na pozdrav. Potom vyletěl z jednoho okna dřevák a dopadl na hlavu jednoho dozorce, který se udiveně zastavil a obrátil oči nahoru. Shora se ozval radostný křik a vzápětí se na hlavy mužů snesla záplava dřeváků, jídelních misek, různých kusů nábytku, špinavé vody; Diana sotva stačila uhýbat. Každý její úspěšný zásah vyvolal nadšený řev malých obdivovatelů. Jednomu z chlapů spadlo na hlavu porcelánové umývadlo a rána jej omráčila - to už nadšení chovanců dostoupilo vrcholu.

V té chvíli vstoupila na scénu baba Braunová; vyzbrojena třímetrovým bičem, jaký používají honáci k ovládání volského spřežení. Ten bič byl u rukojeti dost tlustý, ale čím dál víc se zužoval, až končil tenkou práskačkou, ostrou jako šavle. Diana postřehla bič, až když jí svištěl okolo hlavy, sotva mu stačila uniknout. Přiskočila blíž, ale vzápětí dostala druhou ránu přes záda, dost citelnou v její lehké košili. Při třetí ráně nastavila Braunové jednoho z chlapů a bič se mu omotal okolo krku; jen se tak stalo, Diana se jej zmocnila a vyškubla rukojeť babě z ruky; a vzápětí ji přetáhla tím bičem přes hlavu.

Teď byla Diana ozbrojena něčím, co jí velmi vyhovovalo; chlapi to poznali, jen poprvé švihla. Dřív byli biti taky, ale to, co teď dostávali, je přinutilo stáhnout se, pokud mají zdravé kosti, do ústraní pod schodiště. Baba Braunová dostala pořádně na hřbet a utekla s ječením dovnitř budovy.

Vtom se objevil ředitel; v ruce svíral pistoli a něco hulákal, čemuž ovšem nebylo rozumět kvůli řevu shora. Diana ho rozmyslně švihla koncem biče přes ruku a stařec pustil zbraň; vzápětí ji už měla ona a zamávala mu s ní před nosem.

„Jak si dovolujete zabíjet a mrzačit moje lidi?“ otázal se ředitel zostra. „Protestuji proti takovému jednání!“

„To je vám platný jak mrtvýmu zimník!“ odtušila Diana. „Na moje protesty jste nedali, tak si musím zjednat právo sama! A nechte těch keců, nejsem na ně zvědavá!“

Ředitel užasl, možná nad Dianiným slovníkem, možná nad její vybroušenou češtinou. „V každém případě vidím, s kým mám tu čest! Zdá se, že to varování bylo oprávněné! Jste agentka vlastizrádce Baarfelta!“

„A co má bejt? Syn je snad jeho, ne? Koukejte ho navalit a já vypadnu! Jinak...“ významně potěžkala revolver.

„Já... já...“ zakoktal. „Ale Denis Baarfelt tady není!“

„Najednou! Strejčku, ty seš mně se zdá kapánek prolhanej ptáček! Já jsem možná spadla z višně, ale ne zas tak zvysoka ani tak moc na hlavičku! Dělej, nebo se naštvu!“

„Věřte mi, prosím, madame! Nemám vůbec tušení o tom chlapci, nikdy tady nebyl! Dostali jsme jenom návštěvu z Vídně, nějakého důstojníka policie, ten nám o něm řekl!“

„Jméno!“

„Myslím, že se jmenoval Feldsberg. Říkal, že si máme jméno Denis Baarfelt dobře pamatovat, je to syn nějakého spiklence a vlastizrádce, člena tajné organizace, která bude chtít kluka získat. Člověk, co si pro něj přijde, má být zadržen a předán policii v Olomouci! Výjimkou je jen jistý Polák Henryk Wagiera, který možná přijde; s tím jsme se neměli vůbec bavit ani ho pouštět dovnitř. Víc nevím, věřte mi!“

„No, zní to hezky!“ připustila Diana. „Co když to není pravda?“

„Máte možnost se přesvědčit! Můžete projít třeba celý ústav, ujišťuji vás, že toho kluka tady nenajdete!“

„To by možná šlo...“ Diana se přemýšlivě zatahala za kadeř vlasů. „Jenže co tam s tou partičkou? Ta mi zřejmě vpadne do zad... jedině že bych... promiň, strejdo!“ Vzápětí praštila ředitele pažbou pistole do spánku. Jenom vzdechl a už ležel.

„Hej, mládenci! Koukněte, mně vůbec nezáleží na tom, abyste přežili tento den a mám tu dva revolvery dost napapaný, aby vás všecky složily! Jestli si trochu ceníte svýho ničemnýho krku, tak poslouchejte na slovo a nedělejte žádný podrazy, jasný?“

Ztlučení dozorci neměli snahu se bouřit; Diana obešla stěnu a nahlédla do malých okýnek nízko u země, důkladně zamřížovaných. V jednom z nich uviděla dětskou tvářičku, přistoupila a ukázala na okýnko nohou: „Copak je tohle?“

„Spodní separace, prosím! Tam zavíráme ty, co mají samovazbu!“

„Užitečný zařízení,“ pochválila. „Kdopak má od toho klíč?“

Jeden z mužů vystoupil a vytáhl z kapsy svazek klíčů.

„Jak se tam leze? Otevři to! Ostatní ruce nahoru!“

Muž ukázal na dveře v rohu dvora. „Tamtudy do chodby... Každá cela má zvláštní dvířka...“

„Tak fajn! V řad nastoupit a pěkně dovnitř! Kdo se hne, toho odprásknu jako prašivýho psa!“

Tvářili se všelijak, ale seřadili se, muž s klíči poslední před Dianou. Vlezli do temné nízké chodby a klíčník odemkl jednu celu; Diana nahlédla dovnitř a zjistila, že postrádá veškeré vybavení kromě lavice a kýblu na výkaly.

„Tak prosím, jeden dovnitř! A ty ho zamkni!“

„Jakto? Mám se dát zavřít?“ rozkřikl se předposlední muž. „To si snad nemusím nechat od takové ženské líbit!“

„Já počítám do tří!“ zamávala mu Diana před nosem revolverem. „Jeden mrtvej už venku leží a Braun má taky namále. Klidně můžeš být další!“

Chlap se oklepal jako pes v dešti a radši zajel do cely, jen se zaprášilo. Klíčník zamkl a kráčel k další cele; tam zavřel stejně dalšího. Nikdo už se neodvážil Dianě odporovat.

Z páté cely v pořadí vysvobodili kluka tak dvanáctiletého; byl to ten, kterého viděla Diana ze dvora. Trochu se bál, ale jeho živé oči sledovaly nepřátele i Dianu velmi pozorně a byl připraven dát se na útěk při prvním náznaku nebezpečí.

„Pojď sem, mladej!“ vyzvala ho Diana. „Za co sedíš?“

„Měl jsem námitky proti stravě! Tu šlichtu by nežral ani pes! Gustl mě zbil, pak mě zavřeli sem!“

„Jak se jmenuješ? Stačí křestní!“

„Petr Sojka. Sirotek. Jsem tu na doporučení zemské vychovatelny v Přerově.“

„Vem klíče a tohohle zamkni do cely! Neboj, mám revolver a každýho zastřelím, kdo by se bránil!“

Petr se ochotně ujal klíčů a zamykal poctivě všechny dozorce, dokud nějaký zbýval. Pak vyšli ven a Petr si uctivě, ale zvědavě prohlížel svou společnici. „Kdo jste, paní? Jste tak zvláštní!“

„Jmenuju se Diana a jsem kamarádka Denise Baarfelta. Neslyšel jsi o něm? Má tu bejt zavřenej...“

„Tady žádnej takovej není,“ zakroutil hlavou. „Vůbec jsem takový jméno neslyšel, paní Diano.“

„Tak to se nedá nic dělat!“ Přešla k řediteli, který ještě ležel na dvoře, jak ho udeřila. „Hele, Péťo, není tady někde trocha vody? Potřebuju toho dobráka probrat k životu...“

„Ve správcově bytě,“ ukázal Petr na jedny dveře. Diana k nim přešla, ale Petr už zjistil, že jsou zavřené.

„To nic, já si s nima poradím!“ Diana namířila revolver a jednou ranou rozstřelila zámek, pak dveře vykopla. Petr vpadl dovnitř a našel kýbl s vodou; potom upřel zrak na kus uzeného, který ležel na kredenci a přímo jej vábil. „Paní Diano... směl bych si ukrojit kousek? Od včerejška mi nedali nic jíst!“ zaprosil.

„Klidně, co by ne? Nadlábni se, malej!“ pokrčila rameny.

Petr si vzal uzené s sebou, aby mu neunikla podívaná; Diana polila ředitele vodou a sotva otevřel oči, řekla: „Tak vstávej, strejdo! Jde se na inspekci!“

„Já... jak se opovažujete?“ vyjekl. „A kde jsou moji dozorci? Co jste s nimi udělala?“

„Zašila do ajnclíků. Je to chyba, měla jsem je rovnou odstřelit; ale rozhodla jsem, že se budu chovat uhlazeně. Tak jdeš, nebo ti mám pomoct? Péťo, pojď s náma, ať je legrace!“

Ředitel si už Petra taky všiml. „Co ty zde děláš, Sojko? Jak ses opovážil opustit svou celu? Dám ti vysázet pětadvacet karabáčem za neposlušnost!“

„Hele, hele!“ řekla Diana. „Nešlo by to bez těch keců? Petr opustil celu na můj příkaz. Kromě toho, karabáč mám já a tvůj pohůnek Gustl leží támhle coby mršina. Tak se tomu chlapci pěkně omluv a poběhneme!“

„Cože?“ ředitel zesinal. „Já se mám omluvit... tomu...?“

„No jo! A pěkně zčerstva!“

„Tak dobře. Nic se nestalo, Sojko. Můžeš jít!“

„To má být omluva? Jen pěkně řekněte: 'Omlouvám se vám, pane Sojko, za křivdy, které jsem vám způsobil!' A klekneš si! Buď rád, že tě nedonutím políbit mu nohy!“

„Cože, já? Ani za nic! Vyprošuji si, abyste mi tykala a chovala se ke mně tak...“ vzbouřil se chudák ředitel.

Diana jej chňapla za vousy a táhla mu hlavu k zemi; ředitel zaječel a padl na kolena. „Omluvit se, a pěkně!“

„Já... já se omlouvám!“ zachrčel ředitel.

„Tak jsem to nepovídala...“ stála na svém.

„Paní Diano, nedělejte to!“ řekl Petr. „Já nechci... on by se mi potom mstil! Radši to nechte...“

Diana pustila ředitele, podívala se na něj s odporem a řekla: „Ať si zkusí ti něco udělat! Já bych mu dala co proto!“

Ředitel šel dle jejích pokynů nahoru; v jeho kanceláři Diana vzala klíče a dala Petrovi, aby odemykal jednotlivé cely. Byly pro deset dětí, chlapců či holčiček; vypadaly jako králíkárny. Děti v ústavních oblecích byly vyhublé a zanedbané, ale teď plné energie a nadšení nad Dianinými akcemi.

První pokoj byl dívčí; jedna dívka okamžitě vyběhla ven a obrátila se na Petra: „Co se děje - kde jsou bachaři?“

Místo Petra odpověděl ředitel: „Co tu děláš, Bártová? Okamžitě zpátky dovnitř! Neodvažuj se vyjít z pokoje!“

„Řekla jsem: slečno Bártová! Zapamatuj si, šmejde: těm dětem budeš vykat a jednat s nima slušně! My si s tou malou tykáme, jelikož jsme kamarádky. Ty seš o něco málo míň než koňskej trus, protože tím lze aspoň hnojit jahody; ty nejseš ani tak užitečnej jako hnůj, tak se podle toho chovej!“

Ředitel otevřel pusu, aby protestoval, Diana mu vrazila facku jako dům a vyštěkla: „Padám! Jdeme dál!“

Šli chodbou a otvírali jednotlivé cely; nechávali otevřeno, takže děti vybíhaly ven a táhly se buď za nimi, nebo se rozbíhaly po budově a šmejdily.

„Paní Diano,“ ozval se Petr. „Co byste tomu řekla, kdyby se ti, co tu nechtějí být, pokusili odejít z ústavu?“

„To jste měli udělat už dávno! Podle našich zákonů je každý, koho takoví všiváci uvězní, povinen co nejdřív utéct a dostat se na svobodu. Poslouchej zákony, kamaráde, vyplatí se ti to!“

„Neopovažuj se!“ vykřikl ředitel. „Každý, kdo uteče, bude potrestán vězením ve sklepě a obdenními půsty!“

Diana ho kopla kolenem do břicha a pak mu vrazila jednu do zubů. Ředitel zaskučel a už ležel bezvládně na zemi.

„Nebav se s tím hajzlíkem, Péťo! Ještě by ti zkazil vychování!“

„Děkujem, paní Diano! Vy jste moc hodná...“

„Ale co by, já jenom poslouchám zákony! Jeden z nich taky je, že si kamarádi tykají, tak přestaň s tím vykáním, jo? Poslechni, ale takhle nemůžete ven! Máte tu civilní šaty?“

„Jsou zavřený ve skladišti. Tohle je od něho klíč...“

Diana sundala klíč z kruhu a dala mu ho. „Tak ho otevři a vydej civil každýmu, kdo chce! Taky si vemte nějaký jídlo na cestu - a vůbec všecko, co se vám líbí. Kde je klíč od spižírny?“

„Nevím, asi ho někdo má u sebe...“

„Tak vylomte dveře. Dole jsem viděla sekerku a krumpáč!“

Petr přikývl, svolal pár starších kluků a holek a rozběhli se pryč. Úlohu klíčníka převzala jedna dívka a když se vzchopil ředitel, pohnuli se dál.

Vtom se na konci chodby objevili dva dozorci; měli pendreky a zřejmě chtěli zjednat pořádek, ale les malých ruček na ně dopadl a oni v tom moři zmizeli jako dvě hroudy hlíny. Děti je nacpaly do prázdných cel a zamkly.

Když bylo první patro osvobozeno, vrhla se záplava dětí do druhého; Diana pospíchala za nimi. Když se však dostala na chodbu, spatřila, jak houf dětí jako vlčata pronásleduje babu Braunovou; ta ječela a řvala, ale děti ji tloukly drobnými pěstičkami a jedna holka ji kousla do ruky. Stranou stálo několik vychovatelek v hloučku; nějací kluci a holky je ohrožovali rákoskami, které jim sebrali. Diana usoudila, že pokud babu nezachrání, asi ji děti utlučou.

„Hej, nechte ji!“ vykřikla. „Neubližujte jí!“

„Ona nás taky bila!“ křičely děti. „Trápila nás hladem! Její blbej Gustl nás bičoval! Zabijte ji! Zabijte...“

„Ne!“ Diana je stěží překřikla. „Vytáhněte ji na dvůr! Tam je hajzlík... hoďte ji do záchodu!“

Ta perspektiva děti nadchla víc než představa zabití té hnusné ženštiny; několik desítek rukou ji chytilo a už ji koulely a kopaly ze schodů dolů.

Děti se rozbíhaly po chodbě, otvíraly cely a osvobozovaly svoje kamarády; do prázdných cel zamykaly dozorkyně. Diana se už přesvědčila, že Denise tady nenajde, tak sebrala všechny klíče od zamčených cel a i s ředitelem se vracela do jeho kanceláře.

„To je vzpoura - povstání - revoluce!“ křičel ředitel. „To je komunismus! Socialismus! Nepřipustím - nedovolím!“

„To je pravda!“ smála se Diana. „Ať žije Komuna!“

Vpadli do jeho kanceláře; děti chtěly něco rozbíjet, ale Diana nedovolila, vypáčila jen stůl a vzala si svoje doklady a dýku. Petr hledal seznamy chovanců; nějaká dívka na Dianin pokyn zatopila v kamnech v rohu místnosti a Diana do plamenů naházela všechny písemnosti, které jí padly pod ruku.

„Jeden můj kamarád, Ludvík d'Enghiem, mě učil, že je vždycky dobré zametat stopy! Já zametám stopy důkladně!“ Sňala se stolu sklo a vybrala zpod skla sedm pohlednic, které si tam ředitel schovával. Petr se ptal, proč to; když mu to vysvětlila, otevřel skříň a našel ještě nějaké pohledy. Kromě toho objevil plechovou pokladničku s penězi.

„To je pokladna!“ zajásala Diana. „Máte kliku, děcka, nepůjdete do života s prázdnýma rukama!“

„Je to zamčený, nemýlím-li se!“ upozornil Petr.

„Takovej zámek ti otevře i farářova kočka!“ vysvětlila Diana, vytáhla z vlasů sponku, ohnula ji v ruce a šikovně odemkla tu nedobytnou pokladnu; ředitel obrátil oči v sloup a zasténal.

„Výborně,“ řekla Diana, když objevila seznam majetku. „Každý dostane deset zlatých! Vyjde to a když ne, doplatím. Petře, ujmi se rozdělování...“

„Poslyšte, madame, tohle je loupež!“ řekl ředitel. „Jak můžete dovolit, aby se takhle zacházelo s cizími penězi?“

„Můžu. Odvážili jste se mne neposlechnout, to se trestá! Andělé pomsty trestají každého, kdo týrá nevinné; proto taky já zametu s každým, kdo mi vstoupí do cesty!“

„Za chvíli tu bude policie! Ta už vám vysvětlí, co je to pořádek a poslušnost!“

„No... dřív jak za hodinu tady nebude, umím si spočítat, jak rychle můžou jet na koních. Já mám auto! Až přijdou, vyřiď jim, že mohou být ještě rádi, že jsem moc nezabíjela. Doposavad jsem každého, kdo byl proti mně, zabila!“

Ředitel neřekl nic; Diana otevřela skříň a ukázala na ni: „Teď si pěkně vlez dovnitř! Zavřeme tě, abys nevyváděl!“

„Tam dovnitř? Ale vždyť se tam udusím!“

„To by si svět oddechl! Sbohem, strejčku - hezky tady na mě vzpomínej!“

Zamkla ho do skříně, nepřihlížejíc na jeho protesty; pak zamkla taky jeho kancelář a šla dolů.

Dvůr vypadal, jako by se po něm přehnala smršť; spižírna byla vypáčená, byt správce úplně zdemolován, děti ukradly, na co sáhly. Brána byla otevřená a nejméně polovina chovanců už byla pryč; Vítek se opíral o veřeje a jen se divil.

Uprostřed dvora hlídalo několik dívek babu Braunovou; když k nim Diana došla, vysvětlily: „Ona nám nechce prolézt přes tu díru! Díra je moc malá a baba tlustá!“

Diana otevřela dveře záchodu; byla to obyčejná dřevěná budka se sedací deskou s otvorem, mnohem horší než u nás na Hůrce. Diana pokrčila rameny, vzala horní desku a odklopila ji. „Tudy ji hoďte dovnitř a zaklopte víko!“

„A co když se utopí?“ ptala se dívka Bártová.

„Tak se svět taky nezblázní. Žádná velká škoda jí nebude!“

Děti odvlekly babici, Diana zatím zavírala všechno, co se dalo a honila poslední opozdilce ven.

„Paní Diano,“ ozval se Petr Sojka. „Já nemám kam jít, můžu jít s váma? Snad mě dovezete někam, kde bych se uživil...“

„Proč ne, auto je dost velký! Pojeď! A ostatní rychle ven, musím zamknout bránu!“

„Proč? Už tam nikdo není!“

„Aby se tam tak rychle nedostali. Ať si páni dozorci trochu posedí ve svých celách. Ta brána je tak festovní, že ji nevyhodí ani dynamitem. Budou asi muset probourat zeď!“

Poslední děti opustily ústav; Diana pečlivě zavřela bránu a zamkla na oba zámky. Potom nasedli do auta a vyjeli.

„Šlápni na to, Vítku! Ale zastav mi u řeky!“

U břehu Diana především hodila do hloubky všechny klíče, které v celém ústavu pobrala; teď budou muset osvoboditelé dveře vypáčit nebo zámky pozotvírat násilím. Místní zámečníci budou Dianě vděční za výdělek. Pak si vodičkou, kterou jí dal Baarfelt, omyla šminku z obličeje a byla opět mladá a krásná jako dřív. Petr nad tou proměnou užasl.

„Bože, vy jste krásná, paní Diano!“

„Viď? Ale už jsem ti říkala, že mi máš přestat vykat! Jsem hraběnka z Guyrlayowu a všichni kamarádi mi tykají...“

Petr rozpačitě zmlkl a mlčel až do chvíle, kdy proti nim na silnici spatřil bryčku. Pak natáhl ruku: „To je naše bryčka! Policajti už jedou!“

„Uvidíme, kam dojedou!“ Diana se chopila řízení a strhla volant na druhou stranu silnice; řítila se přímo proti koním a ještě troubila na houkačku. Dobře věděla, že koně se nemohou nic než splašit; taky to udělali, vyletěli ze silnice jako šílení. Po cestě potkali patník; ten mezi nimi prošel, ale bryčka za něj zachytila kolem a roztříštila se. Kočí a komisař Schibbl, kteří seděli vpředu, udělali salto do příkopu, zatímco dva policajti sedící vzadu jeli na trosce bryčky se svahu přímo do řeky. Osvobození koně uprchli do ječmene a důkladně se napásli.

„Tak, to bysme měli,“ řekla Diana. „A konec, už žádný legrácky! Teď pomažem rovnou k Tomášovi...“

Na silnici si vyzvedli Martínka; vskočil dovnitř jako veverka, ale nad Petrem zavrtěl hlavou: „Todle néni Denis!“

„Já to taky netvrdím! To je nový přírůstek, někde ho vysadíme, jen co se mu někde bude líbit.“

Martínek si prohlédl Petra pozorně a seznal ho vyhovujícím. Proto mu podal ruku: „Já su Martínek Tomšů, vojín Boží a slóha knížete Baarfelta! Řiké mi bratře Martínku a tyké mně!“

„Já jsem Petr Sojka... a nejradši bych sloužil tady té paní, která mě osvobodila...“

„Službó řádovém bratrům slóžime samýmu Bohu!“ pronesl Martínek hrobovým hlasem. „Seš ochotné položit život za Hospodina?“

Petr trochu zaváhal, ale potom váhavě přikývl.

„Přisahé!“ Martínek vytáhl dýku tantó, kterou mu dal Tošio a strčil Petrovi před oči. „Přisahé věčnó věrnost řádu Blesku a svýmu veliteli komthurovi Baarfeltovi! Přisahé, že budeš věrně bojovat za nésvěťéši řád Blesku a Svatyho kříža, nezalekneš sa nebezpeči a bez zaváháni proliješ krev svoju aji cizó, abys pomáhal lidstvu ke ščesti...“

Martínek si sice řádovou přísahu představoval poněkud divně, ale vyjevený Petr položil dlaň na dýku a řekl: „Přísahám!“

„Od týto chvíle seš vojákem řádu; příležitostně tě dáme křížek. Budeš chodit se mnó a bojovat, jak bojuje moja sestra Diana, bratr Vítek a bratr Tošio a všecky ostatní...“

„Bojovat - jako Diana? Tak to jo, to bych moc rád!“

„Tož vidiš! Uvidiš, že pod mém velenim získaš veliké bohactvi a slávo věčnó, kerá sa rozlitne po všeckéch zemich světa!“

Diana se otočila a přihlížela této agitaci s úsměvem: „Koukám, Martínku, žes Petra zverboval do řádu tak rychle, že ses ani nezeptal, co my na to!“

„Néni nutny sa ptát; vidím jé ve tvý společnosti, tož věřím, že jeho srdce je čistý a poctivý. Tož toť, von si s ňém už Denis Baarfelt poradí, jen co jé vosvobodíme...“

„To jo - ale ani ses ho nezeptal, jestli vůbec chce?“

„Co by nechcél? Každé pořádné člověk tóži bojovat za Spasitela, našeho Krista Pána protivá silám pekelném, neé?“

„Třeba proto, že ani neví, co je to řád a k čemu je dobrý!“

„Tož toť, to já mu jasně vyložím...“

„Já jsem jenom zvědavá, co na to řekne Tomáš!“

Oba vojáci řádu ji nechali být, přelezli si k zadnímu okýnku a koukali na ubíhající krajinu; projeli Olomoucí a teď se řítili fantastickou rychlostí pětadvaceti kilometrů za hodinu směrem na Bruntál. Martínek, aby neztrácel čas, počal vyjeveného Petra poučovat o cílech a skutcích řádu a o tom, co se dělo na jejich statku; nemilosrdně pletl páté přes deváté a Petr z toho byl čím dál zděšenější.

K Tomášovi dorazili v ohybu lesní cesty, odbočující ze silnice; přivedl je tam Pépi Nekvinda, který hlídal. Vylezli všichni ven a Diana stručně objasnila Tomášovi, co pořídila v Náměšti. Tomáš mlčel a jen se čím dál víc mračil.

„Zdá se, že ti řekli pravdu,“ prohlásil, když Diana skončila vyprávění. „Snad to opravdu byla jenom past!“

„Určitě! Prošla jsem všechno důkladně, Péťa je svědek! Ani on o něm neví, myslím, že Denise nemohli držet celý čas totálně odděleného od světa...“

„Věřím v důkladnost tvojí prohlídky. Doufám, že jsi tam nevyvedla nic nemístného?“

„V podstatě ne. Jenom... jsem se trochu rozzlobila.“

„Hm. Kolik mrtvých?“

„Jeden, myslím. Blázen, musela jsem ho zabít. Ostatní jsem se snažila pokud možno šetřit.“

„Raněných?“

„No, nějací budou. Ony mi pomohly taky ty děti. Ale mám za to, že se z toho všichni vylížou...“

„Nebudeme se tím zabývat. Co míníš dělat s tímhle klukem? Proč jsi ho brala s sebou?“

„Pomáhal mi a chtěl, abych ho kousek svezla; neměla jsem důvod mu to odmítnout...“

„Hm. Kam se teď míníš ztratit, chlapče?“

„Moment!“ ozval se Martínek. „Dyž sa nemá kde poďét, tož jsem jé přibral jako vojáka do řádu! Měli bysme sa o ňé postarat!“

Tomáš k němu pomalu otočil hlavu; nevyhlížel zrovna moc nadšeně nad Martínkovým prohlášením. „Co tě to napadlo za hloupost! Co s ním chceš dělat?“

„No... može jít s náma! Bude mně pomáhat při bojových akcách! Denis povídal, že potřebujem armádu, tož sa snažím vyhovět...“

„Dobře - chceš kamaráda, máš ho mít! Ostatně pro tebe mám jistý drobný úkol, může ti pomoci ho splnit. Petře, umíš německy?“

„Ano, velmi dobře!“

„Martínek umí tak napůl, budeš mu dělat tlumočníka! Martínku, pojedeš do Vídně a rozdáš tam několik dopisů. Umíš číst, Petře? Nevadí, to zase umí Martínek. Napíšu na obálky adresy. Koukejte, ať se ty dopisy nedostanou nikomu do rukou. Dám vám deset zlatých, za to dojedete dráhou do Vídně. Je to jasné?“

„Dokonale!“ Martínek se usmál. „A co dál?“

„Tam se o vás postarají, pošlou do řádové školy na Lago di Como. To je v Itálii, jak jistě víš.“

Petr vykulil oči. „Do Itálie? Za hranice?“

„Pro nás neexistujó hranice!“ vysvětlil mu Martínek. „Celé svět patří Bohu a jeho děckám. My, co sme služebníci Boží, přecházime hranice bez ohledu na názory jejich strážcu...“

Tomáš se usmál. „Tak prosím, vyrazíte hned! My odejdeme chvíli za vámi. Hodně štěstí, kluci!“ Vydal jim dopisy, oba malí vojáci řádu se rozloučili a vyrazili zpátky k Olomouci.

„Tak - teď budeme jednat my.“ řekl Tomáš. „Jak situace vypadá, budou nás zakrátko pronásledovat. Nevím to jistě, ale asi se jim nebude líbit Dianina akce v tom ústavu. Kromě toho v těchto vacích je uloženo zlato a bankovky v hodnotě dva a půl miliónu zlatých. Myslím, že to budou chtít získat!“

Diana vypískla nadšením. „Vážně dva a půl miliónu? A to je všechno tvoje, Tomáši?“

„Dá se to tak říct. Je to část mého majetku.“

„Schválně, kolik máš dohromady?“

„Odhaduji to přibližně na dvanáct miliónů. Ale to je teď vedlejší, důležité jsou tyhle dva milióny. Potřebuji je dostat co nejrychleji do bezpečí, třeba na Hůrku. Jsou tam pěkně hluboké sklepy a Eva-Marie, která by mohla peníze případně pohlídat. Co tomu říkáš, Charry?“

„Dva a půl miliónu je poměrně dost peněz. Kdyby byly moje, naložil bych je na loď a poslal do Arminu; tam by je pohlídali moji tygři.“

„Velmi dobrý nápad; bohužel do Olomouce jen velmi těžko může zajet dost velká loď. Musíme je zatím vzít s sebou.“

„To zlato má slušnou váhu!“ namítl Charry. „Uštveš koně, když to budou tahat den co den. Jak to chceš vůbec dopravit až na Hůrku, to se s tím budeme vracet?“

„Nevím a dost mne to mrzí. Budeme to muset po někom poslat. Nejlépe po někom z řádu...“

„Jsem zvědavá, koho tolik peněz nezláká, aby je ukradl!“ řekla Diana. „Míníš s tím poslat někoho z nás?“

„Vás všechny potřebuju bohužel tady, nemohu nikoho postrádat. Skutečně nevím, jak to provést; pravděpodobně vyberu někoho ze svých lidí, aby to tam donesl.“

„Z jakých svých lidí?“

„Příští sobotu se má konat schůzka mých agentů; právě teď na ni jedeme. Svolal jsem ji ještě z Prahy, doufám, že se všichni dostaví a budeme moci nerušeně jednat. Musím předat záležitosti řádu do spolehlivých rukou, než odejdu!“

„Nedovedu si ty spolehlivý ruce dost dobře představit!“ vrčela Diana. „Tak spolehlivej člověk, aby neukradl dva milióny, když je dostane do ruky, snad ani není!“

„Rozmyslím si to. Teď jde o jinou věc: máme koně a automobil, auto nám ale není k ničemu, už proto, že je dost nápadné a vyvolává pozornost. Do terénu kam pojedeme, se lépe hodí koně. Přesedneme si a auto pošleme pryč!“

„Vítek by mohl zavézt ty peníze...“ navrhl Charry.

„Ne. Vítka určitě najdou a prohledají. Vítku, musíš tvrdit, že nás neznáš, že jsme si tě jen najali. Automobil je tvůj, zavezl jsi nás do Olomouce, my jsme ti zaplatili a teď se vracíš do Prahy. Chápeš to?“

„Ano. Je to jednoduché a zní to věrohodně.“

„Pokud možno bys měl jet nahoru na Freudenthall, česky Bruntál, pak přes Römersdorff (Rýmařov) na Mährische Schönberg (Šumperk). Je tam špatná silnice, ale doufám, že to zvládneš.“

„Když to je potřeba, zvládnu. Ale proč?“

„Budou pronásledovat tebe a my zatím získáme náskok. Nejspíš tě budou vyslýchat; doufám, že se nebojíš. Dokázal jsi přelstít Dunbara, tak na tyhle budeš stačit taky. Nic jsi neudělal, o ničem nevíš, nás znáš jen jako zákazníky. Jasné?“

„Ano. Kde se zase sejdeme?“

„Až tě dohoní a až jim povíš tu svou pohádku, obrátíš to a pojedeš do Brna; tam se ubytuješ a budeš na nás čekat. Tady máš tři sta zlatých, to by ti zatím mělo stačit...“

„Děkuju, mám i svoje peníze. Kdy vás mám přibližně očekávat?“

„Nevím, ale ne dřív než za čtrnáct dní. Chvíli si odpočiň v Šumperku, aspoň než tě přestanou sledovat. Trochu jim můžeš zmátnout stopu, ať mají co dělat...“

„Hlavně mi všude kupuj pohlednice!“ přála si Diana. „Potom se s tebou srovnám. A budeš mi vyprávět, co jsi kde zažil!“

Vítek s tím souhlasil; rozloučili jsme se, on nasedl do auta a vyrazil po silnici.

„A my na koně a vpřed!“ nařídil Baarfelt. „Pro jistotu si připravte zbraně, jeden nikdy neví...“

„Trasa jízdy?“

„Velká Bystřice, Přáslavice, Lipník nad Bečvou, Hranice. Zítra, než zapadne slunce, musíme být u Hranic!“

„Maličkost,“ řekla Diana, hledíc do mapy. „To stihneme...“

„Pokud možno se budeme vyhýbat lidem; vy kočky jste totiž dost nápadné na první pohled. Nemusí si o nás vyprávět celý kraj!“

„Nejlíp, abysme si vzali cestovní pláště,“ řekl Tannarr. „Diana nám je kdysi ušila proti dešti.“

„Moudrý nápad! Tak si je vezmete, až budeme blízko lidských obydlí!“ souhlasil Tomáš. „A teď vpřed!“

Vyrazili jsme, tentokrát tak ostře, jak jsme jezdili v Arminu za starých zlatých časů. Každý měl dva koně, které střídal, Tannarr vpředu hledal cestu a já jel vzadu jako stráž. Koně tlumeně dusali kopyty, ze zpocených těl jim stoupala voňavá pára a lidem vrzala sedla pod stehny. Občas jsme zastavovali, abychom si odpočinuli; když jsme se přiblížili k Lipníku nad Bečvou a Hranicím, vyrazila Diana do města koupit si pohlednice. V kalhotách a s vlasy stočenými pod čapku vypadala jako kluk a také ji všichni oslovovali jako kluka; my ostatní jsme ani do města nejeli.

V noci jsme tábořili v lese nedaleko Hranic; Ao Harrap ulovil srnce, toho jsme si opekli a snědli a bylo nám dobře. Diana přesvědčovala Tomáše, aby si šli prohlédnout zámek ve městě; moc se jí odpoledne líbil, ale sama si netroufla. Tomáš však vysvětlil, že zámek je opuštěný a zpustlý a s nynějším majitelem se nezná natolik, aby jí mohl zařídit prohlídku; zato slíbil, že nás zavede do aragonitových jeskyň v lázních Teplicích, které leží jen kousek od města; tam se s někým znal.

Šli jsme tam brzy ráno; lázeňští hosté měli ve zvyku probouzet se až o deváté, my tam šli v šest. Průvodce nás už čekal, trochu se sice divil, ale zavedl nás dovnitř. Tomáš vysvětloval, že tyto jeskyně nevznikly rozrušením vápence vodou, ale působením kysličníku uhličitého; konečně ten jsme tam cítili, sotva jsme sklonili čenich k zemi. Rozpuštěný aragonit vytváří krásné přírodní útvary, vypadající jako fantastické květiny. Dianě odlomil průvodce kousek na památku.

Potom už jsme zas jeli; teď lesními cestami, kde se sotva dalo vést vedle sebe zásobního koně. V jedné malé vesničce koupil Baarfelt od sedláka mléko a vyptával se jej, zda neví něco, co by nás mohlo zajímat; sedlák odpovídal ochotně a chytře, zřejmě Tomáše znal a věděl, co ho zajímá.

„Před týdnem se tu stavoval mladý muž, který jel na koni s vaší značkou! Mluvil trochu s polským přízvukem; je mu tak dvacet, má dlouhé černé vlasy a modré oči. Nabízel jsem mu nocleh, ale pospíchal dál. Kam, to neřekl.“

„Na Olomouc nebo ne Meziříčí?“

„Na Beskydy. Možná chtěl domů do Polska.“

„Tak to je v pořádku. Děkujeme za mléko a za informace!“ Tomáš mu dal nějaké peníze, poměrně dost, a jeli jsme dál.

K polednímu jsme vjeli do Valašského Meziříčí; tentokrát se Tomáš neostýchal vjet do města i s námi. Diana si prohlédla starodávnou radnici, dřevěný kostel i klasicistní zámek, pak nakoupila pár pohlednic. My zatím projeli městem a vyrazili směrem k horám, které se počínaly rýsovat na obzoru.

„To jsou Beskydy! Tam budeme dneska tábořit!“

„Večer tam jsme,“ řekl Ao Harrap.

Teď jsme projížděli vesničkami z drobných dřevěných chaloupek i pyšných zemanských statků; vše je tam dřevěné, lidé tvrdí a ošlehaní, avšak velmi přátelští. Trochu mi řečí připomínali Matěje Vlčka a Tomáš tvrdil, že odtud pochází. Tomáše tady zřejmě mnozí znali a on nezapomínal odbočovat z cesty a jít svoje známé pozdravit a říct jim několik slov v nářečí. Kus cesty s námi jel mladík v režných kalhotách a klobouku s kovovými cvočky; moc toho nenamluvil, jen když se divil mé řeči. Potom se odpojil a někam se ztratil.

Pozdě odpoledne nás přivítalo město Rožnov; leží už úplně pod horami a jeho dřevěné domky vyvolaly v Dianě záchvaty nadšení. Tomáš se vůbec neskrýval, vjel přímo do jednoho statku, vítal se s hospodářem a ubytovali jsme se tam. Hospodář a jeho děti nás kočky uvítali přátelsky a než šli spát, byli jsme už kamarádi. Charry, Diana a Tomáš si večer zašli do krčmy, tančili tam a popíjeli kořalku, které Tomáš říká slivovice; takže se vrátili poněkud k ránu a značně rozveseleni.

Konečně se jednou stalo, že na mistra přišel větší mistr; ráno nebyl Charry k probuzení a když ho konečně vzkřísili, bolela ho hlava a nebyla s ním řeč. Ani Diana a Pépi nebyli tak úplně v pořádku; ale ježto hospodář spal jako dřevo a jiní kamarádi, kteří to s nimi táhli, taky, odložil se odjezd na pozdější dobu.

„Ale co,“ komentoval to Tomáš. „Nepřátele jsme setřásli, můžem si dovolit trochu oddechu! Však máme dost času!“

Ten den jsme tedy zůstali v městečku Rožnově; Diana přece jen vstala, chodila po městě a kreslila si staré chalupy a detaily výzdoby. Taky jsme museli vyslechnout nadšené povídání o velkém dřevěném kostele, který navštívila; Tomáš jí vyprávěl o dřevěných kostelích na Slovensku, jaké viděl v Karpatech, ale Diana trvala na tom, že nejkrásnější je to, co sama na vlastní oči vidí.

Zato druhý den jsme vyrazili brzy ráno; mířili jsme lesem okolo horských vesniček na horu Radhošť, na jejímž svahu se chtěl Tomáš utábořit. Výstup byl namáhavý, zvláště pro nákladní koně, kteří nesli zlato; proto jsme postupovali jen velmi zvolna.

Pozdě odpoledne jsem zaslechl klapot koňských kopyt; zastavili jsme a počkali na jezdce. Poznal jsem ho, byl to mladík zvaný Ondřej, zřejmě příbuzný či dokonce syn našeho hostitele. Tvářil se velmi vážně.

„Co mi neseš, Ondřeji?“ ptal se ho Tomáš.

„Tatiček mně nařídili, abysem Vašu Svatosť varoval!“ pravil mladík. „Jak ste vodjeli, přijeli do Rožnova ňáký páni vod žandárů a sháňali sa po vás!“

„Ne, tak brzy?“ vydechl Tomáš. „Jak je to možné?“

„Viděl sem jich. Je jich deset a majú koně. Velitelem jim je ňáké Šibl nebo tak...“

„Vrchní komisař Schibbl? Nemýlíš se?“

„Tož, možu sa mélit. Šak aji tatiček jich viděli enem z dálky. Ale žándáři to sú, tých poznám.“

„Děkuji ti, Ondřeji! Rychle se vrať a dávej pozor, abys na ně v lese nenarazil!“

„Na mňa? Šak nésu hlúpé! Spánom Bohom, Vaša Svatosti...“ Ondřej otočil koně a tryskem se ztratil v lese.

Tomáš vypadal dost znepokojen; zdálo se, že se mu rychlý postup nepřítele ani trochu nelíbí. Nařídil, abychom zkontrolovali připravenost zbraní a byli pohotově k jakémukoliv zásahu.

„Znamená to, že velmi rychle chytili Vítka a rychle pochopili naši lest. Schibbl je všemi mastmi mazaný a já ho léta učil nejrůznějším úsudkovým a vyšetřovacím trikům. Teď se mi to mstí! Má s sebou deset lidí, nás je osm; docela dobrý poměr sil. Jsem zvědav, odváží-li se za námi do hor. Obávám se, že ano.“

„Dva milióny jsou dva milióny!“ zašpičkovala Diana.

„Schibbl by mě zabil i pro tisícovku,“ mávl rukou Tomáš. „Byl vždycky milovníkem peněz, ale nevěřil jsem, že kvůli penězům bude ochoten postavit se i proti nám!“

„Myslíš, že tě měl tak rád?“

„Ne. Ale myslel jsem, že je mým přítelem; a pokud ne, tak se alespoň bojí mé moci.“

„Jak vidno, nebál se ani tvého přátelství, ani tvých zbraní. A nebojí se ani chtít tvoje peníze!“

„Nevadí. Mám s sebou pušku, kterou mi Charry přinesl. Tou mohu složit celou tu bandu najednou!“

Pokračovali jsme v cestě; pozdě odpoledne jsme dorazili ke skupině krásně vyřezávaných a pomalovaných dřevěných horských chat, postavených v jakémsi horském sedle.

„To jsou Pustevně.“ vysvětlil Tomáš. „Tady zůstaneme; jsem zvědav, zda za námi přijedou. Kočky, chce se vám proběhnout se po okolí a podívat se po nich?“

„Jistě,“ řekl Ao Harrap. „Spojíme to s příjemným lovem na jeleny. Jistě v okolí nějací jsou!“

„Máte možnost. Tady vám určitě nikdo nebude překážet v zábavě!“

Vydali jsme se do lesa; sice se nám podařilo ulovit krásného jelena, ale na žádné lidi jsme nenarazili, vyjma dvojice dřevařů, co šli lesem s nacpanými ruksaky; ale těm jsme se zdaleka vyhnuli a oni nás vůbec neviděli.

Také v noci se držely hlídky, ačkoliv nebyl důvod; lidé se v noci obvykle nevydávají na lov, na rozdíl od nás. Tomáš byl stále ještě znepokojen a špatná nálada jej neopouštěla.

Ráno bylo trochu mlhavé; vstali jsme však čiperně a umyli se v potoce studenou vodou. Tomáš rozhodl, že sbalíme tábor a vyrazíme ještě dál do hor. Obával se, že nás nepřátelé budou hledat.

„Byl bych raději, kdybychom se s nimi vůbec nestřetli; máme sice převahu zbraní a schopností, ale nechce se mi zabíjet lidi jen proto, že se stali mými nepřáteli. Kdyby se dali přesvědčit, nechal bych je v klidu odejít...“

„Myslím, že se nedají přesvědčit!“ řekla Diana nedůvěřivě.

Jako na dotvrzení jejích slov přinesl k nám vítr zvuk výstřelu; Tomáš zvedl hlavu a ještě chvíli poslouchal, a zakrátko jsme zaslechli další výstřel. „Vojenská pětačtyřicítka. Policejní puška. Tak si nedali říct. Jsou tady.“

„Bylo to zdálky, řekl bych!“ soudil Charry.

„Po čem stříleli?“ ptala se Diana.

„Po čemkoliv: po zvěři, po stínech, dřevařích či pašerácích. Jsou-li v lese nebo ve tmě, bojí se strašlivě a jsou ochotni postřílet vše, co se hýbe. Zřejmě však po zvěři, po lidech by vystříleli víc ran.“

„Co budeme dělat?“

„Utíkat.“

Nasedli jsme znovu na koně; vyrazili jsme po hřebenové cestě směrem do hvozdu, opačným směrem než byl Radhošť, Tomášův cíl. Mohli jsme si to dovolit, z dalších účastníků schůzky tu doposud nikdo nebyl a nemohli jsme je ohrozit.

„Možná stříleli po někom z našich!“ řekla Diana. „Co ty na to, Tomáši?“

„I to je možné.“ řekl Baarfelt stručně.

Tannarr se opozdil; z úkrytu hleděl dolů na cestu k Pustevnám a pozoroval, zda se tam něco hne; po půlhodině nás dojel a hlásil: „Přijeli na Pustevně! Prohlíželi místo, kde jsme tábořili, pak vyrazili za námi. Jedou co nejrychleji, asi schvátí koně, než nás dojedou!“

„Ale dojedou nás,“ řekl Tomáš. „To je zlé.“

„Nemůžeme se jim někde schovat?“

„To nemá cenu. Schibbl umí stopovat a jde po naší stopě jako lovecký ohař. Můžem se někde opevnit a přivítat je palbou, ale obávám se, že to bude znamenat zabíjení!“

„Musí-li to být, pak je zabijeme.“ řekla Diana.

Tomáš vybral vhodné místo; údolí nějakého potoka, který se vléval do Bílé Bečvy. Rozhodl, že pojedeme údolím až na sám konec, tam se obrátíme a obklíčíme je kolem lesa. Na dané znamení, až nepřátelé vjedou do pasti, vyzveme je, aby se vzdali a složili zbraně. Tomáš předpokládal, že když složí zbraně a opustí prostor hor, ponechá si jako rukojmí Schibbla a případně ho zabije, bude-li to nezbytné. Tím doufal, že policisté přijdou o vedení a nebudou činit další potíže.

Jenomže když jsme projížděli údolím, zaslechl jsem ržání koní; ostatní také. Větřili jsme; ucítil jsem pach lidí a co horšího, tabáku a uniforem. Bylo jasné, že jsou nám v patách a stále nás dohánějí.

„Nedá se nic dělat. Připravit pušky!“ řekl Tomáš.

„Tam je konec údolí; vjedeme do lesa a obklíčíme je!“ navrhla Diana. „Myslím, že by to mohlo vyjít!“

„Dobrá... rychle na konec údolí!“

Jenže v té chvíli se za námi ozval výstřel; otočil jsem se a spatřil skupinu mužů, kteří cvalem letěli za námi a za jízdy stříleli z pušek. Neuměli to, tak jejich střelba nebyla k ničemu; ale velitel, který jel na bělouši krásné stavby těla, křičel a povzbuzoval, aby vytrvali.

Pak jsem spatřil, jak jeden rozhodil rukama a skácel se pozadu z koně. Vzápětí padl další. Velitel si ničeho nevšímal, zato ti zadní přijeli blíž a s údivem pozorovali své padlé. Vtom jeden z nich zakolísal; teď jsem si povšiml i toho, co jej zranilo. V jeho zádech trčel šíp, jaké používal kdysi dávno Charry, když neměl střelný prach. Za několik vteřin projel také dalším mužem podobný šíp.

Ale velitel, zřejmě vrchní komisař Schibbl, letěl k nám a mával ve vzduchu šavlí, neboť pistoli už zřejmě vystřílel, nebo neměl ke svému střeleckému umění valnou důvěru. Tomáš se zastavil a otočil koně; pozvedl ručnici a dvakrát vystřelil na muže, kteří chtěli střílet. Oba se skáceli s koní. Diana už vyrazila kupředu, proti Schibblovi.

Neměla svůj meč, ten byl uvázán u sedla druhého jejího koně, taky revolver nechala být. Viděli jsme, jak vzala od sedla stočený bič, jenž získala v Náměšti a roztočila ve vzduchu. To už byla u Schibbla. Pokusil se mávnout po ní šavlí, ale otočila mu konec dlouhého biče okolo ruky a vyrazila jeho šavličku, že letěla chvíli vzduchem a zabodla se o kus dál do země. Sáhl po revolveru; druhou ranou mu omotala konec biče kolem krku, pobídla koně, ten strhl Schibbla ze sedla a Diana jej táhla po zemi. Tak jej dovlekla až do našeho středu, Tannarr na něj skočil a pomohl jej odzbrojit.

Zatím jsme zapomněli na ostatní policisty; ti leželi v údolí mrtví, jeden vedle druhého, a mezi nimi projížděli nějací cizí lidé. Jeden chytil Schibblova bělouše do nějakého lasa a přivedl svému veliteli, ale ten ukázal na nás a celá skupina se vydala k nám.

Bylo jich sedm: velitel a šest jezdců. Kromě toho měli s sebou čtyři mohutné huňaté vlčáky se zlýma šikmýma očima, kteří letěli před nimi a podivně poňafávali; ale když jsem použil ovládacího zvuku, ochotně přiběhli a chovali se k nám přátelsky. Zato lidé se blížili s luky a šípy v rukou a nezdálo se, že by nám na první pohled důvěřovali.

V čele jel na vraníku mladý muž s dlouhou hřívou černých vlasů, krásný a vznešený jako šlechtic; přes košili měl nataženou kůži vlka, s tlapami visícími přes ramena dopředu; na těch tlapkách měl pověšenou pochvu s tesákem. U sedla měl zavěšenou sekeru, namísto luku kulovnici, teď však zasunutou v pouzdře. Když nás poznal, usmíval se.

„Jerzy!“ vykřikl na něj Baarfelt. „Buď zdráv!“

Mladík dojel až k nám a uklonil se: „Zdravím tě, otče komthure! Zdá se, že nepřicházíš nějak zvlášť v dobrém rozmaru a bezpečí! Co po tobě chtěli ti lidé?“ ukázal palcem za sebe na mrtvoly.

„Pravděpodobně dva a půl miliónu zlatých. Mám je tady ve vacích na těch nákladních koních...“

Jerzy se ledabyle podíval na vaky, pak mávl rukou. Tomáš přijel blíž k němu, objal jej a políbil na tvář; trochu nás to udivilo, tak důvěrně se ještě s nikým nevítal. Zřejmě to však vůbec nepřekvapovalo mladého Poláka.

„Tohle jsou moji přátelé, Jerzy! Včetně těch šelem...“

Mladík se otočil k nám, mávl elegantně pravicí, pak ji přitiskl na srdce a uklonil se: „Jerzy Lasęka, k službám panstvu!“

Potom si všiml Diany, dojel k ní a políbil jí ruku.

„Ty jsi ten Lasęka, který ukradl jednoho z Tomášových koní od sedláka a svedl při tom jeho dceru?“ zeptala se Diana zvědavě.

„Koně? No ano, vzal jsem si, co mi patřilo! A ta dívka? Že bys věřila tak podlým pomluvám! Sama se o mne ucházela a kromě toho byla velmi krásná - tak co jsem měl dělat?“

„To jsou ovšem závažné důvody!“ souhlasila Diana. „Nedalo se proti tomu zřejmě dělat vůbec nic!“

„Lidé mne nespravedlivě podezírají!“ usmíval se chlapec. „Taky mi přikládají samé špatné úmysly! Jako bych já sám ze své vůle někdy někomu ublížil! Vždycky to byla jenom nešťastná shoda okolností. Komthur Baarfelt mi to může potvrdit!“

„Jistě, věříme ti, ty neviňátko!“ řekl Tomáš. „Svolej svoje jezdce sem, ať na ně vidím!“

Jerzy vrazil prsty do úst a hvízdl; na to znamení se počali sjíždět Poláci jeden po druhém, přiváděli s sebou koně policistů a ti nejčipernější už měli v rukou i jejich vojenské pušky.

„Byl to skvělý nápad přivést nám nepřátele přímo do rány!“ řekl a. „Děkuji ti za ty ručnice a koně, moc se nám hodí!“

„Vidím, že tvoji chlapci jsou vyzbrojeni jenom šípy!“

Skutečně; každý Polák měl na zádech toulec plný šípů a na rameni zavěšen důkladný luk. Kromě toho měli šavle, tesáky a velké nože, dva také revolvery u pasu. Vyhlíželi velmi divoce, což ještě zdůrazňovaly dost dlouhé vlasy a oblečení, na němž převládala kožešina a kůže.

„Kam máš vlastně namířeno, Jerzy?“

„Nebudeš věřit, ale za tebou! Obhlédl jsem trochu okolí tvého statku; možná mě tam viděli a Wagiera ti to řekl. Nelíbí se mi to! Několik lidí by zasloužilo šíp do hrdla! Tak jsem si řekl, že jim ho z dobré vůle poskytnu. Konečně, jsme na světě proto, abychom dávali lidem, co jim patří!“

„O tom si promluvíme později; teď tu máme jednoho zajímavého zajatce, kterého bych rád vyslechl! O to lepšího zajatce, že je to bývalý kamarád. Dolů s koní!“

Seskočili jsme a uvázali koně ke stromům. Tomáš se obrátil na Lasękovy chlapce a něco poručil polsky; ti se rozběhli k mrtvým, počali je šacovat a brát jim vše, co mělo cenu, zvláště zbraně a střelivo. Potom vzali široké nože a tesáky a pod stromy na kraji údolí počali kopat velký hrob.

Schibbl stál zatím stranou, hlídán Tošio Yamanakim; na Tomášův pokyn jej Japonec postrčil blíž. Přistoupil k Baarfeltovi, chvíli se mlčky dívali jeden druhému do očí.

Konečně Schibbl nevydržel a řekl: „Zabil jsi moje lidi. Proč?“

„Jeli jste za mnou. Proč?“

„Chtěl jsem ti pomoci. Jel jsem za tebou, abych tě chránil!“

„Co mi hrozí?“

„Zákon. Celá země je proti tobě, všichni tě chtějí dopadnout a zabít nebo předat státní moci!“

„A ukrást moje peníze.“

„Možná. Nevím, že máš nějaké peníze...“

„Nejsem tak hloupý, abych ti věřil.“

„Říkám ti pravdu!“

„Neučil jsem tě zbytečně lhát lidem do očí. Naučil jsem tě, jak vyslýchat zločince, umíš dobře předstírat; ale mne neoklameš, já věřím jen faktům. Řekli ti, že jsem vyzvedl v bance dva a půl miliónu. Chtěl jsi je, tak jsi jel za mnou, abys mne zabil a okradl!“

„To není pravda!“ Schibbl zapíral, ale vůbec ho nepřekvapila vysoká částka Tomášova jmění, zřejmě to už věděl.

„Nebylo by to jediné, cos mi ukradl. Vím, že jsi kradl na mém statku, co ti padlo pod ruku! Ostatně, právě teď tě má kamarádka stáhla ze hřbetu mého koně! To je myslíš v pořádku?“

„Koně? Koně ukradl Bečka a ne já! Možná jsem si něco vzal, na památku... ale koně jsem od Bečky poctivě koupil!“

„A samozřejmě jsi nevěděl, kde ho Bečka vzal!“

„Věděl. Koupil jsem ho, aby nepřišel do špatných rukou! Měl bys mi být vděčný! Jinak se mohlo stát, že by ho někdo ukradl a provedl s ním bůhvíco - jako ten kluk, ten ho taky dostal za lacino!“

„Pan Lasęka má právo vzít si z mého majetku, co se mu zlíbí. Teď mi ještě vysvětli, proč jsi bral k výslechu Wagieru, když ty a tvoji kamarádi jste chtěli krást! Taky z dobré vůle?“

„To mi nařídil Bečka! On je všemu vinen, i tvoje peníze by dostal on! Věř mi, vykradl tvůj statek, potom ještě Feldsberg a ti jeho zabijáci. Já nemohl nic dělat, poručili mně a jsou služebně výše postavení než já. Mohl jsem jen vykonávat rozkazy a snažit se ti neublížit!“

Tomáš potřásl hlavou, leč tvářil se povážlivě. „Žasnu nad tím, jakého dobráka mám před sebou. Tak mi řekni, proč jsi na nás dal střílet!“

„Stříleli jsme do vzduchu, abychom vás upozornili! Vidíš, že nikdo z tvých lidí není zraněn!“

„Výtečně, z toho ses dostal. Ovšem já naopak vím, že tví chlapi netrefí z koně ani stodolu a byla by moc velká náhoda, kdyby zasáhli pohybující se cíl. Milý kamaráde, myslím, že se z toho nevysekáš; má důvěřivost má taky svoje meze! Už párkrát jsem ti pomohl z nouze, ale teď tě mám dost a víckrát tě nechci spatřit. Viděl jsi nás; to stačí, abych tě dal zastřelit.“

„Tomáši, známe se přece tolik let! Nikdy jsem ti nic neudělal, věř mi, že ani teď jsem neměl zlé úmysly! Všechno je to shoda okolností, jenom omyl, za který nemohu! Věř mi!“

Tomáš mu chvíli hleděl do očí; pak vztáhl ruku k jeho čelu.

„Ne!“ zařval zděšeně Schibbl. „Nedělej to, proboha! To ne, nechci! Zabij mne, ale nedělej mi to!“

„Tak dobrá. Vím, že jsi jel do Náměště, kde jsi měl zajmout člověka, který si přijde pro mého syna. Co jsi s ním měl udělat?“

„Zatknout, vyslechnout, nechat ve vězení a dát zprávu Feldsbergovi. Ten by si pro něj přijel a rozhodl by, co dál.“

„Věřím, že bys to udělal. Kde je můj syn?“

„Nevím. Odvezl ho s sebou Feldsberg a nastražil tu past.“

„Nelžeš mi?“ Tomáš výhružně vztáhl ruku.

„Přísahám, nevím nic! Feldsberg všechno zařídil sám!“

„Co víš o vraždě mé Wandy?“

Schibbl se tvářil dost nejistě; raději by se viděl o pár set kilometrů dál. Ale Tomáš znovu vztáhl ruku.

„Nevím nic! Ten den přijel k nám... tedy k Bečkovi Feldsberg. Představil se mu a ukázal papír z Vídně, kterým mu ministerstvo dává plnou moc a nařizuje všem, aby ho poslouchali. Ten papír potom ukázal taky mně; a je pravý, přísahám ti! Vyptával se na tebe a na Wandu, řekli jsme pokud možno co nejméně, ale stejně věděl všechno. Nařídil nám stáhnout všechny hlídky do prostoru města a nařídit jim mimořádnou pohotovost na dobu od poledne do půlnoci. Provedli jsme to. Nikdo z policistů nebyl venku, ale někdo povídal, že se tam hodně střílelo!“

„A potom? Kdy jste to zjistili?“

„Feldsberg přijel a nařídil odvolat pohotovost; chlapi byli jenom rádi. Tak kolem desáté hodiny večerní přijel do města Wagiera v plné zbroji, s puškou a revolverem a hlásil, že Wanda je mrtvá a chlapec zmizel. Žádal, abychom se ujali vyšetřování. Poslal jsem ho k Bečkovi, že musí dát příkaz!“

„Co udělal Bečka?“

„Slíbil Wagierovi pomoc a šel se poradit s Feldsbergem. Co mu ten poradil, nemám tušení. Vzal mne a některé spolehlivé muže a šli jsme za Wagierou. Nařídil, abych udělal domovní prohlídku a zajistil všechny zbraně. To jsem také udělal. Wagiera se zlobil a tvrdil, že mu Bečka vybral z psacího stolu všechny peníze. Já o tom nic nevím.“

„Kolik zůstalo za nehty tobě?“

„Přísahám Bohu, vůbec nic! Tedy - skoro nic, měl jsem z toho asi tisíc zlatých, ale víc ani pětník! Vzal jsem je jenom proto, aby je nesebrali policisté! Kradli, co se jim líbilo, však to znáš, pomáhal jsi vyšetřovat...“

„Znám a nezlobím se. Co bylo dál?“

„Vyslýchali jsme Wagieru až do rána. Potom přijel Feldsberg a představil se mu jako vyšetřovatel z Vídně, že dostal od někoho rozkaz vyšetřit tu vraždu. S ním přijeli ti dva, Ahrbeck a Hartmann. Nám poděkoval a poslal nás domů.“

„A vy jste samozřejmě šli.“

„Co jsme mohli dělat? Přišel rozkaz z Vídně!“

„Hm...“ Tomáš chvíli přemýšlel, pak se náhle nečekaně dotkl Schibblova čela a řekl: „Spi!“

Schibbl se zkroutil, jako by ho zasáhl elektrický proud. Potom se jeho tvář uklidnila a nabyla bezvýrazného klidu.

„Odpovídej na mé otázky a pamatuj si, co říkáš!“

Schibbl se ani nepohnul.

„Kdo zabil Wandu?“

„Nevím. Neřekli mi o tom nic. Pověděl jsem pravdu.“

„Kde je můj syn Denis?“

„Nevím. Řekl jsem pravdu, odvezli ho.“

„Co jsi chtěl tady?“

„Zabít vás a vzít tvoje peníze.“

„Jak jsi nás našel?“

„Hledali jsme tvůj vůz; našli jsme jej v Šumperku, ale řidič o tobě nic nevěděl. Pochopil jsem, že chceš utéci do Uher a jel jsem po stopě. V Meziříčí tě viděli a dali mi o tobě zprávu.“

„Co očekáváš za svoje činy?“

„Smrt.“

Tomáš vztáhl ruku: „Probuď se - a pamatuj si!“

Schibbl se probral; zkřivil tvář bolestí, potom sklopil oči k zemi. Tomáš mlčel a Schibbl posléze řekl: „Tak jsi vyhrál - a co? Tak mě tedy zabij!“

Tomáš se poškrábal ve vousech. „Diano, co bys mu udělala?“

„Mně jenom mrzí, že jsem ho nepřeválcovala na té silnici! Doufám, že ten pád s koně mu to patřičně oplatil!“

Schibbl se k ní obrátil: „Ta žena v Náměšti - jste vy?“

„Ano, máš něco proti tomu?“

„Kdybych to byl věděl, zastřelil bych vás!“

„Kdybys zvedl pistoli, hodila bych ti nůž do prsou.“

„Koukám, seš roztomilá panenka!“ řekl Lasęka. „Jak poslouchám, je s tebou radost pohovořit!“

„Ty seš taky obzvlášť milej mládenec! Z tebe musej mít rodiče radost!“ oplatila mu.

„Ach! Ani nevíš, jakou!“

Ale promluvil opět Tomáš: „Byl jsi mým přítelem; že jsi mne však zradil a chtěl zabít, odkládám všechny ohledy na naše přátelství. Budeš souzen řádným soudem rytířů řádu; oni rozhodnou, co s tebou!“

„Myslím, že to nemá moc velkou cenu. Vím, že mne zabijete!“

„Přesto musí vše proběhnout podle práva.“

Tomáš sáhl pod košili a vytáhl odtamtud svůj komthurský řádový kříž. Také všichni ostatní vytáhli své rytířské kříže; jen my jsme to udělat nemohli, neboť byly uloženy v Charryho kufru. Jerzy Lasęka nosil křížek viditelně, avšak pouze prostý kříž vojáka; Tomáš teď otevřel svůj sedlový vak, vytáhl z něj rytířský kříž a bez okolků mu jej zavěsil na krk.

„Jak to?“ podivil se Jerzy. „Rytířů je přece plný počet!“

„Má žena Wanda měla rytířský kříž - a je mrtvá. Tento není její, je to poslední kříž, který jsem měl navíc. Přísahu složíš dodatečně...“

Lasęka uctivě políbil kříž s černými kameny, pak podal Tomášovi ruku. Baarfelt jej sevřel do náruče.

Potom proběhl soud; šlo to velmi rychle a všichni jednomyslně odsoudili Schibbla k smrti, jak očekával. Vzápětí se ozval Lasęka: „Otče komthure, dovol mi, abych svou řádovou přísahu zpečetil krví toho muže! Dovol mi jej zabít!“

„Jakým způsobem?“

„V boji rovnou šavlí, na zemi, do rozhodnutí!“

„Svoluji.“

„Ale já ne!“ vykřikl Schibbl. „Nebudu se bít s takovým ničemou! Kdo je vůbec ten kluk, co krade koně, svádí děvčata a chodí oblečen ve vlčí kůži?“

„Pan Lasęka je polský šlechtic z dobrého rodu.“

„Všichni Poláci jsou horda zlodějů a vrahů! Nevěřím, že by mezi nimi byl jediný, se kterým bych měl čest bojovat!“

Mladý Polák zrudl jako pivoňka a obočí se mu hněvivě stáhlo:

„Jsem Jerzy Lasęka z krve Baarfeltů; velím smečce a nikdo mne nebude urážet! Jestli jsem já ukradl koně, tys ukradl daleko víc; vzal jsem si jenom to, co mi náleží podle práva světského i Božího. Mám právo na podíl majetku muže, který je mým otcem!“

Tomáš se k němu jen nepatrně otočil a v jeho tváři se objevil stín překvapení; zato Diana vypískla nadšením a Schibbl se zamračil: „Pěkný synáček - docela povedený po tatíčkovi! Máš být na co hrdý, Tomáši, je-li tohle opravdu tvůj syn!“

„Jerzy má pravdu, je mým synem. Nezapírám to a nikdy jsem to nepopíral, ač jsem se s tím ani nechlubil. Neměl jsem tušení, že to víš, Jerzy...“

„Matka mi to řekla už před dvěma lety. To když jsem přinesl domů zbraně Mitrofana Zamurova, kozáckého důstojníka, s nímž jsem bojoval. Řekla, že vypadám jako ty, když tě poprvé spatřila!“

Schibbl pohrdavě ohrnul rty. „Když vím, že jsi Baarfeltovo štěně, zabiju tě s obzvláštní radostí! Tak rád, jak rád bych vyhubil celé to hadí plemeno...“

„To se ti těžko podaří!“ usmál se Tomáš. „Jerzy, celá léta jsi se trápil, že nemáš bratra ani sestru; mohu tě teď ujistit, že máš řadu bratří a sester - že rod Baarfeltů nemůže vyhynout, alespoň ne po nemanželské větvi...“

„O tomtéž tě můžu ujistit já,“ uklonil se Jerzy. „Bez ohledu na stav tvých potomků jsem se zařídil pro sebe a zplodil v bázni Boží syna, kterého jsem si dovolil nazvat tvým jménem. Protože jsem současně zajistil pro tohoto chlapce také pětašedesát tisíc zlotých, věřím pevně, že mu nebude nic chybět, i kdyby mne tenhle člověk rozpáral...“

Tomáš zalapal po dechu, Diana se rozesmála na celé kolo.

„To jsi mi neměl říkat!“ prohlásil Tomáš trochu rozladěně. „Měl jsem podezření, že možná jsem dědečkem; ale když to teď vím jistě, připadám si trochu příliš starý...“

Jerzy se usmál a objal otce kolem ramenou: „Věděl bych na to lék! Najdi si pěknou sedmnáctiletou panenku, pokud možno šlechtického rodu a zkus vyrobit další podařenou ratolest naší vznešené rodiny. Já to dělám taky tak, až na to, že se nedostanu do tak nóbl společnosti!“

„Milý hochu,“ Tomáš jej pohladil po vlasech, jako by mu dával pohlavek. „Už delší dobu se chráním dívek ze šlechtických rodů, mladších než dvacet let. Doporučuji ti, abys nenavazoval něžná přátelství na vídeňském dvoře; mohlo by se ti stát, že by ses dopustil krvesmilstva s nevlastní sestrou!“

„Ne! Chceš snad říct, že všechny šlechtické dívky tam jsou tvoje dcery?“

„Všechny ne; bohužel už uteklo tolik let, že nemohu zodpovědně označit, která ano a která ne!“

Zdálo se, že Jerzy oceňuje otcovy schopnosti; pohodil černou hřívou a řekl: „Myslím, že si nebudu všímat příbuzenských vztahů tak vzdálených. Ostatně Baarfeltovská krev je dobrá a je ctí pro každou pannu, když jí věnujeme přízeň. Alespoň to tvrdí strýček Skrzetek, a ten by to měl vědět!“

„To víš taky?“ Tomáš se zděsil. „Zabýváš se snad špehováním tajných záležitostí naší rodiny?“

„Toužím pouze obejmout své příbuzné!“ pokrčil rameny Lasęka.

Tomáš jej jen pleskl po zádech. Lasęka se obrátil k Schibblovi, který poslouchal jejich příbuzenské dohadování s otevřenými ústy a mile se na něj usmál: „Jak vidíte, naše vztahy jsou poněkud spletité! Bohužel se stala ta nepříjemnost, že jste se dozvěděl víc, než je zdrávo. My Baarfeltové nemáme rádi, ví-li o nás nepřítel příliš mnoho. Proto budete muset zemřít, pane. Doporučil bych vám, abyste se kajícně pomodlil, místo abyste hledal, jak utéci...“ Jerzy ukázal na smečku vlčáků, která sledovala Schibbla nepříliš nadšenými pohledy šikmých očí.

Schibbl se jen vztekle zamračil.

„Kdybych k vám chtěl být tak nepříjemný jako vy ke mně, když jste na mne poštval svoje žandarmy, propustil bych vás a dovolil svým psům, aby vás nalezli a chytili. Je pravda, že bych ušetřil na krmení pro ně; avšak připravil bych se o to vrcholné potěšení napíchnout vás na vlastní šavli. Proto si dovoluji požádat, abyste se připravil k boji!“

Jerzy ukázal na šavli, která ještě ležela na trávníku tam, kam ji Diana odhodila. Potom pokynul jednomu ze svých chlapců a ten mu přinesl jeho zbraň, velmi krásnou jezdeckou šavli.

„Marně pátrám, koho bych učinil soudcem naší pře,“ řekl Jerzy. „Otec by byl pravděpodobně příliš zaujatý a já chci vyloučit každou pochybnost o regulérnosti boje. Kamarádko, snad bys mi ty mohla pomoci; vidím, že se bavíš, avšak nejsem si jist, zda-li jsi na mojí straně...“

Diana nadšeně přiskočila: „Si piš, že budu soudcovat! Mám sice trochu pifku na tohohle nepodařeného policajta, ale budu spravedlivá a objektivní jako sama Nemesis!“

„Ale Nemesis byla bohyní pomsty, nikoli spravedlnosti!“ divil se Lasęka. „Získal jsem totiž část klasického vzdělání...“

„Vyjádřila jsem se naprosto správně! Ale myslím, že bych se měla představit tomu ubožáčkovi...“

„Není třeba, madame; slyšeli jsme o vás už dost, abychom vás znali!“ řekl Schibbl. „Diana Ritherová, hraběnka z Guyrlayowu, tentokrát bez masky. Ani nevíte, s jakou radostí bych vás rozsekal šavlí; nejradši bych to udělal, jakmile budu hotov s tímhle bastardem!“

„Krásný slovo, bastard, viď Jirko?“ řekla Diana Jerzymu. „Ani by ses, chudáčku, nestačil bránit! Tebe bych nemusela zabíjet, stačilo by, abych tě ztřískala pochvou jako kluka!“

„Zdá se, že mám skutečně tu čest s hraběnkou Dianou; jen ta se umí vytahovat jako malá holka!“ ohrnul nos Schibbl.

Diana sebrala jeho šavli a hodila mu ji; pak vzala od sedla svůj japonský meč a postavila se do střehu. „Tak zkus mi něco udělat! Neboj, Jirko, nechám ti ho, jen ho trochu potluču!“

Schibbl po ní mávl šavlí; vzápětí mu ji vyrazila a už ho tloukla oběma konci zavřeného meče. Schibbl udělal salto a zůstal nehybně ležet na zemi.

„Tak prosím, to byla malá ukázka. Teď by snad bylo vhodné, aby se Schibbl sebral a postavil do střehu; pan Lasęka už by rád zahájil skutečný boj!“

Schibbl vstal, rudý pokořením; my ostatní jsme zatím utvořili kruh a Diana pořádala oba soupeře. Lasęka odložil vlčí kůži a zůstal v košili, proto také Schibbl odložil kabát uniformy. Změřili svoje zbraně, pak se pozdravili a postavili do střehu.

První zaútočil Lasęka; zlehka, aby zjistil, co je soupeř zač. Schibbl rány hladce odrazil, ale také jeho útok se setkal s jasnou obranou Jerzyho šavle. Chvíli se potýkali a čekali na zakolísání toho druhého; v jednu chvíli Schibbl uklouzl a zabodl šavli do hlíny, jak se snažil udržet rovnováhu, ale Jerzy jej neprobodl, počkal, až se zase zvedne. Policista tak dobře vychovaný nebyl; ve chvíli, kdy se dostali blízko k sobě, pokusil se kopnout jej do podbřišku, ale Jerzy včas uskočil a ještě po něm hodil polským úsměškem.

„Opatrně,“ řekla Diana. „Tráva je mokrá!“

„Taky už jsem se bil po pás ve vodě!“ smál se Lasęka.

Při příštím střetnutí škrábl Schibbl Jerzyho zlehka na rameni; vzápětí však Lasęka poznačil soupeře na stehně. Schibbl zaklel, levičkou si držel ránu, která ačkoliv nebyla těžká, byla zřejmě bolestivá. Lasęka vyrazil vpřed; vtom Schibbl sáhl trochu níž a vytáhl z holínky ostrou tenkou dýku. Jerzy ji viděl v posledním okamžiku, sotva stačil uhnout, když mu zablýskala před očima; uskočil šavli, uklouzl, padl na zem a sotva se překulil, když Schibbl bodl do hlíny, kde do té chvíle ležel. Podrazil mu při tom naštěstí nohy, takže Schibbl padl na zem a Jerzy stačil vyskočit a znovu se připravit k boji; ačkoliv mu to Diana radila, neprobodl ho.

„Vem si můj meč; je japonský, lehký! Proti té jeho dýce můžeš! Slyšíš, Jerzy, zabije tě...“

Jerzy Lasęka teď vypadal jinak; úsměv zmizel, rty měl křečovitě sevřené, čelo zle zachmuřené; byl náhle velmi podobný Tomášovi: „Otče, vzpomínám, jak Skrzetek vyprávěl o tvém souboji s plukovníkem Bascomettim. Smím použít Jastrzebowskiho bodu?“

„Můžeš, znáš-li ho!“

Jerzy počkal, až Schibbl vstane; potom se s ním střetl sérií klamných útoků a najednou bodl ze strany do spánku; policista se vypjal jako luk, pustil šavli a pozvedl ruce v hlavě, ale to už mu podklesla kolena a on se svalil na zem.

Jerzy Lasęka chvíli stál nad mrtvým, potom očistil šavli o trávu a hodil ji svému jezdci. Poté přistoupil k otci:

„Vykonal jsem rozsudek! Stvrdil jsem řádovou přísahu krví nepřítele Boha a lidstva...“

„Děkuji ti, rytíři Jerzy Lasęko,“ řekl vznešeně Tomáš a podal mu ruku. Poláci uspořádali Jerzymu ovace, přitom si někdo povšiml rytířského kříže na jeho hrdle. Všichni najednou ho obklopili, dotýkali se toho kousku zlata a líbali ho. Brebentili jeden přes druhého, smáli se a vůbec nevypadali jako lidé, kteří před chvílí někoho zabili; jedině Tomášovi napadlo pomodlit se krátce za spasení hříšné duše nebožtíka Schibbla.

Diana samozřejmě byla co nejblíž nového kamaráda a lapala útržky polštiny, kterým rozuměla jen tak napůl, což jí ovšem velmi lahodilo. Jerzy si jí taky brzy všiml a hned se ptal:

„Co jsi mi to nabízela za meč? Ukaž ho!“

To udělala ráda, předvádění je jejím koníčkem. Poláci ohmatávali ostří nabroušené jako břitva, udiveně štěbetali a dohadovali se, jak se s tím bojuje. Diana se meče zmocnila a na zkoušku osekala lístky z nejbližšího keře. Lasęka zářil.

„Holka, ty jsi úplnej zázrak! Nikdy jsem se ještě nepotkal s takovou skvělou dívkou, můžeš mi věřit! Krásná jako obrázek a ještě k tomu šikovná v boji - pravá žena pro rytíře!“

„Však taky jsem! Můj muž je komthur Guyrlayowe...“

„Já vím! Ale nemáš náhodou sestru tak kolem sedmnácti? Třeba bych si ji vzal za manželku!“

„Nemám, ale kdybych měla, klidně bych ti ji dala.“

„Děkuji uctivě. Můžeš věřit, že bych jí byl věrný jako můj otec svojí vznešené choti...“

„Docela ráda věřím. Ale ty snad už máš ženu, nebo ne?“

„Ach, ty myslíš Halinku? Ona není moje žena, jenom matka mého syna. Žije v Bieszczadách u otce, on je pastýřem ovcí. Moc dobře je znám, schovávali mě, když mě hledali kozáci. Mám rád Halinku a oni mají rádi mne, dědeček je vnoučkem přímo nadšen a úplně se v něm vidí...“

„A nebyl by radši, kdyby sis jeho dceru vzal?“

„On tak trochu ví, kdo jsem; ví taky, že třeba brzo zemřu. To dítě by potom nosilo jméno popraveného zločince; myslíš, že by mu to nějak prospělo? Halinka ví, kdo jsem; až bude čas, poví mu, kdo byli jeho předkové.“

„Jako tvá matka tobě.“

„Má matka mi řekla: Tvůj otec bojoval za Polskou svobodu, proto byl tady a seznámil se se mnou. Budeš-li i ty bojovat za svobodu své vlasti, pozná v tobě syna!“

„Jsi skutečně syn svého otce, nezapřeš ho! Už jenom tvůj boj s tímhle ničemou byl hoden Tomáše Baarfelta!“

Jerzy přistoupil k Schibblovi a zahleděl se na něj. Potom se obrátil ke svým lidem: „Zakopejte ho vedle ostatních! Napřed mu ale přeberte kapsy!“

Pak se obrátil k Tomášovi: „Jak rozhodneš o jejich zbraních?“

„Vy jste je zabili; je to vaše kořist!“

„Děkuji. Nemáme mnoho zbraní; chlapci budou rádi, že dostanou ručnice. Já sám mám zbraně po jednom ruském důstojníkovi. Zabil jsem ho v souboji.“

Vytáhl svou pušku a ukazoval nám ji, ale Tomáš nad ní ohrnul nos. „Nejlepší je na ní ten bodák! Podívej se na tohle...“

Lasęka vzal do ruky ručnici, kterou Tomáš před chvíli zastřelil dva nepřátele; nadšeně si ji prohlížel a ohmatával, pak pozvedl hlaveň a sestřelil dvě šišky z koruny nejbližšího stromu.

„Vynikající puška! Kde jsi ji získal?“

„Je to americká zbraň. Líbí se ti?“

„Moc! Přál bych si takovou mít...“

„Nech si ji, je tvá. A poděkuj Charrymu, který mi ji přinesl z mého statku, i když je obsazen nepřítelem.“

„Ano, jistě, děkuji oběma. Hej, chlapci, podívejte se na tohle! Mám novou pušku, americkou!“

Opět nastalo štěbetání a prohlížení; potom všichni dohromady zahrabali nepřátele, nasedli na koně a vyrazili jsme.

„Tady za kopcem je krásné údolíčko u jezírka, tam táboříme! Chcete-li, rozložte se táborem u nás!“ nabízel Jerzy.

„Dobrá, to bude nejlepší.“ řekl Tomáš, a jeli jsme tam.

Teď přišla chvíle, kdy došlo na nás; předtím si nás mnoho nevšímali a obcházeli nás obloukem, ale když nás viděli nasedat a brát otěže koní, nebral jejich údiv konce.

„Poslechni, Diano, co je tohle za šelmy?“ ptal se Lasęka. „Viděl jsem už takové v knihách, vím, že tohle pruhované je tygr a skvrnité leopard. Ale co je ten třetí?“

„Jaguár, jmenuje se Ao Harrap. Dávej si dobrý pozor, tygr rozumí a mluví česky, ostatní německy a tak vůbec, co pochytili.“

„Oni taky mluví?“

„Oni taky střílejí, jezdí na koních a pracují jako lidé! Navíc jsou také rytíři Blesku jako my!“

„Ne! Slyšel jsem o tom, ale nechtěl jsem tomu věřit, považoval jsem to za vtip! Takže vy tři si můžete se mnou povídat?“

„Proč ne?“ řekl jsem. „Tvá polština je sice podivná, ale česky mluvíš docela dobře; německy myslím také?“

„Tak výborně; budeme kamarády!“

Projeli jsme lesem přes hřeben kopce a sjížděli do údolí. Když jsme vyjeli z lesa, hvízdl Lasęka na prsty a z křoví se vypletli další dva chlapci; aspoň zdálky to tak vypadalo. Teprve když přiběhli k nám a my dojeli k nim, pochopil jsem, že jeden je dívka tak sedmnáctiletá a druhý asi dvanáctiletý kluk. U stromu v lese byli uvázáni jejich koně a složeny stany; u jezírka uprostřed kotliny pak byly stopy po tábořišti a táborovém ohni.

Lasęka vydal několik rozkazů a mýtina oživla; Poláci přinesli stany a zas je rozbíjeli, taky naši lidé si stavěli přístřešky. Koně a zbraně mrtvých byly prohlédnuty a spravedlivě rozděleny mezi všechny; dokonce i dívka a chlapec dostali pušku. Jerzy ukazoval, co dostal od Tomáše, představoval nás a také my jsme samozřejmě byli obdivováni a hlazeni. Poláci se nás nebáli, sotva se dozvěděli o našem pravém stavu; naopak se zdálo, že k nám cítí na první pohled sympatie.

Jakmile byl zřízen tábor, přinesl někdo čerstvě střeleného kance; byl zabit šípem jako ti lidé předtím. Stáhli ho, nabodli na rožeň a dva se počali zabývat kůží; řekli nám, že si šijí z kůže oděvy jako Charry v Arminu.

Jerzy Lasęka se rozložil do trávy na břehu jezírka, zapálil si dýmku s dlouhou troubelí vyrobenou ze dřeva a pozoroval, jak se jeho lid lopotí s prací. Diana to zaregistrovala, přišla k němu a ptala se: „Dovolíš, abych si přisedla, panie polkowniku?“

„Prosím, jak je libo,“ řekl, vyňal z úst faječku a ptal se: „Kouří paní velkomožná též tabák?“

„No, jak kdy. V poslední době jsem trochu odvykla, ale na lodi jsem samozřejmě kouřila a taky žvýkala tabák!“

Jerzy otřel dýmku o hřbet ruky a nabídl jí. Diana se zatvářila trochu překvapeně, ale nechtěla dát najevo, že ještě nikdy neměla dýmku v ústech, tak se jí odvážně zmocnila a vrazila mezi zuby. Naštěstí je zvyklá na kouř z podivných leopardích obydlí, která nemají komíny a když se topí, není možno dohlédnout ani k protější zdi. Statečně zabáňala, pak se rozkašlala a řekla:

„Je to trochu silné - a opravdu jsem odvykla...“

„Tabák je pašovaný ze Španělska,“ řekl klidně. „Mám na pobřeží přátele, kteří mi ho dodávají. Já ho pak převážím přes hranice do Ruska a Rakouska. Tak příjemně vyděláme a všichni jsou spokojeni.“

Diana se mile usmála. „Vždy jsem považovala pašeráctví za velmi ušlechtilou činnost.“

„Jsme vedeni pouze důvody čisté humanity. Každý stát je přece povinen zajistit, aby jeho občané měli vše, co si přejí. Pokud tak učinit nemůže, jasně tím dává najevo, že je pro něj výhodné, aby se občané postarali o své potřeby sami. Pokud není stát schopen zajistit zboží v co nejlacinějších cenách, pak tento stát není hoden existovat!“

„Máš naprostou pravdu,“ řekla Diana a vdechla další porci jedovatého kouře. Moc příjemné to sice nebylo, ale co by neudělala pro zvýšení své osobní popularity?

„Co například soudíš o osvobození Polska?“ ptal se Jerzy, avšak nečekal na její mínění a hned mluvil sám: „Já osobně myslím, že rozdělení Polska není správné. V případě, že mám nějaký názor, pak samozřejmě dělám vše pro to, abych tento stav věcí přiměřeně změnil. Například jsem pro to, aby se Rusko, Prusko i Rakousko stáhlo na původní hranice a obnovilo slavnou Rzeczpospolitu Polskou v hranicích z doby Jagellonců. Co ty na to?“

„Já s tím souhlasím!“ špitla Diana. Začala se obávat, že jí z toho tabáku bude zle.

„Budeš se možná divit, ale vlády těchto tří zemí nemají pro moje úmysly vůbec žádné pochopení. Věřila bys, že ti lidé dokonce došli ve své zavilé drzosti tak daleko, že měli v úmyslu dát mě zavřít do vězení? Jejich pohůnkové se dopustili té neopatrnosti, že mě chtěli zatknout, když jsem přecházel hranice s nákladem nějakých věcí; dokonce po mně i stříleli!“

„A co jsi udělal ty?“

„Já? Nemohl jsem se přece nechat zastřelit! Byl jsem nucen jim vysvětlit, že takové chování je proti dobrému vkusu!“

„A pochopili to?“

„Nevím jistě. Žádný bohužel nepřežil, aby mi o tom podal tu nejmenší zprávu. Sotva jsem na ně zahájil palbu svými argumenty, padli k zemi a odevzdali svoje duše ďáblu, který na ně zajisté s potěšením čekal.“

„To od nich bylo velmi nezdvořilé...“ Diana vyplivla chuchvalec slin, ale hodlala tu dýmku dokouřit, děj se co děj.

„Zajisté, velice! Jenomže, co chceš od tak nevychovaných lidí, že dokonce...“

V tom momentě k nim přistoupil Charry; šel od hlavy, takže ho v první chvíli neviděli a jak Diana ležela na boku, obrácena tváří k Jerzymu, vykopl jí náhle z úst dýmku; ještě štěstí, že měla tak dlouhou troubel. Diana se lekla, protože to nečekala, ale než se stačila zvednout, zaburácel Charry celý vzteklý:

„To už je skoro moc! Celý život se chráním navyknout na tabák; od chvíle, co jsme kouřili jako kluci za stodolou, jsem neměl tabákový kouř v ústech! A co je mi to platné? Když jsem nepropadl tabáku já, učíš se najednou kouřit ty! Jak si to vůbec představuješ? Já ti to zakazuju, rozumíš?“

Diana byla docela ráda, že toho může nechat, ale protože jí to zakázal, zablýskala očima a postavila se do vznešené pózy.

„Ty mi vůbec nemáš co poroučet! Ze tvých peněz to není a Jirka byl tak laskav a nabídl mi, takže bylo neslušné odmítnout. To ty se vůbec nechováš jako gentleman, miláčku!“

„Ty se nechováš jako dáma, co jsme odjeli z Hůrky! Kdybys nebyla žena, vysvětlil bych ti to jinak! Máš štěstí, že tě mám rád a že ti nechci ubližovat...“

„Ty že mě máš rád? Ty mi nechceš ubližovat? A že jsi mě málem zabil, to není nic? Kopnout po mně okovanou botou! Víš, že jsi mi taky mohl docela dobře ublížit? Šlo to o dva palce od mého nosu, abys věděl!“

„Co, nejméně patnáct! Nepovídej nesmysly, má milá!“

„Já že povídám nesmysly? To ty se mě chceš zbavit, protože mě máš dost, já to dobře vím! Ale neboj se, hned tak se ti nepodaří mě zabít, protože já se umím prát, víš, líp než ty!“

„Tím bych si na tvým místě nebyl tak jistej!“ zavrčel Charry a udělal dva kroky k ní. „Jen si nemysli, holčičko...“

Jerzy Lasęka zatím sebral svoji dýmku, otřel její náústek o hřbet ruky a klidně kouřil dál, pozoruje manželskou scénu s velkým zájmem. Docela dobře se bavil.

Když Charry přistoupil k Dianě, udělala ona krok k němu, takže se ocitli jeden druhému na dosah.

„Nebudu se s tebou hádat,“ řekl Charry. „Měla bys mít dost rozumu, abys takhle nevyváděla!“

„Já že nemám rozum? To řekni ještě jednou, ty...“

„Já jsem neřekl, že nemáš rozum! Ale mohla bys ho taky tu a tam začít užívat k přemýšlení, víš?“

Diana se na něj sápala; natáhl ruku, aby ji vzal za rameno, ale ona to považovala za výzvu, chytila ho za tu ruku a škubla s ním k sobě; současně uhnula a nastavila mu nohu, aby se složil nosem do trávy.

„No tohle!“ vyjekl. „To ti teda nedaruju!“

„Jen si něco zkus! Dám ti, co se do tebe vejde!“

„Tak už toho nech, nebo ti doopravdy nasekám!“ bručel.

Diana rozepjala opasek a odhodila ho. Zůstala v kalhotách, košili a kazajce, což jí vyhovovalo.

„Tak si teda pojď! A uvidíš, co z tebe zůstane!“ ječela.

„Podívej, co je kolem lidí! Nemá cenu dělat jim divadlo! Chovej se trochu k věci, prosím tě...“

„Á! Bojíš se, jsi zbabělec, zbabělec! Nejsi hoden ženy, jako jsem já, protože se mě bojíš!“

„Já že se tě...“ Charry po ní znovu sáhl, znovu ne ve zlém; tentokrát jej však uchopila a přehodila přes hlavu. To bylo i na něj moc; vyskočil a také odložil opasek, který mu překážel. To už Diana čekala opodál ve střehu.

Jerzy Lasęka usoudil, že se bude konat zajímavé divadlo; proto si lehl pohodlněji, posunul kabát pod loket a opřel si hlavu. V duchu si říkal, že mu štěstí přeje.

Diana zaútočila, bleskově a šikovně, jak to vždycky dělala. Jenomže Charry nebyl na světě první den, proto ve chvíli, kdy mu chtěla zasadit drtivou ránu, narazila náhle zčistajasna bradou na jeho pěst a odletěla jako kopací míč. To jí ovšem nemohlo vadit, zaútočila znovu a tentokrát ji Charry přetáhl dlaní přes záda. Vykřikla vzteky, padla na zem a podrazila mu tím nohy, takže upadl přes ni, ale ona se daleko dřív dostala na nohy, skočila na něj a počala ho tlouct pěstmi.

Byly to tvrdé rány; Diana je zvyklá bít tvrdě, ale Charry se jich zbavil tím, že zkrátka a dobře povstal a setřásl ji ze sebe. Vyskočila a zase po něm šla; tentokrát se jí podařilo pořádně jej nadzvednout a praštit jím o zem, až vyjekl; ale vzápětí podrazil nohy zase on jí a chvíli mávali jeden druhým k neskonalému potěšení diváků.

Konečně zase stáli proti sobě a měřili se očima.

„Myslím, že jsi už dlouho nedostala nařezáno!“ vrčel Charry.

„Taky si myslím, že by tě měl někdo zkrotit!“ odpověděla.

„Nepovídej; jistě už tě bolí, jak jsem tě zbil!“

„Však já jsem ti taky nezůstala nic dlužná!“ chlubila se.

„Chceš být mermomocí bitá ještě?“

„Klidně mi namlať! Ale já nepřestanu, dokud nebudeš prosit o milost! Jen mě týrej, já mám tělo jako z gumy, já to vydržím!“

„Nonono! Jsi přece jenom žena a...“

Zaječela a vrhla se proti němu, hlavou přímo do žaludku. Hodila ho na zem a vyrazila mu dech; stěží stačil nastavit nohy, aby ji podebral a odhodil při dalším útoku. Poláci vyjekli nadšením, když udělala salto a rozplácla se na zemi. Vmžiku byla zas na nohách, on také - a šla po něm. Tentokrát s ní neměl soucit, ve chvíli útoku ji zastavil ranou pěstí do břicha a vzápětí kolenem odhodil tak šikovně, že sletěla s břehu a plácla sebou do vody, až to vystříklo. Rázem bylo smíchu plno, Poláci nadšením řvali, i Tomáš se smál. Charrymu to přišlo trochu k smíchu taky, ale nechtěl to dát znát.

Diana se vynořila; bylo tam ostatně vody sotva po pás. „Tohle ti neodpustím, co živa budu! Aspoň mi pomoz vylézt ven!“

„Klidně si vylez sama, však to dokážeš!“

„Ty seš ale zbabělec! Bojíš se, že bych ti ještě mohla něco udělat? Pojď sem a podej mi ruku!“

Charry sestoupil blíž k vodě, nahnul se a natáhl pravici; Diana mu podala ruku a pokusila se vylézt, ale najednou sebou plácla do vody znovu a strhla ho za sebou. Voda zavířila, jako by se tam prali dva krokodýli, chvíli se vynořil jeden, chvíli druhý, ale hned byli zase staženi do vody. Utopit se nemohli, protože tam bylo mělko, tak se to všem zdálo jen k smíchu.

Konečně se nechali a oba se postavili na nohy.

„Stačí ti to?“ ptala se. „Já za svou osobu jsem spokojená!“

„Já taky. Aspoň vím, že když začneš moc vyvádět, mám tě hodit do studené vody!“

„Jestli si myslíš, že se bojím, tak jseš hloupější než vypadáš! No dobře, půjdeme ven!“

Vylézali; Charry vysadil Dianu na břeh a lezl za ní. Odvděčila se mu tím, že sotva se dostal na břeh, otočila se a srazila ho nohou zpátky do jezírka. „Tak - a to máš poslední ponaučení, aby ses naučil zdvořile se chovat k dámě!“

Poláci jsou navyklí oceňovat osobní statečnost a schopnost boje; proto se jim líbil i ten souboj a zvláště zvláštní údery, které oba používali. Samozřejmě vytušili, že hádka není tak závažná, jak se jevilo; taky jim leccos napovědělo, že Diana byla navýsost šťastná a spokojená, když vylezla.

Jerzy Lasęka se zvedl a přistoupil k ní. „Předpokládám, že toto měla být instruktáž či varování, abych si nebral tvoji sestru nebo jakoukoliv podobnou dívku za ženu! Nicméně přesto se mi to líbí a ochotně bych si ji vzal, bez ohledu na tvoje varování. Konečně, tvůj muž se tím nedá vyvést z míry a jsem si jist, že se mu to dokonce líbí!“

„Koukni, Jirko, až budeš starší, poznáš, že některé holky občas potřebujou kolem sebe trochu vzrušení. Já například jsem dostala chuť dostat malinko nařezáno; to se mi splnilo. Můj muž byl jen tak laskav a tu trochu zábavy mi dopřál.“

„Řekni mi, kde takové dívky žijou a já se tam hned rozjedu! Ani nevíš, jak se mi to líbí...“

Charrymu se to líbilo o dost míň; svlékl košili a počal ji ždímat. Ale tvářil se docela vesele a když k němu Diana přišla, pohladil ji po vlasech a ptal se: „Bolelo to moc?“

„Vůbec ne, já jsem zvyklá!“ odpověděla a pohladila mu ruku.

Tomáš Baarfelt se taky jen smál: „Takže jste se patřičně vykočkovali. Teď, jestli je kanec hotov, bychom se mohli posadit a pohovořit si o něčem důležitějším. Co tomu říkáte?“

„Kanec ještě není hotov a já se ještě nevykoupal,“ řekl Jerzy. „Nebylo by vhodnější počkat? Všichni se už koupali, jenom já ještě ne. O nepříjemných věcech můžeme mluvit později!“

„Neříkej to dvakrát!“ varovala Diana. „Nebo budeš ve vodě, ani si o to nestačíš říct!“

Jerzy dost čiperně uskočil stranou a vzápětí se už náramně šikovně svlékal. Tomáš, ačkoliv mu předtím odporoval, hleděl na něj s až nekritickou láskou; Jerzy to snad věděl či alespoň tušil, takže rozehrával všechny svaly svého štíhlého opáleného těla, pružného a rychlého jako tělo kočky. Skočil do vody a koupal se s takovou rozkoší, že se Tomáš usmíval a sledoval ho; také ostatní Poláci se svlékli a koupali. Diana se převlékla do bílých šortek a halenky, ve kterých hrávala stolní tenis; mladá Polka se k ní přiblížila a ostýchavě to lehké oblečení prohlížela. Diana není zlá a jedno tričko měla navíc, tak jí je ochotně věnovala.

Pak Jerzy vylezl z vody a dlouho se zuřivě třel kusem látky, který používal jako ručník. Neoblékl se, radši se šel podívat, jak se daří kanci. Byl s ním spokojen, tak seřízl pořádný kus kýty, odnesl otci a Ritherům a rozporcoval. Dva Poláci zatím vyráběli na kusu plechu bramborové placky.

„Tak,“ řekl Jerzy. „Teď mám zrovna tu nejlepší náladu se bavit o důležitých věcech!“

Tomáš usedl a ostatní rovněž. Lasęka dal pokyn, aby je ostatní nerušili a Tomáš se rozhovořil:

„Nemýlím-li se, všiml sis, že jsem mluvil o dvou a půl miliónu rakouských zlatých, které mám u sebe. Jde o ty peníze.“

„V pořádku,“ řekl ledabyle Jerzy. „Chceš mi je snad dát na moje polské povstání? To je v pořádku, potřebuji je jako sůl!“

„Nehodlám ti je dát. Mohl bys vědět, že nikdy nikomu nedávám dárky. Pouze investuji a to jen do akcí, které se mi zdají být jistější než tvoje polské povstání. Když chceš povstat, sežeň si na to peníze sám!“

„Trochu kruté, uvážíme-li, že tě tolik miluji! Chceš mne nechat bez prostředků? Tak zlý já ke svému synovi nejsem!“

„Milý chlapče, že jsi můj syn, není tvá zásluha. Jediný, kdo může říct, že pro to něco udělal, je tvá matka, které si vážím a ctím ji. Z našeho příbuzenství ti nikdy neplynuly a ani nepoplynou žádné výhody. Uvědom si, že kdybych měl každému ze svých dětí dát jeden milión, byl bych na mizině v tu ránu!“

„Každý ze tvých synů nemusí provést povstání v Polsku!“

„To je pravda, ty jsi zvlášť povedený exemplář. Ale to na věci nic nemění a o polském povstání budeme hovořit, až tu bude Skrzetek a další. Teď jde o peníze. Potřebuji je dostat do bezpečí a nejbezpečnější místo je statek Hůrka, kde sídlí můj přítel Charry Guyrlayowe.“

„To je moudré. Myslím, že je to někde v severním Německu?“

„Ano, je to součást Říše, ale jinak svobodné území. Zatím to Němcům nepatří a doufám, že ani nebude. Tam je zapotřebí peníze dopravit. Připomínám, že jeden milión z toho je ve zlatě, ostatní v bankovkách!“

„To na věci nic nemění. A ty chceš, abych tam ty peníze dovezl? To je rozumné. Ano, myslím, že bych to mohl udělat.“

„Výtečně. Záleží tedy už jen na tom, jak to zařídit!“

„Mám přátele mezi pašeráky v Gdaňsku, Štětíně i jinde. Ti mi dopraví, co budu chtít, kamkoliv. Uložím je do bedny a rozhlásím, že se jedná o zbraně; bude to trochu dražší, ale nebudou mít podezření, věří, že po zbraních jdu jako čert po hříšné duši. Co tomu říkáš?“

„Byl bych raději, kdybys byl při tom a dával osobně pozor na převoz peněz. Uložíš je na Hůrce a budeš tam čekat, než se vrátím. To by byl nejlepší nápad.“

„Přímo za milión. Jenže já potřebuju být u svých vojáků v Polsku. Ne, to udělat nemohu! Nechám ti to tam pod spolehlivým opatrováním a vrátím se do Polska.“

„Byl bych raději, kdybys mne poslechl.“

Jerzy mávl rukou. „Mimochodem, co uděláš se svými sbírkami knih a obrazů a s ostatním majetkem? Jak ten dostaneš z Moravy?“

„Milý hochu, ani nevím, zda vůbec ještě něco ze svých sbírek mám. Hospodaří mi tam cizí lidé a jak víš, ukradnou, nač ruku položí. Podle Henryka se ztratilo všechno, k čemu se dostali...“

Jerzy se zasmál. „V matčině paláci na Starym Rynku ve Warszawě jsou skrýše ve zdi a pod podlahou, průchody a tajná chodba do rodinné hrobky v chrámu Panny Marie; a matka říká, že jsi to všechno projektoval ty. Velmi bych se divil, kdybys na vlastním sídle opomněl zřídit bezpečné skrýše na nejcennější věci.“

„Myslí ti to, Jerzy. Máš samozřejmě pravdu, ale nejsem si jist, zda se nedostali do depozitářů. Henryk sice tvrdí, že neumějí ovládat dům, ale na něco mohli přijít.“

„Přesto tam jistě leccos zůstalo a věřím, že by ses toho nechtěl vzdát. Nuže, co s tím zamýšlíš?“

„Až bude po schůzce, vrátím se na statek, vyřeším otázku těch lidí a vyzvednu věci z depozitářů. Myslím, že bude nutné, abych je poslal ze země stejně jako peníze. Myslel jsem na tvé vztahy s různými...“

„Ty věci mají značnou cenu, otče. Rozpakoval bych se svěřit je pašerákům; mohlo by to v nich vzbudit nezdravou touhu zmocnit se cizího majetku.“

„Co tedy navrhuješ?“

„Pošlu někoho ze svých lidí do Gdaňska nebo do Štětína; navrhoval bych, aby tam koupil nějakou šikovnou loď. Potom by chlapci pod mým osobním velením převezli tvůj majetek na tu loď a po moři až do sídla komthura Guyrlayowa, na statek Hůrku. Tam by to už předali... důvěryhodným osobám.“

„Velmi chytré, Jerzy. Až na to: kdo zaplatí tu loď?“

„Samozřejmě ty. Máš přece dost značnou částku...“

„A co budu potom dělat s lodí? Nepotřebuji námořní loď!“

„Já ano!“

„Předpokládáš, že bych ti ji měl darovat?“

„Můžeš mi ji prodat. Třeba na dlouhodobý úvěr.“

„Splatný kdy?“

„Až se stanu komthurem v Polsce.“

„To nebude tak brzy! Zatím jsem komthur já, nevíš o tom?“

„Do roka se staneš velmistrem řádu. Myslím, že Denis je na to příliš malý a k jinému nemáš důvěru. Jsem jediný, komu to můžeš odevzdat!“

„Chlapče! Soudíš velmi rychle a ukvapeně, i trochu nebezpečně! Kdyby někdo donesl tvoje úvahy do Španělska, nikdy by ses nedočkal povýšení; nestalo-li by se něco horšího. To tě nenapadlo? Ostatně o mém zvolení velmistrem dost pochybuji; mým kandidátem je Voglari!“

„Viděl jsem tě v bílém rouchu velmistra.“

Tomáš se zarazil; chvíli uvažoval mlčky, pak se zeptal: „Zdál se ti o tom nějaký sen?“

„Ale otče!“ řekl Jerzy trochu dotčeně. „Nepředstírej překvapení a nepochybuj! Ty přece dobře víš, že mívám vize!“

„Ano, to vím; ale doposud jejich praktická hodnota byla nulová. Vstupoval jsi do minulosti, ne věštil budoucnost.“

„Za dobu, co jsme se neviděli, jsem se leccos přiučil.“

„Co ještě jsi viděl?“

„Válku, otče. Řádovou válku.“

„To nemyslíš vážně!“

„A proč si myslíš, že jsme tady? Proč myslíš, že moji harceři projíždějí zemí a svolávají všechny statečné chlapce?“

„Ty jsi to dokonce někomu řekl?“

„Moji jezdci jsou jako část mého těla; miluji je a věřím jim. Zapřisáhl jsem je ke službě Bohu; jestli někdo z nich zradí, pak se oheň Boží snese na jeho hlavu!“

Tomáš opět váhal. „Myslíš, že na tvoje vize se dá spolehnout?“

„Komthur Jan Dunbar soudí, že ano.“

„Ty jsi mu o tom říkal?“

„Viděli jsme se ve Wroclawi před měsícem. Vyprávěl mi o tvých hrdinských činech; v podstatě jsme se domluvili, jak vyřešíme všechny evropské otázky. Uzavřeli jsme spojenectví...“

„Dunbara patří kopnout pod koleno! Co ještě ti vyžvanil?“

„Vyprávěl mi, jak jste srovnali Severoevropskou provincii. Janovi se nelíbí, že se řád změnil na kupecký spolek; taky on touží být opět andělem pomsty Boží! Naše zbraně...“

„Nejsem bezbožný ateista a vím, co je služba! Ale mluvme raději o té tvojí lodi. Jakou si představuješ, máš na mysli rybářský kutr nebo obchodní plachetnici?“

„Chci něco okolo tří tisíc tun, se třemi palubami a třeba padesáti kanóny. Slyšel jsem vyprávět o podobné hračce, jmenuje se Griissirno a momentálně je někde na toulkách. Pak je druhá, má jméno Regina a je o něco málo menší. Kdybych měl něco takového, byli bychom tři - a tři, to už je parta!“

„To je neuvěřitelné, jaký ty jsi darebák! Ty chceš za moje peníze válečnou loď? Jak si to vlastně představuješ?“

„Úplně jednoduše; budu ji používat jako bratr Charry a jiní, kteří vědí, proč je moře slané!“

„Ještě řekni, že už máš nějakou vyhlédnutou!“

„Tak to bys mě trochu zaskočil. Vyhlédnutou nemám, ale o jedné bych věděl. Je pěkná a měla by patřit báťuškovi carovi; stavějí ji pro něj v loděnicích ve Stockholmu. Knassen o ní dobře ví, dal mi zprávu.“

„Ve Stockholmu ti ji nedají, jen pověřenci ruské vlády! To bys měl vědět!“

„Vím. Ale mám mezi svými jezdci jednoho chlapce, který k smrti rád nosí uniformu a umí velice dobře rusky. Potom mám řadu ostatních, kteří taky umějí rusky a jsou ochotni ponížit se natolik, že na sebe na nějaký čas navléknou uniformy ruských námořníků a důstojníků. Dokonce poklesnou tak, že se kvůli tomu dají ostříhat na ježka...“

„Velmi zajímavá spekulace! Myslíš, že by ti to mohlo vyjít?“

„Co by se například stalo, kdyby čtrnáct dní před spuštěním lodi na vodu dostalo rejdařství telegram, že loď musí vyplout týden před termínem? Vzápětí by přijel sympatický ruský důstojník a urychlil dokončení vhodně předanými dárky zodpovědným osobám. Poté by loď převzal, zaplatil poloviční cenu jako zálohu, nastoupil a odplul s ní do obsazené části Polska...“

„Taky dost nebezpečná spekulace! Budou vás pronásledovat!“

„Ten mladý muž umí kromě jiného taky schovávat se před zraky svých nepřátel. Živí se tím, že se schovává!“

„Máš přesné informace o stavu prací na té lodi? I o podmínkách, za kterých je rejdařství ochotno loď předat?“

„Knassen mi zjistí obojí. Mluvil jsem s ním o tom.“

„Jak jsi to mohl s Knassenem projednat, když jsi nevěděl, zda na to budeš mít peníze?“

„Nějaké mám, další jsem chtěl sehnat. Jednalo by se tak o sto tisíc liber sterlingů. Platbu je prý nutno provést v anglických librách, to je podmínka rejdařství.“

„Já mám jenom rakouské zlaté!“

„Znám lidi, kteří mění peníze a nechtějí tak moc.“

Tomáš se škrábal za uchem a popotahoval se za vousy. Jerzy byl jako na trní; uškleboval se a bedlivě pozoroval jeho tvář.

„Musím přiznat, že tvoje záměry nevypadají špatně,“ řekl konečně Tomáš. „Myslím, že je to vhodná investice. Taková loď se vždycky hodí, ať už je pro ni v tu chvíli využití či nikoliv. Co kdybych souhlasil?“

„Bylo by to od tebe svrchovaně rozumné - a šlechetné!“

„Když budu souhlasit, slíbíš mi, že použiješ jenom bankovek a nikoliv zlata?“

„Ano, to ti slíbím.“

„Dobrá, jdu do toho! Riziko podnikání neseš na sobě ty. Vezmi si, kolik budeš potřebovat!“

„Děkuji. Mohu to hned poslat do Polska?“

„Můžeš. Ale ještě něco: ten rejdař utrpí zřejmě škodu. Ruská vláda mu zbytek nezaplatí.“

„Nejsem s tím rejdařem spřízněn ani sešvagřen.“

„Ale mohl bys ho někdy v budoucnu potřebovat. Rejdař, který staví válečné lodě, je mocný a jistě vlivný člověk. Myslíš, že je účelné dělat si takové nepřátele?“

„Jak jinak to chceš vyřídit?“

„Zaplatit mu celou částku. Tím, že ho okradeš, vytvoříš řádu nepřítele, který by mu mohl škodit. Když mu zaplatíš plnou hodnotu, získáš známého, který ti případně může postavit další podobná plavidla; už bez takových dobrodružství.“

„Nemyslíš, že nám stačí Knassen?“

„Nevím. Nejlepší by bylo poradit se s Knassenem. V případě, že ten rejdař zaslouží trest, pak jej potrestej; ale pokud je to poctivý člověk, který by mohl být naším přítelem, nedělej proti němu nic zlého.“

Jerzy potřásl hlavou. „Splním tvou vůli, otče. Mohu tedy vzít ty peníze? Jedná se asi... o tři sta tisíc zlatých.“

„Vezmi si tři sta padesát tisíc. Jenom ještě: kde bys byl vzal peníze, kdybych ti je nedal já?“

„Ve Varšavě je takový zajímavý dům, říkají mu banka. Tam jsou v podzemí trezory a v těch trezorech, věř tomu nebo ne, zahálí spousta peněz. Nezbylo by mi, než otevřít trezory a vypustit je na svobodu - jako ptáčka z klece!“

Tomáš chvíli potřásal hlavou. „Varšavská banka mi jednou odepřela spolupráci. Tvůj nápad není tak špatný; ale doporučuji jej odložit na dobu, kdy budeš zase někdy potřebovat drobné.“

Jerzy vstal; svolal svoje chlapce a dával jim nějaké rozkazy. Tomáš přinesl vaky s penězi, spočítal a předal Jerzymu tři sta padesát tisíc zlatých; Jerzy je i s vaky předal dvěma svým harcerům, ti nasedli na koně a vyrazili bez otálení k severu.

Dívka zatím přinesla vysílačku trochu podobnou té Charryho; ale zajímalo mne, jak budou vysílat bez elektrického proudu. Poláci si však uměli poradit: sestavili něco jako kovovou tyč se šlapadly od bicyklu, jeden si na ni sedl a ze všech sil šlapal; tím vzbudil v malém motorku dostatečný příkon, aby Jerzy mohl vyslat několik krátkých zpráv.

„Za jak dlouho se ta akce provede?“ ptal se Tomáš.

„Jedná se asi o čtyři týdny; doufám, že do té doby se budu moci osobně dostavit k pobřeží a řídit ji. Co říkáš?“

„Tady budeme tábořit asi týden, další týden bude trvat akce v Olomouci. Čtrnáct dní ti bude bohatě stačit na provedení všech dalších operací, myslím...“

„V pořádku; zdá se, že by to mohlo vyjít.“

Jerzy napsal ještě nějaké dopisy; s těmi však poslal dalšího chlapce, zřejmě také jiným směrem.

Diana nerozuměla polsky a tak jim nepomáhala; chvíli zkoušela se bavit s polskou dívkou, ale protože s tou nebyla moc rozumná řeč, lehla si konečně do trávy a opalovala se. Když Jerzy skončil akci, protáhl se, zapálil si znovu svou dýmku a vrátil se zase k Dianě. „Nedokončili jsme náš rozhovor, myslím!“

„To je pravda. Snad teď už nás nikdo nevyruší.“

„Chtěl jsem se tě na něco zeptat.“

„No prosím, ptej se!“

„Kdo je Eva-Maria Müllerová?“

Diana si jasně pamatovala, že o Evě-Marii zatím nepadla ani ta nejmenší zmínka. „Moje kamarádka. Proč?“

„Prý Tomášova nová známost.“

„Myslíš? Nic určitého o tom nevím.“

„Ale jdi! Pokrytectví není ta nejlepší vlastnost, sestřičko Diano. Měla bys být důvěřivější ke svým přátelům!“

„Víš o tom snad něco ty?“

„Vím, že je jí tak kolem osmnácti a je velice hezká. A že by se podle všeho mohla docela dobře stát matkou dalšího mého sourozence. Nebo myslíš, že by to nebylo docela nic možné?“

„Obvykle to tak bývá, že ze známosti se rodí děti.“

„Výtečně! Už jsem se začínal bát, že otec stárne. Za poslední dobu o něm nebylo v tom směru nic slyšet; myslím, že si dal tak čtyři pět let úplnou pauzu. Z jakého je rodu?“

„Je to selské děvče. Její otec je sedlák a starosta obce.“

„Vážně? Myslel jsem, že se Tomáš specializuje na šlechtičny! Zatím měl vždy rozpětí od baronesy po princeznu!“

„Tentokrát se rozhodl vytvořit princeznu ze selského děvčete. Ostatně, už ji docela vychoval.“

„Výtečně. Táta má styl, to je marné. Kdybych se toho dožil, chtěl bych být jako on! Nedá se nic dělat, obdivuji ho. Taky se trochu divím, že s tebou žil tak dlouho pod jednou střechou a ani tě nesvedl. Nebo se to aspoň neprovalilo?“

„Víš, to bude tím, že spím každou noc se svým mužem!“

„Leda to. Jsi opravdu moc milá panenka. A když tvůj muž odjede, třeba za služebními povinnostmi?“

„Já mu sice věřím, ale pro jistotu jezdím s ním. Kdyby to tak dělaly všechny ženy, asi by se Tomáš tak nepobavil.“

„Všechny ženy nejsou jako ty! Ty jsi žena, do jaké se člověk zamilovává na celý život!“

„Jenže ty nejsi člověk, který by se dokázal na celý život zamilovat. Prokoukla jsem tebe i Tomáše, chlapečku!“

„To není tím. Jednou jsem se na to ptal Janusze Skrzetka; řekl mi: Tomáš v životě mnoho lidí zabil. Musí se tedy postarat o nové. Je to jeho povinnost...“

„A ty ses rozhodl řídit jeho příkladem.“

„Taky. Ale další Skrzetkova rada: Žij rychle. Nevíš, jak dlouho ještě budeš žít!“

„Moudrý muž, ten pan Skrzetek. Kdo je to?“

„Polský rytíř. Vychoval mne a staral se o mne, když jsem byl malý. Je to Tomášův nevlastní bratr, syn jeho otce.“

„Takový syn, jako jsi ty?“

„Ano, bastard, jak řekl ten nešťastník. Nám to nevadí, máme trochu jiné názory na věc.“

„Věřím ti, Jerzy.“

Diana s ním skutečně souhlasila. Vůbec se jí zdálo, že s tímto Polákem se pře daleko méně než s jinými lidmi. Jako by také na ni platilo podivné kouzlo, kterým Lasęka působil na lidi, kteří se s ním potkali. Všímala si, s jakou úctou a oddaností na něj hledí jeho lidé a jak se předstihují v poslušnosti vůči jeho rozkazům.

A Jerzy Lasęka náhle řekl: „Zachraň mne, sestro!“

Diana se skoro polekala. „Proč? Před čím?“

„Před strachem! Malomyslností! Neschopností splnit povinnost!“

„Netušila jsem, že ti něco takového hrozí...“

„Horší věc. Strašně se bojím smrti.“

„Nezdálo se mi... před chvílí.“

„Neříkám, že se jí vyhýbám. Ale mám hrozný strach. Neřekl jsem Tomášovi všechno, co vím. Můžu to říct tobě?“

„Můžeš... ale přece jen...“

„Nikdy nebudu velkopolským komthurem! Nikdy nepovedu svoje harcery pod templářským praporcem do boje. Nebudu dlouho žít; už neuvidím příští jaro!“

„Blázníš! To nikdo nemůže vědět!“

„Letos, když kvetly stromy, loučil jsem se s nimi. Toulal jsem se po sadech a plakal; už nikdy je neuvidím! Já se strašně bojím opustit tento svět...“

„Mlč! Proboha, mlč!“ zacpala si Diana uši. „Neříkej takové věci! Říkej raději něco veselého!“

Jerzy se křivě usmál. „Jak chceš, panenko. Vyprávěj mi, jak se ti nepovedlo najít mého malého brášku Denise. Až se dozvím, co víš ty, lehnu si pod strom a zkusím ho hledat sám...“

Bratrstvo Rudého Květu

Modrý rezervista, rudý anarchista,

v modré dálce rudý květ...

Fráňa Šrámek

K večeru se vrátil do tábora jeden z chlapců, který byl vyslán na hlídku; za ním se přihnalo asi deset podobných Poláků, pestře vystrojených, dlouhovlasých a rozesmátých. Mnozí měli s sebou psy s úskočnýma šikmýma očima, psy podobné vlkům. Lasęka jim vyjel vstříc a zapadající slunce se zalesklo na jeho rytířském kříži na prsou.

V tu chvíli nastala vřava; seskakovali s koní, prohlíželi si jeho křížek a dotýkali se ho. „Vivat polkównik Lasęka!“ volali. „Jerzy, veď nás na nepřítele!“

Do Jerzyho jako by vjel oheň; vyskočil na nějaký kámen a vykřikoval, mávaje rukama jako ztřeštěnec: „Ano, povedu vás na nepřátele! Slyším vaše hlasy, vidím vaše tváře, vidím zbraně, které máte! Ty zbraně zničí všechny, kdo okupují naši drahou vlast, zničí všechny, kdo chtějí zničit naši svobodu! Vy budete ti, kdo zvítězí nad všemi nepřáteli Boha a Panny Marie, osvobodí zemi našich otců a dědů!“

Tomáš se znepokojeně přiblížil; ale Jerzy neviděl a neslyšel, vykřikoval stále dál svoje útočné výzvy: „Bratři a sestry, ta hodina se blíží! Každým okamžikem jsme blíž a blíž svému cíli, blíž a blíž celonárodnímu povstání! Každým dnem rostou naše řady, každým dnem nám přibývá zbraní, každým dnem se rozrůstá naše moc! Neuplyne dlouhá doba a budeme ozbrojeni válečnou lodí - slibuji vám to!“

Tomáš vyštěkl krátkou ostrou větu v polštině; Jerzy se po něm ohlédl, lehce pokynul rukou a pokračoval: „Ptáte se možná, odkud čerpám svoji sílu a jistotu; je to pomoc templářského řádu, která nám tuto jistotu dává! Hle, vedle mne stojí komthur Střední Evropy Thomas Baarfelt, který vládne nad osudem všech zemí na východ od Německa! Tento muž mi přislíbil svoji podporu a pomoc; jako otec bdí nad osudy Polska! Podívejte se na tuto pušku: je to jeho dar, rychlopalná ručnice, která vystřelí celý zásobník během několika sekund! Co myslíte, dokážeme s takovými zbraněmi vydobýt vítězství?“

Odpověděly mu výkřiky nadšení; Tomáš se tvářil i nadále nedůvěřivě, zatímco Dianu zachvátila všeobecná radost. Také jsme se tam objevili, k dost malé radosti úskočných polských psů.

Jerzy seskočil s kamene, přitáhl Dianu za ruku a křičel: „Pohleďte! Nejen muži, ale i ženy se staví po náš bok; také ženy vezmou do rukou zbraně a budou bít nepřátele! Není to příklad pro naše polské dívky? Mohou vůbec zůstat nečinně ve svých domovech, mohou nám nepřijít na pomoc? Vím, jsou také v našich řadách, ale kolik je jich oproti mužům? Sestry, vy především musíte agitovat, probouzet nadšení mužů, vtisknout jim do ruky zbraň! Musíte jim ukázat cestu do našich řad!“

Přeběhl ke mně a chytil mě za hřívu, takže mi cloumal hlavou do rytmu své řeči: „Pohleďte! Tahle šelma, které se říká tygr, protože je tak pruhovaná, jde taky s námi; i ty druhé dvě, které jsou zase skvrnité! Takových šelem je mnoho set tisíc a všechny nám přijdou na pomoc, jakmile nastane hodina vzpoury!“

Jásot nebral konce; a Jerzy pokračoval: „Svět byl stvořen k tomu, aby byl svobodný a šťastný - avšak zlí lidé jej učinili plným otroctví a nenávistí! Přišel čas osvobodit zemi od bahna a kalu, který ji znečistil! Křídla andělů smetou špínu a zlo, očistný oheň plamenného meče spálí nepřátele! Jsou to naše meče, jež vykonají spravedlnost!

Řeknu vám toto: ať je proklet každý, kdo pozdrží třeba jen o minutu chvíli osvobození! Ať je proklet ten, kdo se jako bahno lepí na nohy našich jezdců a zdržuje je od jejich poslání! Peklo nechť pohltí váhavé, lhostejné, nezúčastněné; nechť zůstanou jen ti, kdož mají srdce ohnivá a jejichž láska očistí svět!“

Vrhli se k němu, objímali ho, křičeli; jen Tomáš ukázněně vyčkával, až vřava pomine. Pak chytil syna za rameno a řekl:

„Nepřehnal jsi to trochu? Slibuješ jim toho trochu moc; ani nevíš, zda to budeš moci splnit!“

„Myslíš? Chceš říct, že mi odepřeš svou pomoc, když to zahájím?“

„Milý chlapče, to není jen vyhlásit něco! Povstání si vyžádá patřičný čas a velké prostředky; také dokonalou přípravu všech zúčastněných! Uvědom si, že chceš bojovat proti třem velmi mocným státům najednou: Rakousku, Rusku a Prusku! Ty tři státy tě mohou rozdrtit jako zrnko písku!“

„Vidím, že ses nikdy nepokoušel rozdrtit zrnko písku. To bys takhle nemluvil! V každém případě přípravy jsou v proudu a kdy vypukne povstání, je jen otázkou výzbroje a peněz.“

„Tak počkej, hochu! O polském povstání rozhodnu já; a to až bude připraveno, rozumíš, dokonale připraveno! Napřed si o tom pohovoříme, až tady bude Skrzetek a ostatní Poláci; ty ještě nejsi celé Polsko. Dále je zapotřebí podpory celého řádu; bojovat bez řádového vojska nemá vůbec smyslu ani ceny. Pamatuj si, že jednou už jsem byl v Polsku bit jako žito!“

„Já vím, Křížový vrch - ale to bylo už dávno, ještě před mým narozením! Všichni bratři v Polsku hoří touhou splatit jim porážku na Křížovém vrchu! A řádové armádě nebude tentokrát velet kondotiér Bascometti, ale ty!“

„Zatím ještě nemám armádu k disposici. Musíme počkat na volby velmistra; teprve až budeme mít jistotu, můžeme něco dělat. Zatím buď rozumný, nevyhlašuj žádné převratné akce, nebo tvým harcerům rupne v bedně a začnou si něco sami!“

„Čekat, čekat, pořád jen čekat! Právem se říká, že Baarfeltové nikdy nejdou do boje, když nemusí! Chtěl jsem tuto urážku smazat, protože to je také urážka mé osoby!“

„To není urážka, to je pravda. Baarfeltové nechodí do boje, pokud nemusejí; jen jeden z nich to udělal a to jsem byl já; udělal jsem to z ješitnosti, z touhy, aby moji vojáci křičeli nadšením nad křížem na mých prsou, aby mi říkali plukovníku, aby harašili zbraněmi a předstihovali se v plnění mých rozkazů! Za to jsem na dvacet let ztratil možnost cokoliv v Polsku dělat, má pýcha zničila celou polskou strukturu. Ty ji máš a máš možnost jí použít, tak prosím tě, měj rozum a nenič ji!“

„Neříkám, že povstaneme hned zítra. Zatím je dost času, ale musíme být připraveni! Pár takových akcí jako ta loď, nějaké zbraně - a hned se bude ta záležitost jevit jinak. Co říkáš?“

„S tím souhlasím. Zajišťujte zbraně, v tom vám i pomohu. Cvičte se v boji a čekejte! Ty možná umíš šermovat, ale kolik tvých chlapců by obstálo v boji proti takovému Schibblovi? Učte se vést válku, to je jediné, co vám mohu poradit!“

Jerzy s tím byl spokojen; Tomáš si však ani zdaleka nebyl jist, že ho syn správně pochopil.

Charry a Diana se zajímali, jak vlastně jsou organizováni řádoví ozbrojenci. To, co jsme viděli před sebou, nám připomínalo spíš loupežníky než armádu. Tomáš požádal Jerzyho, aby to řádně vysvětlil s případnými ukázkami; chlapec to tedy udělal. Vyšlo najevo, že základní jednotkou je jednotlivý bojovník; Jerzy pro ně používal název harcer, což znamená jezdec nebo rytíř, jinde se používaly jiné. Takový člověk mohl bojovat jak v součinnosti s dalšími, tak samostatně. Pokud samostatné činnosti schopen nebyl, nepovažoval se za dokonale vycvičeného. Patřil k němu jeho kůň, případně pes; na stejné úrovni pak bylo služebnictvo nebo další chlapec, jehož zaučoval v boji. Harceři byli schopni dorazit do kraje, který jim byl označen, a tam škodit všemi možnými způsoby, někdy dost rafinovaně. Nepříteli se vysmívali, smrtí pohrdali. Jerzy o nich vyprávěl nejrůznější příhody, které nás přesvědčovaly o jejich hrdinství a vychytralosti; Dianě se moc líbily, ale Charry často reagoval slovem: nezodpovědnost.

Na tom místě u jezera jsme tábořili několik dní; za tu dobu sem přijelo ještě tak třicet Poláků, podléhajících Jerzymu. Také se objevilo několik starších agentů, každý s několika průvodci z řad Lasękových harcerů. Jerzy a jeho chlapci a dívky tábořili dole u jezera, Tomáš a ostatní starší členové řádu poněkud výš u lesa; tam jsme spali také my, ale Diana stejně trávila většinu času dole u mladých.

Byli jsme tam s ní; koupali jsme se v jezeře, hráli všelijaké hry, cvičili se v boji. Tošio Yamanaki zahájil výcvikovou školu jak šermu, tak boje holýma rukama; účast nebyla povinná, ale každý stál o to, aby je přijal a něco naučil. Diana je učila hrát stolní tenis a občas se nechala pohnout, aby ukázala dívkám nějakou svou fintu bojového umění, jíž by případně zmohly muže. Poláci byli většinou světlovlasí, po celém těle opálení, nosili dlouhé kadeře, stále štěbetali a smáli se. Velmi toužili vylepšit svoje tělo o barevné tetování, ale málokterým se přání mohlo splnit. Diana se mezi nimi cítila jako ryba ve vodě, překvapivě rychle se naučila polsky, samozřejmě nejdřív ty nejméně uhlazené výrazy; Tomáš se smál a Jerzy se pokoušel vysvětlit:

„Víš, sestřičko, tvá metoda hovoru s lidmi není nejvýhodnější! Pamatuj, když chceš někomu říct nějakou velkou ničemnost, zvýrazníš to daleko víc tím, že použiješ té nejzdvořilejší formy. Jistě, když na někoho namíříš pistoli, můžeš ho oslovit: »Zvedni ploutve, všiváku, než to do tebe nasypu!« Ale není daleko lepší ho zdvořile oslovit: »Vážený pane, kdybyste laskavě zvedl ty ruce nahoru k obloze, možná bych vás nezastřelil teď hned!« Uvidíš, že to bude mít stejný účinek!“

„No a když ty ruce nezvedne?“ ptala se Diana.

„Tak ho střelím mezi oči - ale zdvořile, vždycky jenom ve vší zdvořilosti!“

Tomáš sledoval různé činnosti svého syna s láskou a obdivem; ale doporučil mu, aby čas od času dělal také přednášky, protože to musí dělat každý rytíř povinně. Jerzy souhlasil a uvažoval, na jaké téma by přednášku vypracoval; zrovna v té době se hovořilo o jejich účesech, takže se rozhodl vyjádřit k tomu. Celý den nad tím hloubal a nakonec šel stejně za Dianou, která mu poskytla rozsáhlý historický přehled ze svých četných vědomostí. Jerzy měl radost a vypracoval tento text:

„Pokud se máme vyjádřit k péči o vlasy z hlediska magie, je třeba se především oprostit od představy, že tato činnost je bezvýznamnou součástí moderní hygieny a že úpravu vlasů určuje současná móda; taková myšlenka je výplodem dnešního zhovadilého materialismu, jako ostatně většina zmatených myšlenek. Především jakékoliv naše konání není zbaveno svého magického významu; dále pak škody (a to i neuvědomělé), které můžeme napáchat bezúčelným počínáním, jsou nedozírné. Vše, co souvisí s vlasy člověka, je důležitou součástí sexuální magie.

Především: hlava člověka je nejcitlivější přijímač jakékoliv energie; prsty člověka jsou její nejdokonalejší vysílač. Ten, kdo se z jakýchkoliv důvodů dotýká hlavy druhého, jej současně ovlivňuje svou energií, ať chce či nechce. Pokud v situaci, kdy provádí úpravu vlasů druhého, vyzařuje kladnou či zápornou energii, nabije jí toho druhého bez ohledu na svoje přání nebo na to, zda o tom vůbec ví.

Dále: vlasy jsou znamením svobody člověka; jejich odstranění je výrazem podřízenosti, poddanosti, otroctví. Ve vlasech čarodějky se udržuje její síla - zbavíme-li ji vlasů, zbavíme ji též podstatné části moci. Od nejprimitivnější doby jsou účesy podřízeny přísným zásadám, jejichž dodržování bylo podmínkou zdárného vývoje dotyčného jedince. Žádná kultura na světě nebyla tak pokleslá jako moderní civilizace, kde úpravu vlasů určuje módní časopis, jehož tvůrci jsou nevědomí a pošetilí lidé bez duchovního vědomí. V žádné kultuře se holiči nevzdálili natolik od svého poslání, aby na ně dokonce zapomněli.

Věnujme pozornost názoru některých dřívějších kultur:

Židé: Úpravě vlasů je věnována ve Starém zákoně pozornost na mnoha místech. Namátkou: Soudci Samsonovi bylo zakázáno stříhat si vlasy od dětských let, aby jeho síla nebyla ohrožena; když jej lstí ostříhala Filištínská čarodějnice Dalila, sílu ztratil a byl přemožen. Když mu vlasy opět vzrostly, přestože byl oslepen, svalil na hlavy svých protivníků chrám a všichni zahynuli.

Oholení hlavy je považováno za jeden z nejdokonalejších očistných obřadů; doporučuje se též při vyléčení z malomocenství. Při svatebním obřadu ortodoxních Židů jsou nevěstě oholeny vlasy na znamení poddanství muži; vdaná žena po zbytek života nosí paruku nebo si hlavu zavinuje rouškou.

Řecko a Řím: V počátečních dobách byla vlasům věnována značná pozornost. Oholená hlava označovala otroka. Rovněž zde bylo zvykem, že dospívající dívky byly stříhány při zahájení milostného života (později při svatbě). Když antická společnost dospěla do své vrcholné (a pokleslé) formy, upustila od starých zvyklostí a zavedla diktaturu módy.

Egypt: Oholená hlava byla znamením kněžského stavu. Egyptská společnost byla teokratickou monarchií, tj. faraón a veškerá šlechta byli současně kněží; takže ve své šlechtické funkci nosili všichni paruky, dokonce umělý vous. Pokud konali službu Bohu, předstupovali s hlavou oholenou. Výjimkou byli kněží zlého boha Sethiho (Sutecha), kterým vlasy rostly volně.

Fénicie, Babylonie, Persie: Znamením šlechtice byly vlasy volně rostoucí po celé hlavě a bradě; kněží byli oholeni. V tomto prostoru vznikla (nebo se rozšířila) zvyklost ostříhat poraženého soupeře na znamení potupy. Vedly se četné války a o podobné demonstrativní akce nebyla nouze.

Indie: Indická společnost je extrémně zbožná; jakákoliv činnost vyšších kast je předepsána ve Védách. Péče o vlasy je zmiňována též v Kámasútře, je to tedy součást sexuálních praktik. Tamtéž jsou definovány (kromě jiného) též požadavky na lazebnici, která byla považována za něco jako lepší prostitutka.

Bráhmanská kultura zahrnuje nejrůznější přístupy k vlasům: od úplného oholení, přes copánek zvaný šikha, který označuje vyšší kastu, po volně rostoucí vlasy, které se nikdy nestříhají. Vždy je ale tento přístup oprávněn Písmy a ten, kdo se tím řídí, je schopen své počínání vysvětlit. Komunita Sikhů považuje zkrácení vlasů bojovníka za trestný čin. Na druhé straně jsou chrámy, kde všichni příchozí, muži, ženy i děti obětují své vlasy s prosbou o ochranu bohyně Kálí či jiných mocných polobohů.

Nejblíže pravdě je, že ten, kdo si nechává růst vlasy dlouhé, spoléhá na vlastní síly, zatímco ten, kdo si hlavu oholí, se zcela podřizuje Bohu a dává se do jeho ochrany. To přechází též do kultury ovládající větší část Asie:

Buddhismus: Oholená hlava označuje služebníka Božího. Osoby, které dávají najevo svobodnou vůli (bojovníci) nosí účes, v němž alespoň jeden pramen je ponechán volně rostoucí (cop u Číňanů, samurajský copánek u Japonců, dva copy po stranách hlavy u Mongolů atd.)

Afrika: Veliká pestrost zvyklostí, lišící se kmen od kmene; není možné v krátkosti definovat společné zásady kromě jediné: každé počínání je podřízeno zvyklostem a tradicím, opřeným o náboženské zásady. Variabilita je značná, avšak málokdy je libovolná.

Amerika: Rovněž v této oblasti se pestrost zvyklostí vzpírá jednoznačné definici; je však nesporné, že ve velkých kulturách Aztéků, Mayů a Inků byla úpravě vlasů věnována velká pozornost. Důkazem jsou vyobrazení, která se zachovala i přes nelítostné pronásledování bílými dobyvateli.

Haiti: Stykem mezi původním indiánským obyvatelstvem, černými otroky přivezenými z Afriky a bílými pány se vyvinul obřad zvaný woodoo, který čaroději dává možnost ovlivňovat zdraví nebo život osoby, jejíž vlasy vlastní. Obvykle takový čaroděj své oběti škodí, ale může ji na dálku i chránit.

Germáni, Vikingové: Ostříhání vlasů znamenalo jednoznačně zhanobení soupeře a zbavení ho jeho síly. Je mnoho dokladů, že se síla osob vyspělých v magii skrývala ve vlasech.

Středověká Evropa: S rytířskou kulturou Evropy souvisí nedílně obřad, jemuž se říká postřižiny, a jemuž se šlechtic podroboval jen několikrát za život. Zásadou bylo, že stříhání vlasů musela provádět žena, která byla k dotyčnému muži vázána milostným vztahem. V případě, že za některých okolností prováděly stříhání vlasů profesionální lazebnice, byly pojímány jako prostitutky. Při postřižinách docházelo také k řadě dalších obřadů, z nichž mnohé měly značnou důležitost.

Zobecnění: Lze mít za prokázané, že činnosti při úpravě vlasů je třeba provádět s vědomím, že se jedná o záležitost důležitou. Není v žádném případě vhodné svěřovat takové činnosti nevědomým osobám. Při každém zásahu je nutno si důkladně promyslet a přesvědčit se v písemných pramenech, zda je žádoucí či dokonce nezbytný, kdo by jej měl vykonat, v jaké době,za jakých okolností. Je lepší, když úpravu vlasů bojovníka provádí žena než muž; lépe čarodějka než prostitutka (profesionální lazebnice). Je prospěšné spojit obřad stříhání s obřadem milostného spojení. V podstatě jediným rozumným důvodem zbavení se vlasů je jejich obětování, ať už výše postavené osobě (pánovi, milence či milenci) nebo přímo Bohu. Jiný důvod je důvod nesmyslný a v důsledku toho spíš škodlivý.“

Tomáš si Jerzyho přednášku vyposlechl, zakroutil hlavou a řekl: „Hm...“

Konečně se tu objevili i závažnější hosté: Béla Karcsagi ze Sárospataku v Uhrách, rytíř Ernö Merzsáros z Budapešti a rytíř Lukáš Vándlik z Nitry; z Kyjeva se dostavil Hryhoryj Dančenko, vypadající jako kozák s dlouhými kníry a rytířským křížem na růženci; z Moskvy dorazil rytíř Semjon Gusjatnikov, který zase vyhlížel spíše jako kupec. Přijel Ilarion Gantiara z Bukurešti, Ivan Arakčev z Varny a Mirko Staffič z Bělehradu; taky tu byl Praxiteles Lamborinakos Eufesis, který byl sice řeckého původu, leč byl počestným občanem města Dubrovníku; naposled dorazil zamračený chlap, kterému říkali Štara bez určení, zda jde o jméno či příjmení, ale byl to Albánec.

Také přijel rytíř Janusz Skrzetek, na něhož všichni tak dlouho čekali. Byl to muž kolem padesátky, v obličeji trochu podobný Tomášovi, ale jinak velmi rozdílný. Především byl obtloustlý, nízký a jako sražený k jedné straně; chodil dosti nahrben či nakloněn nalevo, podle Tomáše měl pošramocenou páteř. Když byl mladý, bojoval v nějaké bitvě a utržil tam pořádnou ránu šavlí, která by jej nadobro zchromila, nebýt řádových doktorů. I tak měl potíže s pohybem, hlavně levé strany těla; pohyboval se většinou krátkými poskoky a spíše než chodil, seděl na zvláštní sedačce, která byla rozkládací a kterou si vozil s sebou. Vůbec se vlastně nejmenoval Skrzetek, jeho jméno bylo Janusz Cziwinski a Skrzetek byla přezdívka, kterou mu udělili pro jeho nízkou a sraženou postavu. Protože však svoje jméno poněkud nechtěně proslavil a byl pod ním dlouhá léta hledán, přijal přezdívku za svou a časem všichni zapomněli, jak k ní přišel.

Na tohoto strýčka Skrzetka dal Jerzy daleko víc než na otce; také Tomáš si nevlastního bratra velmi vážil a dbal na jeho rady. Janusz byl velmi chytrý; ačkoliv se málo pohyboval, věděl o všem a co nevěděl, dokázal velmi rychle a přesně vykombinovat. Každopádně byl platný člen řádu a pro nepřítele byl značným nebezpečím. A bohužel, věděli to i oni.

Tomáš, Skrzetek a Lasęka se sesedli u ohně a dlouhou dobu diskutovali o polských záležitostech; resumé z toho vyplynulo takové, že zatím je ještě skutečně příliš brzy na celostátní povstání. Když to oznámili mládeži, nevyvolalo to žádné nadšení; ale že to řekl Jerzy, byli nuceni se uklidnit.

Pak projednával Tomáš své záležitosti s jednotlivými agenty, většinou se jednalo o finanční operace. Výjimku tvořili Rusové, s nimiž jednal i o politice; kromě jiného také o dodávkách zbraní do Polska, které měli zařídit a připravit tak šikovně, aby je mohli převzít Lasękovi povstalci.

„Jak je vlastně organizováno rozdělení Evropy podle řádových představ?“ ptal jsem se Tomáše. „Lasęka je ostře proti Rakušanům, Němcům i Rusům, kteří mají rozdělenu jeho vlast; přesto se zde s Rusy přátelsky baví a s Německým komthurem Janem Dunbarem dokonce spolupracuje. Jak to tedy je?“

„Řád má rozdělenou Evropu podle toho, jak se vytvořily mocenské sféry v minulosti; nepřihlíží se k tomu, co kdo dobyl v poslední době. Proto ruští rytíři musí souhlasit s tím, že se od nich chce odtrhnout Polsko, které jejich vláda zabrala. Templáři spolupracují, i když vznikne válka mezi jejich státy, jsme nadstátní organizace. V případě, že je to možné, dohodnou se komthurové či rytíři, jak válce zabránit nebo jak dosáhnout jejího rychlého a spravedlivého zakončení. Když se to nepodaří, potom se dohodnou, jakým způsobem válku vést, aby nebyly poškozeny zájmy řádu.“

„Takže když vpadnou Němci do Čech, co uděláš?“

„Pravděpodobně nebude dohoda možná; i když Dunbar a já bychom udělali všechno, abychom zabránili válce. Žádný z nás nemá za současné doby takové postavení, aby mohl svoji vlast zastupovat. V tom případě by se jednalo o to, kdo je na jakém území; kdyby vpadli oni k nám, bylo by mojí povinností bojovat proti nim, neboť rádi ruší pořádek a klid mého území. Dunbar by pak mohl buď varovat svoje lidi, aby na moje území nevstupovali, nebo aby se v případě střetnutí prokázali mým lidem; tak by se zabránilo, aby nebyli při likvidaci nepřátel dotčeni.“

„Aha. Jenže Polsko ani Rusko nemají svého komthura; obě patří do tvé provincie a ty je spravuješ. Co uděláš v tom případě?“

„To je věc, kterou se už dlouho snažím vysvětlit madridskému vedení řádu. Snažím se vyložit, že rozdělení světa na dvanáct dílů je v dnešní době nesmysl a nikdo nedokáže spravovat tak ohromné území, aniž by dělal chyby. Velmistr to nemůže pochopit už dvacet let; vysvětluje mi, že on Španělsko docela dobře ukočíruje. Nikdy nebyl mimo Španělsko, mapu světa si dovede představit jen velmi vzdáleně a o všech, kdo nejsou Španělé nebo Italové, si myslí, že jsou barbaři.“

„Neptal jsem se, co si myslí velmistr. Chtěl jsem vědět, cos dělal ty v rusko-polské válce.“

„Rozdělení Polska proběhlo ve třech etapách: bohužel poslední král Stanislav August byl trapný a neschopný politik. Oč byl lepší vědec a umělec, tím horší byly jeho politické činy a stejně tak byl smutný i jeho konec, když ho nakonec uvěznili v Rusku jako carova dvorního blázna. Řád tehdy nebyl schopen poskytnout mu moc velkou podporu. Byli jsme slabí; já byl tehdy ještě jen toužebným snem svých rodičů. Zdědil jsem provincii už oslabenou; od té doby to zkouším vyřešit.“

„Takže pravdu má Jerzy: je třeba povstání!“

„Pokud by se podařilo, pak ano.“

Nadešla noc schůzky. Už večer vyslal Jerzy svoje harcery na horu Radhošť, která se tyčila před námi; pak se všichni přítomní řádně omyli v jezeře, oblékli řádová roucha a zavěsili na krk svoje kříže. Také my jsme dostali kříže na obojky, abychom důstojně reprezentovali. A pěšky jsme se vydali na horu.

Tam už byla připravena velká hranice dříví; Jerzyho chlapci ji postavili a nyní čekali, až ji budou moci zapálit. Vojáci byli většinou jen v kalhotách a zlaté křížky jim svítily na opálené hrudi. Tomáš vyzval hosty, aby zapálili oheň čtyřmi pochodněmi, které drželi Skrzetek, Merzsáros, Dančenko a Gantiara. Když oheň vzplanul, usedl Tomáš na velký kámen v čele kruhu kolem hranice; ostatní rytíři se posadili na další kameny, také hosté, to jest Diana a Charry; my jsme ulehli u jejích nohou. Jerzy Lasęka zasedal v kruhu poprvé a musel všem ukázat svůj rytířský kříž, aby mu bylo uvěřeno. Tošio měl sice právo také zasedat v kruhu, ale zůstal raději s různými ochránci z doprovodu rytířů, se kterými se hodně sblížil. Rozuměj: většinu času se rvali jako psi, Tošio jim ukazoval svoje finty a oni se ochotně učili.

Povstal Tomáš Baarfelt: „Bratři!“ řekl a jeho hlas zněl velmi slavnostně: „Svolal jsem vás poprvé po sedmi letech, abychom projednali záležitosti mojí komthury; svolal jsem vás v době, která není lehká ani příliš veselá a která mě nutí, abych učinil mnohá závažná a důležitá rozhodnutí.

Všichni jistě víte, že mne potkala těžká ztráta: ztratil jsem svoji ženu Wandu, která byla zavražděna dosud neznámými pachateli v Olomouci, mém sídle. Proto tu není Wanda a proto zasedá na tomto místě rytíř Jerzy Lasęka. Také však zřejmě postrádáte Henryka Wagieru; nemohl se zúčastnit, neboť je v současné době zajatcem mých nepřátel.“

Nastal trochu šum; zřejmě nevěděli, co se děje s Tomášovým statkem a překvapilo je, že se Wagiera mohl dostat do zajetí.

„Ano, je zajatcem - a to navíc na mém vlastním statku! Kdybych vstoupil na půdu svého domu, byl bych možná zajat či zabit i já. Asi by vás zajímalo, kdo jsou lidé, kteří se odváží vztáhnout ruku na majetek komthura řádu. Jsou to docela obyčejní lidé, malí darebáci, policisté či dokonce zločinci, kteří se za policisty vydávají. Vědí zřejmě víc než dost o vraždě, kradou a ničí. A ohrožují můj život.“

„A to si necháš líbit?“ vykřikl někdo. „To nic neděláš?“

„Nenechal jsem si to líbit, o čemž svědčí, že jeden z nich před několika dny zemřel rukou Jerzy Lasęky. Prozatím jsem však nepodnikl frontální útok - z důvodů, které vám hned vysvětlím.

Dlouhá léta jsem komthurem; po prvních neúspěších, na které si doufám už nikdo z vás nepamatuje, jsem upevnil svoje postavení a moc tak, že si už nikdo neuvědomoval, že by se to mohlo změnit. Pokud pamatujete, bylo moje sídlo vždy na mém statku u Olomouce; kdokoliv přišel, byl vítán a pohoštěn a mé postavení bylo pro všechny zárukou stability vedení komthury.

To se teď změní - ačkoliv se vám to možná nelíbí. Za krátkou dobu opustím nejen svůj statek, ale i Moravu a celou monarchii Rakousko-Uherskou. Nevím ještě, kam půjdu; zpočátku budu přítomen na Hůrce, statku svého přítele Charry Guyrlayowa, později možná budu žít v Itálii, Španělsku nebo kdekoliv jinde. Nevylučuji ani, že se usídlím na Balkáně, v Srbsku nebo Bulharsku. O mých přesunech budete informováni, jak jen to bude možné.“

Baarfeltova slova vyvolala živý ohlas a ozvaly se výkřiky: „To je nepředstavitelné! Toulavý komthur bez sídla? Kam ti budeme psát? Kam máme za tebou jezdit?“

Tomáš rázně utišil shromáždění pokynem ruky.

„Nevymyslel jsem si to pro své potěšení! Není pravda, že je potulný komthur tak nepředstavitelný; některé země v nedávných dobách měly komthury, kteří cestovali z místa na místo, někteří dokonce měli značnou část svého území zakázanou! Takto to bude nyní i se mnou; a bohužel to nelze změnit.“

„Ale proč? Cožpak tě někdo vyhání z Rakouska?“

„Ano. Moje činnost je jim zřejmě velmi nepříjemná; a bude ještě nepříjemnější, až ztrestám ty, kdo mi ublížili. Ptali jste se, zda si to dám líbit; to samozřejmě ne, můžete si být jistí! Jenomže moje pomsta bude taková, že zřejmě budu považován za zločince a za nežádoucí osobu ve státě.“

„Nesmysl!“ řekl Karcsagi. „Zabili jsme přece už spoustu lidí a nikdy to nikomu moc nevadilo...“

„Milý Bélo, držel jsem v ruce už nejméně tři zatykače na tvoji osobu spolu se spoustou údajů, které by stačily na tvé uvěznění. To byly důsledky operací v Uhrách a na Balkáně. Díky přátelům se však podařilo zabránit tomu, abys už bručel někde ve Wiener Neustadtu, na Ilavě nebo v Sabinově...“

„Co bys potom musel mít na Merzsárose!“ smál se Karcsagi. „Nebo na kamaráda Mirko Staffiče, který je dokonce členem Černé ruky, všichni to vědí a nikdo mu nemůže ublížit...“

„Měl jsem v ruce zatykače i na tyto pány. Jmenovitě Mirko mne stál osmapadesát tisíc zlatých, kterými jsem musel přispět panu c.a k. Nejvyššímu prokurátorovi Stauffelmannovi.“

Mirko Staffič rozhodil rukama: „Pár šestáků! Však sis namastil kapsu na jiných kšeftech! Pokud mi to chceš mermomocí vyčítat, tak ti je můžu dát!“

„Nemluvil bych o tom; jenom dávám příklad. Beztrestnost pro vás, pánové, není žádná jednoduchá záležitost...“

„Co mám říkat já?“ zatřepal rukama Gusjatnikov. „Tvoje rytíře chrání za mírný úplatek tvůj Stauffelmann. Ale co mohu já, který nemá ani to nejmenší spojení...?“

„A co tvé spojení s Rasputinem, to není nic?“ zaryl si do Rusa Jerzy Lasęka. „Že tě nazývá milým bratrem - to nic?“

„Však mě to taky stálo pěkných pár tisíc! Rasputin je jako počasí: dneska tě objímá, zítra by tě uškrtil!“

„Nechte toho,“ ozval se Merzsáros. „Teď nám jde o to, proč nemůže ten Stauffelmann chránit i tebe. Nejsi na tom tak špatně, aby sis nemohl koupit vlastní beztrestnost, myslím!“

„V posledním případě Stauffelmann zklamal. Podle svědků je hlavou akcí proti mně jistý Joachim Feldsberg, tajný policista z Vídně. Pokud vím, nikdy jsem s ním nic neměl, ale vím o něm, že úzce spolupracoval s prokuraturou. To podle mých předpokladů znamená, že Stauffelmann buď nezasáhl, nebo že o akci proti mně vůbec neví. Nevědět o ní potom může jenom tak, že ho záměrně obešli, neoznámili mu to. Možná proto, že vědí o našem spojení a chtějí je překazit. Pokud došlo k druhé možnosti, že totiž nezasáhl, potom je možné buď to, že nemá možnost a je na tom tudíž špatně, nebo mi pomoci nechce; ale tomu bych se divil.“

„Máš ho za tak dobrého přítele?“

„Především je mi ten muž dlužen spoustu peněz a další peníze má zapůjčeny na moje doporučení od vídeňských bankovních ústavů; kromě jiného od Židů. Dále jsem mu mnohokrát nejrůznějším způsobem pomohl; mimochodem jsem ho dostal i do služeb státní prokuratury a zajistil mu postavení. Nevím, co je ve Vídni nového, ale mám snahu prosadit jej na místo ještě vyšší. Taky jsem několikrát vyžehlil jeho průšvihy...“

„To všechno ještě není důvod, aby tě moc miloval,“ ozval se Skrzetek. „Taky se mohl rozhodnout, že se tě zbaví!“

„To neudělá. Vím toho na něj tolik, že by mu zlomilo vaz, kdybych to zveřejnil v novinách. Není takový blázen; kromě toho ví dost o řádu, nejméně na to, aby si s námi nezahrával. Ví také, že kdyby se mne zbavil, jistě by se mezi mými rytíři našel někdo, kdo by ho za to poslal k jeho předkům. Kromě toho jsem mu nikdy neublížil, vždycky mu jenom pomáhal a může se spolehnout, že mu kdykoliv pomůžu i v těch nejšpinavějších akcích, do kterých strká ruce. Nevím, jak by se bez mých rad a pomoci obešel, až zase spadne do něčeho hodně nekalého. Už se to stalo častěji...“

„Takže soudíš, že tvůj Stauffelmann je odstaven od moci?“

„Kdyby byl odstaven, zřejmě by se na mne obrátil se žádostí o pomoc. Možná se někdo snaží odstranit nás oba dva, nebo Alfréd o tom ještě neví. Jinak si jeho nečinnost nedovedu vysvětlit.“

„A to veškerá tvá moc spočívá jen v tom Stauffelmannovi?“

„Ale ne! Víc než polovina celé společnosti ve Vídni mi má být za co vděčná. Samozřejmě se mohu obrátit na kohokoliv z přátel, ale Stauffelmann je nejvíc informován o mé činnosti i řádových záležitostech. Prozradil jsem mu toho dost; tím chci naznačit, že k němu mám velkou důvěru.“

„Ví toho tedy tolik, že mohl sám uskutečnit akci proti tobě?“ zeptal se tiše Skrzetek. „Například poslat agenty do Německa?“

„Myslíš na to také? To je spíš polehčující než přitěžující okolnost; pokud vím, Stauffelmann nemá žádné styky se zahraničím, ani o žádné neusiluje. Kromě mého statku snad nebyl nikdy mimo Vídeň a nejbližší okolí rakouských měst. Nebyl ani v Praze; jak by přišel na nápad použít českých banditů k boji v Německu?“

„To je jednoduché,“ smál se Jerzy. „Stejně jako ty použiješ v případě potřeby mých Poláků. Vytvořil rozvětvenou organizaci; jak vidno, má k tomu návod, prozradil jsi mu přece leccos o řádu. Mohl si tedy podle našeho vzoru vytvořit vlastní tlupu.“

„Vytvořit tlupu z lidí typu, jaké jsem viděl v Německu, není tak snadné, zvlášť v organizovaném státě. Oproti nám nemají tamti vůbec žádnou mravní úroveň a nedají se použít k ničemu, v čem je možné narazit. Můžeš se spolehnout, že o jejich činech ví okamžitě celé podsvětí; myslíš, že to někdo riskne?“

„Stačí jich přece použít pro jedinou akci. Myslíš, že by je využili podruhé? Naopak, po návratu z akce by je zabili. Alespoň já bych to udělal.“

„No ovšem, ty jsi mladý, divoký a velmi chytrý. Tobě by samozřejmě nikdo nemohl věřit!“

Lasęka se nadšeně vymrštil: „Výtečně! Vlastnímu synovi nevěříš, protože je příliš chytrý! Ale těm lidem samozřejmě věříš jako svatému evangeliu! Myslíš, že jsou hloupí?“

„Kdybych už nemohl věřit svým přátelům, potom se stavba, kterou jsem budoval tolik let, zhroutí jako domek z karet! Alfréd Stauffelmann není špatný člověk; je to můj přítel!“

„Tak důvěrný, že jsi mu dal nahlédnout do tajemství řádu. Ale stejně jsi mu neřekl všechno, to znamená, že mu nevěříš. Nevěříš mu tak, abys ho přijal do našeho kruhu. Proč?“ útočil Jerzy.

„Nemusím snad každému všechno vykládat! Nepřijal jsem jej do řádu, protože pro to nemá předpoklady. Je dobrý jako přítel, ale nemyslím, že by nám prospěl jako bratr.“

Jerzy chtěl něco říct, ale Skrzetek jej zarazil: „Počkej, chlapče. Znám toho Stauffelmanna; nezaměřuj se příliš na jeho osobu. Může to být kdokoliv jiný; nikdy ničím neublížil ani Tomášovi, ani řádu. Příliš se zaměřujeme na odhalení jeho osoby jako nepřítele. Třeba právě on je nevinný!“

„Nemyslel jsem na toho Stauffelmanna, to Tomáš o něm mluvil!“ pokrčil rameny Lasęka. „Měl jsem ho na mysli jako představitele třídy. Co když všichni tví přátelé od dvora tě zradili a chtějí se tě zbavit, komthure?“

„A důvod? Proč by to dělali?“

„Třeba je přestalo bavit dávat si radit a pomáhat od nepřítele! Pochopili, kdo skutečně jsi a jaké jsou tvé záměry s monarchií!“

„Udělal jsem pro tento stát víc dobrého než pro všechny ostatní ze své provincie! Žádný soudný člověk by mě nemohl obžalovat, že jsem mu uškodil!“

„Já jsem moc mladý a nic jsem neviděl, jenom slýchal. Slyšel jsem ale něco o české koruně, ke které ses tuhle nedávno moc lísal. Povídala mi to Diana, řekni, že to není pravda!“

„Každý rytíř je povinen zvyšovat svou vážnost a postavení jak v řádu, tak ve světě. Proč bych nemohl chtít určovat, kdo má nosit korunu na své hlavě? Stejně tak, jako bych chtěl vidět polskou korunu na tvé hlavě, mohu chtít také já něco pro sebe; je snad mezi pány někdo, kdo mi to chce vyčítat?“

„Fantastické!“ zasmál se Dančenko. „To bude snad první případ, že komthur sám sebe korunuje na krále! Že dal korunu někomu z příbuzných nebo přátel, to už tu bylo často; ale tohle bude nový precedent. Pozveš mě taky na korunovaci?“

Tomáš zrudl, ale neztratil klid: „Neříkám, že chci být králem sám. Proč bych ale nemohl přijmout korunu pro svého syna? Mám Denise - proč by on nemohl být českým králem?“

„Fajn!“ zasmál se Merzsáros. „V tom případě chci vědět, kdo je podle tebe vhodným kandidátem na trůn v Uhrách? Snad bys nechtěl, aby to vzal mladý Miklós Ernényi?“

Tomáš sebou zprudka škubl a obrátil se na něho; protože nic neřekl, bylo slyšet tichý hlas Jerzy Lasęky, který se šeptem ptal Lukáše Vándlika, kdo je Miklós Ernényi. Ale Ernö to slyšel:

„To ti povím já, chlapče. Je to mladý muž tak kolem šestnácti let, který má všechny přednosti, aspoň pokud bys ty byl ochoten je za přednosti považovat. Mimochodem je ti taky dost podobný, až na to, že mu raší kníry. Jeho otec hrabě Ernényi měl z toho kluka velkou radost, protože ve svém věku už nedoufal, že se dočká dědice. Ostatně, Tomáš ten rod velmi dobře zná, že?“

Tomáš Baarfelt zhluboka dýchal; zdálo se, že se mu organizace začíná poněkud vymykat z ruky. Ti chlapi si z něj očividně začínali dělat legraci. Přesto řekl klidně: „Ano, Ernö. Povídej ještě o Miklósovi, zajímá mě to!“

„Poslední dobou se začíná točit kolem mojí Eržiky! Upozorňuji tě jako... že mu přerazím nohy, jestli jí něco udělá!“

„Neměj péči,“ usmál se nevinně Jerzy Lasęka. „Určitě jí neudělá nic, co by se jí nelíbilo...“

„Poslouchej, ty klacku...“

„Co máš proti tomu stát se tchánem budoucího krále uherského?“

„Eržice je čtrnáct let! To by mohl pochopit i ten kluk!“

„Pokud vím, vychoval jsi ho a vyrůstali s Eržikou společně! Myslím, že je to jen dětské kamarádství a nikoliv nic vážného.“ soudil Baarfelt. „Kromě toho pan Ernényi si za sebe odpovídá sám a není důvodu, proč bych jej já měl v něčem omezovat. Jestli tvá dcera nemá dost rozumu, aby ho vyhodila ze dveří, je to snad její věc!“

Nastal šum; každý si polohlasně vyjasňoval stanovisko s nejbližším sousedem a zmatek počínal narůstat.

„Tak dost!“ promluvil Skrzetek. „Teď přece nebudeme řešit soukromé záležitosti rodu Baarfeltů! V současné době nemá Tomáš ani pomyšlení na to zasahovat do nástupnických práv Habsburků. Máme dost starostí s jeho komthurskou hodností!“

Praxiteles Eufesis povstal a servilně se uklonil: „Podle mého názoru by bylo vhodné, abychom našeho komthura podpořili ve všem konání. Nabízím mu jako vhodné sídlo malý letohrádek blízko Budvy na Dalmatském pobřeží, který bych mu byl ochoten zajistit za poměrně nepatrnou částku. Myslím, že by to bylo sídlo důstojné muže jeho významu a přitom naprosto bezpečné, neboť letohrádek je nad mořem, dobře opevněný z pevniny i z moře. Také k němu přiléhá přístav pro několik lodí a pár domků obyvatel, kteří jistě nebudou nikde nic povídat, pokud jim komthur nesáhne na jejich výdělky, spočívající v pašování zboží z Itálie do Turecka...“

„Je to letohrádek nebo město?“ ptal se Béla Karcsagi.

„Je to moudré rozhodnutí,“ řekl Ilarion Gantiara. „Nevím, co by bylo lepší než přesídlení!“

„Já vás úplně chápu!“ křičel Ernö Merzsáros. „Chcete komthura mít na Balkáně; doufáte, že pak na sebe strhnete jeho přízeň! Jenomže středoevropský komthur má být ve střední Evropě! Jsem pro to, aby se řád zasadil o uklidnění poměrů komthura Baarfelta a jeho setrvání v Čechách! To by všem vyhovovalo nejvíc!“

„Jak se to bere,“ smál se Hryhoryj Dančenko. „Z našeho hlediska je stejné, když je na Balkáně jako v Čechách. Ačkoliv Balkán by nám skoro vyhovoval víc, máme tam své zájmy!“

„Za polské rytíře odmítám!“ řekl Skrzetek. „V současné době, kdy se připravuje osvobození Polska, musí být komthur nablízku! Já souhlasím s plánem přestěhování do Německa, tomu nic nebrání!“

Arakčev, Staffič a Eufesis vykřikovali nějaké argumenty pro Balkán, ostatní proti; jenom Štara mlčel. Konečně do něho Staffič strčil, aby taky něco řekl - tak Štara vstal a řekl suše:

„Mám za to, že se příliš mluví o zbytečnostech. Nevím, jak si to představují ctění bratři; ale v této chvíli je zbytečné řešit takové problémy.“

„A co je podle tebe důležité?“ vykřikl Jerzy Lasęka.

„Především je nutno vykonat krevní mstu! Ve chvíli, kdy žije vrah Wandy Baarfeltové a nepřítel Tomáše Baarfelta, není možné domlouvat se o dalších cílech řádu! Nestydíte se ani trochu, bratři?“ Sáhl za opasek a vylovil pozoruhodně starou bambitku s dlouhou hlavní; potom vytasil ještě nůž, také dlouhý, zakřivený a velmi ostře broušený; obojím zamával nad ohněm.

„Když jsem se stal mužem, vysvětlil mi otec, že náš rod vede krevní mstu s rodem Ali Haradinů. Řekl mi, že Haradinové zabili dědečka, strýce, mého bratra Simila; a zabijí i mne, pokud já nezabiji Haradiny. Poté se vypravil do města koupit mi ručnici; na té cestě jej zabil Mehmed Haradin ze zálohy, odzadu! Od těch dob lovím Haradiny jako škodnou; zabil jsem jich už šestnáct, se zbylými jsem uzavřel mír a pokrevenství. Zbývají už jen dva, kteří uprchli do Turecka a slouží v pluku janičárů; budou-li chtít bojovat dál, zabiju i ty! Za manželku jsem si vzal dceru Haradinů Zuliku; a mám s ní dva syny, ti už nemají krevní mstu proti nikomu. To jsou moje zvyky! Proto nechápu, proč Baarfeltové nemstí krev svého rodu namísto planého řečnění!“

Nastalo překvapené ticho; pak Jerzy Lasęka dušeně zakašlal, jako by potlačoval chuť promluvit.

Tomáš Baarfelt vyslechl Štarovu řeč vstoje; během ní si založil ruce, protože měl-li je volně, měly sklon svírat se v pěsti. Nyní řekl:

„Máš pravdu, bratře; znám zákony a hodlám se mstít. Ale pro pomstu nesmím myslet jedním směrem, nesmím zapomínat na svoje povinnosti. Rozhodl jsem se vás svolat, abychom se poradili o osudu provincie; jednou z důležitých otázek je sídlo komthura. Vidím jen dvě možnosti: buď abyste mi povolili odejít ze svého území, nebo mne uvolnili a zvolili si nového komthura. V případě, že se tak stane, požádám bratra Charryho, aby mne učinil rytířem ve své komthuře, jakmile se uvolní místo. Prosím, bratři - řekněte svůj soud!“

Nastala vřava; všichni jeden přes druhého vykřikovali svá mínění, až je uklidnil Skrzetek: „Ticho! Je tady někdo, kdo by souhlasil s tím, aby Tomáš Baarfelt odstoupil z funkce komthura?“

Nikdo takový nebyl, takže Tomáš řekl: „Dobrá, děkuji vám. Přejete-li si tedy, abych vás nadále vedl, budete muset přijmout má rozhodnutí bez větších námitek. Vím, že se mnohému nebude líbit, co udělám. Ale nedá se dělat nic jiného!“

„Právě proto, že pod tvým vedením úroveň stoupla!“ volal Ivan Arakčev. „Nechceme, abys odešel!“

„Jenže musím. V této zemi mi hrozí smrt!“

„Alespoň řekni, zda míníš odejít navždy; nebo se vrátit?“

„Samozřejmě se vrátím, jakmile se poměry trochu uklidní. Ale to může trvat velmi dlouho!“

„Tak to budeme muset vydržet,“ usmál se Hryhoryj Dančenko. „Co horšího se nám může stát, než že nám komthur bude radit po vysílačce, místo osobně?“

„Bez komthura nám nebude dobře,“ řekl Gusjatnikov. „Nu, což se dá dělat! Dobrá, souhlasíme s tvým odchodem!“

Po Rusovi nakonec všichni odsouhlasili, aby Tomáš změnil své sídlo dle vlastního uvážení.

„Nyní k dalším otázkám! Před svým odchodem bych rád vyřídil veškeré záležitosti, které nás velmi tíží. Navštívil jsem Prahu a mluvil s Jindřichem Bornem. Má v agendě vzorný pořádek. Což se nedá říct o všech, kteří jsou mezi námi!“

„Co tím myslíš?“ vyjel si Merzsáros. „Myslíš tím mne?“

„Například tebe. V Budapešti je nepořádek značný; třeba proto, že se tam stále ještě potlouká Arpád Vereszényi. Nebo jsi to už vyřešil?“

„Arpád Vereszényi je zrádce, jehož jsme odsoudili dle našich zákonů. Ale co s ním máme dělat? Zatím se nám nepodařilo naložit s ním podle rozsudku.“

„Je snad Arpád Vereszényi nesmrtelný? Nebo nemáš zbraň?“

„Přece ho nemohu zastřelit já sám!“

„Mám snad přijet osobně do Budapešti a strefovat se do toho darebáka z pistole? Nemáš tam nějaké lidi?“

„Co kdyby se třeba Miklós Ernényi obtěžoval a místo schůzek s tvou dcerou šel odprásknout toho chlapa?“ zeptal se Lasęka. „Aspoň by měl večer na práci něco jiného než svádět ti Eržiku!“

Merzsáros se k němu zlostně otočil: „Milý chlapče, připomínáš mi toho kluka natolik, že bych ti nejradši vrazil jednu přes tvoji drzou hubu, jako to dělám jemu!“

„Nepřeju si nic jiného! Jestli umíš bojovat tak, že mě zmlátíš, až by ze mě stříkala krev, až bych se plazil a žebral o milost, tak mi tím způsobíš nezřízené potěšení...“

„Tím se nevyřeší problém Vereszényiho. A nemluvím ani o jiných, kterým jsme dali výstrahu a oni ji nerespektují. Ptám se tě, do kdy chceš těm lidem dávat volnou ruku k páchání ničemností?“ ptal se Tomáš.

„Nemohu to tak rychle zařídit. Nemám svého vlastního střelce! Born má štěstí, že má spolehlivého zabíječe!“

„V Maďarském národě zřejmě není spolehlivý člověk, který je ochoten zabít lumpa. Dobrá, zjistím ti pobyt jistého Gyuly Ártabogyiho; byl námořníkem a vrátil se do Uher po službě u Charry Guyrlayowa. Třeba ti pomůže...“

„Pocházel tuším z města Rosznyó nebo nějaké vesnice kolem,“ řekl Charry. „Ale adresu na něj nemám!“

„Mohl bych pomoci i já!“ řekl Staffič. „Mám pár lidí, kteří umějí tu a tam odpomoci od potíží!“

„No vidíš, stačí jenom se zeptat! Tady Dančenko nemá s ničím problémy, protože zkrátka nemá nepřátele. To zase Gusjatnikov, ten má všechno přímo zahnojené! Hryšo, pošleš mu tam dva lidi, dobře vyzbrojené! Ten svinčík zmizí do konce letošního roku!“

„Nechápu, čemu říkáš svinčík!“ ohradil se Gusjatnikov.

„Hlavní město prolezlé fízly a donašeči, různými zločinci a darebáky. Je nezbytné proti nim zakročit! To platí i o Moskvě a ostatních městech, hlavně velkých. Petrohrad mi leze krkem, rozumíš? Tvého slavného Rasputina mám už taky plné zuby. Ten mnich zmizí; nepůjde-li dobrovolně, zařídíš likvidaci násilím! Jistě se najde někdo, kdo není s jeho tureckým hospodářstvím spokojen. Chápeš to?“

„Ano, komthure. Provedu!“

„Proto! Teď mám kratší promluvu k Balkáncům. Vím, že vy, chlapci, se s nepřáteli Boha a lidstva nemazlíte. Ale taky u vás nepokračuje výstavba škol, nemocnic, divadel, univerzit, vzájemně se podporujících pokladnic! Váš lid chodí nahý a bosý, jí odpadky a umírá na nejrůznější nemoci. A vy neděláte nic, samozřejmě! Gantiara klidně nechá lidi v dunajské deltě umírat hladem! Arakčev si pořád ještě nezvykl, že nežije pod tureckou nadvládou a chová se, jako by mu země nepatřila. O tobě, Štaro, vůbec nemluvím! Krevní msta ti jde, ale pozvednout svou zemi z bídy ti dělá veliké potíže, viď? Pokud vím, na Balkáně se nic nezměnilo od římských dob, pořád od desíti k pěti! Chci dostat na stůl plány na pozvednutí těch zemí; co nejdřív! Chci taky, aby se plnily plány, které už jsou. Proč se nestaví nemocnice? Proč nevychováváte lékaře, učitele? Chcete snad, aby se komthur staral, kdo bude fačovat vašim lidem rány a léčit jejich úplavice a cholery?“

Bylo ticho, tentokrát neřekl nikdo nic. Až za chvíli se ozval Staffič: „Polákům a Maďarům ovšem nevytýkáš nic; a taky se nestarají o takové věci! Maďarsko utlačuje Slováky, to je ti jedno! Ale že já nestavím nemocnice, to vidíš!“

„Vidím všechno. Na to je na Slovensku rytíř, aby se staral o pozvednutí Slováků, řekl bych. Ovšem Lukáš Vándlik má raději pokojné vysedávání v Nitře než snahu udělat něco s neutěšeným stavem Slovenska. Naštěstí je na Slovensku dostatek lidí, kteří se starají o sebe sami, viď, Lukáši?“

„Podporuji Matici Slovenskou, jak mohu, to mi nikdo nemůže upřít!“ zvolal Lukáš Vándlik. „Jezdím po Slovensku a všude podporuji vlastence. Věř mi, komthure!“

„Věřím. Tak víš co? Od této chvíle odevšad, kam přijedeš, budeš posílat hlášení na pohlednicích. Moje hostitelka Diana z Guyrlayowu je sbírá; jelikož se nedostanou nikde jinde, než v určitém městě, budeš tam muset zajet. Tím získáme příkladnou kontrolu, kde kdo byl! To platí pro všechny, drazí bratři! Z každého místa akce pohlednici!“

„Jenže... na Svaté Rusi jaksi... pohlednic není!“ ozval se Gusjatnikov. „Kromě Petrohradu a Moskvy... a snad Kyjeva!“

„To je pravda, u nás taky ne!“ dodal Arakčev. „Kdo kdy o čem takovém slyšel, přátelé?“

„Kromě toho, i kdyby u nás něco takového bylo, obyvatelstvo by stejně nepochopilo, k čemu to slouží!“ řekl Ilarion Gantiara.

„Tak se to zavede!“ řekla Diana. „Bude to sloužit k tomu, aby se mně posílaly pohlednice. Však si lidi zvyknou!“

„Myslím, že by to neměl být špatný obchod,“ řekl Tomáš. „Naše tiskárny by to mohly vzít jako zakázku ve volných chvílích. Co myslíte, pánové?“

„Pokusím se to zařídit,“ uklonil se Eufesis. „Ale nevím, co to přinese. Snad, že bychom pohlednice prodávali hostům!“

„Všude jinde to dělají. Sledujte jenom Dianu; utrácí za pohlednice spoustu peněz. Pár sběratelů a budete bohatí...“

Ozvaly se zas nějaké diskuse, ale Tomáš je rázně uzavřel: „Je pozdě, páni bratři. Řekl jsem vše, co jsem měl na mysli. Teď se můžete vyslovit vy, co chcete ode mne a od řádu. Sdělte mi vaše požadavky!“

Někteří mu předkládali některé drobné problémy; obvykle se týkaly vložení peněz do jistých investic. Tomáš většinou vše schvaloval. Jen Lasęka mlčel.

„Tak,“ uzavíral Tomáš. „Má ještě někdo nějaké přání?“

Chvíle ticha; v poslední chvíli se zvedl Jerzy: „A co se stane s naší ubohou Rzeczypospolitou Polskou? O tu se nepostaráš, otče komthure? Co bude s naší svobodou? Teď je právě čas říct rytířům, aby přispěli na naše povstání, nemyslíš?“

Nastala vřava; většina přítomných byla proti polskému dobrodružství, zbytek proti tomu, aby je řád financoval.

„Dělej si, co chceš!“ vykřikoval Merzsáros. „Ale já nedám ani pengö! Neposkytnu ti vůbec žádnou pomoc při tvém povstání, protože ho považuji za předčasné a neuvážené! Maximálně bych ti mohl poslat Miklóse Ernényiho, tvého skvělého bratříčka! Zachází už v šestnácti se šavlí tak, že by ti byl posilou!“

„Vezmu ho, ale ještě radši bych bral pluk dobře vyzbrojených husarů! Co kdyby mi Uhry přispěly?“

„Nemohu ti dát nic. Jsem pod kontrolou Vídně! Jistěže, naši husaři jsou nejlepší na světě, ale to neznamená, že bych je chtěl poslat do Polska nechat se zabít za tvoje ideály!“

„Dost!“ řekl Tomáš. „O polském povstání budeme mluvit, až k tomu bude vhodná chvíle. Jerzy, nech všech diskusí!“

Jerzy zmlkl, ale tvářil se vražedně. Tomáš uzavřel schůzku.

„A nyní obraťme mysl k Bohu, bratři!“ Uchopil Bibli, kterou měl zasunutu do kabátu, otevřel ji a počal číst; namátkou zvolil knihu Kazatel, kterou měl velmi rád. Začal latinsky, pak přešel na češtinu; bibli Kralickou snad znal zpaměti. Několik veršů řekl německy, a zvláštní bylo, že stejně plynně přešel na maďarštinu a vzápětí řekl několik slov srbsky. Rytíři naslouchali jeho slovům se skutečným zbožným zápalem; když skončil, začal se každý ve svém jazyce modlit. Povšiml jsem si zvláště Rusů, kteří se modlili starověrecké modlitby s prsty složenými do tvaru kříže; od Andreje Rastopčenkova vím, že je to v Rusku zakázáno a sekta starověrců považována za kacíře. Tato mnohojazyčná modlitba zněla zvláštně a téměř nic jsem z ní nerozuměl; ale Bůh rozumí všem svým dětem a tak asi pochopil, oč jde těmto mužům.

Pak sloužil Tomáš na kameni mši svatou; po jejím skončení podal každému žitný chléb a víno ve zlatém poháru; rytíři přijali Tělo a Krev Páně, podali si ruce a rozešli se do svých stanů.

Ráno dorazili do tábora čtyři Poláci; jejich velitel nám byl znám, byl to harcer, který odjel do Polska s nějakou zprávou. Přinesl Tomášovi malou skříňku, kterou vezl opatrně zabalenou, aby se nepoškodila.

„Děkuji,“ řekl Tomáš, když ji dostal. „Jak je zařízena?“

„Při otevření se spustí mechanismus. Výbuch nastane okamžitě. Pojistka je tadyhle; vytáhneš tento hřebík z bedničky, je spojen s mechanikou spouště.“

Tomáš udělal okolo hřebíku půloblouček, potom nakreslil na víko skříňky kroužek s iniciálou V na jeho vrcholu. Na to vzal balicí papír, zabalil balíček a napsal na to adresu Henryka Wagiery. Jako odesílatele uvedl Tomáše Bergera; dalo se to snadno pochopit, byl-li někdo obeznámen se situací.

„Teď potřebuji někoho, kdo to odnese do Žiliny a podá na poštu!“ řekl, když skončil.

Přihlásil se Jerzy a přihlásila se taky Diana. „Radši já! Potřebuji se tam poohlédnout po pohledech a Jirka takové věci nesbírá! Nech jít mne!“

„Ale já pojedu s ní! Potřebuje přece ochranu, nebo ne?“

Tomáš se usmál a jemně objal syna kolem ramen: „Nepotřebuje. Myslím, že se bude umět ochránit sama; taky proti tomu, kdo by třeba měl zálusk... no, však nejsi dnešní!“

„Ale tati!“ usmál se Jerzy nejkrásnějším a nejneodolatelnějším ze svých úsměvů. „Vždyť já bych jí nic zlého neudělal!“

„Ty chceš mermomocí dostat výprask? Myslíš, že by si od tebe dala říct? Maximálně by tě zmlátila. Viděls, jak mává s Charrym! Ostatně, párkrát jsi s ní zápasil u vody a nevyhrál, pokud vím!“

„To je něco jiného! Víš, jsou jisté chvíle...“

„Věřím. Ale radši si nech zajít chuť!“

Jakmile vešlo ve známost, že Diana jede na výlet, Charry už radši sedlal svého koně. Buď nevěřil v počestnost Jerzyho úmyslů, nebo se chtěl taky podívat do Žiliny.

Po jejich odjezdu se Tomáš jal vyřizovat jednotlivé záležitosti s hosty. Hovořil s každým jeho jazykem, což v případě Balkánců byly jazyky velmi nesrozumitelné. Přesto však se zdálo, že všichni se ze schůzky rozjíždějí spokojeni a že Tomášova nadvláda byla rozšířena a upevněna.

Když všichni odjeli, vypůjčil si Tomáš od Jerzyho holicí potřeby, namydlil bradu a oholil si vousy. Ještě nikdy jsme ho bez vousů neviděli, tak nám připadal směšný; hlavně proto, že jeho brada byla velmi světlá proti opálenému obličeji. Takhle vypadal mnohem podobnější Jerzymu, téměř jako starší bratr; pouze vrásky kolem očí a trocha šedin na spáncích dávaly tušit, že je jeho otcem. Jerzymu se Tomáš líbil takto mnohem víc; aby to bylo ještě dokonalejší, dal si od jedné dívky přistřihnout i dlouhé vlasy. Dost se změnil; vysvětlil nám, že to je důvod této změny.

Diana a Charry zatím jeli horami; Tomáš jim nakreslil dosti přesnou mapu a ukázal, kudy se dostanou na státní silnici, která je spolehlivě zavede až do Uher. Bylo to asi pětatřicet mil; dalo se očekávat, že zítra odpoledne se nám zase oba vrátí.

Diana samozřejmě jela vpředu, pokud to jen šlo; ráda se s Charrym honila a že byla lehčí a měla tudíž odpočatější koně, často vyhrávala. Zato ráda zastavovala v různých vesničkách nebo samotách, prohlížela si domky a s potěšením si povídala s lidmi. Charry nerozuměl ani slovo, tak jenom tiše trpěl. Cestování s Dianou se mu občas nezamlouvalo, třeba když trvala na tom, že se najedí v obci jménem Makov, kde nebylo vůbec nic k vidění a jídlo mimořádně nechutné; ale už si zvykl vyhovět všem jejím záměrům.

Tak se rovněž stalo, že se potkali s místním obyvatelem. Byl to výrostek tak čtrnáctiletý a kráčel tímto slzavým údolím s důvěrou a oddaností hodnou filozofa. Jeho domovem byla silnice, někdy města a vesnice, na holi si nesl ranec a v něm dostatečnou zásobu měděného drátu a pastiček na myši, což byla jeho obživa. Momentálně byl navštívit ctěné rodiče, jimž odevzdal poměrnou část výdělku za minulé dva roky; za to byl odměněn zcela novým oděvem, neboť ten starý se stal již vlivem povětrnosti a děr zcela nepotřebným i na strašáka do zelí.

Dostane-li člověk nové šaty, cítí se samozřejmě daleko líp než osoba otrhaná a špinavá; proto mladý pán kráčel nadšeně po silnici, pískal si na fujaru a přemýšlel, jak by se někde zadarmo najedl, neboť měl ukrutný hlad. Ten měl samozřejmě od chvíle, kdy procitl k životu v matčině náruči; nicméně si na něj pořád ještě nezvykl a cítil podvědomě, že někdy by se měl dosyta najíst. Když se proti němu objevili dva jezdci, bystře si je prohlédl a usoudil, že bude vhodné projevit trochu zdvořilosti. Pročež smekl klobouček a prohlásil:

„Kézi csokolom, pánstvo veľkomožné...“

První z jezdců před ním zarazil koně, (jednoho ze dvou, každý měl dva, oba osedlané). Pak jezdec seskočil a zastavil se před chlapcem, takže seznal, že je to dáma. Velmi krásná dáma se zlatými vlasy, v šedivém cestovním oděvu dost zvláštního střihu. Ovšem mladík si odvykl čemukoliv se divit, když by mu údiv nemusel být ku prospěchu.

„Kampak máš namířeno, chlapče?“ zeptala se dáma kupodivu česky, což podle chlapcových představ dámy nemívají ve zvyku.

„Nuž - kade tade,“ odpověděl opatrně. „Do sveta idem!“

„Výborně,“ smála se. „A kdopak vlastně jsi?“

„Nuž, kto bysom? Drotár som, pani veľkomožná...“

„A odkud jdeš?“

„Ztade. Z Oravy.“ ukázal za sebe palcem.

„Tam se nosí takovéhle šaty?“

„Či ste také nikdy nevideli? Všade u nás nosia taký kroj...“

Diana si s nadšením prohlížela vyšívané bělostné kalhoty, ještě víc vyšívanou košili, tmavě hnědou kazajku a klobouček vybíjený cvočky; dokonce i krpce, přivázané řemínky, se jí zamlouvaly. Navíc byl chlapec stejně tak velký jako ona.

„Co bys tomu říkal, kdybych ty tvoje šaty koupila?“

„Čože byste?“ zarazil se. „Kúpiť moje šaty? A to už prečo?“

„Líbí se mi. Dám ti za ně deset zlatých!“

„Desať zlatých?“ nevěřil svým uším.

„Jestli je ti to málo, dám ti dvacet!“

„Dvadsať zlatých? Ale pani veľkomožná, veď toto je predsa...“

„Tak dobře, nebudem se hádat! Třicet, ale ani o krejcar víc!“

„Beriem!“ vyhrkl zprudka. Napadlo mu, že bude-li otálet, ta zvláštní dáma si to rozmyslí a ten neuvěřitelný obchod mu uteče. Přestože nebyl na světě dlouho, nebyl hloupý.

„Dobře. Tady máš třicet zlatých.“ Diana sáhla do náprsní kapsy a odpočítala chlapci šest pětizlatkových bankovek.

Dráteníček se svlékl mnohem rychleji, než kdyby ho čekala milenka; chmátnul po penězích a vmžiku je měl schovány v uzlíku. To, že zůstal na cestě jen v kratičkých soukenných spodkách, mu zřejmě vůbec nedělalo starosti; spíš se chystal zmizet.

„Počkej!“ zarazila ho. „Mohl bys mi pomoci to obléknout?“

„A to už prečo, pani veľkomožná? Veď to je chlapčenský kroj, taký nemôže nosiť taká pani...“

„Třeba aby se mi líp jelo na koni, nemyslíš?“

Nemyslel; taky na koni nikdy nejel. Zůstal vyjeveně stát vedle Diany a přihlížel, jak svlékla šedivý cestovní oděv, složila ho a schovala do brašny, potom se pracně oblékala do jeho kroje. Pomohl jí utáhnout opasek a splést řemínky u krpců; Diana si svázala vlasy do uzlu a schovala pod ten ocvočkovaný klobouček.

„Jaj, ale toto pani veľkomožnej veľmi svedčí!“ pochválil ji.

„Opravdu?“ potěšila se. „Sluší mi to?“

„Nespoznal by som, že ste taká veľká dáma z mesta! Na moju hriešnu dušu, veril by som, že je to niekto z mojích kamarátov!“

Diana k němu pocítila vřelé sympatie. Neuměla je vyjádřit jinak, než že mu přidala ještě dvě zlatky; také ty dráteník schoval tak rychle, až se divila. Pak se zamyslel a podal jí svou fujarku: „To iba tak, aby ste nepovedali, že som pani okradol! Berte, pani veľkomožná, veď ja si čoskoro urobím druhú!“

„Děkuji ti, jsi velmi laskav!“ řekla a nasedala na koně. Kluk se zatím otočil a vydal se rychlými kroky směrem, odkud přišel. Diana popohnala koně za ním: „Hej, kampak? Chtěl jsi přece do světa?“

„Ale, čo bysom sa kade vláčil?“ rozhodil nahými pažemi. „Veď čo bysom robil vo svete, keď mám peniaze? Budem vari najbohatší chlap v dedine - načo bysom teraz kaličil nohy na ceste?“

Diana se rozesmála. „A co ti řeknou, když se vrátíš?“

„Čo už ja viem, čo by mi mohli povedať? Až uvidia toľké peniaze, zmĺknu od radosti!“

Vesele se smál a klusal vedle jejího koně, tak zastavila: „Vylez si na náhradního koně, nechoď pěšky! A je daleko ta tvoje dědina?“

„Ále čoby - kúsok po hradskej a eštie hore kopcom...“

Tak se s nimi svezl kousek po „hradskej“, potom se zdvořile rozloučil a vydal se „hore kopcom“. Diana byla celá nadšená, Charry už méně; soudil, že ze sebe zbytečně dělá šaška.

„Jen počkej, uvidíš, jak se nám bude krásně vyjednávat se zdejšími lidmi, jen co na nějaké narazíme!“ slibovala mu.

Skutečně asi za půl hodiny dorazili k nějaké vesnici; Diana vjela do dvora a zdvořile požádala, zda by nemohli koupit mléko a trochu chleba a masa. Selka málem padla do mdlob, když ji slyšela mluvit tak zdvořile česky; ale jak uviděla peníze, jako by do ní vjel satan. Hbitě snesla „veľkomožnému pánstvu“ všechno, co měla v domě a byla ještě ochotna půjčit si něco na zub i od sousedek, jen aby „mladý pánko“ byl spokojený. Vysloužila si pět zlatých, běžela ještě kousek za nimi, chvalořečila a slibovala pomodlit se k Panence Marii za odpuštění jejich hříchů. Diana to sice moc potřebovala, ale nezastavila.

K večeru zastavili v městečku, které se jmenuje Povážská Bystrica a vyniká tím, že místní kostel má každou věž jinou. Tento zvyk je rozšířen i v mnoha dalších městech tohoto kraje, jen Diana to nechápala. Místní lidé zas nechápali ji, protože sháněla něco k večeři. Jejich rozum možná dovedl pochopit, že člověk má po celodenní cestě hlad; ale nechápali, jak někoho může napadnout chtít jídlo zrovna od krčmáře, který je tu přece proto, aby se všichni přítomní opili do bezvědomí. Nakonec přece jenom přinesli hustou zelnou polévku, do níž byla nasekaná klobása; obojí bylo vynikající a když to doplnili chlebem, najedli se přímo skvostně. Jen chudák krčmář nedokázal pochopit, že ani potom se neopili, jak je v kraji zvykem.

Naopak, pokračovali ještě kousek proti proudu Váhu a zastavili ve vesničce, nad níž se tyčí zřícenina mohutného hradu. V tom hradu strávili noc; možná by se jim bylo podařilo najít nocleh v některé chalupě, ale noc byla krásná a nechtělo se jim někomu vysvětlovat, co tam dělají a proč.

Ráno se pohnuli dál; byli nuceni přebrodit řeku, v těch místech sice dost širokou, ale mělkou. Na druhé straně, poblíž vesnice Súlov se zamotali do rozsáhlého skalního města, kde žily jen lišky a skalní orli; velmi se jim tam líbilo, až na to, že Dianin kůň klopýtl a zřejmě si zranil nohu, takže kulhal. Jela tedy jen na jednom; tak dorazili do městečka, které se jmenuje Bytča a kde se jim zalíbil renesanční zámek; zastavili ale u nějakého domku na předměstí a Diana se vyptávala na cestu. Přestože ti lidé byli na první pohled chudí, ochotně je pozvali přespat a podali jim večeři, sestávající z brambor a mléka; když Diana chtěla zaplatit, hospodář se rozhněval a ostře odmítl.

„Čo byste platili, vari nie sme ľudia? Došli ste ku nám ako hostia; keď my prídeme k vám, dáte nám vy! Hambil by som sa prijať peniaze od ľudí na ceste, ako ste vy...“

Diana se zahanbeně omluvila a připomněla včerejší zkušenost z bohatého statku. „Veď hej, taká pani statkárka by z ľudí aj kožu zodrala! My sice nie sme bohatí, ale aj tak nechceme nič, čo nám nepatrí!“ oznámil jí hrdě hospodář.

Poseděli s nimi dost dlouho; Charry popíjel se starým pálenku a dokonce si s ním po čase začal i rozumět. Diana zatím vyprávěla hospodyni o světě. Oba ti lidé byli prostí, ačkoliv starý byl na vojně dokonce až v Itálii a Německu; časem se rozvzpomenul na nějaká slova, která ho tam naučili. Uměl samozřejmě maďarsky, ale tomu zas nerozuměl Charry ani Diana. Vychovali sedm dětí; dvě z nich bohužel umřely, zbylým pěti se daří dobře, jen se příliš rozběhly po světě. Nejstarší se odstěhoval do Ameriky, druhý syn žije v Prešporku a má se tak akorát. Dcérky jsou vydaté, mají kupu dětí a málo chodí na návštěvu. Jenom nejmladší synek žije doma, dělá pacholka u koní a podporuje staré rodiče. Tak si všichni dobře žijí v bázni Boží.

Právě v té chvíli přišel domů nejmladší syn; po pravdě řečeno, přišel se dvěma kamarády, kteří jeden podpírali druhého a z plna hrdla vyzpěvovali veselé písně. Diana zvědavě vyběhla na zápraží; jak ji viděli, hned se na ni drze a hrubě obořili, co že tu dělá. Protože jí jeden z nich chtěl hned nějakou vrazit, Diana na nic nečekala a párkrát s každým praštila o zem. Pak, když se už nehýbali, je polila vodou z okovu a zase přivedla k vědomí.

Sesedli se potom ve světnici; mládenci byli schlíplí a otec je přísně káral, že došli domů opilí. Chlapci pokukovali po Dianě a nechápali, jak je mohlo děvče oblečené jako kluk všechny tři naráz zmlátit, když oni dokáží sami hravě vymlátit hospodu. Radši šli spát, Diana s Charrym do sena na půdě, chlapci na lavice v kuchyni, hospodář s hospodyní ve světnici na jediné lůžko.

Ráno, když se Diana myla na dvoře u studny, zas se objevili ti tři; zívali na celé kolo a jenom zírali, protože si ještě nestihla obléknout košili. Ale pamatovali se na včerejší výprask, tak se chovali slušně, hlavně proto, že vylezl i Charry. Pomáhali jim postarat se o koně a Charry starostlivě prohlížel nohu tomu zraněnému.

„Co se dá dělat, budu muset v Žilině koupit jiného. To nám snad nemůže udělat škodu, co, Diano?“

Proto také zchromlého koně nechali starému hospodáři na starost; Charry mu vysvětloval, jakým způsobem má na nohu přikládat obklady a starý souhlasně pokyvoval hlavou.

„Hej, dobre. A kedy si veľkomožný pán pre koňa príde?“

„Už nikdy; přece se nebudeme kvůli jednomu koni vracet!“

„A čo ja s ním budem robiť, keď vyzdravie?“

„Jezdit. Je cvičený k jízdě i k tahu, můžete ho používat, na co chcete. Nechte si ho, však se vám k něčemu hodit bude...“

„Ale pánko! Taký kôň predsa stojí peniaze! A veľa peňazí!“

„No ano, proto vám ho tu nechám a nepustíme ho do lesa!“

„Nechte si ho jako odměnu za pohostinství a v upomínku na naši návštěvu!“ dodala Diana.

„Ale veď to je kôň pre grófa a nie pre sedliaka! Vari mi ho len tak nemôžete dať!“

„Môj muž a ja sme grófi z Guyrlayowu!“ pochlubila se Diana.

„Bože môj! A čo teda robíte tu u nás, v Hornom Uhorsku?“

„Jsme hosty knížete Baarfelta.“ řekla neuváženě.

V té chvíli starý klekl na kolena, uchopil její ruku a políbil. Také žena okamžitě klečela na kolenou, mladí alespoň uctivě sklonili hlavy. „Nech Boh Všemohúci požehná palatína Baarfelta! Keby som bol skôr vedel, uctil by som si vás, ako sa patrí; odpustite mi, Vaša Svätosť...“

„Vy také znáte Tomáše?“ podivila se Diana. „Odkud?“

„Počul som jeho meno. Všetci ľudia o ňom rozprávajú, aký je dobrý a jako ľuďom pomáha...“

„A přece je právě nyní v boji proti nepřátelům, kteří mu zabili ženu a uloupili syna. I jeho samého chtějí zabít...“

Starý muž povstal a zahleděl se na věže městských kostelů; rýsující se na obzoru. Pak pozvedl mozolnatou pěst a zahrozil někam do daleka: „Nech Boh ztresce všetkých, čo naňho vložili ruku! Preklínam tých vrahov! Nech ích zasiahne Božia pomsta!“

„Stane se. Proto jsme tady my...“

Stařec ještě jednou políbil Dianě ruku; mladý přiběhl a pomáhal jí do sedla, ačkoliv to vůbec nepotřebovala. Odjížděli, zatímco starý sedlák jim uděloval své požehnání.

Do Žiliny dorazili okolo deváté hodiny ranní, to jest v době, kdy se otevírala pošta i jiné důležité úřady. To město se jim velmi zalíbilo, zvláště Diana se procházela po tržišti, nadšeně si prohlížela kostely a nakoupila pohlednice, jak je jejím zvykem. Také si po cestě obhlédla zámek na předměstí Budatín, ve kterém se nyní nachází posádka husarů v červených kabátcích. Sice by s nimi ráda pohovořila, ale nechtěla být nápadná.

Objevili poštu, Diana sesedla s koně a rázně vstoupila dovnitř. Místnost pošty byla úplně prázdná, okénko spuštěné a na něm pověšená cedulka v řeči maďarské, ale pro méně vzdělané tam bylo tužkou připsáno: „Neklopať, nerušiť - zavreté!“

Diana se nikdy nedala odradit od svého úmyslu; napřed na to okénko zaklepala prstem a když se nic neozvalo, zabušila na ně pěstí a bouchala tak dlouho, dokud se neotevřelo; objevil se postarší úředník a když ji viděl, mohl prasknout vzteky:

„Čože tu rampluješ, fakan akísi? Vari niekde horí?“

„To ne, ale chci poslat balík.“

„Bodaj ťa čerti brali! Čo nevidíš cedulku?!“

„Pokud vím, je tady pošta a ta má být otevřena od devíti! Na dveřích visí úřední hodiny a pokud vidím, je půl desáté!“

„Akýže si chytrý! Akiste vieš aj čítať?“

„No a co má bejt?“

„Tak by si si mohol prečítať, že je zatvorené!“

„Už je hádam otvorené!“ prohlásila Diana a zadržela okýnko rukou, aby je nemohl zabouchnout. Starý pošťák zfialověl.

„Ale už aj sa prac odtiaľto, sopliak! Lebo zavolám žandára!“

„Tvýho žandára se tak leknu! Má být otevřeno, tak jsem tady! Ujišťuju vás, že se odtud nehnu, dokud nepošlu ten balík!“

„Odroň prekliaty! A prečo hovoríš po česky, či hádam po slovensky alebo po maďarsky nevieš?“

„Ale viem... ibaže som... dlouho žil v Čechách!“

„Čvarga sedliacka... nuž daj ten balík, do čertovej matere!“

Diana ho nedala do čertovej matere, ale do okýnka; pohlédl na něj a nejdřív ze všeho si povšiml zřetelného nápisu „Peníze!“, orámovaného červenou tužkou.

„Čože, vari len toto nie su peniaze! A toľký balík?“

„Ano, jsou to peniaze.“

„A kdeže si ích potiahol? Ale už aj volám žandárov; akisto si ích ukradol a chceš ích poslať preč, než sa na to príde! Kde by taký ako si ty nabral toľké peniaze!“

Diana usoudila, že má částečně pravdu. „Ale to nie ja... posílá to môj pán, rozumějte...“

„A kde že je tvôj pán?“

„Tam venku, u koní...“

Poštmistr se osobně došel přesvědčit k oknu, že tam skutečně stojí nějaký chlap s koňmi. „Taký veľký, ako dáky medveď!“ bručel si. „A prečo si sám neprišiel, to je taký veľký pán?“

„Hej, veľký. Gróf!“ pochlubila se Diana.

„A čo ty s ním máš do činenia?“

„Pán gróf neumí ani česky, ani slovensky, jen německy. Tak já mu tlumočím.“ Diana mluvila vždy ráda pravdu, aspoň částečně.

„Nuž... to je možné. Nože ukáž ten svôj balík...“

Položil jej na váhu a poněkud se podivil: „Tie tvoje peniaze sú dáke ťažké! Ako by to bolo železo, alebo čo! A taký balík - veď to by bolo niekoľko desiatok tisíc!“

„Ale ne - oni jsou... v drobných, víte? V mincích!“

„V minciach? Vari len načo?“

„Pán si tak přeje.“

„Parom do tvôjho pána! Nuž dobre. A čo je to ten... Wagiera?“

„To je ten, který má ty peníze dostat.“

„Aha!“ poštmistr si to pečlivě zapsal na nějaký úřední blanket. „A kdo je ten... Berger?“

„To je ten, čo to posiela. Môj pán.“

I to poštmistr zapsal. „A kto si teda ty?“

„Ja som... hen oný - Gašpar Šupka, z Oravy! A prečo?“

Také to poštmistr zaznamenal a ještě červeně podtrhl. „Pre poriadok! Teraz zaplať porto! Lebo neslobodno zadarmo balíky posielať! My sme poštový úrad, rozumieš?“

Diana zaplatila, co jí určil. Poštmistr byl spokojen.

„Nože vidíš! Ale iba sa čudujem tvôjmu pánovi, že si zobral takého hlúpeho somára za sluhu!“

„Jo. Já sa niekedy taky čudujem.“ řekla Diana a šla.

Charry už tušil nějakou čertovinu. „Kde jsi byla tak dlouho? Už jsem ti chtěl jít na pomoc!“

„To jenom pan poštmistr, víš? Přesvědčoval mě, že sis mě neměl brát, že to byla chyba.“

Charry údivem pootevřel pusu: „Prosím tě! Jak to může poznat po tak krátké chvíli?“

Koupili na tržišti koně, sice ne tak dobrého jako ten dřívější, ale nejlepšího z těch, co byli k mání. Diana pobíhala od zvířete ke zvířeti a nevěřila vlastním očím: některá vypadala přesně stejně jako rytiny, které před dávnými věky vytvořili pravěcí umělci v jeskyni Les Combarelles ve Francii. Když to řekla Cikánovi, jenž koně prodával, nechápal sice nic, ale zbystřil pozornost; chtěl za nízkého svalnatého koníka s krátkou naježenou hřívou a úhořím pruhem na hřbetě horentní sumu a zaklínal se všemi svatými křesťanskými i pohanskými. Shodou okolností však, když Charry sahal pro peníze do náprsní kapsy kabátu, uvolnil svůj komthurský kříž na krku a Cikán znamení zahlédl. Vmžiku mu tmavá pleť zešedla hrůzou a v tu ránu slevil na rozumnou cenu. Cikánky s cikáňaty, které čekaly okolo a chtěly žebrat, se na jeho pokyn rozprchly jako hejno vrabců.

Potom se vydali na zpáteční cestu; i když jinou trasou a pomaleji. Diana během cesty zkoušela svého nového koně; přišla na to, že je sice vytrvalý a houževnatý v jízdě, bohužel také v odporu ke všemu, co se mu nelíbí. Nějakou dobu zásadně odmítal poslouchat a snažil se ji shodit, což se mu podařilo vždy v nejnevhodnější chvíli. Časem ho počala podezřívat, že sleduje její počínání a jakmile postřehne, že mu počala důvěřovat, ihned ji shodí, aby ji poučil, že mu není co věřit.

„Prosím tě, co s tím zvířetem pořád děláš?“ zlobil se Charry, když jí ho už popáté musel chytat. „Vypadá to, že neumíš jezdit na koni! Nebo tě tak hrozně baví válet se mu pod kopyty?“

„Zkus to sám, když jseš tak chytrej!“ prskala Diana a škrábala se potměšilému koni na hřbet. „Vidělo by se, jak dlouho by ses na takové potvoře udržel!“

„Kůň je zvíře určené k tomu, aby svého jezdce poslouchalo!“ poučil ji Charry. „Pokud to samozřejmě není kůň divoký, jehož je zapotřebí nejdřív zkrotit a těmto dovednostem naučit. Já už jsem zkrotil tolik koní, že...“

„Si klidně můžeš ještě jednoho!“ zavrčela vztekle. „Ten Dežo tě pěkně napálil, když ti ho prodával! Měl ho prodat do salámu!“

„Tvůj koníček je hodné a přítulné zvíře,“ Charry se naklonil a poplácal její zvíře po krku. „Nemůže chudák za to, že se na něj posadila potřeštěná ženská, která si s ním neví rady!“

Kůň po něm zašilhal jedním okem, zafrkal a kousl ho. Charry počal hovořit směsicí několika jazyků najednou.

„Já se tam vrátím a toho Deža zabiju!“ vyhrožoval.

„Jsme už moc daleko,“ šklebila se Diana spokojeně. „A nejmenuje se Dežo, ale Ištván. Říkal to.“

„To ho neomlouvá! Posadím ho na tu jeho mrchu hubou k ocasu, pak je nakopnu a ať se sveze, mizera podvodnická!“

Diana zatím hladila svého koníčka. „Tohle bude Dežo! Však já si ho ochočím... podívej, jak se to dělá!“ vytáhla z brašny kousek starého chleba a podávala mu ho na ruce. Dežo jej obratně sebral a Diana vítězoslavně ukázala Charrymu: „Vidíš? Chtěl kousnout, ale nekousl, protože jsem šikovná a uhnula jsem včas!“

„Hm... vidím!“ řekl Charry. „Udělej to ještě jednou!“

Diana ochotně a ráda předvedla. Dežo jí skutečně nic neudělal, hlavně ovšem proto, že si dávala dobrý pozor. Charry tedy přiznal, že se jí skutečně podařilo naučit své zvíře základům slušného chování a Diana se chystala nasednout. V té chvíli Dežo využil příležitosti a kousl ji do boku. Byla škoda, že krajina netrpěla suchem; nad jejími nadávkami by se hory zazelenaly.

„A já měl pořád starost, že se po cestě budeme nudit! Vypadá to, že zábavy bude až moc!“ komentoval spokojeně.

„Jo! Tady bude srandy, až se všichni budeme třást děsem!“ řekla a nasedla znovu, tentokrát se vší opatrností.

Chvíli jeli mlčky, pak najednou Diana zajásala; kupodivu se Dežo ani nesplašil, ani nepokusil ji dostat ze sedla. „Já už vím, co s ním udělám! Dám ho darem Jerzymu, ať si užije!“

Jerzy vyčkával v táboře a netušil nic zlého. Jeho harcerů už zase přibylo, teď jich bylo nejméně padesát a měli taky spoustu nákladních koní. Plukovník Lasęka měl dost práce, než své veselé bojovné mládence i těch několik dívek uklidnil; vlkošedí psi se potulovali po táboře a šikmýma zlýma očima úkosem pozorovali, co by kde ukradli.

Tomáš přivítal navrátilce a Diana se dost zarazila, když ho viděla bez vousů.

„Posledních deset let mě v Olomouci nikdo nezná jinak než vousatého. Toto je součást přestrojení. Jeden můj nepřítel Schibbl je mrtev. Druhý Bečka bude co nejdřív, jen co pošta dojde do Olomouce. Mimo nich mě nikdo z nepřátel nikdy na vlastní oči neviděl, není tedy nebezpečí, že by mě poznali.“

„Skvělý!“ zajásala Diana. „Neměla bych se taky přestrojit? Třeba bych si ustřihla vlasy, jako jsem nosila v Arminu, nebo...“

„Opovaž se!“ vyjel na ni Charry. „Nasekal bych ti, pamatuj si!“

„Seš surovec!“ odsekla. „Jinde si mě jinak vážej, víš? Tomáši, co ty si o tom myslíš?“

„Myslím, že v celém státě není jediný člověk, který by mohl dát policii tvůj popis; už proto, že jsi pokaždé úplně jiná. Nevím, jak by se jim podařilo poznat tě podle některého z popisů lidí, na kterých jsi zapracovala.“

To Diana uznala a na přestrojení netrvala.

„Ovšem, ta jizva pod okem působí vyloženě eroticky,“ podotkl Jerzy. „Co to muselo být za borce, že tě přemohl?“

„Budeš se divit, byla to větev borovice. Můj kůň mě o ni sundal; ale není to jizva, jenom drobnej šrám. Chceš taky takovej?“

„S potěšením přijmu každý tvůj dar...“

„Tak tady máš mýho koně. Jmenuje se Dežo a za minulý dva dny mě osmkrát kousl a dvakrát kopl. Víckrát to neudělal, protože jsem si dávala pozor; což však neznamená, že by to nezkoušel při každé příležitosti. Kromě toho má pozoruhodnou představu, že kůň má být špinavý; vysloveně nerad se nechá hřebelcovat.“

„Co se divíš, je to hucul! Takovýho jsem měl a odnaučil jsem ho všem podobným trapným zvykům!“

„To by mě vážně zajímalo, jak jsi to udělal.“

„Dáma chce vidět, oddaný rytíř předvede!“

Jerzy se vydal k Dežovi, počal ho obdivovat a znalecky jej poplácal po krku. Tak skvělou příležitost nemohl Dežo vynechat; chňapl po něm a chytil ho za rameno, ovšem Jerzy se mu současně zuby zahryzl do krku; Dežo překvapením sklopil uši do stran a naprosto nechápal.

„No co - kousl tě, kousni ho taky! Patří mu to!“

Diana se rozesmála; Dežo byl ze situace tak konsternován, že se po zbytek dne choval slušně. I následující den strávili koupáním, opalováním a cvičením, které vedl Tošio Yamanaki. Poláci byli velmi nadaní a ochotně se učili boji šavlemi i rukama, takže se stali ještě nebezpečnějšími; dali by se s chutí i do studia zenové filozofie, kdyby si s Japoncem byli schopni porozumět.

Tomáš nespěchal; soudil, že při jeho druhu podnikání je spěch tím nejhorším rádcem a že by mohli pouze dojít k úhoně.

Příštího rána byl vyhlášen alarm; všichni Poláci sedlali koně a hotovili se k odjezdu. Taky my jsme sbalili věci a vyrazili v čele všech směrem k Olomouci. Tentokrát jsme jeli jinou trasou, vyhýbající se všem osídleným místům; pokud jsme už byli nuceni projít okolo samot či vesniček, vysílali jsme dopředu hlídky, které měly zajistit, aby se nikdo nenacházel v dohledu. Baarfelt sice věřil prostým lidem, že ho neprozradí, ale chtěl zajistit naprostou bezpečnost svého oddílu.

Pozdě odpoledne jsme dorazili na okraj souvislého lesního porostu; byl nařízen odpočinek, Poláci si lehli na zem a usnuli s hlavami opřenými o své vlčí psy. Tak jsme odpočívali až do půl desáté v noci, kdy všichni lidé usínají; my jsme vyjeli a cestovali celou noc ve světle hvězd a srpku měsíce. Projížděli jsme širokými lány sklizeného obilí, poli cukrové řepy a ve vyšších polohách i brambor. Pokud jsme dojeli k vesnici, vyjel dopředu někdo z nás tří a uklidnil vrčením psy, kteří by jinak jistě způsobili poplach. Baarfelt důvěřoval schopnosti Arminů uklidňovat zelenooká zvířata a Jerzy Lasęka se to pilně učil.

Přes den jsme zůstali v rozsáhlém lese uprostřed žírné Hanácké krajiny; nedovolili zapálit oheň a lidé se živili pouze zásobami, neboť kromě několika zajíců tu nebylo zvěře a ti se dali okamžitě na útěk, jak nás zvětřili. Teprve za noci jsme pokračovali dál; tentokrát jsme dojeli k Olomouci a zapadli před ránem do lesního hřebene za Svatým Kopečkem. Původní Tomášův plán byl zmocnit se jeho statku už v noci, ale zabloudili jsme v neznámém a špatně osvětleném terénu a sotva stihli schovat se v lese, než lidé začnou vycházet z domovů.

„Nevadí,“ řekl Tomáš. „Budeme pozorovat statek radši zdálky, abychom se ujistili, jak to tam chodí. Co když po našem objevení nacpali statek vojáky, kteří jen čekají na náš útok?“

Bylo to chytré a Diana taky souhlasila; rozložili jsme se v lese, Tomáš šel ke statku, Jerzy prohlédnout okolí velechrámu, Diana a já s Tannarrem jsme zalehli poblíž křižovatky, kudy jezdili lidé z okolních vesnic do Olomouce. Protože rozcestí bylo u lesního cípu, bylo to bez nebezpečí.

Tak se nám podařilo vyslechnout rozmluvu dvou sedláků, kteří se tam potkali; jeden jel z města, druhý do města a na jeho voze kvičela velmi sympatická růžová prasátka. Až jsem se olizoval!

„Tož dobré deň, kmocháčku! Kde jedete?“

„Pochválené buď Pán Ježíš Kristus, sósede! Tož toť do Holomóca! Jedu tam do trhu, svině prodat!“

„Tož to je dobré nápad! A po čem jako só?“

„No, až uvidím, co trh platí. A co že je v Holomócu novýho?“

„Copak vy to ešče nevíte? Vy nevíte, co je novýho?“

„No bať né - jak bysem mohl vědět? Copak že?“

„To ani nevíte, že rohaté vodnesl pana vládního radu?“

„Ale nepovidéte, kmocháčku! Tož teda povidéte!“

„No bať! Toť to je pravda pravdóci, věřte mně! Vopravdu už jé konečně vzal čert, víte? Teho Bečku zlýho, lakomýho!“

„Tož neé? A jaké čert? Vopravdické, s rohama?“

„Na ja, ten samé! Přímo z pekla!“

„A to jé někdo viděl, nebo co?“

„Tož to né; ale poslóchéte, šak to nemoh bét žádné druhé než ten černé! Jak víte, každé už ví, jak Bečka vokrádal lidi; tož mu zrovna donesli ňáké balík peněz, které kdosi poslal někomu druhému; Bečka ty peníze vodnesl do svýho komptoáru, zalígroval dvéře a že pré žádné nesmí vstópit, dokavád je nespočte...“

„Jaj, to je na ňé podobný! Byl to staré zloděj!“

„A vtém najednó hrozná rana, jak dyž vystřelí z moždířa! Žádné kanón tam ale nebél, to jeném taková řacha! Dvéře a vokna teho komptoáru tó ranó vyražený a všecky lidi se tam nahrnuli...“

„No né! A co von - jako ten vládní rada?“

„Von tam byl dočista mrtvé! Celé černé a potrhané, jak jé ten čert drápal těma spárama hříchu, jak povídá panáček, aby z ňé tu jeho černó dušu dostal ven! A ve stropě vám díra jako studňa; to jak s ňém ten pekelné posel vylít ven!“

„Nepovidéte! A šak sósede, že zrovna von, co? Jakpak to ten černé mohl vědít, že má zebrat zrovna teho néhoršího?“

„No tož... von v kapličce káže velemné pán, že přinde sódné deň a každé bude potrestané! Já sem už kópil tucet svíček a budem je aji s našó staró pálit, aby nám Pámbu vodpustil!“

„Tož to já se pudu taky honem pomodliť za ty naše hříchy! Aby tak ten konec světa přišel dřívejc, než budu vočištěné! Dyť by si ten rohaté moh nakonec přijít pro někeho z nás, že jó?“

„A věříte, že temu někery lidi nechcó věřit? Že pré na to zavolajó komis z Brna, která má vyšetřiť, jak to bylo!“

„A co chcó hledať? Keho chcó sódit? Čerta? Dyť přeci každé vidí, jak je ten zloděj rozervané téma pazórama teho čertiska! Dyť ste sám říkali, sósede, že je tam díra jako studňa!“

„Ale voni povídajó, že pré je jako dyž rozervané vod šrapnelu, co majó vojáci. Že mu tam snad někdo střelil kanónem. Vono to pré néni jenom tak, ty peníze pré patřily... ale to já bysem vám ani snad neměl povědít, kemu!“

„A tož povidéte, kmocháčku, šak já nésu žádné brepta!“

„Že pré...“ sedlák se opatrně rozhlédl. „Baarfeltovi!“

„Jaj!“ druhý se bleskurychle pokřižoval. „Vochraňuj nás Pán Bůh vod hněvu pána Baarfelta!“

„Šak povídám! U nás v dědině vyléčil lidi z horké nemoci aji z jinéch navštívení Pána; bába Šulcka povídala, že pré mu z každé strany stává Anděl Páně, když léči lidi! Takové člověk može aji zavolat třeba deset čertů na ty, co mu něco udělajó!“

„Šak von ví, co dělá; ale my to nevíme, šak jsme jenom hlópi lidi! Tož já jedu, kmocháčku; ale nic jste mně neřek!“

„Tož toť, jako když to zakope do země! A nezapomeňte sa jít podívat na tu velikó díru! Šak tam chodijó lidi jak procesí!“

Práskli do koní a už jeli; Diana se vrátila k Tomášovi s blahým vědomím, že jejich operace měla úspěch.

„Tak už mám zas o jednoho kamaráda míň,“ povzdechl Tomáš. „Pojďte - pomodlíme se za jeho duši!“

Výsledky pozorování Tomášova statku byly docela příznivé; nebylo pozorováno žádné nepřirozené hemžení na dvoře a v okolí, zato jsme však dalekohledem dobře viděli Ahrbecka, který přešel několikrát po dvoře; vždycky byl ozbrojen puškou.

„Zdá se, Charry, že jsi netrefil přesně! V každém případě žije a daří se mu dobře. Teď už bez pušky nevychází ani na dvůr a je zřejmě opatrný...“

„Nevadí, podruhé budu šikovnější! Ale líbí se mi, že nedostali žádnou posilu!“

„Podle mého,“ řekl Jerzy. „Se šéf rozhodl hodit ty dva zkrátka dobře přes palubu. Nechal je tobě jako oběť, aby se jich zbavil. Myslím, že pan Feldsberg se tady už neobjeví; kdo ví, zda nevzal šmíra někam hodně daleko...“

„To se všechno dozvíme. Třeba máš pravdu, Jerzy. V každém případě určíme operační plán. Navrhuji provést útok za noci. Ahrbeck přece spí a statek hlídají jen jeho psi! Šelmy mohou psy snadno zkrotit tím svým vrčením, pak je někam zavřeme nebo přivážeme, vstoupíme dovnitř a zatkneme ho.“

„Co když bude zamčeno?“ ptal se Charry.

„Umím vstoupit do svého domu i jinak než dveřmi! Bohužel tu zeď musíme přelézt, chtěl jsem ji opravovat a pořídit do ní vchod, ale už na to nedošlo...“

„Nemůžeme se dostat přímo do statku? Nějakou chodbou?“ ptal se Jerzy. „U nás doma máme chodbu přímo z vesnice, z kostela. Matka v ní chladila víno a ukládala uzené...“

„Existuje tajná chodba tam z chrámu na Kopečku; ale její vchod je uzavřen a myslím, že ho mniši zazdili. Nevěděli, že se tudy dá jít do chodby, mysleli, že je to obyčejný sklep. Dávno jsem v té chodbě nebyl, naposled ještě jako kluk.“

„Kdo bude v útočné skupině?“ ptal se Lasęka. „Navrhuji, aby to napřed prošli moji harceři...“

„Ne. Půjdu já, Charry, Diana, kočky. Z Poláků jenom ty. Potom přivoláme ostatní. Myslím, že nedojde k boji a chtěl bych, aby při tom bylo co nejvíc Arminů, kvůli psům...“

Jerzy se podřídil, tak jsme celý den čekali. Nebylo to čekání moc příjemné, protože odpoledne se spustil pořádný liják s hromy a blesky. Pro Dianu a polské dívky postavili stany, ale prosté přístřešky je přece jen dokonale neochránily. Poláci se svlékli a šaty schovali, aby nepromokly; seděli potom nazí na patách pod stromy a mlčky čekali. Bohužel bouře se změnila ve vytrvalý déšť, který ustal až za soumraku. To už byli všichni promoklí a zkřehlí, choulili se k sobě jako koťata. Také jsme nebyli moc nadšení; studené deště Evropy nám nesvědčí jako teplé monsuny.

Připravili jsme se k boji a čekali dál; teprve po půlnoci dal Tomáš příkaz k útoku. Vyběhli jsme ke statku přískoky; neměli jsme žádné zbraně, lidé jen revolvery a nože, protože dlouhé ručnice by jim v boji překážely. Ke zdi jsme se dostali bez nejmenších obtíží; psi nás sice zvětřili a ohlásili se, ale na naše vrčení se rychle uklidnili.

„V pořádku!“ šeptal Baarfelt. „Teď rychle přes zeď!“

Vyhoupl se nahoru první ze všech; ale stará omítka se s ním utrhla, také nějaká cihla se vyviklala a pán tohoto stavení s mohutným žuchnutím spadl zpět na zem. Jerzy se zasmál.

„Podívej, takhle se přeskakuje!“ Vymrštil se, zachytil rukama horního konce zdi, vytáhl se a po hlavě skočil do tmy. Vzápětí se odtamtud ozvalo hrozivé vrčení a hluk, jak se Jerzy bránil proti psům, kteří ho napadli; vyskočili jsme a pospíšili mu na pomoc.

Skočil jsem se zdi; jeden pes se vrhl proti mně. Byl ohromný, větší než většina psů, snad dánská doga či co. Zavrčel jsem na něj, ale nic nedbal a zakousl se mi vztekle do husté hřívy okolo krku; viděl jsem jen jeho zlostné, krví podlité oči. Spatřil jsem, jak Ao Harrap skočil na jiného, svalil ho na zem a snažil se rozervat mu hrdlo, také Charry se vrhl na dalšího psa, chytil ho za krk a rdousil. Zatím co jsem se snažil rozervat toho svého drápy, povšiml jsem si Lasęky, který ležel na zemi a bránil se rukama proti útokům čtvrtého psa; vtom seskočila se zdi Diana a zasadila psovi několik bodných ran svou perleťovou dýkou.

Vtom se otevřely dveře; hluk psího útoku zřejmě probudil jejich pána a ten se objevil na prahu s puškou v rukou.

„Trhej, kousej, zakousni ho!“ řval; povšiml si nějakého stínu, snad Diany, zvedl pušku a vypálil tím směrem. Vtom na něho dopadl Tannarr, úderem tlapy mu vyrazil ručnici a strhl ničemu k zemi. To už tu byl také Tomáš.

Můj pes se konečně přestal hýbat; nechal jsem ho a vstal. Jerzy už taky stál na nohách, ruce držel vztažené před sebe a kapala mu z nich krev. Diana byla zakrvácená celá, jak bodala do toho psa. Charry svého hroznou silou uškrtil, taky Ao Harrap už byl hotov. Jen Tannarr ležel zatím na své kořisti, výhružně vrčel a nejevil ochotu chlapa pustit.

„Tak dost,“ řekl Tomáš. „Pusť ho! Světlo!“

Charry posvítil kapesní svítilnou, Tomáš zvedl zajatce ze země, chytil ho za vlasy a prohlížel si ho. „Ty jsi Ahrbeck? Jsem Tomáš Baarfelt. Zatýkám tě pro loupežné přepadení mého domu...“

Ahrbeck nebyl příliš starý; jeho tvář odpuzovala ani ne tak hrubostí rysů, jako zlovolně nepřátelským výrazem. Mrkal překvapeně ve světle lampy; neviděl nic a nebyl si jist, kdo ho přemohl a kolik útočníků.

„Zaveď ho dovnitř, Charry! Rozsviť v chodbě... A vůbec, všichni dovnitř! Jerzy, co je s tebou?“

„Má dokousané ruce,“ oznámila Diana. „Co chceš?“

„Přivolej světlem chlapce! Dej jim signál místo něho!“

To už se lidé ze statku také probudili; nejdřív ze všeho se hrnul statný chlap s prošedivělými světlými vlasy, který se vrhl k Tomášovi a objal jej samou radostí. „Konečně! Už jsem se bál, žes odešel a nás nechal tady!“

„Neboj se, Henryku!“ oplatil mu přátelský stisk Tomáš. „Věděl jsem, že se na tebe mohu spolehnout!“

Tomášovi lidé se seběhli okolo, dotýkali se komthura, vítali ho a o překot si stěžovali na Ahrbecka a jeho hospodářství.

„Věřím vám, přátelé! Děkuji vám za věrnost, kterou jste mi prokázali. Zatím však prosím, abyste zanechali zbytečných řečí; jsou tady moji hosté, o které se musíme postarat, jak o lidi, tak o šelmy. Zítra ráno vám všechno vysvětlím. Pojď, Henryku!“

Šli jsme také; v chodbě svítila elektrika, zase po dlouhé době pořádné světlo. Charry zavedl Ahrbecka do salónu, my šli tedy za ním. Tomáš zaregistroval, že v chodbě chybí koberce a lovecké trofeje, které visely po stěnách. Když vstoupil do salónu, zarazil se na prahu, protože mu zřejmě nepřipomínal reprezentační síň jeho domova. Nebyly tu koberce, namísto krásných křesel s vetkanými znaky obyčejné židle. Podlaha byla politá kořalkou a válely se po ní zbytky jídla, zrcadla na stěnách rozbitá, po obrazech zůstaly na tapetách jen světlejší obdélníky. Velký křišťálový lustr z Kamenického Šenova rovněž zmizel a bílé koule se žárovkami na stěnách zůstaly jen proto, že nikdo neměl tušení, jak je odmontovat. Po historických zbraních zbyly háky ve zdi.

„No, tady to vypadá!“ řekl Tomáš a ohlédl se na Ahrbecka: „Pěkně jste to tady zplundrovali!“

Ahrbeck uděšeně mžoural očima; Charry ho pořád ještě svíral mohutnou pěstí a to nebývá příjemné. Když jsme se protáhli kolem lidí k němu, ulekaně ucukl a zašeptal: „Um Gottes willen! Raubtiere!“

„Ja! Und du bist Raubmensch!“ odsekl mu Ao Harrap.

Henryk Wagiera postoupil dopředu a ukázal na Ahrbecka: „To je Simon Ahrbeck, podle dokladů policejní vyšetřovatel. Obsadil statek a spolu se svými komplici vyloupil vše, k čemu se dostal...“

„A co depozitáře?“ zeptal se Tomáš.

„Neví o nich. Nikdy se k nim nedostal.“

Baarfelt se obrátil k Ahrbeckovi; pohrdavě se usmál, pak ukázal prstem na parketovou podlahu. „Jestli myslíš, že jsi dokázal ukrást všechno, co jsem tu měl, mýlíš se. Jak často jsi chodil po této podlaze? Myslím, že denně. A vůbec jsi nepřišel na to, jak se dostat pod ni. Možná by tě obsah sklepa zajímal...“

Ahrbeck zlostně koulel očima; Tomáš přešel ke stěně, pak se ale vrátil a zastavil u Jerzyho. „Co máš s rukama? Pokousali tě?“

„Trochu. Naštěstí mám na zápěstích kožené chrániče, ale i tak mě dorvali. Myslel jsem, že budou klidní...“

„Nedovedu si to vysvětlit,“ řekl Charry. „Přece jsme je uklidňovali, já i kočky! Nevím, proč neposlechli...“

„Žijí dlouho mezi lidmi,“ pronesl Ao Harrap. „Když šelmy žijí dlouho s lidmi a jsou... kříženy podle lidských norem, stanou se z nich šílenci. Stává se to psům a koním, když je lidé neuváženě kříží. Takoví psi pak neposlouchají nikoho, jen svého pána; vybírají si z lidí toho nejzvrhlejšího. Také tady jsme měli co dělat se šílenci. My to známe; setkali jsme se s tím, když jsme pluli po mořích...“

Diana se zatím hrabala v jediném kusu nábytku, kterým byl renesanční sekretář, příliš těžký, než aby jej mohli odvléci.

„Nemáš tady někde lékárničku? Obvázala bych mu to...“

Tomáš se usmál; přikročil k jednomu osvětlovacímu tělesu, uchopil je za mosaznou konsoli a otočil doleva. V tapetách se objevila rýha, za kterou chytil prsty a otevřel ve stěně dosti velkou a dobře zásobenou lékárnu. „Ani na to jste nepřišli? Zařídil jsem si to, protože tu mám některé prudké jedy a drogy. Vyrábím z nich léky pro své nemocné, nebo trest pro nepřátele. Ale něco na vyčištění ran tady taky bude...“

Vzal lahvičku s peroxydem vodíku a hadřík a podal Dianě. „Tím mu to vyčistíš. Potom mu namaž ruce tímhle. Ale neplýtvej tím, je to peruánský balzám a mám ho teď málo...“

Diana očistila Jerzyho rány; nebyly naštěstí tak zlé, jen krvácely. Pak je namazala balzámem a Tomáš vrátil lahvičky do své podivné lékárny.

„Co je to za knihu?“ ukázala Diana na starý spis vázaný v kůži s mosazným kováním. Kniha měla v lékárně přesně vymezené místo, orámované dřevěnými lištami. Tomáš knihu vytáhl, otevřel ji a zálibně se probíral pergamenovými listy.

„Jak známo, Alexandro Borgia se ve chvílích, kdy nevládl církvi svaté jako papež, také snažil stát populárním a mocným. Ježto si nemohl všechno sám pamatovat, sepsal nejlepší recepty svoje a svých blízkých příbuzných i přátel do takovéhle knížky. Ten pán měl totiž mnoho různých nepřátel a měl ve zvyku vařit jim chutné pamlsky dle vlastního receptu. Sice už nemohli vydat svědectví o chuti jeho cukroví, ale jinak dosáhl cíle, než mu jiní oplatili stejným. Toto je jeho kuchařská kniha. Moji předkové, Bůh jim dej nebe, ji někdy užívali, když chtěli připravit pohoštění svým bližním.“

Ahrbeck zbledl jako křída. „Chcete říct, že to jsou jedy? Snad dokonce... Borgiovské jedy?“

„Nikdy jsem ty recepty nevyzkoušel. Nicméně když už jste mne navštívil, mohl bych to dát třeba ochutnat vám!“ odpověděl Tomáš. Vrátil knihu do skříně a nechal lékárnu otevřenou.

„Jerzy, ať někdo, nejlépe z dívek, tu lékárnu vybere, pečlivě zabalí všechny lahvičky a uschová do brašen. Odvezete je. Budu pravděpodobně svoji lékárničku potřebovat.“

Jerzy tu už měl několik harcerů, mohl rozkazy předávat dál.

„Nyní si prohlédneme depozitáře. Dívejte se dobře, Ahrbecku, o co všechno jste přišel!“

Tomáš přistoupil ke zdi, poklekl a hmatal po parketách; všímal si těch, které byly jen poloviční a zabíhaly pod dřevěnou lištu u stěny. Jednu z nich stiskl; o kousek dál se vysunula o několik milimetrů jiná, celá parketa. Tomáš ji uchopil, vyviklal z podlahy a odložil stranou. Pak vsunul ruku do mezery, vytáhl odtamtud železný kruh a pokoušel se něco zvednout.

„Chtělo by to železnou tyč! Nebo... Charry?“

Charry přikývl, uchopil kruh do ruky, zatáhl a pomalu zvedal celý díl parketové podlahy, až konečně odhalil poklop, vedoucí někam dolů. Ten poklop byl celý železný a vevnitř vysypaný pískem - jednak aby nezněl dutě, jednak proti ohni. Z otvoru to zavanulo jako z dlouho nevětrané prostory.

„Nuže, prosím!“ Tomáš se sehnul a ve stěně rozsvítil vypínač, čímž dole zařídil světlo. Objevily se schody dolů, sice dosti strmé, ale ne dlouhé. „Doufám, že chodba je dostatečně široká; ostatně jsem tudy stěhoval dost veliké věci...“

Sestupovali jsme dolů; Yamanaki vedl Ahrbecka, který se udiveně rozhlížel po betonovém sklepení. Bylo tu ideálně sucho a dost zima; také tu bylo dost prachu, ale žádné myši.

„Moje depozitáře mají čtyři oddělení. Chtěl jsem přistavět páté, ale přišli jste mi do toho.“ zahájil Baarfelt prohlídku.

Odsunul těžké ocelové dveře a pustil nás dovnitř. Elektrické světlo vrhalo matné pablesky na nejméně tisíc pušek, zavěšených na stěnách, mezi nimi velmi krásné historické zbraně; také tu byly šavle, meče a spousta jiných sečných zbraní. Poláci začali nadšeně štěbetat a prohlížet ty ručnice.

„To je má zbrojnice. Jerzy, označím ti, které zbraně si chci nechat, ty dopravíš na Hůrku. Ostatní si můžeš vzít pro svoji armádu. Stejně jsem ti je chtěl dát. Podívej: tady v těch bednách je uloženo stopadesát amerických rychlopalných karabin, jakou jsem ti dal. Padesát dopravíš na Hůrku, sto si necháš. V těchto bednách je střelivo, tady výbušniny. Tady ty roury jsou lehké přenosné kanóny, stačí jim pořídit lafety a do nich je upevnit těmito šrouby, to jistě dokážeš. Náboje do nich nemám, ale dám ti adresu zbrojovky, ve které je dostaneš a jméno našeho člověka, který tam pracuje.“

Ahrbeckovy oči šmejdily po koutech. „Vidím, pane Baarfelte, že jste skutečně zrádce a buřič! Nevěřili jsme, že připravujete povstání, teď to vidím na vlastní oči!“

„A co jste myslel? Že nedokážu prosadit svou vůli vojensky? Ovšemže, v dávných časech jsem chtěl provést státní převrat a vládnout. Teď už mám jiné prostředky, jak prosadit svou.“

„Vaše obvinění se tedy zakládá na pravdě! Upozorňuji vás, že budete postaven před soud a pravděpodobně oběšen.“

„Když, tak zastřelen - jsem kníže. Nevím ale, kdo by to mohl před tím soudem dosvědčit. Tito pánové a dáma jsou mí přátelé; a vy už zakrátko stanete před jiným soudem. Božím.“

Ahrbeck překvapeně zamrkal. „Vy mne chcete zabít?“

„Víte snad nějaký chytřejší způsob, jak se vás zbavit?“

„Jsem policejní důstojník! Reprezentuji tady stát!“

Tomáš přistoupil ke stěně a sejmul z ní revolver a šavli. „To jsou zbraně policejního důstojníka Hermanna Lörffera, kterého jsem zabil v souboji, když mi bylo pětadvacet. Pamatuji se na to proto, že to byl můj první souboj s policajtem. Od té doby jsem jich musel zabít víc. A nejsou poslední.“

„Ale to je zločin, pane Baarfelte!“

„Zabít člověka jako jste vy není zločin, pane Ahrbecku. Je to dar lidstvu, protože je zbavím hnusného parazita.“

Tomáš udělal pár kroků a sejmul se zdi široký opasek, v němž se matně leskly bronzové rukojeti dýk. „Diano, vhodný dárek pro tebe: jsou to vrhací nože Alí Hasana Fahda, saracénského piráta z osmnáctého století. Pohleď: na každé čepeli je vyryta jedna súra z koránu. Bylo jich dvanáct, teď je jich jenom jedenáct. Dvanáctý si vrazil Alí Hasan do srdce, když jej dopadli benátští námořníci. Jejich velitel, můj pradědeček, mu ho nechal a pohřbil jej s tím jeho nožem...“

Diana přijala opasek; s díky si jej připjala, potom vytahovala jeden nůž po druhém a nahlas četla arabské nápisy na čepelích.

„Půjdeme dál. Druhou místností mých sklepení je obrazárna.“

Obrazárna byl dost velký sál; obrazy nebyly zavěšené na stěnách, ale uložené ve velkých dřevěných policích. Tomáš na jednotlivé ukazoval a říkal nám jména malířů:

„To maloval Sandro Boticelli; toto Rembrandt van Rijn... studie a obraz, bohužel nedokončený, pochází od Leonarda da Vinci. Toto je studie Michelangela, kterou namaloval při výzdobě Sixtinské kaple, původní nákres Stvoření Adama. Také tato soška pochází od Michelangela. Ten svitek obsahuje Leonardův rukopis o válečných strojích a výstavbě městských hradeb. Ty čtyři obrazy jsou od Petra Brandla, dvě sošky ze zlata práce Benvenuta Celliniho. Ale mám i novější obrazy; například tento dostal můj předek od Francisca Goyi za to, že mu pomohl utéct ze Španělska před Svatou Inkvizicí.“

Ahrbeckovi mohly vypadnout oči; tyto obrazy, a bylo jich tu na čtyřicet, byly mnohem cennější než vše, co ukradli v pokojích nahoře. Kromě toho tu byly sošky, pocházející většinou z doby renesanční, částečně však též z antických časů.

„To by byly obrazy. Nyní přejdeme do klenotnice. Pozor prosím; někdy od toho trochu bolí oči...“

Štěstí, že nás upozornil. Vstup do klenotnice se rovnal ráně přes oči, zvláště tak citlivé jako naše. Celá ta místnost, sice menší než obrazárna, ale přesto dost velká, byla naplněna zlatými šperky, drahokamy a perlami. Bylo tu několik desítek monstrancí, kalichů, zlatých křížů; byly tu nejrůznější šperky od královských až po ozdoby dávné antiky, drahokamy Orientu a perly Tichomoří. Přibližnou cenu toho všeho by si netroufal tak najednou odhadnout ani nejodvážnější klenotník. Jisté bylo, že stačilo strčit si něco nenápadně do kapsy a člověk nemusel celý život pracovat.

„Můj rod shromažďuje tyto šperky už pět set let. V dobách svého mládí jsem odtud leccos ještě odnesl, abych to vhodně umístil... byl jsem mladý a potřeboval získat přízeň svých bližních. Později jsem ovšem zas ledacos uložil...“

Jerzy Lasęka při tom pohledu propadl těžkomyslnosti. „Ach tatínku! Takové bohatství máš - a mne jsi nechal chodit s holou zadnicí! Nestydíš se aspoň trochu?“

„Je mojí zásadou dopřát svým dětem, aby se vzmohly samy, pokud to dokážou. Úplně stačilo, že jsem zaplatil dluhy, které až do své smrti soustavně dělal tvůj otec... totiž ten pán, který se za tvého otce považoval. Ostatně, co se stalo s těmi věcmi, které měla tvá matka ve skříňce ve zdi své ložnice?“

„Jsou tam, kam patří! Já je odtamtud nevezmu, dokud nepřijde pravý čas. Nicméně proti tomu zde je to hanebně málo!“

„Máš zdravé ruce a bystrou hlavu. Však si taky vyděláš!“

„Zajisté, ale přesto... převážet ti takové bohatství a ani si nenechat nic na památku? Nemyslíš, že to je pro člověka z tvé krve příliš velké pokušení?“

„Milý chlapče, Baarfeltové sice nikdy moc neplakali nad cizím majetkem, ale na druhé straně nikdy neokrádali příbuzné, tím méně rodiče. To bys mohl vědět.“

„Neboj se, nevezmu si nic. Jen jsem chtěl vědět, zda bys mi z toho něco dal, kdybych potřeboval.“

„Pokud to bude na rozumnou věc, tak ano.“

„Láska - to je rozumná věc?“

„Matka tvého syna, nebo nějaká jiná?“

„Není vyloučeno, že i ta jiná se stane matkou...“

Tomáš se usmál, sáhl někam a vytáhl briliantové náušnice a čelenku s velkou růžovou perlou uprostřed. „Bude to té dívce stačit, nebo se bude zlobit, že je to málo?“

Jerzy se také usmál a schoval šperky do kapsy kabátu. „Myslím, že jí to bude muset stačit. Napřed se musím přesvědčit, že mě má opravdu ráda. Abych to náhodou nevyhazoval jen tak zbůhdarma.“

Tomáš sáhl do pokladů ještě jednou a dal Jerzymu prsten a náhrdelník z rubínových přívěsků: „Tohle dej té dívce v Bieszczadách. Sluší se to. Ale pamatuj si, že už ti nic nedám, pokud budeš mít ještě někde třetí lásku...“

„Děkuji, to mi úplně stačí. Můžeme jít radši dál...“

Tomáš položil ruku na kliku, ale neotevřel. „Trochu se stydím vstoupit; možná mne budete považovat za sentimentálního nebo jemnocitného, ale zřídil jsem si také... malé muzeum činnosti své a svých předků. Takové... zkrátka, uvidíte!“

Otevřel dveře. Ta místnost byla nejmenší, stěží jsme se všichni vešli. Byly tu zbraně, nějaké obřadní předměty a veliká pancéřová skříň zamčená na klíč, který trčel v zámku. Ve skleněné vitríně byla rudá sutana podobná kardinálské; na prsou byl pak na černém podložení z rubínů vyšit osmihrotý kříž komthura, v jehož středu byl perlami vyložen blesk. K tomu přináležela zlatá maska, posázená na rtech rubíny a na obočí černými diamanty.

„To je obřadní roucho komthura řádu. Měl jsem je oblečeno zatím jen několikrát v životě, ale doufám, že je brzy opět obléknu, až pojedu do Španělska k velmistrovským volbám. Je to předepsaný oděv, ačkoliv se to už dávno nedodržuje. Charry si jej bude muset také dát ušít. Také maska se už dlouho ve shromáždění nenosí...“

„Tak zvláštní rubíny jsem ještě neviděl,“ řekl Jerzy Lasęka. „A to jsem jich viděl už dost, přece je pašujeme z Ruska do Skandinávie. Co je to za druh?“

„To nejsou rubíny. Jsou to české granáty, ty nejkrásnější a největší, jaké byly vytěženy. Jsem komthur českomoravský, mám právo na kameny, které se zrodily v této zemi.“

„Vypadá to jako kardinálský oděv.“ soudila Diana.

„Komthur templářů je roven hodností kardinálovi katolíků. To jsi nevěděla? Velmistr řádu je potom roven papeži.“

Ahrbeck při těch slovech uznal za vhodné se pokřižovat.

„Správně,“ souhlasil Tomáš. „Je dobré pomodlit se k Bohu, když stojíme na prahu smrti.“

„Co schováváš v té skříni?“ ptal se Jerzy.

Tomáš odemkl a otevřel dveře; byly tu různé přihrádky a v nich svazečky písemností nebo i jednotlivé listiny. Tomáš je zběžně přehlédl, jako by se ubezpečoval, že se mu v nich v době jeho nepřítomnosti nikdo nehrabal.

„To jsou moje dokumenty. Jsou tam zaneseny skandály a tajné dohody různých panovníků; někteří jsou ovšem už mrtví a jejich listiny tudíž bezpředmětné. Jsou tu též opisy diplomatických smluv, které byly uzavřeny mezi státy; kdybych je zveřejnil, mohlo by vypuknout několik velmi zajímavých válek mezi těmi nejbližšími spojenci...“

„Hleďme! A něco, co by pomohlo mně, nemáš?“

„Ve vhodný čas bys mohl někomu ukázat toto,“ sfoukl Tomáš prach z jedné listiny. „Opis tajné dohody mezi kancléřem Bismarckem a ruským carem o pomoci Pruska Ruskému carství v případě konfliktu Ruska s Rakouskem. Tohle kdyby dostal Franc Procházka do ruky, tak žene Prušáky svinským krokem, namísto co by se s nimi bratříčkoval.“

„Jak jsi to dostal?“

„Diplomati jsou jenom lidé; někteří z nich za nějaký ten tisíc opíší tajné protokoly a prodají třeba ďáblu, natož vcelku dobrému člověku, který nikomu nepoví, od koho ten papír koupil.“

„To je dobré pro případ války. Ale třeba pro můj boj v Polsku, nemáš tady něco?“

„Jistě, že mám. Podívej, plány téměř všech pevností Rakousko-Uherska, včetně označení slabých míst obranných systémů. Jsou rozděleny na jednotlivé kraje, přičemž Polsko je zvlášť. Tady to máš, prostuduj si to a můžeš si podle toho pořídit operační plány. Tady v této složce jsou pevnosti v německé části Polska. Tohle jsou ruská opevnění, ale nezaručuji jejich přesnost - jsou nějaký rok staré a mohly se změnit. Ale ty jsi šikovný chlapec, jistě si zjistíš skutečný stav.“

Jerzy si prohlédl plány a hvízdal údivem.

„Tady v bedně jsou prostředky, kterými zjišťujeme různé potřebné věci. To je například fotoaparát, trochu menší než normálně, viď? Vejde se pohodlně do kapsy a dá se jím vyfotit osmnáct snímků na jeden film. O vyvolání tě příležitostně poučím, až bude trochu času.

Tohle zase páskový fonograf. Viděli jste už všichni Edisonův fonograf? Toto je něco podobného, jenže namísto na válec se nahrává na pásek, který se navíjí na cívku. Dá se nahrát přibližně patnáct až dvacet minut rozhovoru. Většinou by to mohlo stačit; ostatně Henryk nám pustí záznam hovoru tady pana Ahrbecka a Hartmanna, který pořídil.

O ostatním nebudu moc povídat; tajné inkousty a šifry ty jistě znáš a vysílačkám taky rozumíš, viď, Jerzy? Charry a Diana už taky něco vědí, o ostatním je poučím, až bude třeba.“

Hlavní, kdo na to zíral, byl Ahrbeck; vůbec si připadal jako Alenka v říši divů, jenom ho mrzelo, že pravděpodobně přijde za tu podívanou o hlavu.

Jerzy si zatím prohlížel zvláštní věc, která tam ležela na tvrdé kožené podušce: byla to ohyzdná hranatá přílba z oceli natřené tmavou barvou, rytířská přílba gotického tvaru s hledím a očkem, do něhož se vsazoval chochol z peří. Na čele byl zlatem vytepán osmihrotý kříž.

„Co je tohle? Rytířská přílba...?“

Tomáš uchopil tu hranatou, masivní věc, která se tak podivně nehodila do prostředí přepychu, zlata a drahokamů. Pozvedl ji a na chvíli si ji vsadil na hlavu; rázem se změnil, vypadal divoce a nebezpečně.

„To je moje přílba z Křížového vrchu.“ opět ji sňal a podal Jerzymu. „Už je mi skoro malá. Když už dávám každému nějaký dárek, dám tu přílbu tobě. Jsi velitel; nos ji, až povedeš své oddíly proti nepříteli.“

Jerzy vzal přílbu a chvíli nejistě prohlížel. „Slyšel jsem, že řádový komthur nosí přílbu v bitvě. Proč?“

„Ne komthur. Vrchní velitel nosí přílbu, to může být rytíř stejně jako velmistr. Ale je to vrchní velitel vojska.“

„To mi povídal Skrzetek. Já chci jenom vědět, proč!“

„Mně to taky nikdo nevysvětlil; ale já to pochopil a povím ti to. Pochopil jsem to tam na Křížovém vrchu. Před bitvou ji nosí proto, aby mu vojáci neviděli do tváře. Aby nepoznali, že velitel má možná hrozný strach.“

„Strach? To nevím, co je - myslím, že nebudu mít strach ani před bitvou! Na to nepotřebuji přílbu!“

„Možná. Ale v bitvě je zapotřebí mít zakrytou tvář. Abys náhodou nezpůsobil, že by viděli ve tvé tváři hrůzu, víš? Hrůzu z toho, co jsi učinil z lidí...“

„Nerozumím...“ zvážněl Lasęka.

„Ty jsi ještě nebyl v bitvě, neviděl umírat tisíce kamarádů i nepřátel. Já ano; na Křížovém vrchu a pak ještě mnohokrát. Naučil jsem se nevidět nepřátele, ale lidi. I nepřítel je člověk a já lituji života toho, koho jsem zabil. Je mi líto i tohoto Ahrbecka, protože je člověk a stalo se jen zlou náhodou, že způsobil zlo, za něž zemře...“

Ahrbeck sebou škubl. „Lítost? Co je mi platná vaše lítost, Baarfelte? Chcete mne zabít - a na to nemáte žádné právo, jenom svoji vůli! Jste nepřítel státu, mnohem nebezpečnější než jsem myslel! Kdybych byl našel tuto vaši podzemní skrýš, byl bych vás musel udat; potom byste byl zatčen, postaven před soud a odsouzen k smrti!“

„No vidíš,“ řekl Tomáš s úsměvem. „Právě proto musíš ty podle mé vůle zemřít. Ačkoliv je mi to velmi líto.“

„Což neuznáváte právo a zákony státu? Nevážíte si své vlasti?“

„Stát je pro mne méně než prach, po kterém šlapu. Jsem komthur templářů, zástupce Boží na zemi.“

„Cože, zástupce Boží? Chcete snad říct, že vám patří celý svět? Že vnutíte svoje pošetilé představy všem lidem světa?“

„Nepatří mi svět; ale patří mi střední a východní Evropa. Nad tou jsem byl z vůle Boží a vůle řádu ustanoven správcem; spravuji ji, jak mi velí čest a svědomí. A nezodpovídám se při tom nikomu kromě velmistra a bratří v řádu. To bys měl vědět.“

„A co úřady? Zemská rada? Co... Jeho Veličenstvo císař?“

„Jeho Veličenstvo císař je člověk jako ostatní. Ani jemu nejsem ničím povinen. Byl jsem jeho přítelem a pomáhal mu v jeho záležitostech; ale postavil se proti mně. Doposud mi neublížil natolik, abych se stavěl proti němu; avšak kdyby se tak stalo, je mou povinností nezastavit se ani před ním.“

Ahrbeck byl sinalý; tak nebezpečná řeč zřejmě ještě nikdy nepronikla do jeho uší. Tomáš ukázal na věci, které nás obklopovaly: řádové insignie, trezor, bednu s pomůckami pro špionáž, železnou přílbu na kožené podušce.

„To zde jsou odznaky mé moci; přijde chvíle, kdy je ponesu veřejně. Teď víš, kdo jsem a proti komu ses postavil. Chtěl jsi to. Teď půjdu já do horních pokojů, abych viděl zase tvoje dílo. Potom budu soudit.“

Ahrbeck chtěl něco říct, ale Baarfelt jej zdrtil pohledem tak velitelským, že raději zavřel ústa.

Tomáš vyšel z poslední místnosti a řekl Lasękovi: „Ať se chlapci najedí a podle potřeby si odpočinou. Během dneška musí všechno tohle zabalit do beden, připravit k transportu a do večera odvézt ze statku.“

„Ano, to je možné.“ řekl Jerzy.

„V pořádku. Teď pojď s námi nahoru.“

Vyšli jsme zase do salónu; Poláci už si prohlíželi ručnice a dohadovali se nad nimi, zvlášť se jim líbily ty nové.

„Rozkaz, Jerzy: Ať chlapci začnou balit. My se půjdeme podívat nahoru.“

Vstoupili do ložnice. Tomáš si okamžitě všiml, že chybí koberec a většina ozdob: obrazy, svícny, stolní stříbro a vzácné nádobí, které většinou zdobilo příborník.

„Vestavěný nábytek je dotčen?“ ptal se Tomáš.

„Ne, neobjevili ho.“

Tomáš přistoupil k nočnímu stolku, stiskl jednu z lišt ve dřevěném obložení stěny a otevřel malý příruční trezor, ve kterém se zaleskly šperky. „To jsou šperky mé ženy, její osobní, které měla nejraději. Proto je měla tady, aby je mohla kdykoliv nosit. To jsi také nevěděl, Ahrbecku, jinak by tady už nebyly.“

Tomáš vytáhl kazety ven; jednu z nich, z rudého safiánu, otevřel a chvíli hleděl na soupravu briliantové čelenky, náušnic, náramků a prstenů. „To jsou rodinné šperky Jastrzebowských. Wanda je měla na naší svatbě a pak při největších událostech. Nechtěla by, aby je nosila... Eva, co myslíš, Jerzy?“

Jerzy se usmál, dost diskrétně, protože o Evě s ním Tomáš nikdy nemluvil a chlapec nechtěl dát najevo, kolik toho o ní ví.

„Tak. Ty šperky musí přejít do rukou někoho jiného. Diano, nikdy jsem ti nedal žádný dárek. Vem si to na památku, prosím!“

Diana vydechla překvapením; vzala kazetu do ruky a trochu udiveně si prohlížela krásné brilianty.

„Myslím, že bude nejlépe, když si neponechám nic z toho, co mi zůstalo po Wandě. Jerzy, máš mezi svými vojáky také dívky. Rozděl to mezi ně podle vlastního uvážení. Jen mezi ně! Ne mezi svoje milenky; mezi dívky, které bojují za řád a za Polsko!“

Jerzy přikývl a předal ty věci jednomu ze svých pobočníků; ale dodal: „Nemiloval bych ženu, která by horoucně nemilovala Boha a svoji polskou vlast! O čem bych si s ní povídal?“

Tomáš zatím otevřel druhou skrýš na druhé straně lůžka; tam našel pouze vysílačku, kterou s ním hovořil Wagiera.

„Nu, dobře. Půjdeme se podívat ke mně.“

Nevyšel z pokoje, jak Ahrbeck čekal; naopak přistoupil ke stěně a uchopiv ozdobný hák na zavěšení nočního oděvu, zatočil jím a potom zatáhl. Dveře zaskřípěly a otevřely se; a Tomáš vstoupil rázem do vedlejšího pokoje.

„Proboha, tady je tajný vchod?“ vyděsil se Ahrbeck. „Věděl o něm... pan Wagiera?“

„Ovšem. Bohužel, zapomněl naolejovat panty.“

„To znamená, že mohl kdykoliv vstoupit do mého pokoje?“

„Samozřejmě. Mohl tě dokonce i zabít; bohužel to neudělal.“

Ta místnost vůbec nepřipomínala pokoj, v němž mohl žít člověk Tomášova formátu. Lůžko připomínalo spíš chlívek, který obývalo prase, podlaha pokrytá skvrnami a popelem z cigaret. Tapety naproti oknu byly prostříleny, ale to udělal Charry. Psací stůl v rohu byl vypáčen a téměř rozštípán na třísky, to jak se hledaly peníze. Také ostatní cenný nábytek byl dost poničen. Knihovnička vypleněna, některé knihy ležely na podlaze, pošpiněné a potrhané. České knihy, které Ahrbeck četl jenom s obtížemi, pro jistotu spálil v krbu.

„No, pěkně jsi to tu zřídil! Už jen za to zabíjím lidi. Ale naštěstí jsi nepřišel na další zařízení.“

Tomáš otevřel stejné dvě skrýše, jaké byly u Wandy; z jedné vytáhl několik knih, z druhé revolver, láhev koňaku a příruční pokladničku. Tu otevřel; byly v ní řádové prsteny, kříže a nějaké listiny, potom také několik tisíc zlatých v bankovkách.

„Taky by se vám to hodilo, že? A po tomhle jste jistě taky pásli, to je seznam mých lidí v Rakousko-Uhersku, na Balkáně, v Rusku a Polsku. Taky adresy všech přátel ve světě, rytířů a komthurů, pokud jsem s nimi měl co činit. Pro podruhé už to nikdy nenechám tak na očích všem nezvaným hostům...“

Ahrbeck jen zíral; Tomáš vzal ze skříně kufřík, do kterého si někdo zabalil různé drobnosti z jeho majetku, vysypal to na zem a naklidil do něj řádové předměty. Knihy prohlédl, pak je také dal do kufříku.

„Pro jistotu se půjdu podívat ještě do Denisova pokoje a do knihovny. Ale i tohle by stačilo.“

Denisův pokoj byl další v řadě za Wandiným; Tomáš otevřel a nahlédl dovnitř. Na stěně tam visel obraz, který mohl bez obtíží představovat Jerzy Lasęku za mlada, ale podle rusých vlasů to byl někdo jiný. Také tu byl menší obrázek, který ukazoval podobného chlapce s vlasy ještě o stupeň světlejšími.

„Tohle je můj syn Kryštof, bohužel je mrtev. Tenhle menší je Denis; už je to rok, co ho Wanda namalovala.“

„Tvoje žena malovala obrazy?“ divila se Diana.

„Jen členy rodiny a přátele. Ostatně, kam zmizely obrazy z mého a jejího pokoje, Ahrbecku?“

„Nevím. Nezajímal jsem se o to, kam přišly.“

Tomáš zprudka vymrštil pravici a dotkl se jeho čela. „Spi! Teď pověz, kam zmizely ty obrazy!“

„Odnesl je pan Feldsberg.“

„Proč?“

„Představovaly vaše přátele a členy rodiny. Pan Feldsberg prohlásil, že podle obrazů bude identifikovat další podezřelé.“

Tomáš nezřetelně zavrčel, dotkl se Ahrbecka a řekl: „Probuď se. A už mi nelži! Vidíš, že se dozvím všechno.“

Ahrbeck se probíral dost ztěžka; při uspání si nestačil ani uvědomit, co se s ním děje, tak se teď tvářil zmateně. Tomáš zatím vzal se země rozházené knížky a prohlížel je.

„I Denisovy pohádky se vám zdály podezřelé? Ale jeho soubojové pistole jste tu nechali...“

„Soubojové pistole?“ Ahrbeck se zarazil.

Tomáš přistoupil ke stěně a uchopil dvě ohnuté rukojeti starobylých pistolí, které vyčuhovaly ze zdi jako věšáky; lehkým zatáhnutím je dostal ven a ukázal, že jsou to skutečné zbraně, i když menší a lehčí než normální. Vypadaly na sedmnácté století, ale udělal je Wagiera pro Denise jako dárek.

„Můj syn jistě ocení vaši laskavost. Učil se s nimi střílet a docela přesně zasahoval. Ještě nikdy sice nestřílel na člověka, ale jistě by vás zasáhl, kdyby to bylo třeba.“

Tentokrát zabručel Ahrbeck; Tomáš však už zase šel dál, až na konec chodby, kde byly dveře do knihovny. Tam otevřel a vešel dovnitř. Celá místnost (a nebyla tak malá) byla plná regálů, na nichž ležely knihy: latinské, německé, české, anglické, francouzské, polské, maďarské, italské, libri prohibiti a kdoví jaké ještě. Některé chyběly a Tomáš se nad tím dost zamračil, ale většinou byla knihovna v pořádku.

„Pravděpodobně neumějí číst.“ komentoval to Lasęka, když Tomáš pronesl svoje mínění.

„Doufám, že taky neumějí hrát na housle.“ Tomáš přistoupil k nosnému sloupu, který držel strop a otevřel v něm malou zásuvku - vyňal housle, přejel po strunách a pak vzal do ruky smyčec.

„Mimochodem, Ahrbecku, doufám, že rozumíš hudbě natolik, abys věděl, že ty housle jsou od Stradivariho. Taky by stály pár tisíc zlatých.“

Přiložil je pod bradu a zpaměti hrál, s očima upřenýma do nenávratna. Byla to tesklivá a bolestná píseň; a náhle Tomáš umlkl v půli akordu a odložil housle. „Ne, na to přijde čas až potom! Viděli jsme dost. Jerzy, ať toho člověka zavedou do sklepa a tam ho zavřou; je tam doufám ještě dost pevné vězení pro moje nepřátele. Henryku, ukaž mu, kde to je.“

„Ale... pane Baarfelte!“ pozval se Ahrbeck.

„Nerozčiluj mne ještě víc! Buď rád, že tě nezabiju rovnou. Až přijde čas, chci si s tebou ještě promluvit...“

Jerzy popadl Ahrbecka za krk a už ho hnal ze schodů.

„Prosím vás, přátelé: prohlédnu si svoji knihovnu a rozhodnu, co s ní. Charry, Diano, dohlédněte prosím na zabalení ostatních věcí, zvlášť z depozitářů. Chtěl bych... chvíli zůstat sám.“

Vyšli jsme všichni z knihovny a sešli se schodů; sotva položil Charry nohu na první schod, ozvaly se z knihovny opět Tomášovy housle...

Soud

Před svítáním rozhodl Charry, že je bezpodmínečně nutné zajmout Hartmanna, který bydlel v jednom baráku ve vesnici. Přihlásil se Henryk Wagiera: „Já ho přivedu! Mám s ním svý účty; kromě toho mi ten hlupák dost věří. Vylákám ho ven, ale musíte mi pomoci!“

Spolu s Jerzyho chlapci se vydal k Hartmannově obydlí, zabušil na okno a když se pootevřelo, řekl: „V noci přijeli dva muži od Baarfelta! Jsou zatím na statku, Ahrbeck se bojí odzbrojit je sám. Žádá vás, abyste okamžitě přišel za ním. Pomohu vám, ale musíte jít i vy...“

„Výtečně,“ řekl Hartmann. „Vidím, že dostáváte rozum, milý Wagiero a vaše přísaha nebyla lživá! Dobrá, půjdeme...“

Po chvíli vyšel ven; byla ještě skoro tma, sychravé a nevlídné ráno, takže se choulil do kabátu a ještě si ohrnul límec. Kousek kráčeli vedle sebe, když najednou zezadu skočil na Hartmanna Tošio Yamanaki a chytil ho za krk; nestačil ani vykřiknout.

Poláci jej rychle popadli a skoro odnesli na Baarfelt; tam je už očekával Charry. „Myslím, že jste chtěl vidět lidi, kteří přijeli na Baarfelt. Prosím, jsem to já a moji přátelé. Je nás trochu víc, než řekl Henryk, ale i to snad pochopíte.“

Hartmann se zarazil; ohlédl se po Henrykovi a zasyčel: „Takže přece jen zrada? No, zrádce zůstane zrádcem...“

„A hlupák hlupákem. Kdo se odvážil vynutit zradu na rytíři, přivolal tím na sebe neodvratnou smrt...“ řekl Charry. „Zatím ho zavřete, ale ať nemá možnost smlouvat se s tím druhým...“

Do svítání byl ještě klid, ale jakmile se rozednilo, nastal na Baarfeltu ruch. Poláci se sháněli po prknech a sbíjeli z nich bedny; Kulhavý Martin byl pověřen zajet do vesnice a zakoupit tam prken celou fůru. Jerzy Lasęka organizoval zmatek, dohlížel na vynášení pokladů ze sklepa a jejich opatrné balení. K utěsnění a vyložení beden bylo použito dokonale proschlého sena, neboť dřevitá vlna nebyla. Obrazy a sochy byly také zabaleny do plátna, na což bylo použito veškerého ložního a stolního prádla. S puškami takové ciráty nedělali; buď je nechali v bednách, nebo je do beden jen naházeli a obložili senem, aby se nepoškodily. Dívky se zabývaly balením drobnějších předmětů, hlavně šperků; Jerzy dohlížel, aby si nikdo náhodou něco nepřibral k odměně... Jenom poblíž brány hlídkovali dva nejmladší kluci, čtrnácti a třináctiletý, s rychlopalnými ručnicemi.

Domácí lidé, ačkoliv se nedočkali slíbeného Tomášova projevu, se rychle zapojili; hlavně při tom pomáhal Wagiera, který všechno dokonale znal a uměl zorganizovat práci. Jedině na knihovnu, kde se zdržoval Tomáš, se zatím neodvážili; Jerzy rozhodl, že nebudou pána vyrušovat, dokud nevyjde. Jeho housle už sice zmlkly, přesto zůstával uvnitř.

Okolo desáté hodiny dopolední ohlásily hlídky, že od města se přibližuje bryčka tažená koněm; kromě kočího v ní seděl muž v elegantním městském oblečení. Jerzy vyhlásil okamžitě poplach a Poláci se chopili ručnic; protože jsem byl poblíž, poručil mi Jerzy přivést Baarfelta.

Knihovna nebyla zamčena, takže jsem vstoupil. Tomáš seděl na zemi u regálu, z něhož zkusmo vytáhl několik knih; housle ležely vedle něho. Měl na kolenou nějakou knihu, hlavu opřenou o regál a zavřené oči - spal. Když jsem se dotkl čenichem jeho ruky, otevřel oči a povzdechl si. „Promiň, vzpomínal jsem na dny, které jsem tu prožil,“ pohladil mne. „Vzpomínal jsem na Wandu...“

„Odpusť, že tě budím, ale jede sem nějaký muž. Jerzy připravil oddíl k boji, ale čeká na tebe.“

Tomáš vyskočil, podíval se na hodinky a potřásl hlavou. Pak se bez vysvětlení rozběhl ven a poručil harcerům, aby odvolali poplach. Muž se zatím přiblížil a Tomáš mu vyšel vstříc; bryčka zastavila, muž vystoupil, zaplatil a bryčka zas odjela.

Ten muž byl mezi čtyřicítkou a padesátkou, obtloustlý a ruměný, se širokou poctivou tváří a prošedivělými licousy; když sejmul klobouk, bylo vidět pořádnou pleš. Kromě kufříku neměl zavazadel a kráčel navzdory své tloušťce dost pružně a čerstvě.

Vešel do dvora; mladí Poláci s dlouhými vlasy a ručnicemi připravenými k palbě jej trochu zarazili, ale usmál se, rozepjal košili a vytáhl zpod ní řádový kříž bez kamenů, který označoval bratra či vojáka; ten pak nosil viditelně.

„To je doktor Oskar Berling, bratr z Vídně,“ představil příchozího Tomáš. „Poslal jsem pro něj, aby převzal můj statek. Bohužel hovoří jen německy..“

Po vzájemném představení dal Tomáš příkaz, aby se shromáždili všichni zaměstnanci; učinili tak rychle, už na to čekali a byli zvědavi, co se dozví. Tomáš s hostem se postavili na verandu a Baarfelt řekl:

„Moji milí věrní přátelé, bratři a sestry; tady vám představuji Oskara Berlinga, doktora práv, bratra z Vídně; je od této chvíle vaším novým pánem. Všichni víte, co se tady stalo. Víte o smrti mé ženy a zmizení syna. Víte také, že v současné době jsem nucen bojovat proti svým nepřátelům. Kromě jiných proti Ahrbeckovi, Hartmannovi a Feldsbergovi, které jste sami zde na statku viděli. Budu-li proti nim bojovat, musím počítat s tím, že se úřady obrátí proti mně; proto musím opustit svou vlast a žít, možná až do smrti, v cizině.“

Mezi lidmi to šumělo; mnozí se tvářili rozpačitě, ženám uklouzla tu a tam slzička.

„Nevím, byl-li jsem vám pánem dobrým nebo špatným; ale vědomě jsem neublížil nikomu a snažil se vždycky zajistit pro vás jen to nejlepší. To dělám i teď; předávám vás jednomu ze svých skutečných přátel, kterému věřím a kterého si vážím. Bohužel však náš přítel Oskar není vůbec vzdělán v zemědělství, je právník a nikdy nepřišel do styku s půdou. Krom toho nerozumí česky a pravděpodobně mu styk s vámi a řízení statku bude činit potíže. Doporučil jsem mu, aby postupně statek prodal; zřejmě to učiní.“

„A co se stane s námi?“ vykřikla nějaká žena.

„Uvažoval jsem o tomto problému. Bohužel v současné době, kdy stojím v boji, se nemohu plně postarat o vaše blaho. Prozatím zůstanou ti, kteří chtějí, ve službách pana Berlinga; zavázal jsem ho povinností postarat se o všechny. Abych alespoň trochu zmírnil obtíže, které vám způsobím, rozhodl jsem se dát každému z vás tisíc zlatých; vyplatím vám je po obědě. Nevím, nakolik to bude k užitku, ale bohužel pro vás nemohu učinit nic jiného. Po prodeji statku nevím, co bych pro vás mohl udělat. Nevím ani, budu-li v té době ještě naživu.“

Lidé si tiše šeptali mezi sebou; až najednou se vynořil Kulhavý Martin a vykřikl: „Je to naše vina, lidi! Jenom naše!“

Všichni se k němu otočili a Martin pokračoval: „Neuchránili jsme naši paní! Neuchránili jsme Denise, dopustili jsme, aby tu vraždili a kradli! Nepostavili jsme se za svého pána, báli jsme se vzít zbraň do ruky! To máme za to!“

Tomáš stáhl čelo; ale Martin pokračoval: „Měli jsme je hnát, hned jak přišli! Neměli jsme dopustit, aby zabili paní, měli jsme ji hlídat! Potom bychom se nemuseli bát budoucnosti!“

Tomáš však nebyl z lidí, kteří odmítají zodpovědnost.

„Ne, Martine, nemáš tak úplně pravdu. Je to moje chyba, nikoho jiného. Hrál jsem svoji hru - a prohrál, byl jsem poražen, donucen k ústupu. Dokud jsem mohl, dělal jsem, co považuji za správné. Teď už to dělat nemohu. To je vše. Nikdo z vás se ničím neprovinil. Jenom já.“

„Byli jsme s tebou, když jsi o nás pečoval. Budeme i nyní!“ řekl starý Martin pevně.

„A půjdete se mnou i na druhý konec světa?“

Nastalo vzrušení - taková perspektiva se lidem nezdála.

„Ano, říkám pravdu. Budu ještě nějaký čas v Evropě, ale konečný cíl mé cesty je ještě dál než v Indii, na ostrově obklopeném mořem. Chce snad někdo z vás jít za mnou až tam?“

„Kdybych byl mladší, šel bych! Ale v mém věku - ne, raději složím kosti doma. Ale mladí ať jdou, kam jdeš ty, tam určitě nebude zle!“

Lidé se dohadovali mezi sebou; zvláště dva mladí pacholci a děvečka se shrkli do houfu a diskutovali.

„Pokud by se snad někdo rozhodl jít, ať si sbalí věci; odjede ještě dnes večer s Poláky, ti se o něho postarají. Já bych byl ovšem rád, kdybyste šli se mnou, ale nechci vás odtrhnout od rodné země, kterou jistě milujete - tak jako já. Ani já bych neodešel, kdyby mi tu nehrozila smrt.“

Tomáš chvíli hleděl na poctivé tváře těch lidí, potom dokončil: „To je všechno, co jsem vám chtěl říct.“

Odešel a lidé ještě dlouho hovořili. Po pravdě řečeno se přihlásil jen jeden z pacholků a děvečka, kteří se rozhodli vzít a jít s námi. Měli se rádi a žádný neměl v této zemi nic, s čím by se musel těžko loučit; dívka neměla rodiče, chlapec byl mladší syn početné rodiny a jeho otec rád souhlasil s odchodem.

Tomáš zatím zavedl Berlinga dovnitř; v salónu bylo ještě jakž takž možno se posadit, proto tam s Charrym a Dianou chvíli mluvili. Lasękovi chlapci zatím nosili knihy z knihovny dolů a nakládali do beden.

„Vykonal jsi všechno tak, jak jsem tě o to žádal?“ zeptal se Tomáš Berlinga. „Doufám, že dopis došel v pořádku a včas?“

„Ano, ten chlapec ho přinesl v pořádku. Vyřídil jsem to s bankou, peníze budeš mít připraveny. Nedělali žádné potíže, asi nevědí o těch obstrukcích. Ostatní je taky v pořádku.“

„To jsem rád.“

„Jenom nevím, co řekne Voglari na těch sedm darebáků, které jsi mu poslal na krk. Samozřejmě, vypravil jsem je; ale rád bych viděl jeho obličej, až se s nimi potká!“

„Sedm?“ Tomáš se zarazil. „Poslal jsem ti jenom dva!“

„Snad ještě umím počítat do sedmi! Kapitán Martínek Tomšů, poručík Petr Sojka a pět vojáků. Dohromady sedm.“

„No tohle! Ten kluk je podnikavější, než bych čekal! Toho kapitána bych znal, ten je můj. Poručík Petr Sojka, o tom jsem už taky slyšel. Ale kde ti dva nabrali za takovou chvíli pět vojáků, to na mou duši nevím. A kdo jim dal ty šarže, to jsi byl ty?“

„Já? Ani za nic; myslel jsem, že už je měli! Ten kluk se tak představoval...“

„Hm. Jak vypadali ti vojáci?“

„Ach, pro Boha a Panenku Marii - jako vlčata, Tomáši, jako vlčata! Hladoví byli hrozně; dal jsem jim pecen chleba a kus šunky, že by mi stačil na týden; než jsem si stačil pořádně přečíst tvůj dopis, spořádali to jako malinu...“

„To si dovedu představit. Ale myslím oblečení a tak!“

„No, jedna hrůza! Musel jsem jim koupit něco na sebe, tak by se nemohli vypravit přes Alpy. Páni důstojníci jakž takž, ale ti ostatní - no k pláči! Palce jim lezly z bot, kalhoty na kolenou prodřené na kůži, košile se lepily špínou. První, co jsem udělal, že jsem poručil Josefovi, aby je zavedl do koupelny, pořádně vydrhl kartáčem a mýdlem a potom ostříhal, protože vypadali na milión vší. Ten kapitán měl už předtím takový divný účes... tvrdil, že tak má vypadat. Podruhé mi tohle nedělej; moje hospodyně mě málem proklela za to nadělení...“

„To mi stejně vrtá hlavou, kde je nabrali!“ kroutil hlavou Tomáš. „Přece po cestě nemohli...“

„To jsou jistě Petrovi kamarádi z toho pasťáku!“ řekla Diana. „Já jsem to všechno pustila; takové zjevy mezi nimi klidně mohly být. Jestli je po cestě potkali, asi je kluci vzali s sebou!“

Tomáš nevěděl, co říct, tak jen zakašlal.

„Mimochodem, vzali si u mne zálohu na cestu, dvacet zlatých. Od tebe měli ještě osm, dost jsem se tomu divil...“

„Opravdu? Dal jsem jim deset zlatých; za dva se přece nemohli všichni dostat do Vídně! Kolik jsi jim dala ty, Diano?“

„No, něco si vzali, ale moc toho taky nebylo...“

„Asi jeli na černo vlakem, buďto pod vagónem na ose nebo na nákladním vlaku,“ soudil Oskar. „Vypadali na to. Ten poručík Petr vyhrožoval, že má ještě další podobné vojáky v záloze a je schopen je dodat během několika dní; to už jsem malinko vypěnil a zakázal mu to.“

„Dobře jsi udělal. Co se s nimi stalo?“

„Napsal jsem jim průvodní dopis pro Voglariho a poslal je k Bachmannovi, ať je vezme přes hory, až pojede s formanským fasuňkem. Docela s tím souhlasili, myslím jim to přišlo vhod. Konečně, když se umyli a pořádně oblékli, vypadali už přece jen trochu víc k světu...“

Tomáš to přešel bez dalších připomínek; zato se zeptal: „Copak se povídá po Vídni o mně? Slyšel jsi něco?“

„Vcelku se neví nic určitého. Někteří přátelé o tobě mluví; ví se o smrti Wandy, zabili ji přece ti dva trestanci, nebo ne? Pořád ještě je stíhají, ale myslím, že už budou dávno v Uhrách. Stauffelmann psal na prokuraturu do Budapešti, aby se maďarská policie po nich poohlédla; ale jako když nic nevědí, vzkázali, že podobné osoby jim nejsou známy. To víš, Maďaři, kde mohou, tam nám ztěžují práci.“

„Stauffelmann se hodně zajímá o pátrání?“

„Ano; mluvil jsem s ním o tom několikrát, dokonce mě navštívil a vyptával se na tebe. Naposled předevčírem, ptal se, zda jsem tě neviděl nebo od tebe nedostal dopis. Řekl jsem mu, že jsi mi napsal a že možná brzy přijedeš.“

„Víc nic?“

„Nemyslím, že by ho zajímaly tvoje finanční problémy. Myslíš, že jsem neudělal dobře? Napsal jsi, že o tom nemám říkat nikomu nepovolanému; ale Alfréd je přece tvůj přítel!“

„Ano, je. Přijedu do Vídně a možná ho také navštívím; asi docela určitě. Kdo ještě se zajímal o mou osobu?“

„Spousta všelijakých známých; taky Johann se ptal. Myslím jsi mu napsal, aspoň ten tvůj kapitán měl nějaký dopis, se kterým šel do paláce. Johann vzkazuje, abys přijel určitě už v neděli.“

„Proč?“

„Má se zahajovat podzimní sezóna, všichni se vracejí z letních bytů. Císař rozhodl uspořádat maškarní ples v Schönbrunnu; možná by ses ho měl zúčastnit.“

„To si myslí Johann?“

„Ano. Řekl, že obstará pozvánky; stačí, když mu den předem dáš vědět, kolik jich má být.“

„Výtečně, děkuji. Budu tam v neděli.“

„Ale dnes už je úterý, Tomáši. Budeš muset spěchat!“

„Chápu. Budu spěchat, Oskare. Ještě něco zajímavého? Například slyšel jsi někdy jméno Feldsberg?“

„Ne, nikdy. Kdo to má být?“

„Vyšetřovatel, pán z prokuratury; ale nevím, pro koho pracuje. Alfréd neříkal nic, že by se něco dělo proti němu nebo proti mně?“

„Ne, nic... jenom byl trochu rozrušený, když o tobě mluvil. Vypadal... na chvíli jako by ztratil ten svůj ledový klid.“

Tomáš zabručel a škrábal se na bradě.

„Bez těch vousů vypadáš zvláštně,“ polichotil mu Oskar. „To je zvláštní... jsi trochu podobný tomu vojenskému atašé, který přijel před nedávnem z Moskvy...“

„Z Moskvy? Nevím o tom nic - jak se jmenuje?“

„Kníže... Astarov, myslím.“

„Dimitrij Astarov?“

„Ano. Takový mladík, hrozný boháč. Znáš ho snad?“

„Znal jsem jeho otce, knížete Astarova. Co o něm víš ještě?“

„Vcelku nic, jen se mi zdálo, že...“ Berling se podíval na Lasęku, který přistoupil k Tomášovi a na něco se ho ptal, potom zavrtěl hlavou a dodal: „Myslím, že to je jenom klam smyslů; jak vidím na tomhle chlapci, jsou si dnes ti mladí všichni dost podobní. To nic, Tomáši, nevšímej si toho...“

Tomáš si toho skutečně nevšímal; probrali s Oskarem ještě nějaké záležitosti a pak se počali shánět po jídle.

Byla to práce navařit pro tolik lidí; naštěstí Poláci nebyli zhýčkaní a spolykali zásoby, které na statku ještě zůstaly, přímo s vlčím apetitem. Pro Tomáše, Charryho, Dianu, Oskara a další pořídily ženy teplé jídlo; bohužel spižírna byla napolo prázdná vlivem řádění Ahrbecka a jeho kumpánů. Po obědě také Tomáš podělil zaměstnance penězi.

Lasękovi chlapci pomalu končili balení; vše bylo zatlučeno do beden a teď je připravovali k naložení na vozy. Jerzy měl v úmyslu provést přepravu nadvakrát; zbraně měli harceři vézt na nákladních koních, protože je museli přenést pašeráckými stezkami přes Jesenické hory, kolem města Javorníka a Vidnavy. Ostatní mohli vézt po cestách, aspoň větší část trasy; Jerzy znal cesty, kterými se dalo přepravovat přes hranice i zboží na vozech.

Tomáš měl dostatečnou zásobu čistých blanketů nejrůznějších úřadů, kromě jiného také krajského hejtmanství v Olomouci nebo Centrální policejní správy ve Vídni. Tyto vyplnil jako průvodní listy, navíc opatřil razítky, pečetěmi a zaručeně pravými podpisy. Dalo se předpokládat, že obyčejná policejní hlídka na silnici nebude zkoumat, jsou-li ty dokumenty pravé či nikoliv.

Vozů měl Tomáš několik; kromě jiného poslal jednoho z čeledínů koupit ještě dva od jednoho souseda a zaplatil tolik, že se ani soused neptal, na co potřebuje Tomáš selské žebřiňáky.

Na chvíli se rozhodli si odpočinout; Jerzy vyzval Tomáše, zda by se s ním mohl o něčem poradit. Přizvali taky Dianu a nás.

„Jsem rytířem velmi krátce, otče, tak nemám přesné informace, co si můžu a co nemůžu dovolit. Jde mi o moje chlapce; nakolik jsou oni templáři? Jaké jim můžu udělit hodnosti?“

„V podstatě každé, jaké je zapotřebí. Proč?“

„Předpisy říkají, že každý rytíř smí mít dvanáct vojáků. Já jich mám na různých místech dvanáct set. Připadá mi poněkud nespravedlivé, abych jedny jmenoval řádnými harcery a jiné ne.“

„Ano, to souhlasí. Správně bys... všiml jsem si, že někteří tě začínají už teď oslovovat panie komenditorze. Zajisté, je to procedurální chyba, ale... netrestal bych je.“

Jerzymu zajiskřilo v očích. „To zní, jako kdybys mne naváděl k neposlušnosti! Pokud se pamatuji, sluší se dodržovat slib chudoby, poslušnosti a čistoty...“

„Synáčku, je mi jasné, že jsi velmi svérázný charakter, takže ti nebudu zastírat, že realita je jiná. Začněme odjinud: nejsme sluhové předpisů, ale sluhové Boha. Jestli nás někdo z našich kamarádů požádá, abychom jej zařadili do služby Boží, sluší se jej přijmout; i když je třeba nadbytečný. I když je nedokonalý, když nedokáže hned zachovávat všechno, co se sluší. Třeba i když má jenom matné ponětí, jaké jsou povinnosti rytíře Blesku.“

„To zní, jako bys mi doporučoval přijmout každého!“

„Každého ne. Jenom ty, kteří si to zaslouží. Každý z nás bude jednou stát před tváří Boží a zodpovídat se ze svých činů. Pokud dojdeš k názoru, že ten tvůj kamarád obstojí před Jeho tváří, pak obstojí také před tvou...“

Jerzymu začaly blyštět oči. „Já se neptám, kolik jich celkem můžu vzít! S tím si poradím... ptám se na něco jiného. Kdysi prý bývaly různé lóže řádu... jiná pro muže, jiná pro ženy, další dokonce pro děti. To je pravda? Proč se od toho upustilo?“

„Bylo málo lidí i na jednu lóži. Většina lidí neměla zájem přijmout naši službu...“

„Nedivím se jim; kdo stojí o to dohadovat se o podvodnických kšeftech a politických čachrech? Já mám lidi, kteří touží konat skutečnou službu, se zbraní v ruce, pod praporem...“

„Varuju tě, Jerzy. Já měl taky takové lidi; vedl jsem je potom do boje a tam...“

„Znám historii Křížového vrchu a tvé porážky. Ale to bylo už dávno. Teď přišla jiná chvíle...“

„Vidím záři na tvém čele a slyším tlukot tvých andělských křídel. Jsi jako anděl pomsty, Jerzy. Až mám skoro strach...“

„Až se rozlétnu zemí, očistím ji jako plamen! Věř mi!“

Tomáš uchopil jeho ruku a sevřel ji v dlaních. Neříkal nic.

„Cos to povídal, že byl zvláštní řád pro ženy?“ zeptala se Diana. „Proč už není?“

„Říkalo se mu Řád Čistého Srdce, moc o něm nevím. Jen jsem to slyšel. Proč, chceš ho obnovit?“

„Kolik bylo templářských lóží?“

„Kolik bylo zapotřebí. Nastane-li potřeba něco vykonat, potom to musí být vykonáno. Takový je zákon...“

„To radíš i mně, otče komthure?“

„Ano, Jerzy. Jsi mladý a máš ještě andělská křídla; nenech si je zlomit, nenech se spoutat, nenech se ani obelstít. Vykonej všechno, co si přeje Bůh! Jestli to neuděláš, budeš později každé své slabosti trpce litovat, druhou příležitost nenajdeš. Každý zázrak se stane jenom jednou!“

Jerzy se jenom záhadně zasmál.

V té chvíli ohlásily hlídky dalšího hosta; od chrámu na Kopečku přicházela cestou nějaká žena v černém, opatřená dokonce slunečníkem; tu Tomáš nečekal, proto se šel podívat. Také Henryk Wagiera šel a hned Tomášovi referoval:

„Ano, tu paní znám; je dost mladá a hezká a chodí tudy každý den na procházku. Už je tu víc než týden, hned jak jste odjeli. Každý den se staví a kupuje si sklenici mléka. Ten první den ji Ahrbeck vyslýchal, ale nevěděla nic, znala jen tvoje jméno a to jí řekli ve vesnici...“

Tomáš se díval na blížící se ženu; když se přiblížila, kývl na Poláky, aby se chovali nenápadně. Žena bez váhání vešla do dvora. Když spatřila tolik cizích lidí, zarazila se a udiveně rozhlížela.

„Co si přejete, madame?“ zeptal se Tomáš a přistoupil blíž.

Žena se ulekaně rozhlédla kolem sebe; potom spatřila na hrdle jednoho z Poláků řádový kříž a vydechla jako úlevou.

„Vy jste pan Baarfelt? Můžete mi říct, zda znáte pana... Pépi Neckermanna? Mohla bych s ním mluvit?“ Hovořila německy, trochu s českým přízvukem, ale jinak dokonale.

„Bohužel, není právě přítomen. Smím se zeptat, co mu chcete?“

„To mne mrzí; slíbil mi, že se vás na něco zeptá a přinese mi vaši odpověď. Je mi líto, že na to zapomněl.“

Tomáš byl informován, že existuje nějaká Pihatá Mářa alias Marion, důvěrná přítelkyně Antona Knobka; domyslel se, že nějakým způsobem vyzvěděla jeho adresu a přišla se hlásit o svá práva.

„Vy jste Marie Krátká?“ zeptal se laskavě.

„Ano. Přišla jsem se zeptat, co se stalo s mým Antonem! Když mi to neřekl Pépi, můžete mi to říct aspoň vy, pane?“

„Vítáme tě, sestro Marie, mezi námi,“ řekl vlídně Baarfelt. „Přicházíš právě včas, protože brzy se objasní, na co se ptáš.“

Mářa zůstala trochu udivená; tykání by ji ani tak nepřekvapilo, ale oslovení sestro a Tomášova uctivost ji mátly.

„Ale... pane Baarfelte...“ zaváhala, v jejím hlase zněla úcta i trocha strachu. „Povězte, že jste nezabil mýho Antona!“

„Ne, doposud jsem se s ním nesetkal. S postupem času se začínám obávat, že se s ním už nikdy ani nesetkám. Posilni se odvahou, sestro; obávám se, že dnešní den pro tebe nebude snadný. Bojím se, že se dozvíš zlé věci!“

„Nebojím se,“ řekla tiše. „Myslíte, že Anton žije?“

„Velmi o tom pochybuji.“

„V tom případě ho někdo zabil; a toho, kdo zabil mýho Antona, zabiju zas já!“ přímo vykřikla, při tom otevřela černou kabelku a vytáhla z ní dragounský revolver ráže 44; Jerzy Lasęka hvízdl údivem, neboť ta zbraň rozhodně nebyla pro jemnou ženskou ruku.

„Než zapadne slunce, budu vědět, na co se ptáš,“ řekl Tomáš. „Zůstaň s námi, sestro, vyslechneš to také.“

Ponechal ji v péči jedné z žen na statku; zatím šel dohlédnout na poslední přípravy k odjezdu. Potom odeslal Lasęka jízdní oddíl se zbraněmi a Tomáš připravoval předání právě vyrobených dokladů jednotlivým vozatajům. Arci všichni měli pro jistotu s sebou zbraně; v případě jakýchkoliv nepříjemností s celníky nebo policejní hlídkou byli Poláci hotovi střílet bez výstrahy.

„Ty zůstaneš se mnou. Chci, abys byl přítomen vyšetřování.“ řekl Tomáš Jerzymu.

Na Baarfeltův rozkaz přivedli Ahrbecka; zástupce c.k. monarchie vypadal po pohybu ve sklepě pomačkaný a skleslý, zvláště když mu nedali vůbec nic k jídlu. Jeden Polák mu na požádání vyložil, že už si tu nakradl dost a odsouzencům k smrti netřeba nic dávat. To Ahrbecka vyděsilo a způsobilo, že dostal v obličeji zdravou šedivou barvu.

„Pane Baarfelte, rád bych učinil prohlášení!“ oznámil, jakmile se ocitl Tomášovi tváří v tvář.

„Prosím.“

„Přemýšlel jsem... celou tu dobu o tom, co jste mi řekl. Dospěl jsem k názoru, že jsem se ve svých soudech unáhlil. Vy nejste vzbouřenec a rebel, pane; pochopil jsem, jaké je vaše bohatství a vaše moc. Vy jste rovnocenný partner pro Rakousko-Uherský stát. Jste muž, který má právo bojovat proti státu...“

„Vaše uznání mne těší. A co z toho?“

„Pane Baarfelte, jsem zvyklý uvažovat střízlivě a realisticky. Rozhodl jsem se nabídnout vám svoje služby.“

„Hm. V jakém směru?“

„Řekl jste, že platíte za informace, které se vám tak či onak hodí. Jsem pracovníkem Vídeňského vládního aparátu, státní policie. Nabízím, že pro vás v této funkci budu pracovat... dle vašich příkazů!“

Tomáš si ho chvíli s despektem prohlížel.

„Možná vám moje nabídka připadá nečekaná, bojoval jsem proti vám! Ale jsem zvyklý chápat, kdy přišla chvíle k rychlým osudovým rozhodnutím! Pane Baarfelte, věřím, že se svými neobyčejnými schopnostmi a mocí, kterou máte, zvítězíte nad každým; i nad celou monarchií. Chci být účasten vítězství...“

„Především bych rád věděl, zda jste se nedopustil nějakého zločinu proti mně. Potom bych rád slyšel vaše upřímné a úplné doznání o tom, co se tu dělo v době mé nepřítomnosti. Zvláště o zavraždění mé ženy Wandy a únosu syna. Potom rozhodnu o vašem osudu, pane Ahrbecku.“

„Samozřejmě, výpověď o tomto případu je součástí informací, které nabízím!“ uklonil se Ahrbeck.

„Ale ne tady. Zajdeme si na místo, kde k vraždě došlo. Jistě nám to místo ukážeš...“

„Ano, pane, zajisté...“ Ahrbeck se (střežen Yamanakim) vydal přes pole dolů k řece; všichni jsme šli s ním. Bylo už pozdní odpoledne a stíny se dloužily. Kráčeli jsme pokosenými lány, nyní už vlastně strništi. Tomáš mlčel a tak nikdo nic neříkal.

Zastavili jsme na místě, kde přes řeku vedl můstek pro bryčky, případně selské žebřiňáky; tam vytvářela řeka ohyb, u něhož byla tišina zarostlá rákosím a nad ní pahorek, který měl protějšek v proláklině u toho mostku. Ahrbeck se tu dobře vyznal; přešel pahorek a zastavil se v proláklině před mostem.

„Na tomto místě byla zabita Wanda Baarfeltová.“

Tomáš nedal nijak najevo svoje city; rozhlížel se mlčky okolo sebe a zřejmě nad něčím uvažoval. Zvědavý Tannarr našel stopu nějakého polního zvířete a šel po ní; za chvíli se však kvapně vrátil k nám a oznamoval: „Tam pod břehem, jak je ta vrba, je někdo pochován! Je tam hrob člověka. Cítím to i přes hlínu...“

„Hrob?“ podivil se Charry. „Potom bychom ho měli odkrýt a zjistit, koho to tam pochovali, ne?“

„Není třeba,“ řekl Tomáš. „Vím, kdo tam je uložen. Ahrbecku, řekni nám teď vlastními slovy, jak došlo k vraždě!“

Ahrbeck zakašlal, rozhlédl se po nás a každému chvíli utkvěl pohledem na tváři. Zřejmě odhadoval svoje šance.

„Dostali jsme příkaz vyzvednout v Mírovské věznici dva vězně a přivézt je sem. Já a Hartmann, přičemž on byl velitelem. Ti dva se jmenovali Sontágg a Knobek. Vyzvedli jsme je, velitel pevnosti byl informován. Přivezli jsme je sem a čekali.“

„Kdo vám dal rozkaz je přivézt?“

„Feldsberg, náš šéf. Čekali jsme tu na něho; potom přijel, v kočáře, v jakém se dopravují trestanci. Je takový malý, zavřený a má pojistku na dvířkách a zamřížované okénko. Kočár zůstal stát tady na pahorku; Feldsberg šel k nám a dal nám úkol.“

„Byl tu ještě někdo?“

„Ano, pane. Byl tu ještě nějaký muž; ale ten zůstal sedět v kočáře, vůbec nevystoupil. Viděli jsme jenom, jak nadzvedl záclonku a díval se na nás tím zamřížovaným okýnkem.“

„Dobře. Co jste měli udělat?“

„My dva nic. Trestanci dostali pušky a Feldsberg jim vysvětlil, že přijede kočár, v němž pojede žena a kočí. Oba mají zastřelit, jeden kočího, druhý současně ženu. Vtom se ozval ten Čech; prohlásil, že nikdy nikoho nezabil a ani nezabije. Feldsberg se rozzlobil a počal na někoho nadávat, co mu to doporučil za zboží. Chvíli se s tím mužem hádali; závěr byl ale takový, že trestanec řekl, i kdyby byl vrahem, nezabije nikoho před očima policie, prostě proto, že by ho za to policajti jistě potrestali. Chvíli se ještě hádali; potom mu Feldsberg nařídil, aby šel k řece a byl ticho. Přišel k nám a řekl, že musíme tu ženu zabít osobně. Hartmann a já.“

„Jak věděl Feldsberg, že pojede do Olomouce?“

„Nevím; myslím mu to řekl někdo z lidí z města, snad Bečka nebo Schibbl, znal se s nimi dobře. Ani jsem nevěděl, kdo je ta žena. Do té doby nepadlo žádné jméno; až pak jsem se dozvěděl, kdo byla ta mrtvá.“

„Co se dělo dál?“

„Viděli jsme přijíždět kočár. Byla to lehká bryčka, seděla v ní žena a chlapec a na kozlíku kočí. Když přijeli až k nám, střelil Sontágg ze zálohy po kočím; byl hned mrtev. Jenže ta žena vytáhla zpod sedadla revolver a zastřelila Sontágga.“

„Tak přece! Věděl jsem, že se jen tak nedala!“

„Zabila ho úplně chladnokrevně! Nikdy jsem ještě neviděl nikoho tak rychle zabít člověka! Vytáhla zbraň, namířila a provrtala mu kulkou hlavu. Sontágg nestačil ani vykřiknout. Byla by asi střílela dál, ale pak jsme stříleli i my. Já netrefil, snad proto, že jsem nechtěl zabít ženu. Hartmann ale zasáhl, ona pustila revolver a držela se za prsa. Rána nebyla smrtelná, to ne. Byla jen poraněná.“

„A dál?“ Tomáš byl bledý.

„Dál... Nevěřil bych, že je něco takového možné. Ten chlapec vypadá tak na deset let, ale zvedl revolver, který vypadl ženě a namířil na Feldsberga, když k němu šel. Mířil na něj dost dlouho, ale snad se bál vystřelit na policistu... snad se bál zabít člověka. Je to přece jen dítě... Feldsberg došel k němu, srazil ho pěstí a vzal mu revolver. Potom namířil na tu ženu a dorazil ji z její vlastní zbraně. Byla hned mrtvá.“

Tomáše však rozhořčilo něco jiného. „Cos to řekl? Myslíš, že se Denis bál vystřelit? Můj syn že by se bál zabít vraha?“

„Je to dítě...“ pokrčil rameny Ahrbeck.

„I dítě se musí naučit zabíjet, protože i dítě může být zabito! Co jste s ním udělali?“

„Rozplakal se, když viděl matku mrtvou a když mu Feldsberg vzal revolver. Nevěděl, co s ním, šel se zeptat toho ve voze. Zřejmě rozhodl, aby ho nechal žít, protože k nám Feldsberg přišel a nařídil mu, aby šel s ním. Chlapec se vzpíral, křičel, že je Denis Baarfelt a jeho otec si to vyřídí s každým, kdo mu ublíží. Na to mu Feldsberg řekl, že jeho otec je už dávno mrtev; a na to chlapec řekl: »Je-li on mrtev, potom já jsem komthurem Templářů! A sám vás všechny zničím!«“

Tomáš nezřetelně zavrčel jako raněná šelma.

„Vtom přiběhl ten druhý trestanec, Knobek; a křičel, že ví, kdo je Baarfelt, že jsme spáchali strašlivý zločin a že zemřeme, všichni kdo tam jsme. Vyhrožoval nám strašnými tresty; tak Feldsberg nařídil, abychom ho zastřelili.“

„Kdo ho zabil?“

Ahrbeck trochu zaváhal. „Hartmann.“

„A pak?“

„Feldsberg vzal kluka; musel ho zbít, aby mlčel a podřídil se. Odvezl jej v tom zavřeném kočáře s tím druhým mužem. Nám poručil, abychom pohřbili ty dva trestance pod břehem, aby je nikdo nenašel, potom vzali koně a odjeli pryč. Mrtvou ženu a kočího jsme měli nechat tam, kde byli. To je všechno.“

„Není. Co jste měli dělat na statku?“

„Druhý den nás Feldsberg vyhledal; měli jsme se usadit na statku a ve vesnici a dávat pozor na každého, kdo přijde. Hlavně na lidi, co jsou členy toho řádu. Vysvětlil nám, co jsme o nich potřebovali vědět. Ale zatím nikdo nepřišel.“

„Ovšem, byli varováni. Kdo vám dovolil vzít si něco z mého majetku? Kdo vám dovolil krást jako straky?“

„Feldsberg řekl, že to všecko už nemá pána; odnesl si, co se mu líbilo. Taky vrchní rada Bečka a komisař Schibbl. Já a Hartmann jsme toho moc vzít nemohli, nesmíme se zatím vrátit do Vídně. Já sám vzal jen to, co jsem mohl odeslat poštou. Je to jistě v mém bytě ve Vídni; samozřejmě všechno vrátím...“

„A ničit zařízení? Plenit jako Tataři vám taky dovolili?“

„Ach pane! Všichni jsme jenom lidé... někdy děláme něco zlého, aniž bychom si to uvědomili...“

Tomáš chvíli přemýšlel. „Tvoje historka zní věrohodně. Provedu ještě křížový výslech. Podívej se mi do očí!“ Dotkl se jeho čela rukou a poručil: „Spi! A odpovídej na otázky!“

„Ano, pane.“

„Kdo byl vaším velitelem?“

„Vyšetřovatel tajné policie pan Joachim Feldsberg.“

„Kdo byl muž v uzavřeném kočáře?“

„Nevím, pane. Neviděli jsme ho, neřekli nám jméno.“

„Ví to Hartmann?“

„Ne. Byl by mi to řekl.“

„Kdo zabil Wandu Baarfeltovou, moji ženu?“

„Pan Feldsberg.“

„Kdo ji postřelil, jak jsi vyprávěl?“

„Hartmann.“

„Kdo zabil kočího?“

„Trestanec Karlíček Sontágg.“

„Kdo zabil Sontágga?“

„Žena z kočáru... paní Wanda Baarfeltová.“

„Zabil někoho nebo střílel po někom Anton Knobek?“

„Ne, pane. Odmítl střílet.“

„Kdo zabil Antona Knobka?“

„Já, pane. Na rozkaz Feldsberga.“

„Zatajil jsi nám ještě něco?“

„Ne, pane.“

„Kam odvezli mého syna?“

„Nevím. Neřekli mi to.“

„Probuď se - a zapamatuj si vše!“

Ahrbeck se pozvolna probíral k vědomí; rozhlédl se kolem sebe a jeho zrak utkvěl na křídově bílé tváři Marie, která se chvěla a křečovitě svírala černou kabelku.

„Simone Ahrbecku,“ promluvil Tomáš. „Zjistili jsme výslechem, že jsi se nedopustil žádného zločinu proti řádu ani proti mně osobně a nepodléháš tedy mojí spravedlnosti. Ale přesto jsi se dopustil vraždy, když jsi zabil Antona Knobka, nevinného muže, který se provinil jen tím, že odmítl zabíjet. Tato žena je sestra Marie, jeho žena před Bohem. Zabil jsi jejího muže a podléháš jejímu soudu. Sestro Marie, každý z nás nosí v sobě svůj vlastní zákon, kterým soudí činy svých bližních. Suď toho muže podle zákona svého srdce; a vykonej rozsudek, jak je tvým právem...“

Ahrbeck zesinal; rozhlédl se kolem sebe po pokosených lánech úrodné Moravy, pak pohlédl na tiše plynoucí vlny řeky a obrátil hlavu nahoru, kde v nekonečné výši zpíval skřivánek. Z dálky sem znělo pískání flétny pasáčka. V nekonečném tichu, přerušovaném pouze tím pískáním a skřivánkem, vytáhla Marie z kabelky těžkou, matně se lesknoucí pistoli, a namířila na něho.

„Okamžik,“ řekl Baarfelt. „Ahrbecku, jsem komthur řádu a vysvěcený kněz. Přeješ-li si zpovídat ze svých hříchů, máš poslední možnost...“

„Tobě nemám co říct!“ řekl Ahrbeck suše. „Jen to, že přijdu-li do pekla, jistě se tam setkám i s tebou... s vámi se všemi!“

Marie vypálila. Podruhé, potřetí. Duté rány revolveru přervaly píseň skřivánka i pasáčka, který ulekaně vyskočil a rozhlížel se, co způsobilo ty podivné zvuky. Simon Ahrbeck se zapotácel; přitiskl si ruce na prsa a pomalu klesal do rozměklé půdy. Marie se o něj nestarala; přistoupila k místu, kde byl pohřben její milenec, odhodila revolver, klesla na tu zem a v zajíkavém pláči chraplavě vykřikovala:

„Antoníne, můj Antoníne, miláčku můj jedinej! On tě zabil, ten nelida, necita jeden, vrah špinavej, policajt mizernej, fízl jeden všivej, hnusnej... Tebe, nejlepšího chlapa, kterýho jsem já na tomhle zlým světě znala! Antone, miláčku... já vím, že jsem nebyla nikdy dobrá ženská, žádnej by mě nemoh nazvat pořádnou ženou, ale tebe jsem měla ráda, jedinýho na celým světě, Antone, miláčku... tebe jedinýho... můj malej, ubohej...“

Plakala tak srdcervoucně, že Tomáš byl možná dojat; přistoupil k ní, vzal její hlavu do dlaní a řekl tiše: „Neplač... tím už mu nepomůžeš!“

„Já nepláču... Já jsem šťastná, komthure Baarfelte! Protože já se pomstila za toho svýho miláčka, mýho hloupýho medvídka mazlivýho, kterej mě uměl tak stisknout a dát mi pusu, že jsem dostala křeče i do prstů u nohou! Jenom je mi těžko... tak hrozně těžko!“ padla na zem a objímala Baarfeltovy nohy. Tomáš ji chvíli pozoroval, potom ji jemně pohladil po vlasech a řekl tiše:

„Spi! Přestaň plakat!“

Skučení umlklo; Tomáš ji pohladil po hlavě. „Vstaň! Jdi teď na statek, uloží tě tam. Až se vyspíš, bude ti líp. Jdi...“

Vstala; šla poslušně jako stroj, jako loutka, kterou někdo tahá na provázku. Tomáš za ní hleděl, dokud se neztratila za ohybem cesty.

„Nyní je čas ztrestat Hartmanna. Henryku, přiveď ho!“

Než se Wagiera vrátil, nad krajinou se už rozhostil soumrak. Hartmann se tvářil vystrašeně; ale rozhodl se bránit útokem:

„Pane Baarfelte, já protestuji! Nemáte právo...“

„Pokud se spoléháte na svého pohůnka Ahrbecka, je mrtev; leží tam v rákosí. Dostal, co zasloužil. Také vy dostanete, co vám patří. Pokud vím, postřelil jste moji ženu Wandu; střílel jste po ní a to je zločin, který musí být potrestán. Chcete k tomu ještě něco říci?“

„Nehodlám s vámi vůbec mluvit! Nediskutuji se zločinci!“

Tomáš se jej dotkl rukou. „Spi a odpovídej na otázky! Kdo byl vaším velitelem?“

Hartmann sebou ošil a něco chrčel; Tomáš se jej znovu dotýkal prsty, až Hartmann vyl jako pes; pak řekl: „Pan Feldsberg!“

„Kdo byl muž v kočáře, který nevystoupil?“

„Nevím. Neřekl mi jméno.“

„Nevíte o jiných lidech, kteří jsou účastníky spiknutí proti mně? Neznáte žádná jména?“

„Ne. Mně a Ahrbeckovi velel jenom Feldsberg.“

„Střílel jste na moji ženu Wandu?“

„Ano. Postřelil jsem ji. Zabil ji potom Feldsberg.“

„Probuď se! To stačí. Hartmanne, jste vinen a zemřete.“

Hartmann se po nás nenávistně ohlédl. „Dobrá, když to musí být! Ale abyste věděl, jaké máte lidi: tento muž, váš důvěrník Henryk Wagiera, mi odpřisáhl na svoji dýku, že se odříká řádu a přechází do našich služeb! Neměl byste potrestat i tohoto zrádce?“

„Vím o tom. Ty ale nevíš, že řádový rytíř má právo dát přísahu na svoji zbraň. Nemusí ji plnit, je-li ten, kdo ji přijal, mrtev. Přísahy dané mrtvým jsou přece neplatné...“

„Jak to, mrtvým? Já jsem přece živý! Já žiju! Já...“

Jeho hlas se zlomil v zachroptění; Henryk Wagiera vytrhl z jeho těla svou řádovou dýku a odhodil do řeky. Hartmann se chytil za ránu, z níž stříkala krev, vypoulil oči a snažil se ještě něco říct, ale nedokázal to. Klesl na zábradlí mostku a pomalu dokonával. Henryk jej chytil za nohu a převážil přes zábradlí; tělo dopadlo do vln, laskavá řeka Morava je objala do své náruče a měkce jím houpala až k mělkému dnu...

„Bože, odpusť mu jeho hříchy!“ řekl komthur Baarfelt. „Tím je práce na tomto místě skončena, bratři. Pomodleme se k Bohu a pak opusťte toto smutné místo...“

Učinili jsme tak; avšak sám Tomáš po modlitbě sešel ještě k řece, poklekl, ponořil ruce do vln a šeptal:

„Matko Moravo, pomstil jsem se - ale dluh krve není ještě splacen! Žije ještě Feldsberg a muž z drožky; také ti musí dostat svůj díl! Pomáhej mi v tom boji, matko, neboť tys byla při tom, když se stal zločin...“

Jen co jsme se vrátili na Baarfelt, už se loučil Jerzy Lasęka. „Noc je má kamarádka!“ smál se. „Já nejraději cestuji v noci, to si člověka daleko míň lidí všimne...“

Rozloučil se pěkně se všemi, i s námi šelmami; ale když se loučil s Dianou, neodpustil si říct: „Sbohem, sestřičko! Už se asi neuvidíme, nebo aspoň dlouho ne! Jdu bojovat za Polsko, takový boj může být nebezpečný. Mrzí mě, že nemáš sestru tak kolem sedmnácti - škoda! Mohla bys mne aspoň políbit? Na rozloučenou...“

Políbila; dokonce se dá říct, že ještě nikdy nikomu kromě Charryho nedala tak pěknou pusu. Pak mladý rytíř vyskočil na koně, zamával nám elegantně bičíkem a se smíchem vyrazil ze dvora - jen za ním zavlály dlouhé černé vlasy.

„Teď jděte spát,“ řekl Tomáš. „Ráno odjedeme, měli byste si všichni odpočinout.“ Poslechli jsme; uložili jsme se většinou na zem, neboť už nebylo ani kam si lehnout. Tomášovu ložnici zabral Oskar Berling jako nový pán domu.

Neboť Tomáš odešel na hřbitov, aby se pomodlil u hrobu Wandy, který ještě ani neviděl; odmítl náš doprovod. Zůstal tam do pozdní noci; pak jsme ho slyšeli, jak chodí po domě tichými kroky, zřejmě se loučil se starými místy a se vzpomínkami, které ho s nimi spojovaly. Až ráno ty kroky utichly.

Co zůstane

Ráno nás Martin odvezl do města na nádraží. Charry si objednal soukromý vagón, kterým jsme jeli až do Brna. Opět se stal vůdcem výpravy, Tomáš se snažil vystupovat maximálně skromně. Přibyl nám Henryk Wagiera, cestoval však jen s malým kufříkem, neboť všechen majetek poslal po Polácích na Hůrku. Henryk nebyl nijak nápadný, většinou mlčel a poslouchal, co mluví druzí; promluvil obvykle jen na přímou otázku. Byl spíše mužem činu než slov a s Tomášem si rozuměl bez řečí.

Opět jsme byli panstvo; poznalo se to podle toho, že Diana přestala nosit kalhoty a oblékla šedivý cestovní kostým. Baarfelt jako by ani nebyl psancem, všichni s ním jednali velmi uctivě a dávali mu najevo, že si ho váží. Olomouc a statek spolu s nepřáteli zůstaly za námi; příští místo, kde budeme nuceni být opatrní, bude až Vídeň.

„Co řeknou, až najdou ty mrtvé?“ ptal se Charry.

„Řeknou, že jsem je zabil. Nemohli ani čekat nic jiného. Možná zavedli vyšetřování, už kvůli zmizení Schibbla a podivné smrti Bečky. Ale pokud to budou provádět lidé, kteří už o mně slyšeli a nejsou členy spiknutí, mám za to, že počkají s konečným verdiktem, dokud nebudu dost daleko.“

„Myslíš, že se tě ještě všude bojí?“

„Rozhodně vědí, že pomlouvat mne není opatrné, dokud se mohu vrátit. Až budu bezpečně za hranicemi, pak mohou vykládat komu chtějí, že Baarfelt je vrah a všechno možné. Ale dokud jim mohu oplatit jejich činy, budou mlčet a raději počkají.“

„Takže případ Bečka zatím uložili k ledu?“

„Předpokládám, že jakmile se seznámili s pozadím případu, odebrali se do lázní, nejlépe hodně vzdálených, a rozhodli se léčit si nervy, dokud si nebudou jistí, že jsme pryč. Rozhodně kdyby měli jen trochu snahy, museli by se objevit na statku. A to neudělali, to znamená, že mají rozum a vědí proč.“

„Připadá mi to divné; přece mohli najít někoho, pro koho jsou zákony důležitější než vlastní prospěch; takový by snadno přišel na to, kdo stojí za všemi těmi událostmi. Potom by svolali soud a předvedli tě, aby se všechno odhalilo...“

„A co by měli odhalit? Že policie najala trestance, aby zabili nevinnou ženu, když si netroufali na jejího muže? Hlavním předpokladem úspěchu bylo, že já budu mrtev, zahynu někde daleko v cizině, třeba na Hůrce. Proto poslali tolik vrahů; když se mohu vrátit, mohu i mluvit. To nesmějí dovolit; proto raději předstírají, že o ničem nevědí...“

Za příjemné konverzace jsme dojeli do Prostějova, kde se půl hodiny stálo, takže si Diana stihla doplnit sbírku pohlednic. Pak jsme zase jeli, byl to rychlovlak, takže nikde nezastavoval, až ve městě jménem Vyškov; také tam jsme stáli dostatečně dlouho a pak už jsme se pomalu šinuli k Brnu.

Město Brno je rozloženo mezi kopci jako Praha, ale je mnohem menší; v poslední době se začíná rozrůstat i mimo hradby, zvláště se tam staví všelijaké továrny, jejichž kouř nás už zdálky informoval. Nad městem se tyčí dva hlavní pahorky; na tom větším je rozložena mohutná pevnost, hrad Špilberk, na druhém se nachází chrám Sv. Petra a Pavla, zkráceně Petrov. Ovšem nelíbilo se nám, že ke své elegantní gotice nemá žádné věže; Tomáš nás informoval, že se připravuje dostavba věží, které budou velmi vysoké a budou tvořit dominantu města.

Z nádraží jsme se nechali odvézt do místního hotelu Grand; tam jsme se setkali s Vítkem a Pépim, kteří si užívali dobrodiní nečinnosti. Tak úplně nečinně však Vítek sedět nevydržel: projel okolí a trochu vylepšil naše auto. Nejradostněji se s ním vítala Diana, protože jí přivezl pohlednice ze spousty krásných a zajímavých míst: Bruntálu, Rýmařova, Šumperka a Velkých Losin, odkud Tomáš bral papír na dopisy, Zábřeha, Jevíčka, Boskovic, Letovic, Blanska a přilehlých jeskyní, poutních chrámů Křtiny, Vranov a Šlapanice. V Brně už nekupoval nic, předpokládal právem, že si sama sežene všechno, co chce.

Taky to udělala; Tomáš je jako obvykle prováděl po městě, ukázal jim Zelný trh a krásnou barokní kašnu zvanou Parnas se spoustou soch i náměstí s vysokými měšťanskými domy a přilehlé kostely na starém městě. Zvlášť je vedl do chrámu Svatého Jakuba, který se tyčí do neuvěřitelné výšky svou ostrou špičatou věží; je to prý proto, aby se tak přiblížil kapitulnímu chrámu na Petrově, na který navíc vystrkuje andělíček na portálu holý zadeček. Tomu se Diana moc smála; pak jim Tomáš ukázal také radnici s vysokou věží, jejíž portál je zdoben gotickými věžičkami, ze kterých ta prostřední je pokroucená. Pověst tvrdí, že kameník, který portál dělal, nedostal za svoji práci poctivě zaplaceno, proto učinil věžičku pokroucenou a prorokoval, že se narovná, až na té radnici bude sídlit poctivá městská rada. To se však zatím nestalo, takže je věžička křivá. V průjezdu visí brněnský drak, který je ale velkým krokodýlem; také je tam dřevěné kolo, které před lety dokutálel jeden bednář z Lednice do Brna ještě před zavřením bran; a to ho ještě stačil od rána udělat z úplně čerstvě pokáceného stromu. Také tady mají zvláštnost, že se poledne zvoní v jedenáct hodin; to je od švédských válek, kdy švédský generál Torstenson prohlásil, že upustí od dobývání města, jestli se Brno udrží do poledne. Brňákům to někdo ochotně donesl a oni, když viděli, že se neudrží, nechali na Petrově odzvonit poledne už v jedenáct. Generál si jen odplivl, obrátil koně a odtáhl vyplenit radši něco snadnějšího.

Tomáš byl tady pánem a dokázal to tím, že nám zařídil další divadelní představení; bylo to v novém divadle už za hradbami, velmi krásném, zvláště zevnitř imponujícím zlatem a mramorem. Protože to je divadlo německé, jednalo se také o německou operu, Wagnerova Bludného Holanďana. Děj velmi zaujal Charryho, který dobře zná příběh Hendricka van den Deckena, holandského kapitána, který přísahal, že bude bloudit po mořích, dokud se mu nepodaří obeplout Hornův mys. Protože žádal o pomoc i peklo, byl odsouzen, aby plul do konce světa po mořích se svou strašidelnou lodí plnou mrtvých námořníků a nesměl nikde zastavit; jen láska nevinné dívky ho mohla spasit. Smí vystoupit na břeh pouze jednou za sto let; tentokrát to učinil a poznal v domě bohatého rejdaře jeho dceru Sentu, která se do něj zamilovala. Bohužel to dopadlo jako obvykle u lidí: protože žádný nevyslechl druhého až do konce, hned se urážel a podezříval ho z nevěry, pohádali se a Senta ze zoufalství skočila do moře a utonula. Přesto však byl Holanďan zachráněn a mohl přestat se svou strašidelnou plavbou. Charry však tvrdí, že to není pravda a van den Decken jezdí po mořích dodneška.

Ačkoliv jsme na Tomáše moc naléhali, nevyhověl nám a nevzal nás po představení mezi herce, abychom si s nimi zase popovídali a zazpívali. Tvrdil, že ty lidi sice zná, ale ne tak dobře, aby jim mohl představit tři takové kočky, jako jsme my; ale slíbil zajistit, abychom se mohli na další operu podívat v Pressburgu, městě na Dunaji, kde se chtěl zastavit. Za tím účelem poslal telegram nějakému svému příteli, aby nám zajistil lístky. Vyptával se, co bychom tak asi nejraději viděli; zřejmě má v tom Pressburgu tak silnou pozici, že si může vybírat, co chce vidět. Nepřišli jsme na nic, tak vybral další německou operu od Wagnera, Valkýru; věděl, že ji mají na repertoáru, tak dal příkaz, aby ji v den našeho příjezdu předvedli.

„Máš skutečně velké schopnosti, Tomáši,“ chválila ho Diana. „Co nám necháš zahrát ve Vídni?“

„Ve Vídni půjdeme na císařský ples. To ti nestačí?“

„To bude v neděli. Ale co budeme dělat v sobotu?“

Tomáš uznal, že je to pravda. V sobotu už do Vídně přijedeme a mohlo by se stát, že bychom se nudili. Navrhl jít se podívat na Straussovu operetu, nejlíp na Cikánského barona, ve kterém je valčík Na krásném modrém Dunaji, který Diana tak ráda tančí.

„Ovšem, že bych to ráda viděla! Můžeš to zařídit?“

„Já ne, ale mám tam člověka, který to zařídit může. Bude to možná trochu... ale to nevadí. Stačí říct, zajistím to.“

A poslal další telegram, tentokrát do Vídně. Diana byla spokojená a nic víc Tomáš nechtěl.

Druhý den jsme vyjeli z Brna dál, už zase automobilem; jel nyní skoro rychleji. Stavili jsme se v zámeckém komplexu knížat Lichtensteinů v Břeclavi, Poštorné, Lednici a Valticích; Diana si ty zámky a přilehlé rozsáhlé parky chtěla prohlédnout. Jak už jsem řekl, celý ten kraj patří knížatům Lichtensteinům, ale ti byli buď ve Vídni, nebo ještě v Itálii, kam jezdí na letní byt. Na zámku byl jen správce a s tím to Tomáš sehrál úplně jednoduše: představil se jako hrabě Ernényi, maďarský šlechtic, hovořil s nosovým přízvukem a udivil správce podrobnostmi ze života knížat Lichtensteinů, takže ten dobrý muž vzácné německé panstvo, hraběte a hraběnku z Guyrlayowu, ochotně provedl a dokonce i povozil po rozsáhlých parcích. Bohužel, my jsme si mohli všechno prohlédnout jen zvenku; život mezi lidmi má některé nepříjemné stránky. Bylo to první místo, kde Diana nemusela za pohledy platit, správce jí je ochotně dal zadarmo a přidal pár fotografií dalších Lichtensteinských hradů a zámků po celém Rakousko-Uhersku i Německu, které kníže osobně pořídil a při návštěvách rozdával svým hostům.

Potom Tomáš nařídil odbočit z cesty; z neznámých příčin se namísto k Vídni, případně Prešporku, jelo směrem na Nikolsburg, česky Mikulov. Diana po cestě rozkládala pohlednice a ukazovala nám, jaká je to nádhera; moc se jí líbila umělá zřícenina, kterou si postavili a také turecký minaret v zámeckém parku. Při jeho prohlídce udivila pana správce vyprávěním o minaretech a mešitách v Egyptě, kde pobývala; jeho úcta k tak zcestovalé dámě okamžitě o stupeň vzrostla. Taky se jí líbila kaple v Lednici, zařízená jenom sochařskou výzdobou z bílého mramoru; ve Valticích se jí líbily zas fresky na stropě. Vyprávěla nám, že je tam bohyně, která má ve svém průvodu též velmi chlupatou mourovatou kočku, snad divokou, která by se nám jistě líbila. Tomáš povídal o zámku v Bučovicích, který má na stropě namalovanou celou válku zajíců proti myslivcům; potom si dělal z Diany legraci, že na ni zřejmě Lichtenstein myslel, protože nechal postavit taky Dianin chrám ve stylu římského triumfálního oblouku. Diana se napřed naježila, ale pak se začala smát a vyhrožovala, že se tam zajede podívat a podepíše se knížeti Lichtensteinovi na zeď. Neudělala to však, naopak se začala vychloubat svými znalostmi kultu bohyně Diany, který poznala v Řecku a pak v Římě. Když byla v nejlepším vypravování o životě Měsíčních panen, dojeli jsme do Mikulova.

Město leží pod mohutnými kopci Pavlovských vrchů a vévodí mu mohutný zámek s kulatou renesanční věží. Jako by to nebylo dost, je tam ještě na okraji města Kozí hrádek a nahoře na nejbližším kopci poutní chrám. Pak jsou poblíž ještě dva hrady, Děvičky neboli Dívčí hrad a Sirotčí hrádek. Tomáš si prohlížel kopce Pálavy se zvláštním zaujetím; ani nestačil poslouchat Dianu, jenž rozvíjela zajímavé úvahy o zdejším pěstování vína. Zato Charry slyšel dobře a při večeři splatil zdejším pěstitelům, co se slušelo a patřilo; i Diana něco vypila a chlapci také. Jediný, kdo zůstal naprosto střízlivý, jsme byli my tři.

Spát jsme šli asi o osmé; ostatně, popíjeli už od šesti a to skoro stačilo. Sotva jsme však usnuli, už nás Tomáš zase budil; bylo krátce po desáté a prohlásil, že půjdeme na důležitou schůzku. Vítka a Pépiho nechal spát, taky Tošio zůstal, kde byl. Šel Tomáš, Charry s Dianou, Henryk a my tři; Tomáš si opět vzal svoje zavazadlo s různými rituálními pomůckami a vypadalo to, že se bude zase něco zajímavého dít.

Vyšli jsme z města zadní brankou a vydali se nahoru po svahu kopce; když jsme na okamžik odpočívali, vyprávěl Tomáš:

„Tady kolem je centrum dávného osídlení; celý ten kraj byl v dávných dobách sídlem mohutné Velkomoravské říše. Lidé, kteří tu žili, byli mnohem kulturnější než okolní barbarské kmeny, Češi na Západě a Slováci na Východě, nemluvě už o hordách, které se toulaly po Rakousku a Uhrách; to byli Hunové, Avaři a zbytky kulturních Keltů a Římanů, avšak zbytky hodně degenerované a téměř úplně zdivočelé.“

„O tom jsem četla,“ přiznala Diana. „Moc mě to zajímalo! Kde žili ti lidé, Tomáši?“

Baarfelt ukázal do tmy: „Tady všude kolem. Trosky jejich vesnic jsou skryty pod tisíciletými nánosy bahna. Kdybychom zde hledali, najdeme jejich pozůstatky. Bohužel zdejší lidé mají jiné starosti a vláda nemá peníze ani zájem, aby poznala pradávné obyvatele těchto krajů...“

„A jak to víš ty?“ ptal se Charry. „Když to nikdo neví...?“

„My víme všechno. Je to historie našeho rodu, učíme se ji už jako děti. Sám pocházím z krve lidí, kteří žili na Velké Moravě.“

„Opravdu? Ale to je hrozně zajímavé!“

„První Baarfelt, o kterém víme, přišel z Itálie jako člen rytířské družiny Theodorika Velikého. Jak jistě víte, byl Theodorik král Gótů, který v pátém století dobyl Řím a stal se jeho pánem. Ten můj předek se jmenoval snad Bharwald nebo tak nějak; byl to divoký Seveřan, který se nejraději oháněl mečem a neznal zřejmě vůbec žádné vyšší cíle. Ale byl zřejmě dobrý válečník, chytrý chlapík a snad dokonce kovář, postupně se domohl vyššího postavení a jako vyslanec Gótů se vydal s obchodní karavanou na sever, do okrajových částí Římského impéria. Tak přišel první Baarfelt na Moravu.“

„Skutečně? Ale... je to zcela jisté, že ten Bharwald existoval a cestoval po těchto krajích?“

„Naše rodinná kronika, kterou jste viděli v mém depozitáři, cituje latinskou kroniku, kterou psal Bharwaldův římský písař. Můj předek byl zřejmě negramotný, jak se v těch dobách slušelo a patřilo, ale otiskl prý na tu listinu palec jako své znamení. Ta kronika popisovala jeho cestu po těchto končinách. Bohužel, originál byl zničen v pozdějších válkách; nejstarší naše listiny byly ztraceny ve válce třicetileté.“

„To je dost škoda, ne? Co se dělo dál?“

„Bharwald se usadil někde na Moravě, postavil si tu hrad a pak zplodil nějaké děti; protože jeden z jeho potomků se stal později velitelem vojska knížete Mojmíra I. Taky o tom jsme měli písemný doklad, ovšem psaný hroznou latinou. Je o tom citace v mojí rodinné kronice. Například naše jméno se tehdy psalo zase jinak, možná Bahardwel...? Moravané neměli rádi němčinu a to jméno jim kroutilo hubu...“

„To víš úplně jistě?“

„Mám záznam, že jeden z Baarfeltů byl členem poselstva, které vyslal moravský kníže Rostislav k byzantskému císaři Michalovi, když ho žádal o vyslání učitelů na Velkou Moravu. Jako jeden z mála tam totiž dokázal trefit a domluvit se s národy, které žily po cestě. Není už doloženo, ale říká se, že byl spolu s dalšími pokřtěn už tam v Konstantinopoli, snad dokonce v chrámu Boží Moudrosti, který je dneska největší mešitou.“

„To je fakt, já tam byla!“ hlásila se Diana.

„A vidíš, o pár století později se jim jeden z jeho potomků odvděčil tím, že pomáhal vydrancovat Konstantinopol při křížové výpravě. Ty byzantské ikony, co jsi viděla v mé pokladnici, jsou částí kořisti. Ne že bych na tohle dobrodružství byl nějak obzvlášť pyšný.“

„A co bylo pak?“

„Pak jsme žili. Moji předkové měli zřejmě blahodárný zvyk mít více dětí, takže se vždy našel nějaký Baarfelt, který i během válek a bouří udržel kontinuitu rodu. Víme přibližně, co dělali naši předkové v tom kterém století. Taky víme, že jeden z nás... už se psal Baarwelt... vstoupil v jedenáctém století do řádu Templářů. Pak tam byli posíláni vždycky ti přebyteční členové rodu. A když byl řád zrušen, přešel někdo z nich i do tajného seskupení, kterým je teď řád Blesků.“

„To ale... je tvůj rod mnohem starší, než třeba vládnoucí rod Habsburků! Dokonce starší než rod Přemyslovců, kteří vládli v Čechách! Proč se nestal králem země někdo z Baarfeltů?“

„Proč, proč! Habsburkové jsou švýcarští bandité a lupiči, byli jen loupeživí rytíři, než se z nich stala rakouská knížata. Přemyslovci jsou potomci sedláka a dcery náčelníka kočovného kmene. Ale já jsem potomek válečníků z kmene Gótů, věčný a údělný pán této země, protože jsem ji přišel dobýt se zbraní v ruce! V mých žilách tepe krev, která vytekla tisíckrát za tuto zemi! Proto se tak vzpouzím odejít odtud...“

Tomášův hlas zněl hořce; neviděli jsme mu do tváře, ale cítili jsme, že dnešní noc bude něčím zvláštní, že se odhalí něco, co si Tomáš nechal na poslední den svého pobytu na Moravě.

„Přišel jsem sem, abych se dozvěděl, co bude dál. Chci vědět, zda je tato země ztracena navždy, nebo zda mi bude dále patřit. Chci vědět, zda se sem ještě někdy vrátím...“

„Já bych se vrátila,“ řekla Diana. „Kdybych byla k nějakému místu tak osudově připoutána...“

„Já se vrátím! Musím se vrátit; je to má země, patří mi, je částí mého těla! Baarfeltové tisíckrát odcházeli do světa; ale pokaždé zůstal někdo z nich, kdo se vrátil. I já se vrátím, možná v některém ze svých dětí, ale bude to moje krev, moje... chápete to?“

Chápali jsme; ale Baarfelt namísto dalšího pokračování v rozhovoru zprudka povstal a vyrazil opět dál, po hřebeni hory. Kráčel rychlými kroky, dokud se nedostal na samotný vrchol. Tam teprve zastavil, odložil ranec a poklekl na tu kamenitou zem.

Byli jsme vysoko nad krajem, nade vším okolo nás. Svítily hvězdy, ale ne měsíc; v tom svitu hvězd jsme viděli širou rovinu pod námi jako vytepanou ze stříbra. Diana se rozhlížela po kraji, hádala, kde je Vídeň a Břeclav a Brno a tvrdila, že vidí minaret v lednickém parku. Tomáš odpočíval; potom vyňal z rance už známou bronzovou mísu, trhal trávu spálenou sluncem a házel ji do mísy.

Odložil oděv a propletl si vlasy věncem z divokého vavřínu; teď byl opět druidem pradávného kmene, možná jedním z Gótů, kteří přinesli do této země své divoké zvyky plné krve. Modlil se nad mísou, až posléze zapálil posvátný oheň a jeho rudý přísvit ozářil okolí vrcholku hory.

Tomáš čekal. Klečel před mísou, modlil se, ale jen šeptem a bez charakteristických proseb, jako by oheň zaklínal; čekalo se na něco a my nevěděli, co to bude. Noc byla tichá - jenom zdálky se ozvalo zaržání koně.

A pak jsme náhle zaslechli klapot kopyt po kamení; za okamžik vyjel ze tmy bělouš, na němž seděla žena. Jela na koni obkročmo, bez sedla, široká rudá sukně za ní povlávala stejně jako dlouhé rudé vlasy. Vypadala jako součást toho ohně; v rudých vlasech měla zasazenu těžkou čelenku ze zlata, z níž vybíhaly po stranách obličeje křídla jakoby ptačí; dolů pak visely těžké cinkající přívěsky. Kromě té rudé sukně měla na sobě jen bílou blůzku, svázanou koženým řemínkem.

Seskočila u našeho ohně a nechala svého koně jít, kam se mu zlíbí; přistoupila k Tomášovi, který vstal, objal ji a políbil. Napřed jsme mysleli, že je to někdo z jeho dětí, ale její tvář neměla baarfeltovské rysy. Ta tvář byla dokonale klidná a chladná jako maska; jako by z ní vyprchal všechen život a zůstala jedině odlidštěná krása. Pozdravila všechny, chladně a odměřeně; pohlédla krátce i na nás, ale neuznala za vhodné se ani zeptat, kdo vlastně jsme.

Přistoupila k ohni a chvíli mlčky hleděla do plamenů; pak si náhle rozepjala a spustila sukni a přes hlavu přetáhla blůzku. Zůstala úplně nahá; tělo jako vysoustruhované z ušlechtilého dřeva, opálené a souměrné jako antická socha, která se jen nějakým kouzlem pohybuje. Pod levým prsem měla starou, dávno zašlou jizvu, také na nohách jsme si povšimli jizev; ale zřejmě jenom my, lidé neviděli tak nízko.

Poklekla u ohně a počala se tlumeným, melodickým hlasem modlit ve starobylé, dávno zapomenuté řeči. Snad jí rozuměl Tomáš, snad ani on ne; ale nám se zdálo, že nás ty zvuky podivně rozechvívají a vzrušují. Také na oheň její zaklínání působilo; náhle počal zářit mnohem jasněji, všechno dřevo naráz shořelo a plamen nyní hořel jaksi z ničeho. Tehdy vztáhla ruce a vnořila je do plamenů až po lokty; udělala vlastně to, o co se pokusil Tomáš tam na hranicích Moravy, ale ji oheň nepopálil, její ruce procházely plamenem, jako by se nořily do vody. Udělala ještě víc: vztáhla před sebe ruce sepjaté do misky a oheň hořel v těch dlaních, ačkoliv neměl z čeho hořet.

„Ano, tak je to správně,“ zašeptal Tomáš. „To je Živý Oheň! Jsi jediná čarodějka, která to dokáže, Kateřino!“

Dívka Kateřina neodpověděla, vztáhla jenom ruce s ohněm k němu, Tomáš vnořil do ohně ruku a pak si jí otřel tvář. Zřejmě ani jeho oheň nepopálil. Potom podala Kateřina oheň Dianě; ta kurážně provedla totéž co Tomáš, pak s trochou váhání Charry a nakonec Henryk Wagiera. Také nám podala oheň; první to zkusil Ao Harrap, přičichl k němu a zřejmě si nespálil čenich. Také jsem to zkusil, oheň sice hřál, ale nepálil mne, ani když jsem se jej dotkl tlapkou. U normálního ohně bych se to neodvážil, mám svoje špatné zkušenosti, už jsem se spálil víckrát.

Když Kateřina vrátila oheň do mísy, obrátila se k Tomášovi:

„Volal jsi mne. Co si přeješ vědět?“

„Ano, volal. Chci vědět, kdo je vinen mým neštěstím. Kdo je to, kdo si přeje mne zničit! Kdo dal zabít Wandu a unést mého syna Denise. To je to, co chci vědět!“

Dívka Kateřina vykouzlila na sošných rtech tichý úsměv.

„Ty to přece víš i beze mne. Stauffelmann!“

„Jsi si tím jistá?“

„Nikdy se nemýlím.“

Tomáš si sevřel spánky dlaněmi. „Proč?“

„Proto, že žiješ. Že jsi.“

„Nikdy jsem mu ničím neublížil! Vždycky jsem pro něho dělal jen to nejlepší. Za všechno, čím je a co má, vděčí mně!“

„To je přece dostatečný důvod...“

„Nevěřím! Musel jsem někde udělat chybu, udělat něco proti němu, aby byl proti mně, nemyslíš? Chtěl jsem pro něho jenom to nejlepší. Chtěl jsem ho udělat ministrem spravedlnosti!“

„Ano, byl by ministrem; ale stále ještě by ti byl podřízen. Ty si neuvědomuješ, že pro něho je strašně těžké být ti zavázán? Že dostat ministerské křeslo z tvojí ruky pro něho bylo tak hroznou možností, že se rozhodl tě zničit?“

„Myslíš, že proto?“

„Zatím je nejvyšším prokurátorem, ale kdykoliv se v celé říši něco stane, přijdeš za ním a žádáš: Propusť toho a toho, ututlej tu a tu aféru, zatkni a uvězni mého nepřítele toho a toho! Žádáš, prosíš a předkládáš dokumenty, které ti hrají do ruky; ale on vidí, že si děláš, co chceš a opřádáš ho sítí, která jej svazuje. Možná to myslíš dobře s tímto státem a s lidmi v něm; nikdy to ale nemůže být dobré pro samotného Stauffelmanna!“

„Ty taky víš, proč to dělám!“

„Samozřejmě, že to vím. A to je ještě horší. Jsi čaroděj, Tomáši. Předstupuješ často před tvář Nejvyššího a hovoříš s ním. Všichni Jeho služebníci se předhánějí, aby ti mohli sloužit. Když promluvíš Slovo, uposlechne tě Země, Nebe i Peklo. Dokud si Stauffelmann myslel, že to jsou jen podvody a triky, že máš zájem získat politickou moc a vydělat na tom spoustu peněz, považoval tě za svého přítele a spojence, líbilo se mu to. Potom pochopil, že je to zcela jinak; že ty skutečně stojíš před tváří Boží a zodpovídáš se Jemu. Tehdy dostal strach.“

„Z čeho?“

„Je to snad poprvé, že démoni dostali strach, když do jejich temných slují vstoupil paprsek božské energie? Stauffelmann nejdřív váhal; ale z mnoha stran dostával náznaky, že jsi víc než obratný podvodník. Tvá chyba je, že jsi až příliš zvýšil jeho inteligenci, dal mu příliš nahlédnout do tajných věcí. Nakonec pochopil a zachvátila ho hrůza.“

Tomáš potřásl hlavou. „Jak to začalo?“

„Když jsem vycítila smrt Wandy, podívala jsem se. Viděla jsem ho, jak přemýšlí, jak má strach. Pak za ním přišel generál G. Ano, bývalý poručík, kterého jsi udělal plukovníkem. Teď je generálem a chce se tě zbavit. Mluvil o tom, že jsi odešel do Německa a tam kuješ nějaké pikle s hrabětem Guyrlayowem.“

Charry slyšel svoje jméno a zvedl hlavu; Kateřina se na něj chladně usmála a pokračovala:

„Charry de Guyrlayowa v Rakousku ještě neznají; jenom o něm tu a tam slyšeli. Považují ho za piráta a dobrodruha, který kdesi v jižních mořích získal bohatství a taky nějaké zkušenosti v boji. Považují ho za primitiva; ale počali se ho bát, protože ve spojení s tebou, Tomáši, může být hroznou silou, která by mohla poškodit zájmy Německé říše.“

„Co v tom má co dělat Prusko?“

„Generál G. je už dávno pruským agentem. Německý velvyslanec ve Vídni s ním jednal o spojení Baarfelt-Guyrlayowe. Bojí se. Domlouvali se, jak zničit oba najednou. Pruská strana trvala na zničení Baarfelta samotného; Němci mají v plánu využít bratra Charryho, pro svoje plány.“

„Rozumím,“ řekl Tomáš. „Kdo ještě je v tom zapleten?“

„O tvém zavraždění se rozhodlo na schůzce tajného kabinetu za přítomnosti samotného císaře. Bylo při tom asi dvacet lidí; některé ani neznám jménem. Mohu ti je ukázat, poznáš je...“

„Není třeba. Každý si sám stanoví svůj osud; oni se rozhodli jít proti mně, tak dobře. Kdo vedl spiknutí?“

„Stauffelmann. Vystupoval jako organizátor a byl posléze těmi ostatními pověřen a přímo jmenován jako velitel.“

„Co na to řekl císař?“

„Pamatuji si přesně ta slova: »Kníže Baarfelt je náš poddaný jako jiní. Byl naším přítelem a věrným služebníkem naší koruny. Ale nyní se poddaný stal nebezpečným pro stát a proto je nutno jeho moc zlomit. Dělejte si s ním, co chcete.«“

„Velmi hezké! Ale co mohu čekat od bývalého přítele?“

„Řekl pak ještě Stauffelmannovi mezi čtyřma očima: »Přeji si, aby Baarfelt byl poražen.« Stauffelmann řekl: »To znamená mrtev!« Císař: »To jsem neřekl. Dělejte si, co chcete, ale pamatujte, že dojde-li k nepříjemnostem, všechno záleží na vás; já nebudu o této naší rozmluvě ničeho vědět!«“

„Ano,“ přikývl Tomáš. „Totéž mi řekl, když jsem zničil jeho nepřítele knížete Palmira Vinciniho po jeho prohrané italské válce. Říká vždycky totéž. Pochopil jsem, Kateřino.“

„Stauffelmann to potom zorganizoval. Víš už, jak to bylo?“

„Vím toho dost, ostatní ani nechci vědět. Mám dost špinavostí, které si říkají lidé mezi čtyřma očima. Nechci vidět ty nejhorší ničemnosti na vlastní oči...“

Kateřina vztáhla ruku a dotkla se jeho čela. „Chlapče! Díváš se na ně sotva čtyřicet let! Co bys říkal, kdybys viděl špinavost světa za tisíc let?“

Tomáš si zhluboka povzdechl. „Myslel jsem, že mám přátele! Přece jsem nejvíc v životě udělal pro ně! Pomáhal jsem jim, jak jsem uměl. Opravdu se mezi nimi nenašel nikdo, kdo se postavil za mne?“

„Postavil. Mnozí lidé protestovali, ale zastrašili je. Mnozí se báli o své postavení; podplatili je. Někteří se báli tvého trestu - ty donutili. Někteří vytrvali. Máš tam přátele, kteří litují, že odejdeš a necháš zemi na pospas jejím neschopným vládcům. Bojí se - a bojí se právem...“

„Co bys radila ty? Co mám dělat?“

„Odejít.“

„Ty bys odešla?“

„Jsem stále na cestě.“

„Odejdu. Ale chci svého syna! Kde je?“

„Ve vězení. Byl ve Wiener Neustadtu. Odvezli ho jinam.“

„Do pevnosti ve Wiener Neustadtu mohu vstoupit, kdykoliv se mi zlíbí a odvést odtamtud kohokoliv. Velitel pevnosti se neodváží mi odporovat, má strach...“

„Nemluvíš pravdu. Nemá strach z nikoho a ničeho; ale je to muž čestný a spravedlivý, pamatuje si, co jsi pro něho udělal a má tě svým způsobem rád. Je to jeden z těch, kteří tě nezradili.“

„Schäffer? Tomu bych nevěřil! Je to přece člověk nevalného rozumu a bezbožný ateista!“

„Vidíš; ale přesto je tomu tak. Když je sám, občas se mu stává, že se zarazí a přemýšlí. Ale neříká nikomu nic, má strach. Máš víc přátel; bohužel na nejvyšších místech jsou tví nepřátelé.“

„Nevadí. Kde je teď Denis?“

„Neznám to místo. Je to vězení. Ale nevím, jaké...“

„Chci to vidět! Můžeš mi ukázat Denise?“

Kateřina přikývla. „Chtějí to vidět i ostatní?“

„Jsou to moji nejbližší. Věřím jim!“

Kateřina přešla k ohni a poklekla; Tomáš poklekl naproti ní, vedle Kateřiny Diana, pak Charry a na druhé straně Henryk.

„Aflargeo, Tannarrwaghirre, Ao Harrape!“ řekla Kateřina. „Pojďte ke mně a pohleďte mi do očí!“

Nikdo jí neřekl naše jména, ale vyslovila je dokonce i se správným přízvukem, který obvykle dělá lidem potíže. Přistoupili jsme k ní a ona se nás dotýkala rukama, hladila nás a hleděla nám do očí. Její tvář byla tváří mladé dívky, ale ty oči hleděly moudře a tajemně, jako by do sebe vsákly moudrost mnoha staletí.

„Jste schopni vidět, co ukazuje Oheň? Cítíte také úctu před mystériem? Cítíte, jak vás prostupuje energie, kterou spolu můžeme mluvit, aniž byste promluvili slovo?“

„Já ten pocit znám,“ řekl Ao Harrap. „Otec mne zasvětil. Ti dva nejsou zasvěcení, ale jsou schopni to pochopit.“

„Potom jste jako my lidé. Vidíte věci, které se staly dávno v minulosti nebo které se stanou v budoucnosti?“

„Můj otec to dokázal. Já jsem to ještě nikdy nepotřeboval.“

„Naši čarodějové to dokážou.“ řekl Tannarr.

„Také jsem o tom slýchal.“ dodal jsem.

„Stůjte tedy vedle mne tak, abyste se mne dotýkali, a sebe navzájem. Lidé, podejte si ruce a potom podejte ruce mně... tak, aby vytvořily kruh. A dívejte se do plamenů...“

Hleděl jsem do plamene, který plál v bronzové míse; hrál nejrůznějšími barvami, třásl se jako živý a poskakoval, jako by si chtěl jenom hrát. Najednou jsem pocítil něco jako závan studeného větru, který mi zježil srst na hřbetě a krku; bylo to jako před zemětřesením na Filipínách, ale tentokrát nehrozilo nebezpečí. Jenom jsem cítil Něco. I ostatní cítili Něco.

Najednou jsem zřetelně viděl v tančících plamenech ohně temnou kobku se železnými dveřmi a mříží v okně. Byla tam postel, dost špatná a stará, na ní ve špinavých povlacích spal chlapec s rysy Baarfeltovského rodu. Měl světlé vlasy, dost dlouhé a rozhozené po polštáři. Spal klidně, jako by nebyl v žalářní cele, ale ve svém pokoji na Baarfeltu.

„Jak klidně spí...“ zašeptal Tomáš. „Co se mu zdá?“

„Zdá se mu o tobě.“ řekla stejně tiše Kateřina.

„Ach Bože můj! Denisi... synáčku drahý!“

Vtom se chlapec vymrštil na svém lůžku a ulekaně se rozhlédl kolem; viděli jsme jeho vyděšené modré oči. Tomáš sebou trhl, cítili jsme to všichni, a pomyslel si: „Proč se probudil?“

„Probudil jsi ho ty sám. Oslovil jsi ho...“

Tomáš sebou znovu trhl, tentokrát tak silně, že jednu ruku vyškubl z Charryho ruky a tím rozpojil kruh; obraz zmizel a zbyla tu opět jenom hra plamenů.

„Cožpak on cítí... je s námi spojen?“

„Nevěděl jsi to? Tvůj syn tě přece cítí neustále; vidí téměř všechno ve snu. Ať jsi kdekoliv, je s tebou pořád spojen. Kdybys měl jeho schopnosti, mohl bys s ním kdykoliv promluvit...“

„Netušil jsem, že je tak schopný...“

„Dodržoval jsi přece už před jeho narozením veškeré předepsané rituály; k čemu by bylo všechno očišťování a zasvěcování, kdyby nemělo žádoucí účinek? Ano, tvůj syn je dokonalá osobnost už od svého dětství, přesně tak, jak jsi to chtěl...“

„Mohla bys mne zhypnotizovat? Spojit nás spolu?“

„Ne, nemohla. Tvoje osobnost je příliš silná, nedovedu ji ovládnout. A kromě toho: přej chlapci klid. Je velmi citlivý...“

„Dobře. Tak mi ještě řekni, která je to pevnost!“

„Spojte ruce. Zkusím ji najít.“

Znovu jsme se spojili do kruhu; a znovu nás prostoupilo ono zvláštní fluidum. Tentokrát se obraz vytvářel mnohem pomaleji a obtížněji. Kateřina šeptem upozorňovala: „Uklidni se, Tomáši! Jsi rozčílený... soustřeď se!“

Byla to podivná sražená pevnůstka, obestavěná zdí s mohutnou železnou bránou; nad bránou věžička se stráží, také v každém ze čtyř rohů byly strážní věžičky. Pevnost stála mezi lesem a nad ní se zvedaly dosti příkré kopce.

„Neznám to tady,“ řekl Tomáš. „Kde je to?“

„Ani já to neznám.“

„Ukaž mi velitele pevnosti! Snad ho poznám...“

„Bude to těžké. Nechce poslouchat, cítí cizí lidi...“

„Popros ho! Prosím tě, udělej s ním něco...“

Pomalu se rozestoupila zeď, bylo vidět nádvoří s vojáky, kteří chodili sem tam s ručnicemi. Pak se otevřela stěna a byli jsme v místnosti, kde spal už na pohled nepříjemný chlap zavilého snědého obličeje; vypadal jako Ital či Španěl. Když se ve spánku převalil, viděli jsme, že má pod polštářem revolver.

„Neznám,“ řekl Tomáš. „Ukaž mi ještě...“

„Nemohu! Odmítá mne poslouchat...“

„Ať mi ještě ukáže syna! Prosím, jeden pohled na Denise!“

Stěna jako by se probořila; opět jsme byli v kobce, chlapec už zase spal, ale dýchal přerývaně a těžce a převaloval se ze strany na stranu, sny jej zřejmě trápily...

„Uklidni se,“ zašeptal Tomáš. „Ať máš jen krásné sny...“

Kateřina v té chvíli rozpojila ruce; oheň zprudka vyšlehl a pak se jakoby stáhl, takže sotva osvětloval okolí.

„Děkuji,“ šeptal Tomáš. „Děkuji ti za to, Kateřino!“

„Ne mně. Jemu poděkuj!“ odpověděla. Tomáš vztáhl ruce nad oheň a něco šeptal tak tiše, že jsme nerozuměli.

Kateřina se obrátila k Dianě a položila jí ruku na rameno.

„Povím ti, jak to dělám. Zaklínám Živý Oheň. Mám sedmé zasvěcení, jsem čarodějka. Proto.“

„Neptala jsem se...“ řekla Diana zmateně.

„Já cítím i tvoje myšlenky... když jsme spojeny rukama. Teď je můžu taky číst, ale nevím, zda to chceš...“

„Tak mi řekni, jak ses to naučila!“

„Ach děvče! Chceš být čarodějkou a při tom nemáš ani základní svěcení! U ničeho nevydržíš, studuješ chvíli to a chvíli ono. Knihy o čarodějnictví jsi přečetla a nic jsi z nich nepochopila; jenom sis hrála na čarodějku!“

„Já vím; ale přesto jsem skutečně chtěla vědět...“

„Ty chceš vždycky všechno vědět! Ale na to základní zapomínáš: Moc získáš vždycky jen tehdy, když ji budeš používat v souladu s Nejvyšší Vůlí. To přece víš, tak proč to neděláš?“

Diana popotáhla nosem; nemá ráda ostré výtky.

„Jsi chytrá, dokázala bys to! Až přijdeš někam do sídla řádu, vyhledej si v knihovně svazky, označené znakem Tří plamenů. Taky Tomáš má v knihovně něco se Třemi plameny. Přečti si je, potom třeba poznáš a pochopíš, jak zacházet s Ohněm!“

„Oheň je... jedna z inkarnací Nejvyšší Osobnosti Božství. To jsem se dočetla ve Védských písmech...“

„Tak vidíš. Největší problémy lidé mívají s pochopením, že všechno je Jedno; každý atom je součástí Nejvyšší Osobnosti. Ty to přece víš; tak proč ještě vidíš nějaké rozdíly?“

„Tys četla Védy, Purány a Sútry?“

„Naučila jsem se to z jiných, velmi starých spisů. Jenomže ty už asi nikde nenajdeš. Ztratily se během let a nikdo, ani já, nevíme kam. Škoda, kdybys je našla, pochopila bys lépe...“

„Co je vlastně základem tvé moci?“

Kateřina vztáhla ruce k ohni: „On. Živý Oheň, který se mnou hovoří. V každém ohni je obsažen, ale jen někdo Jej umí probudit a získat Jeho ochranu. Za mých časů uvazovali čarodějky ke kůlu, obložili hranicí a zapalovali, aby zjistili, zda je dívka skutečně čarodějkou, nebo si jen hraje a není nic. To ti nepřeji. Pálí to. Strašně moc to pálí...“

Škubla tváří, snad poprvé za celou dobu.

„Nerozumím! Myslela jsem, že upálení byl trest pro čarodějnice! Tak se o tom píše v knihách!“

„To napsali lidé, kteří nic nevědí. Já... bylo mi třináct, když jsem se stala pannou a otec mne omyl v Ohni. Potom jsem se učila pod jeho vedením a získala zasvěcení. Třikrát jsem se dala připoutat ke kůlu a viděla, jak zapalují hranici; ale dokázala jsem probudit Živý oheň. Tak jsem dokázala, že jsem čarodějka.“

Její oči zářily ve tmě podivným svitem; Diana se celá chvěla, když poslouchala její tichý, chraplavý hlas.

„Nebudu vzpomínat. Už jsem to pak nikdy nedělala, od té chvíle, kdy mne sami připoutali... když jsem neměla sílu. Ale oni... oni to nepochopili! Pálili potom všechny. Ty dívky hořely po tisících, zbytečně! Jen jedna z tisíce vyšla z Ohně... Jen jedna z tisíce! A všechny jsou už mrtvé, všechny!“

Tomáš během té doby stačil přemoci pohnutí; teď vstal a mlčky se dotkl Kateřiny - ta sebou škubla a vstala. „Ano, bratře?“

„Děkuji ti za to, cos mi řekla. Vím už, co mám učinit. Osvobodím Denise, potrestám vraha Feldsberga a bývalého přítele Stauffelmanna. A odejdu. Navždy odejdu z Moravy...“

Kateřina se už zase dokonale ovládala. „To tě trápí nejvíc, že musíš odejít? Neboj se, Tomáši; země si pomůže sama, jako vždy! Baarfeltové odcházeli, ale země zůstávala. Je silnější než Bharwaldův rod...“

„Řekni: vrátíme se ještě někdy? Vrátí se sem někdy Baarfeltův rod? Moje krev...“

„Tvá krev!“ Kateřina se rozesmála. „Tisíc let se mísí krev mužů tvého rodu s krví zdejších žen; kolik lidí na Moravě ji už má v žilách, co myslíš? Možná několik miliónů lidí na světě nosí v sobě kapku krve toho divokého jezdce, který sem přišel od Theodorikova dvora! A ty se ptáš, zda se tvá krev vrátí? I kdyby se nevrátila, vždyť odtud nikdy neodešla, je tady, zůstává přes všechny věky! Ty jsi srostl se svojí zemí; co je na tom, že teď odejdeš, když jsou tu tvoji bratři a sestry? Tos nepochopil? Vždyť všichni lidé jsou bratři a sestry, jejich krev je stejná, rudá... a tolik je v ní ohně! Ty sám jsi jedním z lidí, stejný jako oni! Neboj se, všechno zůstane tak, jak to bylo a je už po staletí. Jsi součástí své země...“

Tomáš pokývl hlavou. Usmíval se, ale byl to hořký úsměv.

„Jsi pořád ještě potomek Gótů! Jsi pořád ještě pohan, i když nosíš na prsou kříž. Zachováváš pohanské zvyky, uctíváš Odina proléváním krve nepřátel, uctíváš bohyni plodnosti Astarté, sotva se jen dotkneš ženy. Jsi bludný rytíř, jako všichni z tvého rodu. Tak jdi rozsévat svou vzácnou krev třeba do Arminu; i kdyby zašlo tvé jméno, tvá vznešená vůle, kterou sis přinesl ze Skandinávských skal, tě přetrvá!“

„Vyčítáš mi, že nezachovávám zákony?“

„Ale ano; zachováváš svoje zákony, jako já své! Taky pocházím z pohanských časů, jako ty. Proto s tebou souhlasím. Jen jdi, válečníku; jsi stejný jako ty šelmy, které tě obdivují, stejný jako tvůj přítel, který je přes všechnu výchovu polodivoký Kelt, stejný jako tahle dívka, která je spíš kněžka Měsíce než křesťanka. Jdi si k nim, patříš tam! Bůh tě provázet nemusí, protože ty sám jsi svým bohem...“

„Posmíváš se mi?“

„Už je mi líto slov, která vám tolik staletí povídám! Říkala jsem to už Jakubu Molayovi; a myslíš, že poslechl? Každý z vás slibuje, že bude pomáhat světu se očistit a plnit vůli Boží; ale představujete si to tak, že budete soustřeďovat ve svých rukou co nejvíc peněz, moci, vědění! Teprve když se topíte v přepychu, začnete uvažoval, že byste pro ty chudáky v podhradí postavili nějakou školu nebo nemocnici! Co vůbec doopravdy děláte? Touláte se, mluvíte, plánujete, že až jednou, až se dostanete k moci, tak celému světu předvedete, jak si představujete ideální společnost. Tak teď máš šanci, Charry ti dává celý ostrov, ukažte se! Teď ať tedy ten svět zírá na vaše schopnosti!“

Tomáš rozpačitě přikývl. „Ano... na to se chystáme...“

„Ne! Ty se chystáš diskutovat, kdo bude velmistrem řádu, zda Voglari nebo Mendoza. Řeknu ti to: ať to bude kterýkoliv z nich, nestane se vůbec nic. Dál se budete scházet a ušlechtile žvanit. Občas některý z těch mladých přiběhne a bude se rozčilovat, že potřebuje pomoci v tom či onom; jenže než to projednáte a než se k jeho žádosti vyjádříte, rozsekají ho nepřátelé na kousky nebo někam vyženou, a on bude mít šanci dvacet let bloudit po světě a stěžovat si, jak ho řád nechal na holičkách...“

„Tak co tedy od nás chceš?“

„Od tebe už nic! Tys tu šanci měl a promarnil ji. Udělal jsi ale přece jen něco dobrého: přivedl na svět děti a těm svěřil divoký plamen svého mládí. Na ty se soustřeď, oni ještě mají šanci...“

„Skoro to vypadá, jako bys znala Jerzy Lasęku...“

„Znám je všechny. Nerozčiluj mne, Tomáši; tvůj řád mi jde na nervy už osm století! Nemyslíš si někdy, že i moje trpělivost má nějaké svoje hranice?“

„Neumím si představit, co bys s tím mohla udělat...“

Kateřina dvakrát zhluboka vdechla a vydechla. Podívala se po nás ostatních, jako by váhala, kolik toho prozradit.

„Tomáši Baarfelte, ty si zřejmě vůbec neuvědomuješ, kdo jsi a jaké jsou hranice tvé moci! Počínáš si, jako bys nevěděl, že tvoje vůle je nebezpečnější než stepní požár nebo větrná smršť! Kdybys svou moc skutečně použil a ne jí plýtval na zbytečnosti, prosviští touhle Evropou taková bouře...“

„Jerzyho andělská křídla?“

„Jerzy je jenom součástí té moci. Není sám a ty to dobře víš. Udělej jednou to, k čemu ses zaslíbil, vykonej vůli Boží! Nebo jestli se bojíš, vykoná ji někdo druhý; a bude to tvoje krev! Svět zhyne v krvi a znovu se zrodí v očistném ohni!“

„To by však znamenalo také smrt...“

„Smrti se nevymkne nikdo, ani ty ne. Každý, kdo se na tomto světě narodil, také zemře. Ale ještě předtím může buď splnit svůj úkol, nebo jej nesplnit. Mysli na to. Tvé děti na to myslí dnem i nocí... I tomu malému Denisovi se o tom zdává!“

Tomáš jen odvrátil hlavu a zakryl si oči dlaněmi.

Kateřina mávnutím ruky uhasila Oheň. Pak sebrala se země svoje šaty a rychle se oblékla. Zahvízdla a její bělouš se vynořil ze tmy; vyskočila na něj a řekla zvesela:

„Hodně štěstí, Tomáši Baarfelte! Až mne budeš potřebovat, jenom zavolej...!“ Pobídla koně, ten vyrazil po hřebeni kopce a než jsme se vzpamatovali, ztratila se ve tmě.

„Ach,“ řekla Diana, pořád ještě zmatená. „Kdo to byl?“

„Neptej se, nevím. Však se to jednou dozvíš...“

„Přesto! Kdo je vlastně Kateřina?“

„Čarodějka. Nejspíš... má sestra. A už se neptej!“

Na východě počala obloha blednout v prvním úsvitu.

Ples v Schönbrunnu

Noc jsme strávili ještě tam na hoře. Teprve když vyšlo Slunce a lidé se probudili, Tomáš se protáhl a řekl: „No vida, už zase ráno! Henryku, zajdi pro kluky, ať vyjedou s autem z města. Sejdeme k silnici a nastoupíme tam, není důvod se vracet do hotelu.“

Charryho bolela hlava a třel si zuřivě spánky: „Měl jsem myslím v noci pěkně divoké sny! Ostatně, co tady vůbec děláme?“

Diana měla připraveno tisíc otázek, ale na žádnou z prvních pěti nedostala odpověď, tak se urazila a seběhla s kopce dolů, kde zrálo víno; posnídala čerstvě orosené hrozny, uvázala do jednoho úponku zlaťák jako odměnu za snídani, umyla se v potoce a hodila události včerejší noci za hlavu.

Pak přijeli chlapci s autem, nastoupili jsme a jelo se směrem na Břeclav. Protože jsme to tam znali, zastavili jsme jen v Podivíně na malou snídani, neboť ani Dianě ty hrozny nestačily, natož pak nám; potom se jelo dál.

S Moravou jsme se rozloučili ve vesnici jménem Lanžhot; tam jsme vjeli do rozsáhlých lužních lesů a Tomáš prohlásil, že jsme už na Slovensku, které je součástí Uher. Také dal na chvíli zastavit ve vesnici Veľké Leváre, kde si Diana zvenčí prohlédla zámek a mohutný dvouvěžový kostel. Pak jsme zastavovali ve městě Malacky, které vyniká majestátní židovskou synagogou a mimořádně nechutným jídlem v místní hospodě; jinak je tak ubohé, že jsme raději popojeli dál do Stupavy. Po cestě Tomáš učil Dianu píseň:

„Stupavská krčma je smutná, taká smutná, až je nudná,

nikdy tam nehrává hudba, každý spieva si pre seba sám...“

Diana nechápala; ale když jsme se v tom městě rozhlédli, jen si odplivla a řekla: „Tak to už se ničemu nedivím!“

Přesto byly zaregistrovány některé příznivé okolnosti: blízko města se nachází malebná zřícenina hradu a všude se pěstuje víno; ale Charry už odmítal popíjet s ohledem na včerejší události, o kterých si nebyl jist, nevzaly-li původ v té spoustě moravského bílého, které vypil.

„A stejně se mi tady líbí!“ konstatovala Diana. „Je tady teplo a cítím se jako doma v Asii!“

Po poledni jsme dorazili do Pressburku; říká se mu také Prešporok, maďarsky Poszony a Tomáš používá téměř zásadně slovenského jména Bratislava. Město není veliké, spíš naopak; ale má hodně krásných kostelů a starobylých domů a po ulicích se potulují Slováci, na které má Diana dobré vzpomínky už ze Žiliny. Tomáš vystupoval neobyčejně rázně a sebevědomě, dokonce říkal lidem své pravé jméno a někteří s námi při jeho vyslovení hned jednali o stupeň uctivěji. Zajeli jsme se podívat i ke hradu, který byl poničen v Napoleonských válkách a od té doby nespravován, takže připomíná spíše zříceninu. Pak jsme šli do chrámu Svatého Martina, který má na věži zlatou korunu na paměť toho, že Bratislava byla sídelním městem Uherských králů, když byli v Budapešti Turci. Také tam byli králové korunováni, o čemž je zápis na zdi. Dianě se líbily vyřezávané lavice a poseděla si v nich; když dal Tomáš jeptišce, která kostel obhospodařuje, nějaké peníze, byla ta žena na výsost blažená a hlasitě nám blahořečila.

Tomášovo sebevědomí bylo tak velké, že nám dokonce dovolil chodit po ulicích; napřed vyvolávalo naše objevení trochu rozruchu a přišli nám vynadat dva policajti s dlouhými kníry, ale Tomáš si s nimi maďarsky popovídal, oni mu zdvořile salutovali a dali se pozvat na skleničku, za což velice děkovali a zřejmě to rozšířili dál. Od té chvíle nás už nikdo nezdržoval, lidé ustupovali stranou nebo utíkali do obchodů, když nás viděli. Jen děti se nás nebály, hladily nás po kožichu a jeden kluk mi škubal uchem tak bolestivě, že být to náš malý Gerd, už jsem ho hnal; ale Charry nařídil, abychom se chovali uhlazeně.

Diana si nakoupila spoustu pohlednic; všichni se k ní chovali hrozně mile a přátelsky, zvlášť když mluvila česky a občas do toho zapletla slovenská slova. Taky se naučila prvních pár výrazů maďarsky; vyniká schopností hovořit mnoha jazyky současně, což lidi přivádí k úžasu.

Večer jsme se šli podívat do Německého divadla na Wagnerovu Valkýru; byla přesně v tom stylu jako včerejší večer, protože se odehrávala v pohanských dobách plných bohů a hrdinů, chyběl jen Tomáš a čarodějka Kateřina, aby to bylo úplně dokonalé. Wagnerova vznešená hudba a tajemný děj nás nadchly, Tomáš musel o přestávce povídat o germánských Niebelunzích a citovat celé odstavce ze staroněmeckých eposů.

Po představení jsme šli navštívit herce; Tomáš si s většinou tyká a přátelí se s nimi, takže je nepřekvapilo, když přivedl hosty, včetně nás. Opět jsme si zazpívali, zvlášť Ao Harrapovi se Wagnerova hudba moc líbí pro svou patetičnost a vznešenost. Mohu se pochlubit, že jsme udělali dobrý dojem.

Ráno jsme vyjeli z města Michalskou branou a vyrazili, nikoliv však směrem na Vídeň, ale podle toku Dunaje proti proudu. Nevěděl jsem, kam se jede, snad Diana tušila, neboť si prostudovala mapu. Viděli jsme naším okýnkem vinice okolo domků vesničky a pak jsme zastavili na břehu řeky pod strmou skalou, na níž se tyčily trosky starého hradu.

Tomáš nás vyzval, abychom také vystoupili.

„Stojíme na místě dávného hradu Devína, sídla Velkomoravských knížat. Odtud vládl Velké Moravě Rastislav, Svätopluk a ostatní z toho rodu. O tyto skály se rozbíjely útoky všech jejich nepřátel; nikdo z nich ten hrad nedobyl, ani se neodvážil vztáhnout zlodějskou ruku na jejich panství... Pojďte za mnou!“

Vydal se nahoru; kráčel po strmé stráni podél věžičky, tyčící se na skále nad vodou, šplhal neúnavně, dokud jsme nevylezli až na místo, kde snad původně bývala hlavní věž. Tam se Tomáš opřel o zábradlí a hleděl do dálky, na širou rovinu, zakončenou až na rakouské straně nevysokými kopci.

Pod námi se spojovaly dvě řeky: z Rakouska tekl majestátní široký Dunaj, ze Slovenska jen o málo užší Morava. V místech, kde se tyto řeky stékaly, bylo zřetelně vidět předěl jako rozdíl barvy vody; ještě chvíli se čeřila, než zanikl.

„Toto jsou hranice země, kterou chránili moji předkové. Tento hrad patřil vládcům Velké Moravy, je posvěcen jejich krví i krví jejich nepřátel. Hrad byl zničen, rozbořen, zpustl; ale hlas dávných hrdinů k nám mluví stále! Já jej cítím v srdci a vím, že mne soudí...“

Tomáš se mračil. Vítr, který přilétal od Uherské roviny, mu čechral vlasy. Hleděl dolů na spojující se řeky, kde nějaká rybářská loďka zkoušela štěstí; rybář byl klidný a spokojený, jako by ani na světě nebyla dávná historie, vznešení šlechtici, krev, vášně a smutek.

„Moji předkové odcházeli z této země, aby se vrátili silnější, bohatší, mocnější. Já odcházím, abych se už nevrátil. Odcházím se zbraní v ruce, jak za dávných časů moji předkové přišli. Od této chvíle nebudu mít domov.“

Vtom promluvila Diana, až příliš vážně na její zvyklosti: „Gótové, tvoji předkové, měli domov tam, kam zabodli svoje meče. Tvým domovem bude Armin. Tam si postavíš nové sídlo, abys tam žil. Už poslední sídlo; kdyby se stalo a vyhnali nás i z Arminu, potom tobě i nám nezbude než zemřít.“

Tomáš pomalu přikývl. Mlčky se ještě jednou rozhlédl po panorámatu krajiny a pak začal sestupovat dolů. U automobilu se zatím shromáždila kupa lidí, všichni si ho prohlíželi a ohmatávali. Když jsme přišli, rozprchli se; ale pár Dianiných vlídných slov je zase přivolalo, tak si s námi chvíli povídali a ti kurážnější se dokonce odvážili pohladit nás po kožešině. Jsou to milí lidé, než jsme se nadáli, už tu byl demižón vína a jen si trochu polili jazyk, už tu měli housle, dudy a cimbál a jeden z nich, s tváří pořezanou od nějaké rvačky, vytáčel Dianu, jen jí sukně lítaly.

Tomáš vykonal poslední dobrý skutek ve své vlasti: prohlédl dva nemocné, jednoho staříka a ženu, která si pořezala nohu a teď jí to hnisalo. Staříkovi doporučil poslední vůli a vínko, které už tak popíjel docela vesele; ženě ránu vyčistil, obvázal a vyložil jí, že pavučiny a kravská moč většinou otevřené rány nevyléčí.

Potom se vydal podle toku řeky až tam, kde už tekla jen jediná: Morava, jeho posvátná řeka. Odložil oděv, vstoupil do řeky a kráčel, dokud nebyl ponořen až po krk; teprve tam pozvedl ruce a s přivřenýma očima hovořil:

„Matko Moravo, ty, která jsi mne viděla přicházet na svět, ty, jejíž vodou jsem byl pokřtěn! Viděla jsi moji pomstu, viděla jsi krev dvou mých nepřátel. Odcházím od tebe, abych hledal konec své pomsty a nový domov v cizině. Prosím tě, abys byla se mnou ve dnech dobrých i zlých, abys mne posilovala a dodávala klid a mír, který je ti vrozen. Matko, očisť moje tělo i duši od hříchů, kterých jsem se dopustil; naposledy mi vlej do žil svoji sílu!“

Místní lidé jej nerušili; ctili magii, neboť sami žijí v prostředí plném kouzel. Věděli, že Tomáš je úzce spojen s vyššími silami; i jejich vědmy si ho vážily, tak sledovali jeho modlitbu a zapamatovávali si ji; neboť prosby k řece, která jim dávala ryby a zavlažovala jejich vinice, se mohly hodit.

Tomáš se vrátil k nám a zeptal se poměrně prozaicky: „Vy se nevykoupáte? Vám to horko nevadí?“

Takže jsme se vykoupali, pak jsme nasedli do auta a za řízného čardáše opustili tu pohostinnou vesnici. Vraceli jsme se k Bratislavě, tam přejeli přes Dunaj a už jsme byli v Rakousku. Po krátké zastávce ve Wolfsthalu jsme pak jeli bez zastavení podle toku Dunaje, dokud se před námi neobjevily věže Vídně.

Vídeň je ohromné město, to jsme stačili poznat i z jedoucího automobilu. Poprvé jsme se potkali s jinými auty; také tam byly omnibusy a tramvaje, které jsme obdivovali už v Praze, spousta ruchu, rámusu a zápachu. Tomáš vedl Vítka po hlavní třídě Kärtnerstraße, pak po Mariahilferstraße, až jsme zastavili u jednoho domu v boční uličce. Tomáš vystoupil, zabouchal na vrata a když vystrčil hlavu nějaký sluha, řekl mu pár slov a hlava zmizela. Za chvíli se vrata otevřela a my vjeli dovnitř.

Sluha byl zamlklý a zasmušilý; jediné, co ho dokázalo probrat z apatie, bylo když se Tomáš zeptal na Martínka Tomšů a jeho armádu. V té chvíli počal tak od plic nadávat vídeňským nářečím, že Diana nevydržela a počala se vesele smát.

Seznali jsme, že se nacházíme v domě doktora Berlinga; což bylo docela stylové, on byl zase v Tomášově. Dům byl zařízen ani ne tak přepychově jako účelně; Dianu nejvíc zlákala koupelna s mramorovou vanou a bílými kachlíky, což zatím viděla jen málokdy. Samozřejmě bylo všude zavedeno elektrické osvětlení a všechny ostatní moderní vymoženosti. Přivítala nás paní Berlingová, kulatá a řečná, a pak děti Berlingových, dva kluci a nejmenší holčička. Samozřejmě se paní taky zmínila o Martínkovi a jeho vojácích; zvlášť se jí nelíbilo, že vyjedli zásoby na čtrnáct dní dopředu a pro vlastní potřeby znárodnili polovinu prádla a šatů staršího chlapce. On jediný byl návštěvou nadšen a pochlubil se, že ho během té krátké návštěvy naučili (asi Petr Sojka) hvízdat na prsty, plivat skrze zuby a střílet prakem.

Tomáš se po občerstvení omluvil a odešel do města; prohlásil, že toho má víc a že se má Diana a Charry projít po městě sami. To paní Berlingová nepřipustila a poslala s nimi alespoň syna Hanse, který byl chytrý a řečný po ní a mohl průvodce po městě docela dobře zastat.

Dle Dianina líčení si prohlédli především vídeňskou katedrálu Stephansdom, barokní Karlskirche a Votivkirche; potom radnici, Operní divadlo a zimní císařské sídlo Hofburg, budovu Parlamentu, Národní galerii a spoustu jezdeckých pomníků různých vojevůdců, které mají ve Vídni zvyk stavět v nadživotní velikosti. Diana se pevně rozhodla, že si přeje mít v Arminu svoji jezdeckou sochu, kterak maršálskou holí usměrňuje své pluky do bitvy; nenechala si vysvětlit, že nejdřív by nějakou bitvu musela svést. V Číně a Japonsku už sice bojovala, ale rozhodně nevelela z koně.

„Nech si postavit takový pomník, jako má Marie Terezie!“ radil jí Vítek. „Má tam fresky ze svého života, přední vojevůdce a diplomaty, všechno pěkně pohromadě... Jestli se výrazně zasloužím o tvůj trůn, můžu se na stará kolena dočkat, že mi budou kálet na hlavu holubi...“

Tento nápad sice Diana nepřijala, ale začala se nad ním vážně zamýšlet. Jediné, čeho litovala, byl přehled o místních strašidlech, neboť ten nebyl Hansi Berling schopen podat tak zábavně jako Tomáš.

Tomáš se vrátil až večer, dost unaven, ale spokojen; měl v kapse lístky do Hofburgu na představení Straussovy operety „Cikánský baron“, jak slíbil. Po cestě vyprávěl, že zajištění této operety nebylo jen tak jednoduché, neboť soubor dvorního divadla neměl v úmyslu mít dnes představení; Tomáš však zařídil, aby dostali přísný příkaz až od císařského dvora.

„To tam bude i císař?“ ptala se Diana. „Uvidíme ho?“

„Nebude. Ale zato tam budeme my! Ještě maličkost: kdyby mi někdo říkal hrabě Szomolányi nebo případně jinak, tak se nedivte. Kdybychom se bavili s nějakou šlechtou, pro jistotu mne neoslovujte příjmením...“

Pak se podíval na Dianu a dodal: „A ty, prosím tě, mluv jenom německy, případně francouzsky! Ne česky!“

„Proč? Mně se čeština zvlášť líbí!“

„Obávám se, že by se nelíbila těm lidem.“

Diana ohrnula nos a asi dvě minuty se tvářila nadurděně. Jinak byla ten večer velice krásná a zářila na všechny strany od briliantů svých i darovaných Baarfeltem; když vstupovala do foyeru, vyhlížela jako princezna.

Tomáš sice řekl, že zajistí vstupenky; ale už neobjasnil, že do císařské lóže, která je přímo proti jevišti a navíc vysunutá dopředu, takže byla odevšad krásně vidět. Jen se Diana posadila, už na ni byly upřeny stovky divadelních kukátek; Tomáš jí šeptem ukazoval jednotlivé hodnostáře dvora.

My jsme se vplížili na místo až po zatmění v sále a po začátku předehry; naštěstí je dost dlouhá. Nebyli jsme v téže lóži jako Charry a Diana, ale v sousední; ta byla jinak prázdná a uvaděčka dostala nějaký zlaťák, aby jí naše přítomnost příliš nevadila.

První dějství operety se odehrává v Uhrách a je dost zajímavé, neboť se v něm mluví o mladém šlechtici, který byl spolu s rodiči vypovězen po povstání v roce 1848. Nyní se vrací a s údivem zjišťuje, že mu dobří přátelé rozkradli celé jmění kromě staršího hradu, který obsadili Cikáni. Přesto se s Cikány spřátelí, dokonce se zamiluje do jedné z Cikánek, velmi krásné a přítulné. Jak vidět, byla to opereta až příliš příhodná; kdyby se odehrávala na Moravě, mohl si Tomáš klidně upravit děj dle vlastní zkušenosti.

Ve druhém dějství, které se odbývalo na starém hradě, ten mladík jménem Sándor Bárinkay především vyzvedl rodinný poklad, který měl po Tomášově vzoru schován ve sklepě. Pak se oženil s tou mladou Cikánkou, a to tak, že požehnání dostali od samotného Boha a za svědky si přibrali dva čápy; vyhovovalo to Cikánům, mladým i Tomášovi a Ritherům. Jediný, komu to nevyhovovalo, byl nějaký úředník z Vídně, který přišel verbovat na vojnu; ale ten si mohl trhnout nohou. Potom Bárinkay udělal z Cikánů pluk a vydal se s ním do války, aby si tam dobyl uznání a slávu; tím skončilo druhé jednání a nastala hlavní přestávka.

Ta přestávka trvala půl hodiny; během té půlhodiny hodil Tomáš svým nepřátelům rukavici přímo do tváře. Nejen že se nesnažil skrývat, naopak vydal se do víru šlechty, která korzovala ve foyeru, představoval všem Charryho a Dianu a choval se, jako by mu to zde všechno patřilo.

Diana zářila klenoty a znalostmi; velmi rychle se jí podařilo přenést hovor na jižní moře, Řecko, Egypt a africké civilizace, a už pilně vyprávěla o výzkumech v této části světa. Tím se jí povedlo společnost řádně udivit; ale ježto hovořila jenom německy a v němčině neovládala slangové výrazy, všichni ji uznali za velkou dámu, navíc neobyčejně vzdělanou a zcestovalou. Stačilo to, aby byla přijata do společnosti; kdyby jí o to šlo, mohla ve Vídni klidně dva měsíce žít jenom tím, že by se zúčastňovala večírků a plesů ve společnosti.

Spát jsme šli až k ránu; totiž, my bychom klidně ulehli dřív, ale Tomáš, Diana a Charry namísto domů odjeli do Grinzingu, což je nějaká zábavní čtvrť a my jsme doma čekali, až se vrátí. Taky že se vrátili; bylo už světlo, Charry nebyl k probuzení, Tomáš se šklebil, Dianě svítily oči a nadšeně vyprávěla, jak se bavila.

Celé dopoledne spali, odpoledne se probudili a sháněli po nějakém jídle. U oběda vládla poněkud napjatá atmosféra, kterou šířil obzvlášť Tomáš; až to Diana nevydržela a zeptala se: „Nejsem si úplně jistá; neudělala jsem snad včera večer něco tak moc špatného?“

„Ale ne,“ mávl Tomáš rukou. „Kdybych nechtěl, aby ses opět jednou představila v plné nádheře, držel bych si tě na vodítku a nepouštěl mezi lidi. Buď si jistá, žes zaperlila...“

„Pokud vím, chovala jsem se uhlazeně!“

„Ano, i tak se to dá nazvat. Ovšem hádat se s těmi důstojníky jsi přece jen nemusela, to nebylo třeba!“

„Já jsem se s nikým nehádala! Nemůžu za to, že jejich názory byly tak trapně konvenční, že jsem to rozhodně nemohla přijmout! A vůbec, hádali se oni se mnou, tak co?“

„Dobrá, to bych chápal. A co ta tvoje šermířská exhibice?“

„No co? Nikoho jsem nezabila, dokonce ani nezranila!“

„Dost jsem se divil. Doufám, že budou tvůj souboj proti třem a pak pěti najednou považovat za pouhý přelud; když jste to pak oslavovali, zhypnotizoval jsem je a namluvil jim, že jsou v Číně a hodují s dalajlámou. Číšníky jsem přesvědčil, aby to rozkecali teprve za tři dny, to už bude jedno...“

„Ach... s takovými maličkostmi se přece musí počítat!“

„Ovšem. Pokud považuješ za maličkosti, když házíš nožem do dřevěného obložení stěn nebo tu a tam praštíš s někým o zem v rámci předvádění japonského karate...“

„Jsou to mladí kluci, nemohlo se jim nic tak moc stát...“

Tomáš jenom zafuněl. „Dále bych ti rád vysvětlil, že mezi koněm jezdeckým a drožkářským je podstatný rozdíl. Pokoušet se předvádět s koněm vypřaženým z bryčky španělskou vysokou školu je technicky nemožné a může to napadnout jenom blázna!“

„A co? Vždyť byl bílej! Klidně mohl být lipicán...“

„Bílej byl, lipicán nikoliv. Ostatně, proč jsi z něj třikrát spadla, přestože se o to nijak zvlášť nesnažil?“

„Spadla jsem jen jednou. Potom jsem pokaždé seskočila!“

„Inu, i to je možné. V té době jsi už zakopávala přes vlastní stín, natož pak přes šavli... Ovšem chudák to zvíře.“

„Všem se to líbilo! I tomu koni!“

Tomáš mávl rukou, zamručel a chvíli jedl mlčky.

„Teď máme ovšem důležitější věc. Večerní ples v Schönbrunnu.“

„Ach ano, my jsme přece pozváni na ples!“ rozzářila se Diana.

„Ano. Ale prosím tě pro všechno na světě, chovej se tam pokud možno nenápadně. Uvědom si, že lidé, kteří tam jsou, jsou samí arcivévodové, knížata, princové; člověk tam začíná u barona. Ti lidé rozhodně nejsou zvyklí na tvoje drsné způsoby...“

„Zkrátka, je to tam samej paďour!“ prohlásila s úsměvem.

„Tak asi. To znamená: žádný šerm, žádné karate, žádné kobyly. Vrhací dýku si ani nevezmeš s sebou! Ze zbraní ti povoluji tu jehlici do vlasů. Žádné vyprávění o cestování, nebo alespoň jen v nejnutnější míře. Rozumíme si?“

„Jasně. Ale upozorňuji tě, že potom se tam budu nudit!“

„Ale nebudeš, jen se neboj. Teď dál: ples je maškarní, což znamená, že každý si musí zvolit masku. Pozvánky platí pro mne, Dianu, Charryho a ještě jednoho člověka; myslel jsem na Vítka, ale budu ho asi potřebovat. Snad Henryk?“

Henryk Wagiera zavrtěl hlavou. Tomáš mávl rukou a odložil to.

„Diano, jakou chceš mít masku?“

Diana se vítězoslavně usmála. „Mám v kufru svoje japonské dívčí kimono, paruku a všechnu parádu. Můžu za Japonku, máš proti tomu něco?“

„Dost; třeba to, že obyvatele Japonska tady ještě nikdy nikdo neviděl. Nicméně si je můžeš vzít, je to jistá změna a nikdo tě v tom nepozná. A hlavně: v dívčím kimonu budeš moci těžko šermovat nebo se jinak prát. Budeš se muset chovat pokud možno uhlazeně...“

„Nedělej si starosti, to zvládnu. Co si vezmeš ty, Charry?“

„Pokud mohu doporučit, vem si svoji bílou uniformu námořního kapitána. Takovou tady ještě neviděli; tvoje tygří nárameníky, zlaté šňůry a tak dál. Na tvář masku a bude to stačit, vypadáš jako generál odněkud z Argentiny nebo ze Siamu.“ radil Tomáš.

„Fajn!“ zasmála se Diana. „Budeme se k sobě hodit!“

„Bohužel, můj plán je trochu jiný. Charry s tebou nebude moci jít, protože bude se mnou. Přijdeme později, až vyřídíme jednu maličkost. Ty tam budeš mít taky práci...“

„Sama jít nemohu! Potřebuji doprovod...“

„Pro toho byl ten čtvrtý lístek. Ovšem kdo má jít?“

„Když budu v japonském oděvu - co kdyby Tošio Yamanaki?“

„To by bylo možné; třeba bych ho tam potřeboval. Dobrá, Tošio půjde s tebou ve slavnostním kimonu jako doprovod. Jak se mu to ovšem bude líbit, za to neručím.“

„Fajn. Tak zadávej ty úkoly!“

„Tak dávej pozor: O osmé hodině se dostavíš na ples ty a Tošio. Přivítá vás bratr Jan, arcivévoda Jan Salvátor, bude vás očekávat a přihlásí se. Ten ti ukáže Stauffelmanna, který tam také bude; pokud tam bude! Odejdeš na toaletu a vyšleš mi zprávu, zda tam je a co dělá. Dám ti svou vysílačku, kterou jsem mluvil s Henrykem.“

„Rozumím a provedu. Co dál?“

„Kdyby se stalo, že by chtěl odejít z plesu, vyšleš mi okamžitě zprávu. Okamžitě, rozumíš? Potom odejdeš také a vrátíš se sem. Bez ohledu na to, co tomu řekne společnost! Doufám, že to nebude zapotřebí. Já a Charry se dostavíme okolo desáté až jedenácté hodiny. Pak ti dám další instrukce.“

„Výtečně! Děkuji. A co ostatní?“

„Budou dvě skupiny. Tentokrát se musíme obejít bez šelem, aspoň pro první operace. První skupinu tvořím já a Vítek; naším úkolem je navštívit Stauffelmannovu kancelář na státní prokuratuře v Soudním paláci. Druhá skupina je Charry, Pépi a Henryk; vám vysvětlím akci podrobněji:

Odjedete do Stauffelmannova soukromého bytu; není ženat a jeho služebnictvo mívá v době pánovy nepřítomnosti volno. Projdete dovnitř, Pépi umí otvírat zámky. V jeho pracovně je obraz císaře Františka Josefa - ten odsunete stisknutím tajného tlačítka na spodní části rámu. Vím to, protože jsem mu sám to zařízení dělal. Obraz se odsune a uvidíte trezor. Pépi jej otevře a prohlédnete všechno, co v něm je. Také obhlídnete pro jistotu psací stůl. Důležité jsou obchodní papíry, které, to pozná Henryk. Dále vše, co by se mohlo týkat Denise a řádu. Charry, ty tomu doufám porozumíš. Henryk čte taky maďarsky a česky, ačkoliv to není pravděpodobné, Alfréd nerozumí dobře cizím řečem, mluví jen německy. Všechno, co se vám bude zdát k něčemu, vezmete s sebou ke mně. Sraz u Berlinga. Je to jasné?“

„Ano, jasné.“ řekl Charry.

„Není vyloučeno, že po návratu z plesu půjdeme přímo do další akce. Za tím účelem musí být pohotově šelmy. Autem odjedeme do statku za městem, kde přesedneme na koně. Budeme mít připraveny zbraně; je tu Berlingova zbrojnice, z níž se můžeme zásobit, pokud vám vlastní zbraně nestačí. Všechny pušky i revolvery musí být vyčištěné, nabité, připravené. Pro případ boje se převlékneme, proto musí být přichystány i vhodné oděvy.“

„Ano, budou.“

„V pořádku - tak se připravte!“

Přípravy netrvaly ani moc dlouho; dokonce ani Diana jako dáma se nemusela příliš chystat.

Diana a Tošio odjeli asi o půl osmé; vezl je Vítek automobilem a měl se okamžitě vrátit. Přesně o osmé, když začínal ples, stoupala Diana opatrně nožkama v porcelánových japonských střevíčcích po širokém mramorovém schodišti, osvětlovaném tisíci svíčkami; i po stranách schodiště stáli sluhové se svícny. Tošio kráčel o krok za ní, svíral pevně svoji katanu a snažil se nedat najevo údiv nad přepychem, který viděl okolo sebe. Trochu jej zarážely kostýmy lidí, které viděl okolo sebe; Dianě se nezdařilo vysvětlit mu, kam vlastně jdou a co se bude dít. Ale byl zvyklý na výstřední činy bílých a jeho fatalistický rozum se řídil zen-buddhistickou zásadou neodporovat zlému.

Nad schodištěm očekával Dianu muž středního věku; neměl na tváři masku, tak bylo možno vidět habsburské rysy jeho tváře. Nebyla v ní však patrna habsburská změkčilost a degenerace; spíše působil dojmem utajené energie a bystré vnímavosti. Měl na sobě tmavý renesanční oblek se spoustou ozdob a na hlavě baret s rudým pérem; ten baret smekl, když se Dianě uklonil.

„Sestra Diana?“

„Ano.“

„Jsem tvůj průvodce, arcivévoda Jan Salvátor. Bratr Jan.“

„Zdravím tě. Víš, proč jsem tady?“

Němé přikývnutí a potom úsměv. „Pro zábavu, jako všichni.“

„V pořádku. Půjdeme dovnitř?“

Jan Salvátor si nasadil masku, Diana učinila totéž. Tošio masku neměl; jeho tvář sama vypadala jako podivná orientální maska. Arcivévoda si jej bystře prohlédl.

„Tvůj průvodce je bratr... Yamanaki? Tomáš mi říkal, že máte japonského rytíře, ale netušil jsem, že přijde sem...“

„Chrání mne. Ten klacek, který drží v ruce, je totiž meč. Uvnitř je čepel, kterou dokáže velmi rychle zabíjet...“

„Doufám, že to neudělá - strýček Franci nemá rád krev, aspoň ne ve svých pokojích. Můžeš toho svého ochránce usměrnit?“

„Samozřejmě, poslouchá na slovo. Ovšem upozorňuji, že s jeho němčinou to je dost špatné, trochu rozumí, avšak ne zcela dobře. Kromě toho vlivem odlišné kultury dochází k sémantickému posunu významu slov. Já s ním hovořím japonsky.“

„Bude něco namítat, když se do mne zavěsíš?“

Diana mu ochotně podala rámě a Jan Salvátor ji vedl chodbou do tanečního sálu. Tanec se odbýval ve Velké galerii, rozlehlé vysoké místnosti s podlahou z různobarevného mramoru, spoustou světel a pozlátka a krásnými barokními malbami na stropě. Diana se rozhlížela po té nádheře; Tošio se snažil vypadat, že se mu ten barbarský vkus zamlouvá.

„Ještě jsi nebyla v Schönbrunnu? Provedl bych tě, ale dnes večer to není možné...“ omlouval se Jan Salvátor.

„Co se dá dělat! Především mi řekni, jestli je tady Alfréd Stauffelmann. Ukaž mi ho, nějak nenápadně.“

„Tam ten vysoký v šedivém oděvu. Hovoří právě s harlekýnem, to je pruský velvyslanec a Turkem, kterým je generál G.“

Diana se zarazila. „Proč zrovna s těmi dvěma?“

„A proč ne? Znamená to snad něco?“

„Ano, ovšem. Jsou to... jeho spojenci.“

„V tom případě je v pořádku, že s nimi hovoří. Často bývá viděn v jejich společnosti. Zřejmě diskutují o nezdaru svých plánů v akci Baarfelt, vědí-li už o tom.“

„Víš o tom něco ty?“

„Dnes ráno se začalo něco povídat o jednom vrchním radovi, který vyletěl dírou ve stropě, aniž stačil sepsat poslední vůli a vyzpovídat se ze svých hříchů. Stalo se to někde v Olomouci, blízko statků knížete Baarfelta. Místní orgány si s tím nevědí rady; vůbec nechápou, co se mohlo stát.“

„To je v pořádku. Jen ať nechápou ještě tak týden.“

„Ta věc přišla na stůl Stauffelmannovi. Zadal ji jednomu z nejstarších vyšetřovatelů, známému opatrností a neukvapováním se. Zdá se, že starý pán se vůbec odhodlá vyrazit podívat se do Olomouce nejdřív za čtrnáct dní.“

„To se dost divím. Myslela bych, že Stauffelmannovi záleží na tom, aby se dozvěděl pravdu!“

„Vůbec ne; on ji zná. Ví, že to udělal Baarfelt a že bude chvíli trvat, než se zjistí, jak. O předčasná zjištění nemá zájem. Tuší, že se tady každou chvíli může objevit Tomáš. To ale neví, že Tomáš na něj něco ví.“

Diana si uvědomila, že to ani nemůže vědět; ale Jan Salvátor pokračoval svým klidným hlasem, podobným předení nasycené kočky: „Sám nevím, jak se mu podařilo odhalit, že to byl Alfréd. Já bych tomu nevěřil; ale Tomáš zřejmě ví, co dělá...“

Diana pokývla hlavou. „Na chvíli bych se vzdálila...“

Zlehka jí ukázal směr. Diana se odebrala na toaletu a zjistila, že pokud se týče těchto delikátních záležitostí, je Schönbrunn vybaven nesrovnatelně hůře než Baarfelt nebo Hůrka. Vytáhla z kabelky vysílačku, nasadila do ní jehlici z vlasů jako anténu a zapískala červeným knoflíkem.

„Slyším!“ ozval se okamžitě Baarfelt.

„Stauffelmann je tady, mluví s pruským vyslancem a generálem G. Jan si myslí, že ví o Bečkovi a tuší náš příjezd. Zatím všechno.“

„Divil bych se, kdyby o tom nevěděl. Dnes večer se všechno rozhodne, nemusím už dělat s ničím tajnosti! Hlídej bedlivě Stauffelmanna a dobře se bav! Děkuji a končím...“

Diana složila vysílačku a opustila toaletu; kabelku podala Tošiovi a řekla: „Teď bys mi mohl ukázat některé význačné členy společnosti, abych věděla, s kým tady mám tu čest!“

Jan Salvátor se usmál; rozhlédl se sálem a začal:

„Podařilo se dnes večer shromáždit výkvět rakouské a uherské šlechty. Dokonce nás prý poctí svou návštěvou i strýček Franci... tedy Jeho Apoštolské Veličenstvo František Josef První, císař rakouský, král uherský a český, arcivévoda všech rakouských zemí, král jeruzalémský et cetera... Jinak je tu skoro celá vláda, většina cizích velvyslanců a rovněž naši tajní radové, diplomaté a generálský sbor. Aby bylo s kým tančit, jsou tu mé sestřenky arcivévodkyně, dvorní dámy a mladší důstojníci z lepších rodin. Celkem vzato obnáší tady každý nejméně dvacet generací předků se zcela zaručeně modrou krví...“

Diana se okouzleně rozhlížela; Jan Salvátor dodal:

„Postačí ti tento výběr k tomu, abys tady ztropila patřičný skandál, jak je tvým zvykem? Docela se na to těším...“

„Hm, úctyhodná sešlost! Tak začni představovat.“

„V první řadě bych si dovolil představit svoji maličkost. Jsem sice příslušník habsburské rodiny; ale kdybych byl dřevorubcem, čističem bot nebo námořníkem na rybářském kutru, byl bych mnohem šťastnější a cítil se volněji než tady. Jedině dobrý vliv Tomáše Baarfelta mne zatím drží na tomto místě, protože mne bezostyšně používá na špehování v císařské rodině. Až mi dá možnost, odložím vznešené habsburské jméno, stanu se soukromým občanem a odjedu někam... pokud možno hodně daleko od Vídně a ode dvora.

To jen proto, abys viděla, že mne tu považují za posměváčka, lehkomyslníka a černou ovci rodiny. Kromě mne jsou tu též bílí andělé: například sestřenka arcivévodkyně Viktorie, která se sem právě hrne s družinou svých obdivovatelek. Je přestrojena za anděla, ale kdyby měla masku ďábla, byla by lépe k poznání...“

Poslední větu už arcivévodkyně zaslechla. Usmívala se však, zřejmě nečekala nic jiného. Vycenila na Jana Salvátora zuby ve všelijakém úsměvu a potom se otázala:

„Milý bratránku, zdá se, že vám už nestačí naše společnost a že si zvete dámy až z dalekých krajin! Nedovedly jsme se dohodnout, jakou masku představuje vaše společnice...“

„Rád bych vám to pověděl, sestřenko, ale musím se přiznat, že jsem se sám ještě nezeptal. Smím to vědět, Diano?“

„Zajisté,“ Diana byla samý úsměv. „V této chvíli představuji japonskou gejšu.“

Princezna Viktorie hbitě zapátrala v paměti. „Pokud jsem o tom už něco slyšela, gejši jsou dámy, které... které obšťastňují Japonce v... jak bych to řekla...“

„Dovolím si vám pomoci. Jsou to japonské dívky ze vznešených rodin, které žijí ve stavu neprovdaném v domech k tomu určených; jsou cvičeny v umění zpěvu, tance a zdvořilé konverzace a starají se o zábavu statečných samurajů. Kdyby snad Vaše Výsost byla na pochybách, co je to samuraj, jeden exemplář jsem vzala s sebou na ukázku.“

Dámy otočily obličej k Tošiovi, ten vycítil zájem a lehce, lhostejně se uklonil; poté složil ruce na prsou a zůstal tak, jako nějaká soška bódhisattvy.

„Ne!“ vypískla jedna z dam. „Vy chcete tvrdit, že jste nám přivezla ukázat skutečného Japonce?“

„Ano. Tento pán je kníže Tošio Yamanaki, rodilý Japonec, nyní vinou nepříznivých okolností v mých službách.“

„Kníže? Skutečný kníže z Japonska? To snad přece není možné - Japonští šlechtici nesmějí opouštět svou vlast!“ prohlásila jedna z dívek, o něco vzdělanější než ostatní.

„Máte naprostou pravdu. Bohužel kníže Yamanaki se nepohodl se svým příbuzným, japonským císařem a byl nucen odejít, jinak by to pro něj mohlo mít nepříjemné následky...“

„Oh! Jak se mohl nepohodnout se svým panovníkem?“

„Velmi snadno. Jeho panovník proti němu vedl válku.“

„Můj Bože! Jste si tím zcela jistá?“

„Viděla jsem nepřátelské samuraje na vlastní oči, když...“ Diana potlačila vší mocí svědění jazyka a jenom se usmála. Přesto její výrok stačil vyvolat spoustu udiveného štěbetání.

„Má milá, chápu, proč vás bratránek Johann pozval,“ zasmála se princezna Viktorie. „Umíte žertovat daleko lépe než on, to musím přiznat... ačkoliv mám za to, že nemáme tu čest se znát!“

„Má milá, kdybych se vám představila, odhalila bych inkognito, které musím dodržovat po celý dnešní večer; a to byste si zajisté nevzala na zodpovědnost! Ostatně, ani já se vás neptám po jméně či po pravdivosti toho, co mi třeba budete povídat!“

„Výborně!“ zasmála se princezna. „Počínám věřit, že jste skutečně cvičena v hbité konverzaci! Příteli, půjčte mi svoji společnici, seznámím ji s několika pány, kteří šermují dobře jazykem, snad lépe než šavlí - uvidíme, jak se jí povede!“

„Pokud jde o to, šermuji jazykem i šavlí - a vítězím v obojím!“ řekla Diana. „A jsem poctěna vaší důvěrou...“

Arcivévodkyně se do ní zavěsila a vlekla ji s sebou ke skupině mladších mužů a nějakých dam; Jan Salvátor šel s nimi, protože prohlásil, že neuvrhne jehňátko mezi smečku zlých vlků.

„Budu jenom ráda,“ řekla princezna Viktorie. „Vaše jedovaté špičky by nám mohly začít chybět...“

Uvítali Dianu s nadšením nad její zvláštní maskou a hned se vyptávali, s kým mají tu čest.

„Nebuďte zvědavý, můj milý! Zatím vám mohu prozradit jenom to, že ji bratránek Jan Salvátor oslovuje Diana. Jinak nic!“

Zasmáli se tomu a nějaký muž počal nahlas recitovat:

„Aj, kterak se třpytila stříbřitá zbroj Diany lovkyně,

když v čele smečky svých psů se pustila za jelenem,

kterak zasvištěla kalená střela a vbodla se v jelenův bok,

když stříbroluká panna...

ach, moje klasické vzdělání mne nechává na holičkách. Bohužel, kdysi jsem to uměl odříkávat ve školní latině...“

„Až na některé drobné nepřesnosti je překlad dobrý,“ souhlasila Diana. „Pokud by se někdo chtěl přesvědčit, umím říkat originál téhle básně v latině i řečtině - také od malička.“

„Ó, dáma se zřejmě ještě dobře pamatuje na penzionát!“

„Ani ne; spíš na chrám bohyně Artemis v Efezu, kde jsem se to učila z papyrusu, který mají uložen v místním museu.“

„Zdá se, že kromě Japonska znáte i Středomoří; zřejmě jste sem přicestovala z veliké dálky, ostatně váš přízvuk svědčí o tom, že nejste Němka...“ řekla princezna Viktorie.

„Jsem zrozena ve Francii; ačkoliv se snažím, abych se naučila německy alespoň tak dobře, jako jiným jazykům.“

„Tedy cestovatelka z Paříže až na konec světa. Je to pravda, že jste byla v Japonsku?“ ptal se muž, který předtím recitoval; byl vysoký, statný a kostým Harlekýna mu znamenitě slušel. To, že měl stejný kostým s pruským vyslancem, nebylo tak nápadné, uvážíme-li, že v sále bylo alespoň patnáct Harlekýnů, dvacet Pierotů a na padesát Kolombín. Vynalézavost tvůrců masek byla zřejmě omezená.

„Nejenom tam. Byla jsem v různých zemích...“

„A co na Měsíci, tam jste taky byla?“ ptal se nějaký posměváček.

„Zatím ne, ale nepovažuji to za vyloučené. Někdy se dívám na Měsíc a říkám si, že by to mohlo být docela zajímavé; nebo si to nemyslíte, přátelé?“

„Ale jak byste se tam chtěla dostat?“

„Pokud vím, už se dělaly plány; výstřelem z velkého děla. Nemusel by to být špatný nápad, co myslíte?“

„Chcete říct, že byste měla odvahu dát se vystřelit z kanónu? Třeba i z vojenského děla?“ ptal se Harlekýn.

„Proč ne - kdyby to bylo možné?“

„Slyšela jste už někdy střílet vojenské dělo? Nebo dokonce je viděla v činnosti?“ usmíval se.

„Nejen to, nabíjela jsem je a střílela z něho,“ vysvětlila Diana. „Na naší lodi, v boji s Malajskými piráty...“

„Výtečně!“ vykřikla Viktorie. „Jen se nedejte, Diano! Manfred už potřebuje dostat za vyučenou za to svoje chlubení!“

Harlekýn se sklonil, vzal Dianinu ruku a políbil ji. „Nikdy bych nevěřil, že by tak něžná ruka dokázala vzít do ruky nějakou zbraň; neřku-li z ní vystřelit a někoho zasáhnout!“

„Před chvílí jste recitoval úryvek z ódy na bohyni Dianu; a ta přece zabila jelena! Ostatně, dala taky roztrhat jednoho zvlášť drzého mladíka jeho vlastními psy. Myslíte, že já bych toho nebyla schopna?“

„Výtečně, Diano lovkyně! Mohl bych doufat, že vás budeme moci pozvat na lov v našich oborách? Pak bychom se mohli přesvědčit, zda umíte ovládat když ne luk, tak alespoň loveckou pušku...“

„Nebudu mít čas. Kromě toho se mi nelíbí, když lovci střílejí vyděšenou zvěř, kterou jim nadhánějí do rány. To není lov, pane, to jsou jatka. Nemám v oblibě zabíjení bezbranné zvěře. Na to jsou myslím určeni řezničtí tovaryši, ne lovci!“

„To jste tedy pěkná hrdinka! To už věřím, že jste střílela Malajce, když je vám líto zajíců!“

„Malajci byli tak drzí, že si dovolili mne napadnout; to nikdy nikomu neodpouštím. Zajíci mi neubližují; nanejvýš bych některého zabila, kdybych měla hlad a nebyl po ruce nikdo, kdo by ho ulovil za mne a zbavil mne té nepříjemné povinnosti...“

„Zdá se, že Amazonky nevymřely!“ smál se Harlekýn. „Stejně si ale myslím, že ženám není vrozena statečnost...“

„Někdo si plete statečnost s krvelačností!“ ohrnula Diana nos. „Byl jste už vůbec někdy v nějakém boji?“

„Proboha!“ spráskla ruce princezna Viktorie. „Moje milá, nesmíte Manfredovi tolik nahrávat! Jestli ho okamžitě nezarazíte, bude nás nudit vyprávěním o svých hrdinských činech až do půlnoci! A my to už slyšely tolikrát, ách...“ předstírala zívnutí a při tom pohrozila Manfredovi prstem.

„Tak, správně, změnit téma!“ souhlasila Diana. „A protože se naši muzikanti už připravují, nejlépe by bylo tančit.“

„Ano, tančit!“ zvolala princezna. „To je moudré rozhodnutí, má milá! Manfrede, vám dávám košem; nestojím o to, aby mi vaše vojenská holínka podupala střevíčky...“

„Ale drahá princezno, já tančím jako vánek!“ ohražoval se.

„Prosím pěkně! Takový vánek u nás láme staleté duby!“

Diana kývla na Tošia; držel totiž její tašku, kterou vzápětí podal a Diana z ní vyňala střevíčky, sice na trošku nižším podpatku a v orientálním slohu, ale z poctivé kůže.

„Bohužel, k tanci se musím přezout,“ vysvětlila. „Totiž, tyhle botičky jsou z porcelánu a nerada bych o ně přišla při nějakém prudším kroku. Japonky chodí velice jemně...“

„Z porcelánu!“ vydechla Viktorie. „Kde jste je probůh získala? Kdo vám dokázal udělat střevíčky z porcelánu?“

„Přímo v Japonsku.“

„Ale ne, přestaňte už s tím! Přece vím dobře, že z Evropanů nikdo do Japonska nesmí. Kde jste je koupila?“

„Předpisy pro Evropany neplatí pro obchodníky...“

Rozesmály se; pak všechny obdivovaly ty miniaturní botičky, dokud je nezaujalo něco jiného: mladý muž a dívka, kteří právě vstoupili do sálu. Oba v renesančních kostýmech, i jejich masky vypadaly na pozdní renesanci; například nebyly nasazeny na obličeji, ale na tenkých hůlkách, jež oba drželi v ruce. Byl to hezký párek mladých lidí a Dianě nebylo na první pohled jasné, proč vyvolávají tak ostrou reakci.

„Podívejte se!“ vyjekla jedna z dam. „Už zase spolu!“

„Ach!“ princezna se ovívala vějířem. „Ona nemá ani kouska společenského taktu! Musím se dívat jinam, abych je neviděla...“

Navzdory svému prohlášení zírala na dvojici. Ti dva si toho nevšímali, chystali se tančit a zřejmě si neuvědomovali, že něčím společnost pobuřují.

Jedna z dam pochopila, že Diana nemá ponětí, co je vlastně na situaci tak pohoršlivé; nebyla schopna přenést přes srdce takový nedostatek vědomostí, tak se k ní spiklenecky naklonila a vysvětlovala: „To je slečna Julietta la Venzini, italská komteska, její otec byl vyslancem u našeho dvora. Velmi nebezpečná osoba, hleďte se jí vyhnout; příšerná intrikánka!“

„Ne - tak mladá dívka?“ pozastavila se Diana.

„Je jí snad osmnáct let; ale má na svědomí dva lidské životy! Věřila byste tomu?“

„Ne!“ Dianin údiv byl naprosto upřímný.

„Ano, dva lidé už kvůli ní přišli do neštěstí! A teď se zdá, že to postihne i další!“

„Neuvěřitelné! A je to skutečně pravda? Nejsou to jen nějaké pomluvy?“

„Má milá, mně můžete věřit! Představte si, otec la Venzini ji zasnoubil s jedním velmi vysoko postaveným úředníkem od dvora, když jí bylo šestnáct; a ona ho nechtěla! Dovedete si představit, šestnáctiletá holka odmítla takovou partii! Byl sice trochu starší, ale měl veliké jmění a možnost udělat dokonalou kariéru, možná dokonce získat hraběcí titul! To víte, hrabě la Venzini nedá dceru ledaskomu!“

„No dobrá - a co ona?“

„Vymínila si, že dostane rok odkladu; hrabě jí to nakonec povolil. A to si představte, ona dokázala při jednom plese okouzlit jistého důstojníka od královské gardy, hrozného člověka; pronásledoval ji, dokonce se odvážil žádat hraběte o její ruku! Když se dozvěděl, že je už zasnoubená, požádal ho, aby její zásnuby zrušil!“

„A co Julietta? Kterého chtěla?“

„Představte si, jednoho ani druhého! Dokonce prohlašovala, že raději vstoupí do kláštera! Ale potom ukázala, co v ní je: nějak přinutila toho důstojníka, aby vyzval jejího snoubence na souboj! Veřejně jej urazil v divadle, snad mu dokonce dal políček! Samozřejmě, souboj se konat musel, to jistě uznáte; a ten hrozný člověk toho milého starého pána zastřelil!“

„Oh! To se ovšem v souboji stává...“

„Jak kde, má milá; u našeho dvora to není zvykem! Snad by bylo možno připustit, aby jej lehce zranil... ale zabít člověka v souboji, to je přece tak... plebejské, tak neušlechtilé! Za takových okolností se nemohl divit, že soudy musely zasáhnout, zkrátka musely, i když se většinou takovým věcem vyhýbají. Byl obžalován z nedovoleného konání souboje, dokonce toho ubožáka odsoudili! Přeložili ho někam na Sicílii nebo Sardinii, dovedete si to představit? Zakázali mu vracet se deset let ke dvoru; a samozřejmě o Juliettě už nemohlo být ani řeči!“

„No, to chápu. Zbavila se jich velmi elegantně, řekla bych!“ Dianě napadla formulace jedním vrzem, ale nechala si ji pro sebe.

„Ano, velmi rafinovaná akce. A představte si: vůbec neplakala pro svého snoubence, jen pohodila hlavičkou a řekla, uvědomte si tu hrůzu: »Díky Bohu, že je oba vzal čert!« Dokázala by pravá dáma říct něco takového?“

Diana obrátila oči k malovanému stropu. Nebyla si jistá, zda by to řekla dáma, ale ona docela bez váhání.

„Vidím, že je ta malá skutečně pozoruhodná osobnost!“

„Velmi pozoruhodná! Její otec ji raději poslal do Vídně, protože doufá, že to tady na ni bude mít dobrý vliv. A představte si, co udělala ona: na první pohled se spřátelila s Heinrichem von Raune! Dovedete to pochopit?“

„Nedovedu; už proto, že nevím, kdo je Heinrich von Raune.“

„Ten mladík, který s ní tančí; vikomt Heinrich von Raune, podporučík palácové stráže a kromě toho Manfredův podřízený,“ kývla na Harlekýna. „Dovedete si představit tu hrůzu?“

„Nevím, v čem ta hrůza spočívá.“

„Ach ovšem, vy je nevidíte bez masek - ti dva se totiž na sebe neuvěřitelně podobají! Až frapantně se podobají - když k tomu přičtete ty pověsti o hraběti von Raune... ach Bože!“

„Vy myslíte, že by ti dva mohli být...“

„Ach proboha! To by bylo hrozné! Kdyby došlo k... ošklivím si říct k čemu...“

„Snad je to jenom náhodná shoda?“

„Snad. Ostatně, v poslední době se přátelí už ve třech; ten nevychovanec Heinrich seznámil slečnu Juliettu se svým nejlepším přítelem, ostatně nového data - je to ruský atašé a jmenuje se nějak... neumím to ani vyslovit!“

„Kníže Astarov?“

Dáma pohlédla na Dianu velmi udiveně. „Ach, má milá, zřejmě nejste tak neinformovaná, jak vypadáte! Ano, kníže Dimitrij Astarov. Zvláštní muž; kdybych chtěla věřit svým očím, věřila bych, že i u něho se projevuje...“

„Náklonnost k Juliettě?“

„Ano. Tak bych to formulovala. Ovšem je to divoký Rus, nemá dostatečné vychování; bojím se, aby opět netekla krev! Tentokrát by to bylo ovšem zlé, neboť i Heinrich je výtečný střelec a se šavlí zachází přímo znamenitě!“

„Velmi pozoruhodné! Začínám mít chuť poznat tu zajímavou dívenku trochu blíže...“

„Ach, to by bylo zbytečné. Hovoří bohužel pouze italsky; anebo nedává najevo, že by rozuměla německy. Samozřejmě, s von Raunem hovoří... pokud se ovšem on nenaučil tak rychle italsky. Když mluví s námi, předstírá... že nám nerozumí!“

„To by mi vůbec nevadilo, mluvím italsky dost dobře.“

„Výtečně! Teď budeme tančit; seznámím vás, až se ti dva zastaví k občerstvení. To bude nejlepší.“

Hudba počala hrát; Dianu vyzvalo hned několik mladých mužů, ale každý ustoupil ledovému pohledu Harlekýna, kterého nazývali Manfredem. Diana přijala jeho rámě.

„Doufám, že netančíte tak hrozně, jak se mi snažila namluvit princezna Viktorie!“

„I kdybych byl třeba medvěd, proměnil bych se v motýla jen pod pohledem vašich modrých očí!“ pronesl poeticky; bohužel jeho ruce, které ji sevřely, už tak poetické nebyly. Tančili valčík; Diana dle jeho chování usoudila, že je navyklý nedat se zastavit a nedbat na ničí přání kromě svého. Tančil výborně, Viktorie zjevně přeháněla; byla v něm síla a energie, Dianě se zdálo, že z něj čiší cosi jako tajemné nebezpečí. Zatím se choval dvorně, nedalo se mu nic vytknout.

Hovořil málo, ale vracel se k Dianině vyprávění o bojích v jižních mořích. Zatím se vyprávěním o rodinných sporech slečny la Venzini uklidnila, tak se snažila vykroutit, ale on se k tomu stále vracel a zřejmě toužil dozvědět se podrobnosti. Nedozvěděl se však nic.

Potom Diana tančila s arcivévodou Janem Salvátorem, který všechny předešel a zavěsil se do ní, sotva ji Manfred pustil.

„Výtečně ses uvedla!“ šeptal jí, když ji vytáčel. „Princezna Viktorie k tobě pojala důvěru a ty ostatní taky. Ta klepna, která tě informovala, je princezna Euphemia; má v sobě hodně španělské krve a to ji otravuje natolik, že vidí všude hřích a zločin. Dávej si na ni pozor, ale jako informátorka je neocenitelná!“

„Co je to s tou Juliettou la Venzini?“

„Poznáš sama. Je jí to zkrátka dáno; já s tou malou docela souhlasím. A pozor na Harlekýna, je to Manfred von Waltenberg, kapitán hradní stráže. Ničema, intrikán, prospěchář a nelítostný zabiják. Jako jeden z mála u dvora už skutečně bojoval; taky o jeho soubojích se dost vypráví. Mistr šavle i pistole - a taky mistr zákeřnosti.“

„Pozoruhodná známost! Je taky nesmrtelný?“

„Běžným způsobem ano. Nejlíp by bylo nasypat mu do čaje trochu jedu. V souboji muže proti muži ho zatím nikdo neporazil.“

„Znám lidi, co by to dokázali. Je to zapotřebí?“

„Nevím, možná bude. Je to jeden ze Stauffelmannových lidí.“

„Ach tak!“ Diana si prohlížela Manfreda, který zatím tančil s některou z dvorních dam. „Ani bych to nevěřila!“

„Nevidíš mu do tváře. Jeho oči, to jsou dva kusy ledu. Je to zlý a podlý člověk - raději se mu podruhé vyhni.“

„Jestli je takový, ať se vyhýbá on mně.“

Zmlkli; když se Diana rozhlédla, spatřila kousek od sebe Juliettu s jejím tanečníkem a zatoužila ji poznat. Zařídila to velmi šikovně tak, aby při příští otočce do dívky vrazila a vzápětí se omluvila: „Scusi, permette, mia cara Julietta...“

Italka se zprudka obrátila; tak rychle, že si nestačila skrýt tvář maskou a Diana jí pohlédla do obličeje. Zarazila se, až na chvíli přestala tančit a nebýt silných Janových rukou, byla by se zastavila uprostřed parketu.

Před ní stál Jerzy Lasęka v dívčím provedení. Tytéž chytré živé oči, tytéž nepokojné vlasy, týž jemný nosík, tentýž inteligentní výraz. Ano, v čelistní části obličeje se brada zužovala, pleť byla mnohem jemnější a čistší, ale vcelku to byl tentýž typ člověka. A Diana v tu ránu pochopila, po kom mohla Julietta zdědit své intrikánské vlohy.

„Tak co - už to chápeš?“ ptal se Jan Salvátor.

„Ano, myslím. Oni to taky vědí?“

„Myslím, že ne. Taky neznají Tomáše a jeho rodinu tak dokonale. Ale ty jsi zřejmě někoho z jeho dětí viděla.“

„Ano, toho Poláka. A ten Heinrich - taky?“

„Tentýž typ. Jako dvojčata.“

„Pro všechny svaté! To bude tedy přímo rodinná sešlost!“

„Ani nevíš, jak moc. Za chvíli přijde kníže Astarov. Budeš mít možnost posoudit, jak vypadá takový mladý Baarfelt v plavém provedení.“

„I takový už jeden existuje. Malý Denis.“

„Tys už viděla i Denise?“

„Ach...“ zarazila se Diana. „Na obrázku...“

Poznala však, že Juliettě nechybí ani Baarfeltovská rozhodnost. Sotva se přestalo hrát a Dianu odvedl Jan Salvátor z parketu, objevila se před ní.

„Oslovila jste mne, madame! Znáte mne zřejmě jménem a já si nejsem jistá, že bych vás znala. Má to snad něco znamenat?“

Diana jí opatrně odsunula masku a chvíli si tu tvář prohlížela. Byla si teď už úplně jistá; usmála se a řekla:

„Promiň, má drahá. Trochu jsem si tě s někým spletla.“

„S Heinrichem von Raunem nebo s Dmitrijem Astarovem?“

Diana vsadila vše na jednu kartu. „S Jerzy Lasękou.“

Juliettu to ani trochu nepřekvapilo. „To je zajímavé! Nikdy jsem neměla sourozence, ale dvojníky mám už dva! A teď vy ještě mluvíte o třetím... mohla bych ho vidět?“

„Bohužel ne. V současné době je v Polsku.“

„V Polsku? Co tam proboha dělá?“

„Pokud vím, snaží se tam vyvolat menší válku; ale na tom tolik nezáleží...“

„Šikovný chlapec! Skutečně, ráda bych jej poznala...“

„Není vyloučeno, že se s ním někdy setkáš.“

Julietta se opět zarazila. „My... si tykáme?“

„Ach promiňte,“ Diana upadla do rozpaků. „Tolik mi připomínáte brat... Jerzyho - s ním si tykám!“

Julietta se rozesmála. „Jestli se vám to víc líbí, můžete mi klidně tykat. Když už tykáte mému bratrovi!“

„Fajn. Já jsem Diana - a tebe mi už dostatečně představili.“

„Jenom Diana, nebo i nějak dál?“

„De Guyrlayowe. Ale nikomu to nepovídej.“

„Bez starosti, tady nikdo italsky pořádně nerozumí. Ovšem že by bylo možno nazvat toho... tvého přítele mým bratrem hned a bez váhání... k tomu by člověk musel mít víc než pocit, že jsme si trochu podobní - nebo se mýlím?“

„Nemýlíš se, děvče. Ale já taky ne.“

„Smím trochu uvažovat, či se to v lepších kruzích nepřipouští? Ten člověk je Polák rodem, nebo tam jen bydlí? Je to nějaký šlechtic? Kdo jsou jeho rodiče?“

„Neznám jeho rodiče; ale je to šlechtic a je Polák. Myslím, že matka žila buď v rodinném paláci ve Warszawě nebo na vesnici; o otci... nemohu bohužel nic určitého říct.“

„O jeho otci nebo o manželovi jeho matky?“

Diana upadla na chvíli do rozpaků; Julietta ji však nešetřila a hned pokračovala: „Jindřich von Raune otce nemá; byl to starý, velmi zasloužilý generál a zemřel, když byl ještě malý. Arrigo - Jindra si však není vědom, že by s ním nebylo něco v pořádku, nikdy nepochyboval, že je synem svého otce, dokud se nesetkal se mnou a Dimitrijem - knížetem Astarovem.“

„Neřekla jsem, že by tu měly být pochybnosti.“

„To není zapotřebí říkat. Dimitrij ví o svém zrození něco víc; jeho otec kníže Astarov byl velmi bohatý starý muž, tak bohatý, že si mohl dovolit všechno - kromě hezké mladé dívky. Nějak se stalo, že si zčista jasna vzal velmi chudobnou, ale krásnou šlechtičnu odněkud z Německa či Rakouska; vzápětí po sňatku se narodil Dimitrij. Dokonce existuje názor, že to pro šťastného otce bylo dost velké překvapení...“

„Neznám rodokmen knížete Astarova.“ řekla Diana.

„Dobrá, tak poslední a nejdokonalejší důkaz. Když jsem měla... určité potíže s plány svého otce na mé provdání, trochu jsem se s ním pohádala a vyjádřila pochybnost, zda by vůbec tak nakládal nějaký otec se svojí dcerou. Otec se velmi rozlítil, víc než se dalo očekávat; a matka mi pak vyčinila, že už nikdy nesmím vyjádřit takovou pochybnost. Má matka je andělská bytost, ale chybí jí schopnost rychle logicky uvažovat a zachovávat tajemství, pokud je zachovat chce. Proto jsem na ni trochu naléhala; v závěru mi řekla: »Hrabě la Venzini není tvůj otec. Tvým otcem je nejlepší člověk, jakého kdy země nosila.« To mne dokonale přesvědčilo; neboť nikdo na světě by nemohl hraběte la Venzini označit za dobrého člověka. Co tomu říkáš?“

Diana tomu neříkala nic. Uvažovala, jak odpovědět a vyhnout se současně lži i pravdě, kterou nesměla vyjasnit.

„Neříkáš nic, jak vidím. Je zde tedy čtvrtý potomek, který může být sourozencem. A rovněž jeho původ je poněkud podivný, zvláště otec je... zřejmě utajen. Uvažujme logicky; taky uvažuješ ráda logicky, že ano? Já ano. Kolik je tomu Polákovi let?“

„Tak jednadvacet - dvaadvacet.“

„Hm. Dimitrijovi je třiadvacet, Jindřichovi devatenáct, mně jde na osmnáctý. Docela to hraje. Pak ovšem musí existovat též mladší, možná i starší exempláře. Kdybychom se všichni dohromady spojili, třeba bychom dokázali vysledovat nějakou přímou cestu, kudy se náš milovaný tatíček potuloval před lety. Nebo je to příliš odvážná hypotéza?“

„Nevím, dá-li se to takhle dělat. Při dnešním stavu dopravy je možno ledacos stihnout docela snadno.“

„Ano, také si myslím. Kromě toho to musí být muž, který má přístup k vysoké šlechtě; uvědom si, že všichni pocházíme z vysoko postavených rodin. Dále je náš otec člověk, který nemá ve zvyku se o svoje děti starat.“

Diana se zasmála, ale pocítila povinnost Tomáše bránit. „Třeba si je vědom, že jeho ratolesti nestrádají. Nebo ty strádáš?“

„Pouze citově! Díky Bohu, nejsme chudí a jinak se o sebe dovedu postarat sama. Víš o tom, že mne chtěli vdát?“

„Ano. Za starého bohatého muže. A ty ses ho zbavila. Taky ses při tom zbavila jednoho neurvalého důstojníka.“

„No a co jsem měla dělat? Přece jsem si nemohla někoho z nich vzít za muže! Co bys udělala ty?“

„Vyhodila bych je oba zavřeným oknem,“ řekla Diana upřímně.

Julietta se zvonivě rozesmála. „Na tak jednoduché vyřešení jsem bohužel nepřipadla! Ostatně co jsem udělala, bylo taky jednoduché; a nechápu, co se komu na tom nelíbí.“

„Myslím, že je to docela v intencích vašeho rodu,“ povzdychla si Diana. „Tvůj bratr Jerzy by tím byl nadšen.“

„Přece jeden rozumný člověk na světě! Co je to za jméno Jerzy?“

„Giorgio.“

„Ach tak. Je ženatý nebo ještě svobodný?“

„Svobodný - ale má syna.“

„Ne!“ rozzářila se Julietta. „Mám někde v Polsku synovce? To je sladké! Šíleně miluju děti! Jak se jmenuje?“

„Tomáš, po dědečkovi.“

Juliettě se podařilo zášleh v očích schovat za maskou.

„A matka toho chlapce je také šlechtična?“

„Bohužel ne. Její otec pase ovce na Bieszczadách; to jsou takové hory na jihu Polska.“

„Víš, kde žije? Kdybych třeba chtěla svému maličkému synovci poslat nějaký dárek - nebo třeba napsat?“

„Nevím; ani netuším, jak se ten ovčák jmenuje. Pravděpodobně taky nebudou umět číst. A kde je teď Jerzy, také nevím.“

Julietta se trochu zasmušila. Ale hned ji to zas přešlo. „Tak dobrá; ale teď s pravdou ven! Můj otec se jmenuje křestním jménem Tomáš, že? A jak dál - jsem si jistá, že ho znáš!“

Diana se zarazila; došlo jí, že ji ta dívka chytila svojí logikou, jako Tomáš chytal svoje protivníky.

„Dost dobrý, maličká, umíš!“ myslela si, ale řekla bez váhání: „To mi povídal Jerzy, že se tak jmenuje...“

„Takže ho zná? A že ti toho nepověděl víc! Nepatříš myslím k lidem, které nezajímají osudy druhých. O mně ses dozvěděla během chvilky hodně; nevěřím, že bys byla tak málo zvědavá...“

„Podívej Julietto, jsou věci, které ti povědět mohu a potom takové, které ti říct nemohu. Tohle je jedna z věcí, které nejsou mým tajemstvím.“

„Uznávám,“ řekla Italka. „To znamená: znáš ho. Dobře?“

„Ano, dost dobře.“

„Mohu se ptát? Tak kde tedy je?“

„To je tajemství.“

„Můžeš způsobit, abych se s ním setkala?“

„Ano... myslím, že ano. Bude-li on chtít.“

„Se svým synem Giorgiem jednal přátelsky?“

„Ano.“

„V tom případě se zdá, že dceru nezavrhne. Řekneš mu o mně, až ho zas uvidíš?“

„Ano.“

„Kdy to bude?“

„Nesmím říct.“

„Jsou na světě ještě další exempláře kromě Arriga a Dimitrije?“

„Ano, zcela jistě.“

„Hodně?“

„Vím o dvou. Jeden v Maďarsku a jeden... nevím, kde.“

„To mi stačí. Mohu říct o těchto věcech... bratřím?“

„Nemyslím, že ti v tom dokážu zabránit.“

Julietta se usmála a lehce stiskla Dianě ruku.

„Rozmluva s tebou mi dala víc než všechny rozhovory za poslední rok se všemi lidmi ze společnosti. Mrzí mne, že se setkáváme až nyní a že tě ani neznám; že tě nepoznám, až se zase uvidíme. Ve společnosti by mělo být víc lidí, jako jsi ty!“

Diana se zasmála; na chvíli odklopila masku a Julietta si ji pečlivě prohlédla. „Dobrá, teď už tě poznám. Nemyl se, Diano; my dvě se ještě někdy někde sejdeme...“

„Vždyť se neloučíme!“

„Ale právě se k nám blíží princezna Viktorie s celým doprovodem. O čem jsme se doteď bavily?“

„Můžeš povídat o Pompejských vykopávkách?“

„Samozřejmě! Dost zajímavé téma, ale mezi šlechtou krajně neobvyklé. Většina lidí tady nemá dostatečnou rozumovou kapacitu, aby si dovedla představit něco jako starý Řím...“

„Já tam totiž byla; a taky jsem tam kopala. Motyčkou. A čistila štětečkem staré hrnce...“

Juliettu to potěšilo, jako by jí Diana objevila dalšího z jejích podařených bratří. Vtom už tu byla princezna Viktorie, plna zájmu, o čem je řeč. Diana jí to řekla a pak trpělivě překládala nezáživné společenské sentence; konečně se objevili dva muži, jeden v renesančním, druhý v ruském kroji.

„Ach, tady je Arrigo, konečně! A kníže Dimitrij také! Pojď se představit; to je moje přítelkyně Diana...“

Dimitrij měl jen úzkou masku na očích, takže si Diana dovedla jeho tvář dokreslit. Tento exemplář Baarfeltovského rodu byl trochu zvláštní, neboť měl světlé rovné vlasy a jen o odstín tmavší vousy; přesto byla podobnost s Tomášem zcela nesporná. Heinrich von Raune byl hnědovlasý, hezký a veselý a vypadal, že si nepřipouští žádné starosti; ta trojice se Dianě docela líbila a jenom litovala, že s nimi není i Jerzy - taky by se mezi ně nádherně hodil.

Julietta se s nimi dala do živého brebentění italsky a pak s nimi odešla; toho využila princezna Viktorie a vyptávala se Diany, co spolu mluvily. Diana podala stručný výtah z vyprávění princezny Euphemie o nezdařeném zasnoubení, což arcivévodkyni naprosto stačilo. Také Diana řekla, že Italka zřejmě ani trochu nelituje smrti jednoho a vyhnanství druhého nápadníka.

„Hrozné! Odmítnout tak skvělou partii; ta ordinérní slečinka si zřejmě myslí, že urozená dáma může jen pomyslet na něco tak plebejského, jako je sňatek z lásky!“ řekla princezna.

„Nicméně vdát se z lásky je docela příjemné,“ řekla Diana. „Já také miluji jen svého muže - a vdala jsem se za něj proto, že jsem do něho byla zamilovaná!“

„Ale chodíte bez něho na plesy!“ popíchla princezna. „Nebo se snad mýlím? Myslela jsem, že ten komický Asiat je váš sluha!“

„Strážce; můj manžel ho posílá se mnou, když se o mne obává. Také přijde, trochu později. Má nějaké... ach, muži tomu říkají diplomatické poslání.“

Jako strážný duch se objevil Jan Salvátor; a už si Dianu vedl do tance. Princezna byla nucena ji pustit z drápků a nechat odejít.

Arcivévodkyně Viktorie nebyla hloupá; rozhodla se zjistit něco o Dianině skutečném postavení. Ve společnosti se nacházel pán, který projel v diplomatických službách kus světa, kromě jiného se také nějakou chvíli zdržoval v Yokohamě. Byl to baron a dost schopný diplomat; ač zrozen v Rakousku, honosil se francouzsko-italským jménem Louis de Manziarra. Tento muž projevil ochotu poskytnout princezně svoje služby, když jej oslovila:

„Milý barone, vy jste přece projel kousek světa, není-liž pravda? Podívejte se, prosím, na toho člověka, který stojí tam u stěny, toho v tom... podivném kroji. Jedna moje přítelkyně mi chce namluvit, že je to čistokrevný Japonec!“

Manziarra se usmál. „Má pravdu, Výsosti, ten člověk je skutečně Japonec a s tou dámou hovořil japonsky. Je to překvapující; poprvé vidím příslušníka toho národa v Evropě. A navíc... jsou tu další zarážející okolnosti!“

„Ale jděte - a jaké?“

„Totiž, překvapuje mne jeho chování. Je to vznešený šlechtic; prohlédl jsem si odznaky na jeho kimonu, je to daimjó, japonský kníže. Kdybychom byli v Yokohamě a on přišel do mé konzulatury, byl bych nucen padnout před ním na tvář!“

„Ano, říkala, že je kníže.“

„To mne právě mate! Japonský šlechtic, dokonce kníže, nikdy nebude sloužit ženě, ať jak chce vysoko postavené! Ten muž s ní hovoří uctivě, drží jí kabelku, dokonce ji obsluhuje! Takové chování je u Japonce nemyslitelné...“

„Co chcete, barone - galantnost!“ zasmála se princezna.

„Japonci nemají ponětí, co je to galantnost. U nich je každá žena služka, méně než pes. I manželky vznešených šlechticů jsou jenom otrokyně, které se před svým pánem plazí po zemi. Trochu výše jsou... jak bych to řekl... gejši. Ty sice nemají to nejlepší zaměstnání, ale aspoň nemusí trpět od svých mužů to nejhrubší zacházení...“

„Ona se představila jako gejša...“

„Ano, protože má takové kimono. Ale je to Evropanka, nikdy nic takového nemohla dělat. Ostatně, v takovém případě by jí kníže tak otevřeně nesloužil. Nedovedu si to vysvětlit jinak, než že... ji z nějakého důvodu staví nad sebe sama!“

„Opravdu si nedovedete představit žádný důvod?“

„V Japonsku jenom jeden: že by byla oblíbená milenka jejich císaře. Snad takové ženě by byli ochotni prokázat trochu úcty.“

„Milenka? Snad manželka!“

„Císař nemá manželky v našem smyslu slova. Bere si milenky a když tyto... mají děti, a on si přeje je uznat, potom je přijme do svého domu. V kursu je taková dáma v době, kdy je šlechtic právě zaujat jejím kouzlem... chápete-li.“

„Chcete tvrdit, že ta žena je milenkou japonského císaře?“

„Ne. Je zřejmě vdaná - za někoho, kdo je postaven japonskému císaři na roveň. Ale nedovedu si představit, kdo by to mohl být.“

„Přemýšlejte trochu! Čemu se asi tak rovná japonský císař v našich poměrech?“

„Ach princezno!“ usmál se baron. „Snad - Bohu! Ten člověk myslí úplně jinak, věří ještě v božský původ vladařů a tak. Císař je pro něho důvodem, aby se dal třeba v té chvíli zabít; nebo aby se pro něj zabil vlastní rukou. Je nepochopitelné, jak velkou úctu projevují ti lidé svým pánům. A jsem přesvědčen, že by ochotně zemřel i za tu ženu!“

„Prohlásila, že ho poslal její manžel jako ochránce. Ale zdá se mi to podivné - jak by ji dokázal ochránit?“

„Má přece zbraň! Ta věc, kterou opřel o stěnu, není obyčejná hůl, je to japonský meč v pochvě, ostře broušený. Oni s takovou katanou dokážou úplná kouzla; hravě by porazil třeba deset našich šermířů. Kromě toho dokážou i zabíjet holýma rukama. Člověk tak vysokého postavení a věku musí mít na svědomí nejmíň stovku lidí. Nemylte se, princezno: kníže v Japonsku je především nelítostný a chladnokrevný vrah!“

„Proboha!“ vydechla princezna Euphemie. „Neudělá nám nic?“

„Ale ne, samozřejmě! Záleží na tom, co mu ona přikáže; ale vy, milé dámy, se v žádném případě nemusíte bát! Kdyby měl bojovat, musel by se cítit ohrožen. Myslím, že tady v Evropě od něho nehrozí žádné nebezpečí, kromě toho nerozumí německy, jen pozoruje, co se děje. Dokud mu někdo nezačne mávat šavlí pod nosem, nic ho nevyvede z klidu.“

„Proboha, to nesmí vědět Manfred; třeba by ho vyzval!“ lekla se princezna Viktorie. „Milý barone, mohl byste nějak vyzvědět, jak k němu ta dáma přišla? S vašimi znalostmi Japonska...“

„Ach bože, princezno!“ krčil baron rameny. „Pobýval jsem v Yokohamě půl roku, ale to neznamená, že se ve všem vyznám! Vyjednával jsem většinou v nudných obchodních záležitostech, je to sice složité, ale obchodníci se vždy nějak domluví! V jejich společenských poměrech se vyznám pramálo; vím jenom, že Yokohama je jediné místo, kde se mohou civilizace Evropy a Japonska střetnout; zřejmě tam také pobývala ta dáma. Jinak nevím o té zemi nic než to, že je přísně střežena, téměř nedostupná...“

„Přesto se o to pokusíte, když vás poprosím...“

Baron se uklonil a šel; nemusela ho ani prosit, zvědavost jím přímo cloumala. Přistoupil a zahájil tím, že oba zdvořile japonsky pozdravil. Tošio odpověděl rezervovaně a klidně, Diana projevila nadšení a ptala se, kde se to naučil; vzápětí ovšem seznala, že je to jediné, co umí.

„Doslechl jsem se, madame, že jste pobývala nějaký čas v Japonsku, stejně jako já. Nuže, jak se vám líbila Yokohama?“

„Bohužel jsem neměla příležitost navštívit Yokohamu.“

„Jakže? Vy jste nebyla... jak tedy můžete tvrdit, že jste navštívila Japonsko?“

„Pobývala jsem spíš ve vnitrozemí. Byli jsme hosty knížete Yamanakiho.“

Ta nevinná věta stačila, aby baron vytřeštil oči a nebyl chvíli schopen slova. Vzápětí tomu dala korunu princezna Euphemie: „Ale řekla jste, že právě vedl nějakou válku!“

„Ano. Totiž, můj manžel byl v té válce jeho spojencem.“

Ta představa barona přímo šokovala. Zmohl se jen na dost hloupou otázku: „On bojoval s Japonci? A to... ho nezabili?“

„Ne. Sice byl trochu poraněn, ale...“

„Neuvěřitelné! Vždycky jsem si myslel, že rána japonským mečem je neodvratně smrtelná!“

„To ano - ale ten Japonec nestačil dát pořádnou ránu, protože já... protože ho zabil někdo jiný.“

„Ještě řekněte, že jste ho probodla vy!“ zasmál se Manfred, který se zájmem naslouchal rozhovoru.

„Uřízla jsem mu hlavu katanou, když už to chcete vědět!“ řekla Diana podle pravdy.

„Výtečně, Diano!“ rozesmála se princezna Viktorie. „Jen mu dejte, co mu patří...“

Manfred von Waltenberg si Tošia posměšně měřil. „Skoro bych řekl, že kvůli tomuto pánovi není třeba dělat takový rozruch! Kdyby mi neřekli, že je to kníže, považoval bych ho za nějakou žlutou opici!“

Celá společnost se rozesmála. Diana se polekala, že snad Tošio rozuměl; a zřejmě ano, protože se zostra tázal, co Manfred řekl.

„To nic neznamená, Tošio. Nevšímej si toho!“

„Jeho slova musela něco znamenat!“

„Nesmíš mu ublížit. Řekl jenom, že jsi opice.“

I Diana se podivila, neboť kníže Yamanaki se jen samolibě usmál a zlehka uklonil; Diana přeložila překvapenému Manfredovi jeho slova: „Těší mne, že tento bílý samuraj si mne tak hluboce váží a považuje mne za tak moudrého a vznešeného. Zajisté ví, že v buddhistické tradici je opice symbolem moudrosti a přirozené převahy nad nepřáteli...“

Smích, který se rozlehl po těchto slovech, byl ještě halasnější než předtím. Dianě napadlo, zda snad Tošio nemá skrytý smysl pro humor, ale jeho tvář vypadala tak nevinně, že se vzpírala uvěřit.

„Co tím ten člověk myslel?“ ptal se Manfred podezíravě.

„Přesně to, co řekl.“ usmála se Diana. „Já bych jen dodala, že má pravdu. Žádný japonský příběh sice neznám, ale mohla bych vám třeba vyprávět, jak opičí král Hanumán pomáhal Rámovi zachránit jeho milou Sítu před démonem Rávanou...“

„Ráma - to byl kdo?“

„Jedna ze vznešených inkarnací boha Višnu, v podobě dokonalého krále. Vypráví o tom epos Rámajána; taky bych to mohla zatančit, ale na to bych musela mít docela jiný kostým...“

„Tyhle věci jste studovala kde?“

„Na Jávě; ale nedá se říct, že bych je studovala, jen mi o nich trochu vyprávěli. Začala jsem studovat buddhismus, ale musela jsem toho nechat; nemám na to ještě dostatečné poznání.“

Vtom promluvil opět baron Manziarra: „Pokud jste se skutečně zajímala o zen-buddhismus, pak zajisté víte, co je čajový obřad. Společnost by možná ráda viděla, jakým způsobem se v Japonsku podává čaj...“

„Ach ano, to bychom rádi viděli!“ přidala se princezna Viktorie a po ní také ostatní.

„To by zajisté šlo,“ Diana se rozhlížela po nádherném sále. „Ale bohužel, toto prostředí se mi jeví jako naprosto protichůdné vůči japonským představám o zklidnění mysli a harmonii s okolím, které jsou podstatou čajového obřadu...“

„Ale madame!“ ušklíbl se baron. „Pokud já vím, je podstatou čajového obřadu takové... no, kouzlení s talířky a mističkami, čajové lístky se nějak drtí, míchají se s vonnými příměsemi, pak se to spaří a leje se to do maličkých šálků...“

„Ano, to se skutečně dělá. Jenže podle nauky zenových mistrů je čajový obřad především snahou obnovit přirozené spojení člověka se svým okolím. Nevím, o kterou školu čajového obřadu jste se zajímal, ale kníže Tošio se v tom dokonale vyzná...“

„Nezajímal jsem se o jejich nauky; jsou zbytečně složité a ti mistři se samozřejmě snaží, aby se nedaly pochopit. Jinak by se jim nedařilo ohlupovat široké vrstvy a přesvědčit je o své nadřazenosti, aby je národ živil.“

„Takže, co je čajový obřad podle vás?“

„Inu... zajímavý lidový zvyk, jako všechno v Japonsku.“

„Ach... co je potom podle vás buddhismus?“

„Inu, co? Je to určité primitivní náboženství! Já nechápu, proč se mne ptáte na tak samozřejmé věci! Ti mniši a všichni mistři předvádějí lidem všelijaké kejkle a lidé jim za to dávají jídlo!“

Málokdy se někomu podařilo, aby Diana zírala s otevřenými ústy; ale baron toho dosáhl, ani nevěděl jak.

„Vy mi tady chcete tvrdit, že buddhismus je primitivní?“

„Samozřejmě, má milá! Jste zřejmě ještě velice mladá, takže jste se nechala jejich řečičkami obelstít. Toto primitivní náboženství vzniklo z antropomorfních představ o zbožnění, personifikaci přírodních sil, jako jsou třeba slunce a měsíc, vzduch, blesk... taky všelijací duchové předků a tak. Ti mniši pak kvůli obelstění lidí z toho udělali nauku...“

„Jak jste proboha na tohle přišel?“

„No jak... to přece vědí všichni kulturní lidé!“

„Jak dlouho jste byl v tom Japonsku?“

„Nebyl jsem jen v Japonsku, pobýval jsem nějaký čas též v Číně, Koreji a Indii... celkem jsem se toulal po těch krajinách víc než osm let. Ale můžu vás ujistit, že všude je to stejné.“

„To se za celou tu dobu nikdo nepokusil vám něco vysvětlit?“

„Ale ano, často za mnou chodili takoví ti všelijací mniši nebo duchovní učitelé, či jak se jim říká. Vyposlechl jsem si to jejich povídání, dal jim nějakou almužnu a poslal je o číslo dál. Tak se na ně musí, holčičko; něco jim dejte, pak dají pokoj!“

„Co jste tam tedy dělal tolik let?“

„Většinu času jsem se nudil. Víte, některé jejich obřady jsou docela zajímavé; ale většinou jenom sedí, zpívají ty svoje mantry, vyprávějí všelijaké pohádky a cinkají na zvonečky...“

„Já jsem se tam nenudila ani na moment! Možná, kdybyste se pokusil pochopit jejich myšlení...“

„A proč bych to dělal? Stejně to je všechno podvod!“

Diana přivřela oči, sepjala ruce a počítala do deseti.

„Inu dobrá; za těchto okolností lze samozřejmě předvádět čajový obřad jakkoliv, kdekoliv a s čímkoliv. Ale mělo by k tomu přece jen být předepsané nádobí a nářadí, ne?“

„Japonský servis sice nemáme, ale někde v císařských sbírkách je spousta čínského nádobí,“ řekla princezna Euphemie. „Kdyby se vám z toho snad něco hodilo...?“

„Konečně, proč ne? Můžete mi to ukázat? Nesmírně ráda bych se trochu uklidnila!“ řekla Diana.

„Zajisté, ráda vás doprovodím!“ Euphemie nebyla natolik chytrá, aby chápala podstatu Dianina rozhořčení, ale postřehla, že baron ji zřejmě strašlivě vyvedl z míry. Odvedla ji tedy s sebou a při tom svolaly četu sluhů a dávaly jim příkazy, co kam odnést.

„V čem spočívá to podstatné s tím čajovým obřadem?“ ptala se princezna Viktorie Manziarry.

„Totiž, pochopte: čajový obřad ovládají dokonale jenom členové vysoké šlechty! Nejde mi o to, zda to umí ona, je Evropanka, není povinna to umět. Jde mi o to, zda to umí on. Když je kníže...“

„Všimla jsem si, že ji vaše povídání o Východě velmi rozladilo! Můžete mi říct, co se jí vlastně tak dotklo?“

„To je velmi těžké; paní Diana je rozhodně zvláštní osobnost. Víte, princezno, někteří lidé se na Východě velice změní, nechají se obelstít tím prostředím a začnou mu podléhat. Ty jejich pošetilé představy o stěhování duší z těla do těla, o vytváření osudu v budoucích zrozeních a tak... někoho to zajímá!“

„Myslíte, že umí také vyvolávat duchy?“

„Ne, to nemyslím; já totiž na žádná strašidla nevěřím.“

„Všimla jsem si jedné zvláštní věci,“ řekla jedna z dvorních dam. „Víte, rozumím trochu italsky; když mluvila s tou Juliettou la Venzini, povšimla jsem si, že jí tykala. A Julietta také!“

„Skutečně? Přece se nemohly tak rychle spřátelit!“

„Kupodivu, tyká dokonce i arcivévodovi Janovi! Slyšela jsem to, když spolu tančili; oslovila ho 'bratře Jene'!“

„Ne! Odkud by ji arcivévoda mohl znát?“

„Rozhodně s ní není něco v pořádku!“ rozhodla Viktorie. „Je cizí a chová se, jako by jí to tu mělo patřit! Ta nezvyklá ráznost, se kterou jedná, to přece není obvyklé v našich kruzích! Je sice cizinka, ale přesto...“

Diana zatím zjistila, že císařské sbírky se skládají ze zcela osobité směsice předmětů vzácných a zcela bezúčelných, jak je členové rodu shromažďovali v průběhu let. Byla v nich spousta věcí, po nichž okamžitě zatoužila, ale také krámů, za které byla škoda vyhodit peníze. Přístup majitele k těmto předmětům se jasně ukázal, když si povšimla bronzové plastiky tančícího Šivy, odhadem tak ze čtrnáctého století; upozornila na to princeznu, ale ta se jen překvapeně zasmála: „Opravdu myslíte, že je to tak staré? Říkali mi, že je to nějaký tančící šašek...“

Diana zauvažovala, zda by neměla zkusit si toho šaška nějak vyškemrat; ale zjistila, že má na podstavci nalepené inventární číslo, je tedy zanesen do seznamu inventáře a správce sbírek by o něj určitě bojoval; vybrala tedy nízký stoleček a nádobí, které se nejvíc přibližovalo jejím představám a nechala to všechno odnést do hlavního sálu. Tam mezitím udělali v rohu malý prostor, kde mělo být zajímavé divadlo předváděno.

Především všechny udivilo, že Diana a Tošio seděli na zemi. Dali si sice rozprostřít perský koberec namísto rohože, ale pro společnost to bylo rozhodně zvláštní. Stejně tak, když Tošio soustředěně štípal svou dýkou dřevo na třísky, pak je zapálil a na trojnožku nad oheň postavil měděný kotlík s vodou. Diana mu přisluhovala a tiše při tom prozpěvovala japonskou modlitbu k poctě Buddhy, jedinou, kterou uměla dokonale. Baron Manziarra protahoval tvář čím dál víc.

Vtom se ozvaly fanfáry a všichni na okamžik odvrátili tvář od zajímavého divadla. Příčinou toho byl pán, který právě vstoupil do sálu a rozhlížel se; trochu ho překvapilo, že namísto tance a živé zábavy jich část přihlíží nějaké podivné činnosti dvou zvláštně vystrojených lidí. Ten muž byl pán této ohromné říše, císař František Josef I.

V oněch dobách nebyl ještě onou fyzickou i duševní troskou, jež zůstala ve vzpomínkách lidí pamatujících první světovou válku. Dosud jej nezastihla ona strašlivá série zdrcujících ran osudu, které by dokázaly zlomit i mnohem silnějšího muže, než byl tento stařec. V té době to byl člověk, jak říkali jeho oslavovatelé, »v květu sil«, muž, který si jedním slovem podroboval národy.

Štíhlý, něco víc než prostřední postavy, s prořídlými bílými vlasy a šedivými licousy, ve vojenské uniformě se všemi odznaky své moci; tak vstupoval do sálu. Chodil ještě zpříma a pružně, ačkoliv už vstoupil do kmetského věku; v jeho pohledu se zračila pýcha a duševní převaha. Pokud se týkalo jeho světového názoru, byl přesvědčen jen o tom, že rod Habsburský je povolán k tomu, aby vládl srdci Evropy po všechny věky; a že každý Habsburk má nezadatelné právo dělat si, co chce. Taky to dělal; při svých rozhodnutích se řídil instinktem, který mu neomylně napovídal, že má vždycky pravdu - ať už byla objektivní skutečnost jakákoliv. Zatím měl ještě dost síly přizpůsobit skutečnost svému přání; a také to činil! Přesvědčení o vlastní genialitě jej sice občas dostávalo do trapných situací, ale protože si všichni dávali dobrý pozor, aby mu to nějak nedali najevo, nevěděl to a byl zcela spokojen sám se sebou.

Protože na něj upozornily fanfáry, stačili se všichni rozmístit okolo trasy, kterou chtěl projít do čela místnosti, kde měl připraveno křeslo. Ale ježto i jeho zajímalo, co se děje, namísto ke svému trůnu zamířil k Dianě. Ta samozřejmě poznala, s kým má tu čest, a rovněž se postavila k ostatním; jen Yamanaki nevěděl nic a bylo mu to jedno, takže se nedal rušit.

Všichni se mocnáři klaněli; muži skláněli hlavy, dámy učinily tu větší, tu menší poklonu podle svého významu a stavu. Diana si vzala příklad z princezny Viktorie a předvedla půvabné pukrle, vyhrazené pouze pro členy císařské rodiny; čímž přivedla některé z diváků do značných rozpaků.

Světovládce se před ní zastavil a prohlížel si ji; překvapilo ho, že ji nezná, neboť si zakládal na tom, že zná všechny lidi, kteří mu kdy byli představeni. Disponoval fenomenální pamětí, kterou uměl účelně využívat. Také mu nebyl nijak povědomý podivný Asijec, který se zabýval až urážlivě lhostejně svařováním vody na nějaký nápoj a nevěnoval císaři pozornost.

„Děkujeme vám za projevy oddanosti,“ pronesl konečně císař. „Smím se otázat, kdo je tento muž a co dělá? Soudím, že jej doposud neznám!“

„Dovolím si odpovědět Vašemu Veličenstvu,“ pravila Diana. „Tento muž je kníže Tošio Yamanaki, Japonec. Právě se připravuje k čajovému obřadu a bohužel netuší, že jste pánem Evropy!“ Pak se obrátila k Tošiovi a krátce mu japonsky objasnila situaci.

Tošio se zachoval dle svých zvyklostí; povstal před císařem, ustoupil o dva kroky, poklekl a padl tváří k zemi. Při tom pronášel věty plné obdivných slov, které Diana podle možnosti překládala - a císař se počal čím dál více divit.

„Děkuji vám, pane...“ řekl tedy. „Jste vítán na mém dvoře, ať již jako diplomatický zástupce, nebo pouze jako host... mohla byste to prosím přeložit? Obávám se, že pán nerozumí německy!“

„Jenom trochu. Dovolilo by Vaše Veličenstvo, abychom dokončili čajový obřad? Pokud totiž dojde k tomu, že se voda převaří příliš, mohlo by dojít k nepříjemné změně na chuti čaje...“

„Zajisté, dovolím, cokoliv je vám libo! Dokonce bych nepohrdl ani šálkem čaje po japonském způsobu; rád okusím, co se pije ve vzdálených končinách světa...“

„Bude nám ctí,“ uklonila se Diana. „Je libo posadit se k nám? Polštář pro Jeho Veličenstvo!“

„Domníváte se, že bych se měl kvůli tomu posadit na zem?“ ptal se císař. „Je to skutečně nutné?“

„Nevím, jakým jiným způsobem byste se chtěl zúčastnit čajového obřadu. Všichni Japonci při hostinách nebo poradách u dvora sedí takto, v uvolněném sedu; pouze dámy poklekají, takto...“

„V tom případě učiním, jak je zvykem.“ pravil císař a za všeobecného údivu usedl na podušku. Diana poklekla vedle něho a roztírala čaj v porcelánové misce; potom řekla:

„Obřad přípravy a pití čaje slouží v Japonsku k obnovení harmonie mysli lidské bytosti s okolním prostředím, ba dalo by se říci s celým vesmírem; jeho účelem je uklidnění a získání nových sil. Nejlépe by bylo, kdybychom využili těchto prostých činností k tiché meditaci; ale vzhledem k okolnostem si dovolím poněkud přiblížit Vašemu Veličenstvu filozofii zenového buddhismu.“

Tošio dál pokračoval ve své činnosti, tentokrát s největší možnou pozorností; před císařem nesměl udělat chybu. Diana zatím tiše popisovala, co dělá a jaký to má význam. Císař sledoval jejich počínání s údivem, avšak pobaveně. Princezny habsburského rodu žasly nad Dianinou dovoleností.

Voda vzkypěla, Tošio ji odstavil z ohně. Odměřil trochu pasty z rozetřených čajových lístků do každého šálku, zalil je vodou a pak s úklonou nabídl hostovi. Císař šálek přijal, ale tvářil se nejistě; snad se trochu obával, aby se nezesměšnil. Samozřejmě tu nebyl nikdo, kdo by se mu opovážil smát, přesto vládce Evropy cítil, že jeho počínání by některým členům dvora nebo diplomatům mohlo připadat nemoudré.

Když konečně čaj ochutnal, dost se podivil: „Nemá to žádnou chuť! Nedali jste tam cukr!“

„Samozřejmě,“ usmála se Diana. „Japonci nikdy nesladí čaj! Obávají se, že by tím zcela zničili jeho osobitou chuť. Kromě toho by se dopustili neúcty k duchu čaje, jímž je prostoupen a který přejde při pití do Vašeho těla...“

„Duch čaje? To je velmi zvláštní představa...“

„Snad pro vás bude snadnější představit si jej jako Buddhu. Prosím, představte si, že právě vnímáte Buddhu Osobně. Chuť čaje je chuť Buddhy, vůně je vůní Buddhy; jestliže se vám to podaří, vaše mysl se zcela ztotožní s Buddhou a vy se stanete součástí Jeho nejhlubší vesmírné harmonie...“

„Ale... já myslel, že Buddha je Bůh!“

„Ano, to je. Avšak jedním z projevů jeho existence je Vaše osobnost; stejně tak moje a všech ostatních...“

„Velmi zajímavé!“ řekl císař. „Odkud to vše víte, drahá přítelkyně?“

„Nějaký čas jsem pobývala v Japonsku.“ vysvětlila klidně. Císař nepojal podezření, neboť nepovažoval za možné, že by někde odmítli vstup člověku, který umí německy a patří ke šlechtě. Znalosti zemí, které mu nepatřily, nebyly jeho silnou stránkou.

Dopil čaj, obřadně poděkoval Dianě i Japonci, pak povstal a s milým úsměvem dal pokyn pokračovat v zábavě. Poté se odebral zatančit si povinný tanec s předními dámami svého rozvětveného rodu.

Čajový obřad se podařil, takže princezna Viktorie mohla být ujištěna, že Tošio skutečně je kníže. Bohužel, v tu chvíli už to nebylo aktuální - Diana byla vzata na vědomí samotným císařem, takže veškeré pochybnosti se staly nevhodnými.

Diana rovněž tančila; poté, co hovořila s císařem, se všichni přímo předháněli vzít ji k tanci, takže se nedostalo ani na Jana Salvátora, ani na Manfreda, který se snažil být jí co nejvíc nablízku. Při této příležitosti se seznámila také s pánem, jehož jí představili jako knížete Lichtensteina; takže řekla:

„Obdivuji velice panství Vaší Jasnosti v Eisgrubu na Moravě; musím přiznat, že jsem už dlouho neviděla architektonicky tak dokonalý komplex paláců a různých stavebních pozoruhodností...“

„Ach - Vaše Výsost někdy navštívila můj zámek?“

„Ano, před několika dny, když jsem projížděla Lednicí. Cožpak jsem si mohla nechat ujít tak neobyčejný skvost?“

Kníže Lichtenstein byl maličko vyveden z rovnováhy. „Ale proč jste neráčila navštívit moje panství v době, kdy bych byl osobně přítomen? Stydím se, že jsem vás tam nemohl uvítat...“

„Nevadí, moc se mi to líbilo i tak. Vaši lidé jsou tak milí a obětavě mě provedli po celém areálu, od Minaretu k Valticím a Hraničnímu zámečku...“

Překvapený kníže nevěděl, má-li mít radost, či se raději rozhněvat. Marně pátral, zda někdy slyšel o podobné dámě, jakou je Diana; rozhodl se počkat s konečným úsudkem až do zjištění, s kým vlastně má to potěšení. Od té chvíle hovořil už jen neurčitě, což Dianě vůbec nevadilo; vyprávěla mu o stavebních a kulturně historických památkách Jižní Moravy a zřejmě se tím dokonale bavila.

Císař si zatím odbyl povinný tanec s dámami ze svého rodu; císařovna Alžběta meškala tou dobou ještě ve svých oblíbených lázních ve Švýcarsku. Dianu vzal do tance nějaký velmi úctyhodný a starý hodnostář v nepadnoucím oděvu Turka, když se náhle vedle ní objevil sám František Josef; hodnostář nestačil ani zakoktat omluvu, a už předával Dianu svému pánovi.

„Dovolíte, madame, abych vás požádal o tanec?“ zeptal se František Josef dvorně. „Jste ozdobou této slavnosti a cítím se povinen zatančit si s vámi alespoň jeden tanec...“

Diana mu věnovala jeden ze svých nejzářivějších úsměvů, jichž používala, když chtěla na lidech něčeho dosáhnout. Císař zabral; společnice se mu velmi líbila a počínal být okouzlen.

„Velmi mne zaujalo, jak jste předváděla ten podivný obřad; máte zřejmě přirozenou dávku sebevědomí!“

„Co tím Vaše Veličenstvo míní?“

„Nic, jen to, že málokterá z dam mého dvora by se neostýchala tak nekompromisně a nesmlouvavě prosazovat svou vůli vůči mně!“

„Nechať mi Vaše Veličenstvo odpustí; ale stejně jako každá lidská bytost, také Vy jste povinen dodržovat pravidla. Čajový obřad má své zákonitosti, jimž se podřizuje i císař Japonska; jak by se tedy hlava, jenž nosí korunu, mohla chovat jinak?“

„Tady ale nejsme v Japonsku - jsme ve Vídni! Nebo se snad domníváte, že ve Vídni vládne japonský císař?“

„Ve Vídni vládne Vaše Veličenstvo; ale i Vaše Veličenstvo má nad sebou vyšší moc!“

„Ne! To bych se podivil! Jakou?“

„Objektivní skutečnost. I korunované hlavy musí dělat prakticky to, co je zvykem. Nad každým člověkem vládne potřeba vykonat úkol, který mu svěřila Prozřetelnost; a to takovým způsobem, aby obstál před soudem dějin.“

„Hovoříte o zvyklostech korunovaných hlav tak, jako byste sama nosila korunu!“

„Velmi správně. Jsem arminská císařovna!“

František Josef První se od srdce rozesmál. „V tom případě jsem ovšem poražen - a vzdávám se Vašemu Veličenstvu. Mohla byste mi ještě jednou opakovat, čeho že jste to císařovnou?“

„Arminu.“

„Nikdy jsem o takové zemi neslyšel. Můžete mi vysvětlit, kde se nachází, například na mapě?“

„Bohužel nemohu. Je to tajemství...“

„I pro mne?“

„Především pro vás! Co kdybyste tam poslal své vojáky a obsadil mi ji? To víte, Evropa nemá s Vašimi dobyvatelskými sklony ty nejlepší zkušenosti...“

Císař se nafoukl jako krocan. „Lichotíte mi přespříliš! Ještě se začnu považovat za velkého dobyvatele! Nejsem přece Napoleon!“

„Je pravda, že Napoleon ovládl celou Evropu; avšak Vaše Veličenstvo utopilo v krvi a slzách Polsko, Bosnu a Hercegovinu.“

Císař zaváhal, má-li ještě to prohlášení považovat za lichotku; pak řekl: „Překvapuje mne při vašem mládí, jak se vyznáte ve světové politice. Mohla byste poučovat moje ministry!“

Diana ohrnula nos. „No - některé určitě!“

„Co tím máte na mysli?“ trhl sebou císař.

Diana zaváhala; ale protože už s Juliettou i jinými vypila několik sklenic, přece jen odvážně řekla: „Například ministra G.“

„Nevím, co byste mu mohla vytknout!“

„Třeba to, že špehuje u Vašeho dvora a pak ty zprávy prodává pruskému velvyslanci. Předpokládám, že to jasnozřivosti Vašeho Veličenstva nezůstalo utajeno...“

Císař se zastavil a přestal tančit. Chvíli překvapeně zíral na Dianinu tvář, zakrytou maskou; pak našel ztracenou duševní rovnováhu: „Pokud vím, Pruské císařství je naším spojencem!“

„To si Marie Terezie taky myslela.“ odsekla Diana. „Sám víte, jak to dopadlo...“

František Josef chvíli užasle zíral. Pak se usmál: „Nejste-li panovnicí, pak byste jí měla být. Vaše politické názory nejsou sice právě nejzdvořilejší, zato velmi originální. Avšak nemluvme o politice; povídejme si radši o vaření!“

„Vaše Veličenstvo snad umí vařit?“

„To nemohu zrovna tvrdit. Ale pozoroval jsem, jak skvěle připravujete ten japonský čaj... Zaujalo mne to, není právě obvyklé vařit něco takového...“

„To je můj koníček. V každé zemi se něco naučím, nějakou místní specialitu, chápete?“

„Velmi zajímavé! Mohu se zeptat, zda jste se něco naučila též v mojí říši?“

„Ano; naučila jsem se něco v Praze, ale nejsem si jistá, zda by vám takový nápoj chutnal.“

„V Praze? Nejedná se náhodou o pivo?“

„Ne. Jde o slabý odvar z několikrát vyvařené cikorky, oslazený cukerinem, pašovaným z již zmíněného Vašeho spojence, Pruska. Servíruje se v plechové polní láhvi, které se říká bandaska, v polovlažném stavu.“

Císař se poněkud otřásl: „Proboha - to musí být hrozný nápoj! Cožpak to skutečně někdo pije?“

„Ano. Třicet tisíc dělníků pražských továren. Při tom musí podávat vysoký pracovní výkon po celou dvanáctihodinovou pracovní dobu. A jsou mezi nimi ženy, dokonce i malé děti!“

„No prosím,“ řekl císař trochu znechucen. „Když jim to chutná, co můžeme dělat? Snad bychom se tím nemuseli zabývat právě dnes a tady.“

„Taky se nejedná ani tak o chuť, jako spíše o to, že nemají na nic lepšího. Přestože pracují ze všech svých sil, jejich životní úroveň je nepředstavitelně nízká.“

„No dovolte - chcete snad ještě tvrdit, že jsem tím vinen já?“

„Pokud vím, vládnete této zemi; a už dvacet let opomíjíte nejzákladnější opatření ke zvýšení úrovně pracujícího lidu.“

„Jak tohle můžete říct? To mi ještě nikdy nikdo neřekl!“

„Protože všichni se Vašeho Veličenstva bojí.“

„Anebo proto, že je to výmysl nějakých socialistů. V mé říši existuje síť nemocnic, starobinců, sirotčinců; to není nic?“

„Nevím, jak je to organizováno; ale viděla jsem dívku, které je šestnáct let a přesto umírá. Umírá na souchotiny, které dostala v prašném a nepříznivém prostředí továrny. Nemyslí Vaše Veličenstvo, že ta dívka má stejné právo žít jako všichni ostatní, kteří jsou tady s námi?“

„Řekněte mi její jméno. Pomůžeme jí, samozřejmě...“

„Co záleží na jméně? Není jí pomoci, nejlepší lékař jí nedává sebemenší naději. Ale jsou stovky a tisíce jiných; jak byste jim chtěl pomáhat?“

Císař přestal tančit; vedl Dianu pod paží ke křeslům u stěny, usedl a pokynul jí, aby také ona usedla. Tvářil se vážně.

„Zřejmě patříte ke skupině osob, které mají velmi svérázný názor na sociální politiku. Když už se vám podařilo proniknout ke mně, můžete mi snad objasnit, jak byste to řešila vy?“

„Uzákoněním osmihodinové pracovní doby, bezplatné lékařské péče na nemocenskou pokladnu, všeobecnou bezplatnou školní docházkou, starobním důchodovým zabezpečením.“ vysypala Diana.

„To jsou požadavky socialistů; většina těch věcí je též mým přáním, avšak je nutno realizovat tyto myšlenky postupně, krok za krokem. Těžko si můžeme dovolit věnovat veškeré prostředky státu na utopické projekty; dosavadní pokusy nebyly zvlášť úspěšné...“

„Kdybyste to svěřil schopným osobám...“

„Jste naivní holčička. Kolik je vám let, jistě sotva dvacet? A mně... raději nemluvit. Vládnu tomuto soustátí už víc než čtyřicet let a věřím, že mu vládnu dobře. Teď přijdete vy a drze mi tvrdíte, že jsem všechno udělal špatně. To od vás není moc hezké, nemyslíte?“

„Přijela jsem do vaší říše před čtrnácti dny, to není mnoho; ale za tu dobu jsem si stačila všimnout, že je zmítána řadou rozporů: sociálních, národnostních a spoustou dalších. Nehovořím o tom proto, že bych vás chtěla urážet či kritizovat vaši práci. Chci vám pomoci; chtěla bych, aby se z Rakousko-Uherska stal šťastný domov pro všechny...“

„Není snad má říše šťastným domovem mých národů?“ ptal se František Josef překvapen. „Můžete snad říct, že někdo je v říši oprávněně nespokojen?“

„Bohužel, stačila jsem si povšimnout mnoha důležitých rozporů. Čechové nemají rádi Němce, staví se proti Rakousku a chtějí obnovit český stát pod vedením Českého krále. Maďaři už dosáhli alespoň toho, že mají vlastní stát, podřízený Vídni jen osobou Vašeho Veličenstva. Srby, které jste přičlenil k monarchii, ovládá spíš Černá Ruka než vojsko Rakouska. Polsko se ježí zbraněmi a jeho rytíři se připravují na povstání. Je snad ještě někdo v celé zemi kromě říšských Němců, kdo zůstal věren koruně, kterou nosíte?“

František Josef si povzdechl: „Tak jak vy už ke mně někdo mluvil. Byl kdysi muž, který mi slíbil, že vyzvedne moji říši k největším výšinám; muž, který mi sloužil a pomáhal mi.“

„Muž, kterého jste dal zabít.“

Císař sebou prudce škubl a otočil se k Dianě. „Kdo jste? Jak si troufáte říct mi tohle?“

„Uhodla jsem to. Vidím vám na tváři, že jsem hádala dobře. Dal jste příkaz, aby zemřel!“

„Nesmysl! Nevíte nic a soudíte. Nemůžete nic vědět, ani jste ho nemohla znát. Už dlouho není u dvora! Jsou to vaše smyšlenky...“

„Já jenom hádám z vaší řeči. Musel jste ho dát zabít. Proč? Aby nebyl mocnější než vy?“

„Proboha...“ zasyčel císař. „Takhle se se mnou odvážil mluvit jenom on! Nikdo nemůže být mocnější než já; jsem potomek generací císařů, jsem Habsburk; víte, co to znamená? Je váš rod tak starý jako můj?“

„Co když jeho rod je ještě starší?“

František Josef První se násilím opanoval. „Kdo jste? Řekněte mi svoje jméno!“

„Diana Ritherová.“

„A šlechtický predikát?“

„Hraběnka de Guyrlayowe.“

„Nic víc? Ale skutečnou pravdu!“

„Ani pravdě byste neuvěřil, Vaše Veličenstvo.“

„Obyčejná hraběnka, která zná moje nejpřísnější tajemství? Jste si vůbec vědoma, maličká, že vám mohu tyto znalosti také... poněkud znepříjemnit?“

„Nemylte se, Veličenstvo. Přes Vaši korunu jsme rovnocenní partneři; také já mám možnosti, o nichž vy nevíte. Přes všechnu svoji moc mne nemůžete obžalovat a postavit před soud, když neexistují žádné důkazy o mé vině. Kromě toho by vypukl skandál, který si nikdo nepřeje. Mohl byste mne dát zabít; ale už jeden člověk se Vašim vrahům ubránil. Podruhé radši neriskujte!“

„Urážíte mne! Ale já vám ničím neublížil...“

„Tady nejde o mne, Veličenstvo. Na mně vůbec nezáleží. Jde tu o národ - o Vaše národy!“

„Právě jste řekla, že národ mne neposlouchá.“

„Na tom přece nezáleží; sympatie národa se mohou snadno změnit. Veličenstvo, Prozřetelnost Vás postavila do čela národa ne proto, aby Vám způsobila potěšení vládnout; postavila Vás tam, abyste svému lidu sloužil! Máte povinnost, povinnost císaře: učinit svůj národ šťastným. Zapřísahám Vás, Veličenstvo: splňte tu povinnost, dejte svému národu, co od vás žádá...“

„Národ! Nemůže dostat víc, než dává on mně!“

Diana rozčíleně rozhodila rukama: „Mluvíte, jako byste svému lidu prokazoval laskavost tím, že sedíte na trůně! Ne, chápejte přece! My, kteří vládneme, jsme tu proto, abychom prosazovali vůli svého lidu! Jsme povinni se snažit, aby tento lid měl z nás co největší užitek, ne naopak! K tomu účelu se nejlépe hodí ti nejlepší, nejsilnější, nejmocnější! Proč nevzít do svých služeb lidi, kteří dokáží uskutečnit veliké věci? Proč nevzít třeba i čaroděje; je-li to pro štěstí národa?“

František Josef na ni hleděl se stále vzrůstajícím údivem. „Počínám pomalu věřit, že skutečně vládnete nějaké zemi!“

„Ano, ale na tom skutečně nezáleží. Vy jste odkopl ty nejlepší ze svých služebníků; já je vezmu a učiním z nich mistry na našem společném díle. Je povinností vládce nacházet lidi, kteří mohou pomoci zemi a dávat jim místa, která jim náleží! Bez ohledu na to, že stojí bohatstvím, rodem a moudrostí výše než my!“

„Nikdo nemůže vynikat nad svého panovníka!“ rozhodl císař, ale Diana se nedala zastavit.

„Taky jsem měla takový názor! Považovala jsem se za nejdokonalejší na světě; ale před několika dny jsem viděla ženu, která se koupe v ohni, čarodějku, která do sebe obsáhla osud světa. Od té chvíle cítím, že je něco víc, nade mnou...“

„Čarodějka, která se koupe v ohni? Co je to za nesmysl?“

„To nic, toho si nevšímejte, to není důležité. Mluvila jsem ale o zodpovědnosti panovníka...“

„Vím. Přesto mne vy nebudete učit, jak mám zacházet s národem. Mne povolal na trůn Bůh, který ochraňuje génia našeho rodu. Jsem Habsburk, mám svaté právo vládnout! Kdo dal korunu vám?“

„Národ.“

„Tím slovem se označuje tupý dav, který se řídí podle toho, jak se vyspal nebo kolik skleniček vypil před chvílí. Ten má určovat moje povinnosti?“

„Národ netvoří jen hlupáci. Ale vladař musí naslouchat hlasu lidu; jinak se může stát, že ten dav náhle stojí proti němu!“

„Před chvílí jste řekla, že vládce má povinnost vést lid, i když ten lid nechápe jeho záměry. Má potom také povinnost ztrestat ty, kteří se postavili proti němu?“

„Má-li pravdu, pak ano. Ovšem - když to dokáže.“

„K tomu účelu nám slouží armáda, policie a státní úřady.“

„Nejsou-li ovšem prolezlé korupcí, intrikami, úplatkářstvím či dokonce sprostým zlodějstvím...“

„Je snad můj stát napaden těmito nebezpečími?“

„Ano.“

„Můžete mi to dokázat?“

„Dokázat vám to ovšem nemohu; ale sama jsem viděla na vlastní oči lidi, kteří zradili. Někteří z nich jsou i zde na plese.“

„Víte víc než já a máte moc. Použijete jí proti mně nebo v můj prospěch?“

„Nepoužívám své moci ve prospěch nikoho jiného, než ve svůj vlastní a svého národa. Ponechám vám vaše zloděje a podvodníky, pokud se oni nepostaví proti mně. Jinak je potrestám.“

„Jakže? Od toho jsem přece zavedl policii a soudy! Máme zákony, které trestají zločiny!“

„Můj zákon mi nařizuje trestat sama své nepřátele. Vaše soudy a policie se zločincům spíše vyhýbají, než aby je hledaly.“

„Jenže takovým trestem se sama dopustíte zločinu proti státu! Budeme nuceni vás dopadnout a ztrestat...“

„Ať mne potrestá, kdo je toho schopen!“

„Věříte tolik ve svou sílu? Jste snad nadčlověk, který nemůže být zasažen cizí mocí?“

„Já ne. Jsem jen člověk, který zemře, když je probodnut dýkou nebo střelen z pušky. Jde o to nedat se zastřelit či probodnout.“

„Máte odvahu čelit takovému nebezpečí?“

„Bojovala jsem s Japonci v Koyanami a Malajci na Filipínách. Nebojím se ničeho a nikoho!“

František Josef si přetřel čelo dlaní. „Nevím, kdo jste ve skutečnosti, má milá. Ale ať jste kdokoliv a vládnete čemukoliv, máte myslím právo vládnout. Už pro tu odvahu. Přeji vám, abyste zůstala dlouho mladá a odvážná.“

Dianu ta věta dojala; uchopila pevně císařovu ruku a upřímně ji stiskla. Císař se usmál, pak ji zlehka pohladil po tváři.

„Chtěl bych vás vidět bez masky, takovou, jaká jste opravdu! Jak jste se vlastně dostala na můj ples, odkud jste sem přišla, proč vlastně? Ne, já vím, že neodpovíte. Nemůžete odpovědět. Jste z nějakého jiného světa...“

Diana neřekla ani slovo.

„Ano, jste z jiného světa, pochopil jsem to. Je to velmi podivné; řekla jste mi toho za tu chvíli tolik, že si jenom těžko uspořádám v hlavě, co to vlastně znamenalo. Jenom mi řekněte jednu věc: víte, o kom jsem mluvil; o člověku, z jehož vraždy mne obviňujete?“

„Možná, že to vím.“

„Neřeknu jeho jméno, jen řeknu, že je pánem velké a nebezpečné organizace. Patříte k ní?“

„Patří k ní mnozí lidé.“

„Tak. V tom případě vám povím, proč. Nevyptávejte se; ale on mi ublížil! Ublížil mi víc, než kdokoliv druhý. Vím, že by vládcové měli být pány svých citů; ale já nemohu přestat jej nenávidět! Nejde to, víte? Ublížil mi tak strašně, že mu nemohu odpustit!“

Diana mlčela. Každá otázka se jí zdála hloupá.

„Už dlouhá léta čekám na chvíli, kdy mu budu moci odplatit všechno, co mi udělal. Ano, chtěl jsem ho zničit! Ať přijde a já mu to řeknu do očí!“

„On to ví.“

„Jak?“

„Vládne silou, kterou vy neznáte. Viděl to v ohni. Viděl, jak jste řekl, že to chcete!“

„Ví také proč?“

„Neřekl.“

„Nemyslete si, že mu nerozumím. Vím, jaký je! Ale ani já jsem nemohl jinak...“

„Možná.“ Diana pevně stiskla starcovu ruku. „Ale musel jste ublížit jeho ženě a synovi?“

Císař sebou prudce škubl. „Ženě! Synovi!“ V jeho hlase zazněla hořká nenávist.

„Což nevíte? Zabili mu ženu a jeho syna vězní v nějaké pevnosti - ani nevím, jaké!“

„O tom nechci slyšet!“ vykřikl. „Nechci o tom vědět, rozumíte? To je jejich věc, soukromá mezi nimi! Já se od toho distancuji!“

„Pilát si omyl ruce, ale ne svědomí!“ namítla.

Císař prudce vstal. Diana rovněž vyskočila, ale přitiskl ji zpátky do křesla a zastavil se před ní ve výhružné póze:

„Odejděte z mé země! Odejděte všichni a co nejdřív; než vás budu muset zničit! Všichni jste nebezpeční, on i vy, všichni, kolik vás je! Vy jste mladá, chytrá, statečná, krásná... líbíte se mi a litoval bych, kdybych vám byl nucen ublížit...“

„Jste starý a cítím k vám úctu,“ řekla Diana. „I já bych moc litovala, kdybych vám musela ublížit...“

Císař vzrušeně dýchal. „Odcházím. Bavte se tady dobře, jak dlouho chcete; ale do čtyřiadvaceti hodin opustíte Rakousko-Uherskou monarchii! Nechci vás tady! Mám už dost vašich drzých požadavků! Odejděte všichni! To je moje císařská vůle!“

„Řeknu to tomu, komu to patří. Ale pamatujte si, Veličenstvo, že i nad císařem stojí někdo, kdo mu může poručit. A také vladař poslouchá Jeho...“

„Mluvíte o Bohu?“

„Ano.“

„Pak ať mezi námi rozhodne Bůh! Odcházím, malá císařovno; budu ve svých pokojích. Dělejte si, co je vám libo - ale pamatujte na moji výstrahu!“

„Děkuji vám za ni.“

Císař si ještě jednou povzdychl. „Jste velmi krásná a milá, i když jste proti mně. Dal bych kus života za to, kdybyste byla... se mnou.“

„Také já toho lituji. Ale cesta každého z nás je předurčena; nikdo se nemůže vzepřít svému osudu.“

Povzdechl si naposled; odvrátil se a kráčel pomalu směrem k východu. Někdo z pánů se na něj obrátil s nějakou otázkou; císař mu odpověděl několika slovy a opustil sál.

Přichází Osud

Diana zvolna kráčela ke stolu s občerstvením; cítila únavu, ačkoliv si její tělo už odpočinulo od tance. Julietta jí vkročila do cesty: „Vypadáš unaveně, mia cara...“

„Ano, to je možné. Byla to těžká bitva...“

Italka jí podala sklenici vína. „Bitva? Nazývat takto rozmluvu a tanec s Jeho Veličenstvem...“

„Panenko, právě jsem lámala kopí za tvého milovaného otce. Měj se mnou trochu soucitu; mám už takových rozmluv až po krk!“

„Tím chceš říct, že můj otec má spory s císařem?“

„Ovšem, to je jeho denní chleba. Tvůj otec má spory s celým světem, aspoň jeho valnou částí.“

Julietta chtěla něco říct, ale Diana ji zarazila otázkou: „Kolik je hodin?“

Na dívčin pokyn se vynořil Jindřich a vytáhl z kapsičky zlaté hodinky. „Čtvrt na jedenáct...“

„Ach, tolik?“ Diana znatelně ožila. „No dobře; začíná nám druhé dějství. Přivítala bych pár obložených chlebíčků, Jindro. Ale rychle, kdoví kolik pak budeme mít času...“

Jindřich jí donesl chlebíčky, Dimitrij Astarov víno. Diana jich snědla pět v rychlém tempu, přičemž nezapomínala hlídat dveře.

„Budou se dít zajímavé věci!“ slibovala.

Náhle se zarazila, zrovna když sahala pro další sendvič; povstala a usmála se ke dveřím. „Můj manžel a... jeho kamarád.“ vysvětlila Juliettě.

Charry se blížil, vysoký a hrdý, v bělostné uniformě, v turbanu s velkým rudým kamenem a peřím. V masce vypadal jako orientální princ a všichni se po něm ohlíželi s obdivem. Možná však, že ten obdiv patřil Tomášovi, který kráčel o půl kroku za ním, jako by chtěl zůstat v jeho stínu; neboť jeho maskou byl Rudý Ďábel.

Černé kalhoty ke smokingu a lakýrky byly doplněny temně rudým kabátkem, který neodhaloval košili ani vestu, nýbrž byl sepjat u krku jako vojenská uniforma. Nebyl však zapjat na knoflíky, ale na zlaté zkřížené meče; stejný emblém byl u ozdobných knoflíků na rukávech. Přes ramena visel krátký rudý pláštík, zapjatý na prsou zlatým řetízkem. Maska byla také temně rudá, zakrývala oči a nos, ale ústa byla volná. Na černých vlasech byl nasazen baret, na jehož předním okraji byly umístěny dva krátké, ale zřetelné rohy; také baret byl rudé barvy.

Diana jim popošla vstříc a udělala půvabnou poklonu. Charry ji chtěl vzít do tance, ale Diana mu zašeptala: „Napřed Tomáš! Charry, postarej se o tu malou. Mluví italsky...“

Charry je uvyklý poslouchat, kromě toho se mu Julietta líbila; uklonil se před ní, přičemž docela přehlédl Jindřicha, který cítil ve vysokém cizinci konkurenci a dost se na něj zle tvářil. Jak však promluvil na Juliettu italsky, rozzářila se a hned si s ním šla zatančit.

Diana se zatím vznášela v Tomášově objetí.

„Co je nového?“ ptala se.

„Máme co potřebujem. Nějaké obrazy, peníze co mi dlužil, hodně papírů. Taky už vím, kde je můj Denis. Měl tam dopis; jmenuje se to Heidenfort.“

„Sláva. Tak to snad stihnem.“

„A copak?“

„Víš, já mluvila s císařem. Dal nám čtyřiadvacet hodin, abychom vypadli z Rakouska.“

„Nám - to jako komu?“

„Nějak na mně poznal, že k tobě patřím.“

„Copak jsi mu všechno vybreptala?“

„Ale... ze začátku nic. Jen jsem mu řekla, co si myslím o jeho vládě a trochu mu poradila, jak by to zařídil líp.“

„Ovšem, to asi stačilo. Hnula jsi mu aspoň pořádně žlučí? Byl vztekem modrý, když tě slyšel?“

„No - myslím, že se trochu zlobil.“

„To je fajn. Nemusím se s ním bavit já. Je tady Stauffelmann? Doufám, že s tím jsi nemluvila?“

„Je; ale taky zajímavější lidé. Máš tu, abych tak řekla, úzký rodinný kroužek: Heinrich von Raune, Dimitrij Astarov a Julietta la Venzini. Všechno tvoje děti, nemýlím-li se.“

„Ach, skutečně? Doufám, že se nepopraly...“

„Ne. Julietta by tě ráda poznala. Tvrdí, že by chtěla vidět skutečného muže, na kterého její matka ještě pořád vzpomíná!“

„Moje milá Gina!“ usmál se. „Bude mi zajisté potěšením. Řekla jsi jí doufám všechno?“

„Ne. Tvoje jméno a stav jsem zatajila.“

„Opravdu? To ses musela moc kousat do jazyka! Dobrá, povím jí to tedy sám. Ještě jsi někomu něco povídala?“

„Podstatného nic; ale mám tady jednoho drobného nepřítele. Manfred von Waltenberg.“

„V životě jsem o něm neslyšel. Co ti chce?“

„Nevím. Buď se mu líbím, nebo mne podezírá.“

„Tak si s ním poraď sama. Teď si vyměníme s tvým Charrym partnerky; rád bych poznal svoji milovanou dcerušku.“

Milovaná dceruška zatím úspěšně páčila z Charryho rozumy o námořní plavbě. Protože nevěděl, kolik toho Diana vypověděla, nebyl si zcela jist, co povídat a tak říkal vcelku pravdu; taky se mu zdálo, že dívka je hodně podobná Baarfeltům a to se mu docela líbilo. Přesto předal Tomášovi dceru s velkým ulehčením.

„Tančíš dobře!“ oslovil Tomáš Juliettu italsky.

„To proto, že mne vede dobrý tanečník! Jste také přítelem Diany z Guyrlayowu?“

„Ano. Jsem Tomáš Baarfelt, v Itálii zvaný kníže di Sorroni.“

„Ten Sorroni, který zabil v souboji důstojníka královské gardy Luchina Granniho?“

„Myslím, že jsem zabil nějakého Granniho. Ale je to už velmi dávno... jak ty o tom víš?“

„Moje matka mi o tom vyprávěla. Granni byl prý nejlepší šermíř u dvora v Palermu...“

„Granni byl ničema, který roznášel cizí tajemství po celé Itálii. Nedalo se dělat nic, než ho zabít. Ostatně byl to příkaz samotného Garibaldiho, aby už někdo zbavil svět toho lotra.“

„Znáte moji matku, kníže Sorroni?“

„Ovšem, velmi dobře. Je stále tak krásná?“

„Nevím, kdy jste se s ní setkal, signore, ale krásná je stále; krásnější než já!“

„Setkal jsem se s ní před tvým narozením.“

„To je samozřejmé. Jinak byste se nemohl stát mým otcem.“

„Ano,“ řekl klidně Tomáš. „Právě to jsem ti chtěl říct.“

„Poznala jsem vaši tvář i pod maskou; vypadáte stejně jako já nebo Jindřich nebo Dimitrij.“ usmála se Julietta.

„Dcero, modlíš se k Bohu? Jistě Jej oslovuješ Otče náš, který Jsi na nebesích. Tykáš mu; je tedy smrtelným hříchem a neúctou vykat jakékoliv bytosti lidské. Zvláště svému otci...“

„Promiň. Mohlo mne to napadnout; taky Diana mi tyká od první chvíle.“

„Ovšem. Tyká všem mým dětem.“

Julietta se tiše zasmála. „Jsi hrdý na svoje děti?“

„Ano, samozřejmě! Mám snad proč; jsi krásná a velmi chytrá, jak se zdá...“

„Nepřemýšlel jsi někdy, jak jsou tvoje děti hrdé na tebe? Například že jsi je zplodil a ponechal jejich osudu...“

„Nemluvíš pravdu, holčičko. Nikdy ti doufám nic nechybělo, měla jsi co jíst a co si obléknout. Mé legitimní děti nedostávaly tolik, co ty. Tvůj bratr Denis je v této chvíli v žaláři; jen proto, že nosí jméno Baarfelt.“

„V tom případě je naší povinností jej osvobodit! Nevím, proč tady ztrácíme čas; kdybych to věděla, pomohla bych mu už dávno!“

„Já čas neztrácím. Jsem tady proto, abych ho osvobodil. A nepotřebuji pomoc, udělám to sám.“

„Pak tedy neutíkej od věci! Faktem je, že jsi se o nás vůbec nestaral. Nechal jsi nás osudu!“

„O tvoje blaho jsem se postaral dřív, než ses ty vůbec stačila narodit. Slyšela jsi někdy jméno knížete Palmira Vinciniho?“

„Ne; ale podle podobnosti jména soudím, že by to měl být nějaký člen naší rodiny?“

„Byl to tvůj nevlastní prastrýc. Kdysi dávno se zúčastnil intrik okolo rakousko-italské války. Já v nich byl zapleten také a způsobil jsem svou účastí, že se don Palmiro zastřelil, když jeho špinavé triky nevyšly.“

„To ses o něho tedy postaral skutečně skvěle!“

„Ano, jenom žádnou ironii! Kdyby nebyl don Palmiro zemřel, zůstala by hrabata la Venzini navěky jenom chudáky, kteří žebrali u jeho dvora o skývu chleba. Tím, že don Palmiro zemřel a jeho majetek zůstal nehlídán, si tvůj skvělý otec pomohl k velkému bohatství, které ti ostatně jednou připadne, protože myslím, že kromě tebe nemá děti.“

„Myslím, že nemá děti včetně mne. Taky se ke mně chová, jako bych jeho dcera nebyla. Ví snad, co se událo před mým zrozením?“

„No, mohlo mu to časem dojít. Chyba je, že jsem mu nezakroutil včas krkem. Nerad ho urážím, ale hrabě la Venzini není zrovna obraz všech lidských ctností. Krátce řečeno, je darebák.“

„Nezáleží mi na něm. Co se mnou teď hodláš podniknout, tati?“

„Řekl bych, že se ve světě neztratíš. Kdybys už opravdu nevěděla, co si počít, můžeš se na mne obrátit; ale nevím, co bych pro tebe mohl udělat. Můžeš se na mne zeptat arcivévody Jana Salvátora; ten ti pomůže se se mnou spojit. Kromě toho, domluv se s Dianou, ta ví také o mých pohybech.“

„Mám dojem, že naléhavě potřebuju pomoc v jedné věci: poučení. Jestli to dobře chápu, zabýváš se ty, Diana a řada dalších jistou činností, blahodárnou pro svět. Chci to hrát s vámi. Jde to?“

„Ano, myslím, že bychom byli rádi.“

„To samé platí pro moje bratry. Chceme zadat úkoly!“

„Myslíš, že bys je zvládla?“

„Právě proto potřebujeme zaškolit. Já nevím, co se hraje, ale vím, že by mě to bavilo. Můžeš mi nějak pomoct?“

„Budu o tom uvažovat. Ale jsme uprostřed bitvy; kolem padají hlavy, i když to tak nevypadá. Nemám teď zrovna moc času...“

„Děkuji, jsi velmi laskav. A co nyní?“

„Nyní? Přestávají hrát, přestaneme tančit. Teď se domluvím s Dianou, pak odejdu. Jestli mi chceš opravdu pomoci, zabav nějak toho floutka, který se točí za Dianou. Nějaký Manfred Waltenberg. Diana má totiž práci a nerad bych, aby ji někdo sledoval.“

„S radostí. Doufám, že tě někdy zas uvidím!“

Tomáš vyhledal Dianu a dal jí instrukce: „Teď si půjdeš zatančit se Stauffelmannem. Bude tě zajišťovat Charry. V průběhu tance něžně pozveš Stauffelmanna do palmového skleníku. Kdyby měl snahu odolávat tvému pozvání, tak ho jemně přiměješ. Jasné?“

„Ano. Cestu znám, ukázala mi ji princezna Viktorie...“

„V pořádku. Tak do toho!“

Alfréd Stauffelmann se právě rozhodoval, že už toho tady má dost a odejde domů; nebavil se, co potřeboval, již projednal, jinak ho tady nic nedrželo. Uvažoval, zda někdo nebude považovat za neslušnost, že odejde, když se před ním objevila Diana a příjemně se usmívala.

„Dobrý večer, pane prokurátore! Marně čekám, kdy mi přijdete složit svou poklonu; ale když jste to opomněl, jsem nucena přijít sama...“

Stauffelmann byl dobře vychován, uklonil se tedy a políbil jí ruku; pak se otázal: „Čemu vděčím za čest vaší návštěvy?“

„Rozhodla jsem se věnovat vám tento valčík.“

Tomuto pozvání nemohl dobře vychovaný muž odolat. Stauffelmann ji něžně uchopil a počal s ní kroužit sálem.

„Jste si zcela jista, že se známe?“

„Nikoliv, neznáte mne; ale já vás znám!“

„Považujete mne za tak neodolatelného, že jste se rozhodla se mnou seznámit násilím?“

„To samozřejmě také; ale neznám doposud žádného prokurátora; jistě uznáte, že je výhodné se znát s tak vysoce postavenými osobnostmi!“

„Ach - snad vy nepotřebujete pomoc soudů?“

„Co když se sama mohu dostat před soud? Co když mám na svědomí nějaký tajný zločin?“

„Ale jděte; vy a zločin? Tak jemná ručka by se nemohla dopustit ničeho zlého! Kromě toho vaše přátelství s Jeho Veličenstvem, jež dal tak okázale najevo před celým dvorem, je mi zárukou...“

„Ach, milý Stauffelmanne! Dbáte příliš na vnější lesk věcí! Co kdybych dokázala někoho například zavraždit? Věřil byste tomu?“

„Nikdy! To je absolutně nemožné!“

Diana se ohlédla; byli blízko vchodu do chodby, vedoucí k palmovému skleníku. „Popovídejme si o tom trochu v soukromí! Třeba tady v té chodbě...“

„Ale madame, to snad přece...“

„Prosím; tak ráda bych s vámi zůstala na chvíli sama, pryč od všech těch hrozných lidí...“

Stauffelmann se zasmál; zabočili do chodby, Diana se do něj zavěsila a mile se usmívala.

„Smím se zeptat, kam mě vlastně vedete? Totiž, vaše náhlé sympatie se mi zdají krajně podezřelé!“

„Bojíte se snad ženy? Cožpak nemůžete jen tak jít a na nic se neptat? Nebo mi nevěříte?“

„Zdá se mi to divné! Rozhodně už dál nepůjdu!“

„Ale! Jak by vám mohla ublížit slabá žena?“

Současně vytáhla Diana jehlici z účesu a schovala v ruce, aby ji Stauffelmann neviděl.

„V každém případě je to podezřelé! Dovolím si vás odvést zpátky do sálu; a případně předat policii, která vás vyslechne! Potom si můžeme popovídat v soukromí, budete-li mít ještě zájem.“

„Zkus to!“ namířila mu Diana na krk jehlici. „A já ti tohle vrazím do hrdla!“

Stauffelmann se zachvěl; pohlédl na ten ostrý hrot a po zádech mu přeběhl mráz. „Chcete mne zavraždit? Uvědomujete si, že se z paláce nedostanete se zdravou kůží, když to uděláte?“

„To už by ti nemělo dělat starosti.“ řekla.

Vtom se za nimi ozval výsměšný hlas mladého muže: „To je ale zajímavá scéna! Na lovu, Diano lovkyně?“

V chodbě stál Harlekýn a mířil na ně revolverem; neměl masku a tvář Manfreda von Waltenberga se výsměšně šklebila.

„Konečně, Manfrede!“ řekl Stauffelmann. „Kde jste se zdržel? Štěstí že jste tady, ta holka má...“

Vtom jím Diana škubla, strhla jej na sebe a zakryla se jeho tělem. „Střílej, když můžeš! Škoda, že nemám s sebou dýku; to už bys dlouho nekdákal!“

Manfred si nebyl jist, co počít; Diana svírala Stauffelmanna tak, že by jej zasáhl a při tom mu ještě držela ústa, takže nemohl ani křičet. Manfred chvíli zapřemýšlel; ale než ho něco chytrého napadlo, vyrostl za ním velký stín a vzápětí chrabrý důstojník pocítil ránu, jako by na něj spadl činžovní dům. Pustil pistoli; dostal ještě jednu do brady a ta ho spolehlivě uspala. Charry postoupil dopředu, svíraje ho za krk jako utopenou myš.

Diana se tiše zasmála. „Hoď ho tady do těch dveří!“ ukázala. Charry otevřel dvířka; objevil se příruční sklad uhlí, kterým v zimě vytápěli kachlová renesanční kamna v pokojích panstva. Teď tam nebylo téměř nic, jenom služebnictvo si tam schovávalo kýbly a košťata. Charry svázal darebákovi ruce svým kapesníkem, hodil ho do komory a otočil v zámku klíčem.

„Tak, a teď tohohle!“ ukázala Diana. Charry si Stauffelmanna prohlédl, chytil jej za krk a za zadnici a nesl jako malé dítě v náručí, kam Diana ukazovala. Byl zvyklý nosit těžké pytle obilí a prokurátor pro něj nebyl břemenem.

V palmovém skleníku byla tma a vlhko; jediné světlo byl svícen, který stál na zahradnické lavičce pod rozložitou palmou. U svícnu seděl nepohnutě Tomáš Baarfelt. Nyní byl bez masky a bez baretu, červený pláštík si otočil naruby, takže bylo vidět vyšitý osmihrotý kříž s bleskem na rudé látce. Na prsou měl pak svůj komthurský kříž s českými granáty.

Charry přišel k němu a postavil Stauffelmanna na zem; ten se hrozně polekal, když spatřil Tomáše, ale rychle se ovládl. Rozhlédl se kolem; byla tu Diana, Yamanaki a ve stínu ještě jeden muž, kterého však nemohl rozeznat. Proti pěti neměl šanci, tak se rozhodl nebránit jejich násilí.

„Buď zdráv, Alfréde Stauffelmanne!“ oslovil ho Baarfelt. Prokurátor ho sice poznal, ale až nyní; v masce a bez vousů nebyl Tomáš k poznání.

„Ach Bože - to jsi ty, Tomáši? Kdybych to věděl, byl bych přišel dobrovolně; neměl jsem zdání, že jsi tady ve Vídni!“

„Mohl jsi to pochopit. Mohl jsi čekat, že sem přijdu, abych se zeptal, proč jsi dal zabít moji ženu a kde vězníš mého syna!“

Stauffelmann zůstal jako opařený. „Co to povídáš, Tomáši? Já zabít tvoji ženu? Jak jsi přišel na tak nesmyslnou myšlenku?“

„Přišel jsem na ni, když jsem nalezl ve tvém trezoru v úřadě svoje cenné papíry, které tvůj společník Feldsberg ukradl v mém psacím stole. Pak jsem také našel některé svoje obrazy na stěně ve tvém bytě. Vím vše, Alfréde!“

Stauffelmann zbledl jako křída. Pokusil se to vysvětlit, ale z jeho úst vycházelo jen jakési kuřecí pípání. Tomáš ho nechal chvíli potit.

„Nikdy jsem ti ničím neublížil, naopak pracoval jsem k tvému prospěchu! Přesto jsi mne nenáviděl a dal jsi zabít moji ženu! Vím, proč jsi to udělal; cítíš se dost silný, abys mohl žít beze mne, bez mých rad a mé pomoci. Chtěl jsi být ministrem spravedlnosti - ale beze mne. Nebudeš jím.“

„Chceš mne zabít?“

„Měl bych to udělat. Ale máš v rukou mého syna; abych získal jeho, mohu se vzdát i pomsty. Uvědom si však, že se mohu pomstít kdykoliv; mám v rukou tvoje účetní doklady. Včetně těch, které jsi dostal jako potvrzenky na úplatky od různých zločinců, které jsi propustil či osvobodil. Nehovořím o lidech, které jsi propustil na můj příkaz; mám na mysli zločince, které jsi pustil, abys od nich získal prostředky na svůj rozmařilý život...“

Stauffelmann se chvěl jako v horečce.

„To znamená, že mne můžeš... zničit?“

„To znamená, že učiníš-li ty proti mně jen jedinou akci, předám ty dokumenty novinářům. Ti se už ochotně postarají, abys nedostal ve službách prokuratury ani místo poslíčka... Nehledě k tomu, že advokátní komora možná vyloučí takového člena ze svého středu, ne-li nařídí proti němu vyšetřování, třeba i soud... Ale tobě přece byly procesy s podvodníky zvlášť příjemné, ne?“

„To je konec...“ zašeptal Stauffelmann. „Konec...“

„Vím, kdo byl tvým spojencem, vím také, že i sám císař s tím projevil souhlas. Vím všechno. Zabil jsem Bečku, Schibbla, Ahrbecka i Hartmanna. Zabiju taky Feldsberga. Kde je?“

„Polekal se, když... slyšel o Bečkově smrti. Utekl z Vídně!“

„Ty však víš, kde je!“

„Je... hlídá tvého syna. Je s ním. Říkal, že tam bude... nejbezpečnější.“

„Kde je můj syn? Pamatuj, závisí na tom tvůj život, proto mi odpověz podle pravdy!“

„Jmenuje se to Heidenfort. Je to malá pevnůstka na jih od Vídně... Asi sedmnáct mil odtud...“

„Máš štěstí, že jsi mi řekl pravdu. Až získám syna, rozhodnu o tobě. Prozatím mám pro tebe jen jedinou radu: zúčtuj se svým svědomím a s lidmi, kterým jsi ublížil; neboť možná zahyneš.“

Vtom Stauffelmann klesl na kolena a objal Tomášovy nohy. „Pro živého Boha!“ vykřikl. „Prosím tě, nezabíjej mne! Nenič mne, pro smilování Boží...“

„Neměl jsi smilování se mnou, nemám je já s tebou! Na životě mého syna závisí i tvůj život. Jestli jsi mu ublížil, zemřeš!“

Stauffelmann na něj hleděl s výrazem smrtelné hrůzy. Vypadal jako odsouzenec, který pozoruje oprátku, kterou mu kat klade na hrdlo. Tomáš vztáhl ruku a dotkl se jeho čela.

„Spi! A pověz mi, kde je Denis!“

„V Heidenfortu... pod Feldsbergovým dozorem.“

„Jak se jmenuje velitel pevnosti?“

„Luchino Grazziani. Je to Ital.“

„Napiš mi pro něho dopis, aby mi chlapce vydal!“

„Neudělá to. Vydá ho jenom mně nebo Feldsbergovi.“

Tomáš kývl hlavou, jako by spokojeně. „Posaď se na lavici! A spi! Spi, dokud tě někdo neprobudí!“

Stauffelmann usedl jako loutka a zíral nepohnutě před sebe. Tomáš se otřásl jako zimou: „Tím jsou naše záležitosti tady skončeny. Má tu někdo něco k vyřízení? Například Diana?“

„Měla bych se rozloučit s Juliettou a vůbec...“

„Julietta je inteligentní dívka. Musí si zvyknout, že někteří lidé mizí bez loučení. Pojď, nebudeme se tam už vracet!“

Tomáš je nevedl zpátky chodbou, ale ponořil se do houští v palmovém skleníku, našel v něm zahradníkova dvířka a lehce je otevřel. Další místností byla klíčírna; bylo tam hodně květináčů s malými rostlinkami a značné vedro. Prošli do další místnosti, která patřila zahradníkovi a byly v ní rýče, lopaty a zasmolené montérky. Taky tu byla skříň, kterou Tomáš otevřel a odstrčiv ty staré špinavé oděvy, otevřel odsunutím její zadní stranu, za níž se objevila tajná chodba.

„Jeden z našich lidí býval kdysi zahradníkem,“ vysvětlil, když vytáhl z kapsy elektrickou svítilnu a ukazoval jim cestu. Prošli rychle po víckrát se zatáčející a několikrát sestupující a vystupující chodbě a vyšli v jednom pokoji; z toho pokoje se dalo vyjít rovnou na nádvoří zámku. Přešli je a venku se setkali s Vítkem, který čekal v automobilu a zatím pospával. Nasedli a odjeli dle předem připraveného plánu.

Julietta zatím spřádala úvahy, co vlastně chce její skvělý otec podnikat; protože jí Manfred uklouzl a zrovna ji bavil nějaký kavalír velice bezobsažným žvaněním, šla si po tanci s ním sednout vedle nějaké staré baronky; dámě bylo už osmdesát let a všichni ji považovali za senilní, včetně Julietty. Omluvila se jí velmi zdvořile, usedla a hodlala přemýšlet; tu se k ní baronka nahnula a zeptala se italsky: „Co tu chtěl kníže Baarfelt?“

Julietta se zarazila. „Nevím, o čem mluvíte...“

„Ale víš. Ty jsi přece Baarfeltova dcera! To nezapřeš, viděla jsem tvůj obličej. A nemysli si, že nepoznám toho podvodníka! Co tu chtěl mladý Baarfelt? Myslela jsem, že ho dali zabít...“

„On si to myslel také. Proto je tady.“

„No ovšem, jsou všichni stejní! Doufám, že jim to aspoň patřičně vrátí. To mě úplně blaží u srdce. Připadám si o padesát let mladší!“

„Co vy máte společného s Baarfeltem?“ zajímala se Julietta.

„Měla jsem kdysi syna, který taky nosil tvoji tvář! Ubohý Hugo; padl v té pruské válce v roce 1866...“

„Ale... potom nemohl být potomkem Tomáše Baarfelta! To by přece nebylo možné...“

„To taky nikdo netvrdí! Jeho otcem byl Hermann Baarfelt, Tomášův strýc. Proto říkám tomuhle mladý Baarfelt, i když už má veliké děti. Já jsem, moje milá, vlastně tvá nevlastní prateta! Tak to je, můj syn byl Tomášův bratranec. Ale za ta léta jsem se naučila patřit k Baarfeltům také - proto jsem tak ráda, že si konečně vyřídí svoje účty!“

Po hostech se nikdo vehementně nesháněl až do půlnoci; tehdy počala princezna Viktorie shánět Dianu, protože se blížilo odmaskování a všichni byli zvědaví, kdo vlastně je. Když nikdo ze skupiny nebyl k nalezení, poslala princezna svoji společnost, aby prošli všechny objekty, kam se mohli zatoulat; že neodešli hlavním vchodem, se dozvěděla dost rychle. Tak došli i do skleníku, kde nalezli tupě sedícího Stauffelmanna; když se ho dotkli, skácel se, takže ho chvíli křísili voňavkou a nakonec polili vodou. Na to se probral, chvíli nesmyslně blábolil a pak nařídil, aby ho okamžitě zavedli k ministrovi M. a generálovi G. Což mu mohli splnit a tak tam šel. Po cestě si vzpomenul na Manfreda von Waltenberg a osobně ho šel propustit z komory na uhlí. Důstojník se zatím probral a nadával dosti sprostě.

„Manfrede, není čas na dlouhé úvahy! Vemte si vojáků kolik chcete a okamžitě vyrazte do Heidenfortu! Tam narazíte na ty všechny! Baarfelta, tu holku, jejího muže i Japonce. Byl to ten její muž, co vás srazil! Je i každého, kdo bude s nimi, prostě zabijete! Je to můj rozkaz. Nikdo vám nesmí utéci!“

„Provedu. Ačkoliv, ta malá se mi moc líbí...“

„Můžete si s ní dělat, co chcete, třeba ji nechat i chvíli naživu; ale nesmí přežít! Ještě něco: možná s nimi bude dítě. Je to Baarfeltův prokletý spratek; taky ho zabijte! Dokážete to?“

„Je to zatraceně špinavá věc,“ namítl Manfred. „Ale jsem voják; budu to muset dokázat. Je to ve prospěch císařství?“

„Ano, samozřejmě! Jak můžete pochybovat...?“

„V tom případě to provedu.“

Stauffelmannovo dobrodružství vešlo okamžitě ve známost v kruhu lidí, kterých se dotýkalo; jelikož se jednalo o akt přímého ohrožení jejich zájmů, bylo rozhodnuto hned svolat tajnou poradu. Po kratším váhání byl k ní přizván i císař František Josef, ovšem jen v případě, že nespí; nespal a projevil ochotu se zúčastnit.

Jména osob, kteří byli přítomni, nebyla nikdy zveřejněna a ani nehrají v tomto příběhu roli; ví se jen, že byli přítomni čtyři ministři, dva generálové, šéf policie a také arcibiskup; ten jediný je pro nás důležitý a Baarfelt zjistil, že se jmenoval páter Lucius Malgerode. Byl členem řádu jezuitů a z tohoto titulu poradcem samotného císaře.

Pánové se sešli v náladě značně stísněné, k čemuž přispívaly karnevalové kostýmy. Jedině páter Lucius a císař byli oděni přiměřeně svému stavu a vážnosti chvíle; kostýmy ostatních byly navíc pomačkané a poničené předešlou zábavou.

Stauffelmann, který se uklidnil několika skleničkami koňaku, už se trochu vzchopil; na úvod debaty krátce oznámil, k čemu právě došlo a požádal přítomné, aby k situaci zaujali stanovisko.

„Vším způsobem je jasné, že Baarfeltovi lidé pronikli dnes večer do našeho středu a kuli zde svoje pikle!“ řekl ministr M.

„A co horšího, jejich tajná agentka se dostala až do těsné blízkosti Jeho Veličenstva! Je nepředstavitelné, k čemu mohlo dojít!“

„Chcete tím snad naznačit, že mohlo dojít k ohrožení osoby Jeho Veličenstva?“ ptal se někdo zděšeně.

„Není možné to vyloučit! Snad jen rozhodnost plesových hostů a přítomnost mnoha svědků zabránila atentátu!“ řekl generál G.

Chvíli se ještě střídavě podivovali nad takovou drzostí, nadávali na Baarfelta a ubezpečovali se o vlastní statečnosti. Pak nastalo trapné ticho.

„Snad by bylo vhodné,“ pronesl potom císař. „Abychom věděli, s kým jsme vlastně měli co dělat!“

„Baarfelta všichni dokonale známe!“ řekl Stauffelmann. „O těch ostatních bohužel nevíme nic...“

„Tak. A je tady někdo, kdo o nich něco ví?“

Po delší trapné pauze se ozval páter Lucius: „Kdyby pánové laskavě dovolili... mám za to, že se jednalo o příslušníky a poddané rodu Guyrlayowů.“

„Ano, tak se mi představila ta dáma. Ale také mi tvrdila, že je panovnicí jakéhosi státu...“

„Arminu. Překvapuje mne, že to prozradila.“

„I tak se mi to zdá dost nepravděpodobné. Můžete mi vysvětlit, co je to vlastně ten Armin?“

„Bohužel; dokonale to neví nikdo, dokonce ani jeho vlastní občané. Soustředili jsme o něm pokud možno co nejvíce zpráv, tak vám mohu něco vysvětlit; ale neručím za plnou věrohodnost.

Tak tedy, je to ostrov v Indickém oceánu. Jeho velikost neznám, ale je dostatečně velký, aby se tam vešlo území tak Rakouska a Švýcarska dohromady. Obyvatelstvo... problematické. Lidé tam nežijí žádní, zato je tam velké množství šelem, zvlášť velkých kočkovitých. Tato zvířata jsou nadaná jistým druhem inteligence, která dovoluje vycvičit je k jednoduchým úkonům. Mimo jiné k boji. Dále je na ostrově dostatek zlata, jímž rodina Guyrlayowů volně disponuje.

Seznámili jste se s oběma členy rodu: muž se jmenuje Charry, snad je to zkomolenina od Charles. Žena má jméno Diana a je Francouzka, dcera nějakého šíleného profesora. Vlastním jménem se jmenují Ritherovi, Guyrlayowe je jméno jejich sídla na ostrově. Kdo je povýšil do stavu hraběcího, není dost jasné; zato se přesně ví, že císařem a císařovnou je učinily jejich šelmy. Za jakých to bylo okolností, bohužel není známo a poměry na jejich ostrově jsou tak složité, že se to nedá zjistit.

Začneme mužem: Charry Guyrlayowe je původem námořník a sedlák z nějakého maličkého německého státečku; není ale Němec, nýbrž příslušník zastrčeného kmene, pocházejícího z dávných Keltů, což je mu důvodem, aby se stavěl proti Německu. Vzdělání: neukončená kadetní škola, údajně pro spory s vyučujícími. Sebevzdělání minimální; jeho znalosti se omezují spíš na věci hmatatelné než na duševní stavy. Říkají o něm, že má morálku a inteligenci řeznického psa.“

„Pěkný císař!“ ušklíbl se někdo.

„Aby nedošlo k omylu, hrabě Guyrlayowe má asi tak stejnou duševní výzbroj, jakou měl Albrecht Habsburský ve třináctém století, když budoval svou říši. Co z ní vzniklo, vidíte sami. Ten chlap je na štíru se všemi zákony světa, zkrátka je neuznává; zato zákony, které si stanoví sám, vymáhá a prosazuje značně úporně, i za cenu mrtvol. Jen naprostý blázen by mohl podceňovat jeho úsilí vytvořit ze svého ostrova stát, který jej poslouchá a podporuje...“

„Přesto by s ním moderní diplomacie mohla být rychle hotova!“

„Nemylte se, prosím! Guyrlayowe se nikoho a ničeho nebojí, nikomu nevěří; jediný, komu bezvýhradně důvěřuje, jsou jeho šelmy. Z lidí si potom vybírá takové, kteří mu co nejvíc šelmy připomínají. Má zajímavý čich na lidi, které společnost sice vyvrhla, ale jemu mohou být užiteční. Ty se snaží soustředit na svém ostrově a přinutit, aby mu prokazovali služby. Je to primitiv, ale jako každý primitiv nepříjemně chytrý. Nikomu nedoporučuji, aby se snažil překřížit mu cestu.

Číslo dvě: císařovna Diana. Neodvažuji se odpovědně posoudit, zda to má vůbec v hlavě v pořádku. S největší pravděpodobností mladá žena, která má duševní úroveň dospívajícího dítěte. Stejně jako její muž si neváží cizích zákonů; dokonce si neváží nikoho a ničeho. Jak se stalo, že se zamilovala do Guyrlayowa a dokonce se za něj provdala, je mi záhadou; přestože je jeho ženou a je za něj vdána už několik let, duševně zůstala pannou. Nevím, zda chápete, co tím chci říct; nemám na mysli, že nepoznala tělesný hřích, ale doposud si neuvědomila, že pro ni z toho vyplývají nějaké závazky. Ví se o ní, že obcuje se svým mužem každou noc a i jednodenní bezdůvodná absence ji dokáže rozladit; a přece se ve dne chová a žije jako dospívající hoch.“

„Zmiňovala se, že je schopna zabít člověka,“ připomněl někdo. „Považujete to za možné?“

„Za zcela jisté, bohužel. Je schopna zabít kohokoliv za jakýchkoliv okolností, třeba během konverzace s přítelkyní. S potěšením hází po lidech nožem, to je její oblíbený způsob. Umí bojovat japonským mečem, případně rukama, přesně střílí. Ráda vypráví o svých dobrodružstvích, někdy trochu přehání, ale fakta se většinou zakládají na pravdě. Její vášeň zabíjet kolemjdoucí je jedním z důvodů její obliby u šelem.“

„V rozhovoru to nevypadalo na to, že by trpěla nějakou duševní chorobou!“ řekl císař. „Naopak, její postřehy jsou bystré a logické!“

„Ta žena je nepředstavitelně chytrá a vzdělaná. Může soupeřit se samotným Baarfeltem, dokonce ho ve znalosti antických kultur a dávných civilizací Afriky a Jižní Asie daleko předčí. Před Baarfeltem to byla ona, kdo dodával Guyrlayowovi rozum.“

„Z čeho tedy plyne její nedostatek morálky?“

„Ona má morálku, ovšem zvrácenou. Hodně ji ovlivnily ďábelské nauky hinduistů a buddhistů; věří v přechod duše z jedné osoby do druhé, za těchto okolností není smrt tak strašné neštěstí. Často vysvětluje všelijaké svoje ztřeštěné názory; vypadá to, že dokáže zdůvodnit cokoliv a jakkoliv.“

„Jak se vlastně ti dva dostali k Baarfeltovi?“ ptal se Stauffelmann. „Co je u něho drží?“

„Baarfelt se jim dokázal vlichotit a stát se nepostradatelným. Guyrlayowe si je vědom toho, že nemá dostatečné znalosti k řízení státu; hodlá si na to vydržovat Baarfelta. Baarfelt naopak soudí, že by mu Armin mohl pomoci v jeho záměrech vojenskou mocí.

Jak známo, Baarfelt je velmi vzdělaný, chytrý a obeznámený v intrikách. Už pětadvacet let se aktivně zúčastňuje politického boje, dá se říct, že rýpe do všeho, co se mu jen trochu zdá vhodné. Přesto má jeho moc doposud velmi citelnou slabinu: nemá dostatek vojska. Je pravda, že je komthurem řádu Templářů, o němž jistě všichni víte; ale na druhé straně je pravda, že řád mu nedá k volnému použití vojsko, jak by chtěl. Poměry v řádu jsou značně neuspořádané a nejisté a Baarfelt je jen jeden ze dvanácti komthurů. Jeho pozice v řádu je nevýhodná, kromě jiného je terčem závisti a možná i nenávisti ostatních. Jen tím si lze vysvětlit, že nemůže dosáhnout svých politických záměrů a případně ohrozit i Rakousko-Uherskou monarchii. Nezastírejme si, že by to dokázal a není vyloučeno, že je to jeho cílem.“

„Naštěstí teď jsme mu to rázně zatrhli!“ řekl pyšně generál G.. „Mám dojem, že už se nezvedne; zbývá jenom zasadit mu ránu z milosti!“

„Ránu z milosti může zrovna tak zasadit on nám! To prohlášení je nebetyčný nesmysl, generále. Baarfelt nebyl zraněn smrtelně, byl jen poraněn, a velmi bolestivě. Je jako šelma, která vrčela; když ale byla zraněna, počne útočit a kousat. Právě teď je Baarfelt nebezpečnější, než kdy jindy. Vaše akce byla nesmyslná, zbytečná a škodlivá, pánové!“

„Může nám být nějak nebezpečný?“

„Sám o sobě asi ne. Ale má Guyrlayowa; a Arminský císař má vojsko, o jehož schopnostech nevíme téměř nic. Nevím, má-li ten Guyrlayowe světovládné nebo všeobecně politické ambice; ale ta možnost tady je a riziko je větší, než si myslíte. Baarfelt spoléhá na tuto vojenskou sílu; není vyloučeno, že ji obrátí proti nám. Záruky jeho mírových snah nemáme...“

„Nejrozumnější by bylo oba zničit!“ řekl ministr M.

„Bohužel; ten pokus jste učinili, a nepodařil se. Nyní už je celý spolek ve střehu, se zbraněmi v rukou. Překvapení nepřichází v úvahu, na zničení silou nemáte prostředky.“

„Nehněvejte se, ale zdá se mi, že otevřeně straníte Baarfeltovi a té jeho klice!“ řekl generál G.

„Nestraním nikomu, zvláště ne Baarfeltovi. Uvědomte si: žijeme vedle něho už pětadvacet let, občas se střetáváme v politických bojích, občas dokonce uzavíráme příměří; někteří naši lidé pomáhají jeho lidem a naopak, když je to výhodné. A celou tu dobu máme jedinou snahu: zničit ho! Ale nikdy jsme nesáhli k takové nepředloženosti jako je přímý útok na jeho osobu!“

„Máte z něho strach?“

„Ano. Vy se jistě nebojíte jedovatých hadů, že?“

„To srovnání je nedokonalé. Proti hadovi se dá chránit!“

„Nejlepší ochrana je nedráždit ho. My Baarfelta zkrátka nedráždíme. Je natolik charakterní, že nedráždí nás, když to není zapotřebí.“

„Nechte teď Baarfelta!“ řekl císař. „Prosím, mohl byste říct, jak se řád jezuitů dozvěděl o záležitostech rodu Guyrlayowů?“

„Bohužel, není to právě nejúctyhodnější záležitost, do níž se náš řád dostal. Dokonce musím přiznat, že jsme utrpěli částečnou porážku. K prvnímu kontaktu došlo v Jižních mořích, na Filipínách; bohužel člověk, který se s nimi setkal, na to nebyl dostatečně připraven. Byl to velmi zbožný, leč prostomyslný a naivní muž, kterého jsme vycvičili pro hlásání víry ubohým pohanům. Jeho nejvyšší možnou aspirací bylo stát se světcem v případě, že by ho ti lidožrouti snědli; nedalo se předpokládat, že dosáhne vyšších církevních důstojenství.

Tedy, tento misionář se setkal s Guyrlayowy, snad ho dokonce zachránili od lidožroutů. Pak ho vzali s sebou jako rodinného kněze; pobyl s nimi přes rok a zřejmě se pomátl na rozumu, aspoň dle našeho mínění. Každopádně jeho výpovědi hraničí s pohádkami. Když se vrátili do Evropy, propustili ho a řád se ho mohl ujmout. Dozvěděli jsme se od něho hodně užitečných věcí, bohužel však právě ty nejdůležitější opomněl pro nedostatek schopností. Také poněkud zpychl; tvrdil, že ho chtěl Guyrlayowe udělat arcibiskupem pro celý ostrov. Byli jsme nuceni jmenovat ho opatem jednoho kláštera v Itálii, abychom jej odměnili za věrné služby...“

„Předpokládám, že tím jste se nespokojili...“

„Naopak, vyslali jsme k těm lidem jednoho ze svých nejlepších lidí. Bohužel - neuspěl.“

„Co toho bylo příčinou?“

„Pravděpodobně neschopnost toho prvního. Vylíčil nám úroveň Guyrlayowů zcela mylně; podle něho to byli dobří, zbožní a na nejvyšší míru loajální lidé, kteří pilně chodili do kostela a poslouchali narychlo slepená kázání toho nepodařeného pátera s neobyčejným potěšením. Doufali jsme, že ocení tím spíše práci skutečného odborníka. Bohužel se zdá, že jsme se zmýlili.“

„V čem ten omyl spočíval?“

„Od první chvíle kladli našemu muži do cesty nejfantastičtější překážky. Nevíme přesně, kdy došlo k roztržce, ale zdá se, že si z něj dělali téměř stále legraci. Navíc se právě tehdy objevil na scéně Baarfelt; po několika ne právě nejpříjemnějších střetech musel náš člověk opustit pole. Baarfelt zvítězil.“

„A to vám stačilo? Nic jste neudělali?“

„Provedli jsme jisté kádrové změny ve svých řadách. Bohužel příležitost je již částečně ztracena, alespoň do doby, než Baarfelt opustí Guyrlayowy. Ale zdá se, že nemá chuť je opustit a oni nemají chuť nechat jej odejít.“

„Co asi tak plánují dál?“

„Pokud vím, Guyrlayowe by se chtěl co nejdřív vrátit do svého Arminu. Do Evropy přijel vlastně jen proto, aby uspořádal své záležitosti; namísto toho ovšem počal sedlačit, koupil statek a docela vážně se o něj stará. Kromě toho poslal hodně věcí svým občanům do Arminu, máme přesný seznam. Zdá se, že tady zůstal jen díky Baarfeltovu vlivu. Baarfelt chápe, že mu je Guyrlayowe užitečný; zajistil mu křeslo komthura, které nebylo obsazeno. Kromě toho se snaží uvést ho do politiky řádu i do světového dění. Pokud to jde, má Guyrlayowe snahu vykonávat jeho rady dle svých nejlepších sil.

V současné době všichni čekají na řádové volby; zřejmě pak rozhodnou o osudu arminských záležitostí. Víte něco o poměrech v templářském řádu?“

Nevěděl nikdo nic, nebo aspoň to neříkal.

„V současné době vládne velmistr Francisco di Arroyo; bohužel je velmi starý a očekává se jeho smrt. Tedy, očekává se už jeden a půl roku, ale starému se umírat nechce a bratři se snad stydí mu pomoci, jak je jejich zvykem. Přesto čekají na jeho smrt a chystají se zahájit boj jeden proti druhému, jen co zavře oči.“

„K čemu může v rámci voleb dojít?“

„Ke změně organizace řádu. Před lety málem došlo ke střetnutí; při minulých volbách stáli proti sobě dva kandidáti, italský Gierolammo Voglari a španělský Diego Mendoza di Castro. Oba měli příznivce a odpůrce, kteří se nedokázali mezi sebou dohodnout. Aby zamezili sporům v řádu, dali přednost starému Arroyovi, který už tehdy neměl žádný rozhodující vliv. Patřil spíše k Mendozově straně, takže Voglariho strana byla poražena; později se don Francisco ukázal být zcela nestranný, čímž naděje svých příznivců dokonale zklamal. Jinak je to velmi konzervativní muž, který se pokud vím nedopustil žádného rozhodnutí, co nosí bílý plášť velmistra...“

„Kdo je ve hře nyní?“

„Každý z pretendentů si vychoval svého vlastního nástupce. Voglari vychoval Baarfelta; koho má v záloze Mendoza di Castro, nevím, ale jistě nebude bez kandidáta. Řád chce člověka, který má schopnosti a zkušenosti a který je dokáže vést k dobrému; takový je tu však jen jeden: Baarfelt. Proto se snaží vší mocí dokázat, že je hoden stát se velmistrem. Proto potřebuje také Guyrlayowa, který jej bude volit.“

„Co by znamenalo zvolení Baarfelta?“

„Zvolení kandidáta Mendozy by znamenalo, že se na stavu věcí nezmění nic. Řád bude nadále shrabovat zlato a rýt do politiky; tu zvítězí, tu prohraje, podle okolností. Co se stane, bude-li zvolen Baarfelt, nedovedu odhadnout; jen se obávám, že touží převrátit svět vzhůru nohama. Je určitá možnost, že dojde k přemístění řádu do Arminu...“

„Kéž by se to už stalo!“ povzdechl si někdo.

„Netěšte se! Řád usiluje o světovládu; ať už ze Španělska, nebo z ostrova uprostřed moře. Jeho agenti zůstanou a rytíři se budou nadále hodnotit podle toho, jak odvážnou hru rozehrají se svými sousedy. Nemyslete si, že to nějak prospěje našim záležitostem, navíc budeme muset bojovat proti nepříteli, o jehož úmyslech nebudeme zpraveni. Takto máme alespoň svoje konexe na lidi v řádu; pokud se přemístění uskuteční, přijdeme o ně.“

„Guyrlayowe má o řád zájem?“

„Ano, samozřejmě. Nezávisí to jen na něm, také na jeho šelmách; mají jakýsi komplikovaný systém posuzování lidí, v němž šelmy hrají největší roli. Ale předpokládám, že zájem by měli.

Největší překážkou uskutečnění Baarfeltova plánu je nyní postoj samotných některých komthurů. Ti se totiž přesídlení dost obávají; zvlášť proto, že mají v různých zemích svůj majetek a ne malý. V Arminu by museli začínat znovu, dokonce možná prací vlastních rukou a mozků. To nemohou připustit, proto se staví proti Baarfeltovi. Kromě toho má Baarfelt trvale špatnou pověst u celé Evropy z důvodu svého poněkud volnějšího chování. Jeho četné děti a další speciality jdou řádu trochu na nervy, i když s ním navenek všichni plně sympatizují.“

„Jak je to s těmi jeho dětmi? Slyšel jsem, že má jednoho legitimního syna a několik dětí nemanželských...“

„To je pravda. Počet jeho nemanželských dětí je zcela nejistý; mluví se od několika desítek až do stovky. Jisté je, že existují; různého věku, národností, postavení. Snad on jediný ví o všech. Pokud je známo, jsou to plody jeho působení v celé Evropě. Nevydrží dlouho bez ženy a nedělá si starosti se svými milenkami. Když jej omrzí nebo ho povinnost zavolá jinam, zařídí jim pohodlný život a zmizí na kratší nebo delší dobu. Nicméně ty ženy ho nadále mají v lásce a úctě, i když se k nim nechoval nejlépe.“

Císař zaťukal prstem o sklenici vody.

„Pořád ještě nechápu, jaké důsledky by doopravdy mělo jeho zvolení velmistrem. Co by se změnilo tak zásadního?“

Arcibiskup se zatvářil, jako by mu předložili k jídlu něco mimořádně nechutného. Přes navyklé sebeovládání bylo vidět, že se mu do vysvětlování příliš nechce.

„Komthur Mendoza di Castro je, pokud to tak lze říci, věrný a dobrý katolík. Až na tu truchlivou maličkost, že řád Templářů je zakázán papežskou bulou, mu nemáme co vytknout. Zúčastňuje se řádně služeb Božích a když sám slouží mši, činí tak k větší cti a chvále Páně... zkrátka, nejsou s ním zásadní problémy. Bohužel Baarfelt je poněkud jiný případ.“

„Není dostatečně zbožný?“ ušklíbl se ministr M.

„Je extrémně zbožný!“ řekl arcibiskup. „Avšak způsobem, který váhám označit za milý Bohu; a rozhodně v příkrém rozporu s učením apoštolské církve svaté katolické. Zkrátka: je to kacíř toho nejhrubšího zrna a zasloužil by si být upálen na hranici!“

Výbuch vášně u muže obvykle tak klidného všechny překvapil.

„Vysvětlete to blíže, prosím...“ řekl císař.

„Baarfelt věří v nejrůznější mocnosti nebeské i pekelné; věří, že tyto mocnosti mají schopnost projevovat se fyzicky na tomto hmotném světě, ovládat konání jiných lidí a... vůbec. A nejen že tomu věří; on s nimi komunikuje! Co je ještě horší: oni mu všichni slouží! Chápete, co tím myslím?“

„Slouží mu - co?“ zeptal se další ministr.

„Jak to mám říct? Strašidla, ďáblové, démoni, duchové... jakými slovy ty síly nazvat? Slouží mu mocnosti viditelné i neviditelné; a ten zplozenec pekla si s nimi hraje jako s domácími zvířátky!“

„To myslíte vážně, otče? Jsme racionální lidé a nevěříme přece na strašidla! Jestli se něco takového skutečně děje, potom je to nějaký vychytralý trik na oklamání davů, ne?“

„Triky na oklamání davů samozřejmě každý Templář umí také; tím bychom se nedali vzrušovat. Ale Baarfelt je ovládá skutečně; když on poručí, potom mu slouží celé peklo!“

Do vřavy pronesl klidně Stauffelmann: „Nejen peklo.“

„Co tím myslíte, pane?“

„Neřekl jste to přesně, otče. Slouží mu ďáblové i andělé.“

„Pane prokurátore, myslím, že poněkud přeháníte!“

Ale Stauffelman se rozkřikl: „Co tady předstíráte? Proč všichni najednou o ničem nevíte? Všichni jste Baarfelta znali, všichni jste využívali jeho moci! Všichni dobře víte, že zdrojem jeho moci je jediný fakt: Baarfelt je čaroděj! A všichni víte, že to je důvod, proč jsme se rozhodli ho zabít!“

Ale nikdo mu neodpověděl; arcibiskup si pohrával se svým zlatým křížem na prsou, císař hleděl zamyšleně na svoje ruce, ostatní se snažili dělat, že neslyšeli nebo nechápou.

„Vy to teď chcete zapřít?“ došlo najednou Stauffelmannovi. „Vy chcete tvrdit, že jste o ničem nevěděli? Že jste to nechtěli?“

„Echm... je pravda, že by se některá počínání pana Baarfelta dala nazvat... dejme tomu vědeckým pokusem.“ řekl konečně otec Lucius. „Třeba ty jeho četné děti; podle některých lidí se jedná o pokus vyzkoumat genetické vazby dle výzkumů augustiniánského mnicha Gregora Mendela; ten ovšem dělal pokusy na hrachu...“

„Žvanění!“ vykřikl Stauffelmann. „Baarfelt chce pomocí svých kouzel ovládnout svět! Pomáhají mu v tom šílení dobrodruzi jako Guyrlayowe, pomáhají mu v tom jeho děti, kterým samo peklo dalo stejnou sílu jako jemu! Teď mu v tom může pomoci celý jejich ďáblu propadlý řád, když ho nezastavíme! Copak to nevidíte?“

„Okamžik, milý synu,“ usmál se otec Lucius. „Snad bychom se měli vrátit k racionálnímu uvažování. Faktem je, že někteří z nás neměli námitek, aby pan Baarfelt opustil tento svět. Ale způsob jeho odchodu jsme ponechali na vás, Stauffelmanne; pouze jsme vás požádali, aby to nebylo na území Rakouska-Uherska, ale někde v daleké cizině; aby vina padla na zločince, kteří jsou i tak vinni před tváří Boží...“

„Můžu já za to, že se jim ubránil?“

„Nepřáli jsme si, aby někdo zabil jeho manželku; byla sice jeho spoluvinicí, ale její smrt nepřinesla nikomu žádný užitek. Takže se nemůžeme divit, že se Baarfelt rozhněval; možná ji už neměl tak šíleně rád, ale patřila k němu a on neodpouští, když někdo sáhne na něco, co mu patří. Pomstí ji; už s tím začal. Obávám se, že nikdo, kdo s tím má co společného, neunikne trestu.“

Páni ministři souhlasně pokyvovali hlavami a mlčeli; vytušili, že se pomsta vznáší i nad jejich hlavami, ale nehodlali je složit pod sekeru dobrovolně. Stauffelmann ale mlčet nemohl:

„To znamená obětovat mne! Ale já nejsem hlavní viník! Všichni jsme se usnesli, že Baarfelt musí zemřít! Já vinen nejsem!“

„Milý synu,“ pronesl arcibiskup téměř něžně. „Jonáš také nebyl jediným hříšníkem na oné lodi; a přece byl vyvržen k usmíření Božího hněvu...“

Stauffelmann těkal pohledem od jednoho z pánů ke druhému; ale odvraceli zrak a horečně spřádali plány na vlastní záchranu.

„Byli jsme přece všichni u toho, když se to rozhodlo!“

„Já jsem u toho nebyl,“ připomněl otec Lucius. „A nikdy bych s takovým nesmyslným počinem nesouhlasil! Bylo od počátku jasné, že to nemůže mít předpokládaný průběh...“

„Veličenstvo!“ vykřikl nešťastník. „Vy jste mne přece osobně ubezpečil, že budete stát za mnou!“

Císař na něj pohlédl udiveně a arcibiskup se zeptal s mírným pousmáním: „Skutečně chcete, aby někdo uvěřil, že panovník veřejně nabádal svého rozvážného úředníka k zavraždění manželky svého knížete? Uvědomte si, prosím, že se nejedná o smrt nějaké služky nebo pouliční holky! Baarfelt je přes všechny výhrady kníže, příbuzný mnoha vysoce postavených lidí, ostatně vzdáleně i můj. Lze vůbec připustit, aby se jeho problémy řešily veřejně?“

Císař si mnul bradu v horečném přemýšlení. „Je pravdou, že věc vyřešit musíme; válečný stav s takovým člověkem by pro nás mohl být nepříjemný, nepřihlížeje ke skandálu, který by vyvolal. Nařizuji především přísné utajení všeho, co s tím souvisí. Kdo všechno o tom něco ví?“

„Věděli o tom policejní úředníci Ahrbeck a Hartmann, olomoucký vládní rada Bečka a komisař Schibbl. Ty všechny Baarfelt zabil.“

„Díky Bohu. A kdo ještě?“

„Joachim Feldsberg, vyšetřovatel, který celou tu záležitost zorganizoval. Doposud žije.“

„V zájmu státu je třeba, aby ten člověk nemohl už nic povídat!“ připomněl arcibiskup. „Doufám, že je to čestný muž a ví, co je jeho povinnost!“

„Vaše rady jsou neocenitelné, Eminence!“ těšil se císař. „To mne osměluje vás požádat, zda byste dokázal zprostředkovat nějaké urovnání s knížetem Baarfeltem. Jsem připraven podat důkazy své dobré vůle; až do uspořádání veřejného procesu s viníky tohoto incidentu, který rozhodně nebyl záměrem vlády, ani Mého Veličenstva.“

„Veřejný proces?“ vykřikl Stauffelmann. „Jak to? Bylo přece řečeno, že nelze připustit...“

„Vy mlčte, člověče!“ okřikl ho arcibiskup. „Je nám jasné, že nelze veřejně projednávat takovou věc. Ale lze to Baarfeltovi slíbit. Uvědomte si, jednal proti svým i řádovým zvyklostem a ponechal vás naživu. Zřejmě je to z jeho strany návrh, abychom i my učinili nějaké kroky ke smíru...“

Císař energicky povstal: „Pánové, rozhodl jsem takto: Jeho Eminence se pokusí projednat nějaký rozumný způsob urovnání této záležitosti s Jeho Výsostí knížetem Baarfeltem. Doporučuji všem, abyste přehodnotili stupeň své účasti v této aféře a případně podali demisi, kterou posoudím a popřípadě přijmu. Stauffelmanne, vy se odeberete do svého úřadu a budete tam očekávat výsledek jednání. Doufám, že vaše chování už vícekrát nezadá důvodu k jakýmkoliv pochybnostem...“

„Veličenstvo!“ zalkal Stauffelmann. „Vyčkejte s rozhodnutím alespoň do zítřka! Pokusil jsem se naposledy věc vyřešit; poslal jsem za těmi lidmi kapitána von Waltenberga. Vyčkejte alespoň do jeho návratu!“

Císař se zamračil. „Dobrá, vyčkáme s opatřeními. Upozorňuji vás však, že v případě nezdaru jste zodpovědný i za smrt kapitána Waltenberga. Můžete jít!“

Touto dobou jsme už cválali nocí a měli před Waltenbergem hodinový náskok. Akce byla důkladně zajištěna; automobilem jsme odjeli do statku za Vídní, kde nás očekávali osedlaní koně a dva pacholci, ozbrojení stejnými ručnicemi jako my. Vůbec se nemluvilo, jen jsme nasedli na koně a vyrazili. Protože my šelmy vidíme ve tmě nejlíp, jeli jsme v čele podle Tomášových pokynů. Svítil měsíc a i lidé viděli, takže se zdálo, že akce také podle předpokladů úspěšně skončí.

Dvě míle od pevnosti Heidenfortu dal Baarfelt zastavit koně k odpočinku a projednání podrobností útoku. Zatímco všichni prohlíželi zbraně, vysvětloval nám: „Pevnost Heidenfort je bývalý středověký hrad na nevysokém kopečku; nedávno byla přestavěna a zmodernizována na vězení. Nemám její plány a vím o ní jen tolik, co jsem se dozvěděl ze Stauffelmannových listin dnes v noci.

Takže: velitel pevnosti se jmenuje Luchino Grazziani; původem Ital z Jižního Tyrolska, bývalý rakouský špión v Itálii. Později se tam znemožnil natolik, že se nemohl nikde objevit, aby ho okamžitě nepověsili. Stejně tak se nemůže objevit v jiných končinách Evropy, takže se musí zdržovat výhradně v Rakousku. Slyšel jsem už o něm, ačkoliv ho osobně neznám; řád je mu také leccos dlužen, ale když bratři chtěli splatit svůj dluh, ničema se ztratil a nebyl k nalezení. Teď teprve vím, na co se dal.

Přečtu vám teď dopis toho výtečníka; je to jeden z dokumentů, které jsem našel ve Stauffelmannově trezoru:

¹

Stvrzuji tímto příjem 1 ks chlapce ve stáří devíti let, jménem Denis Baarfelt, kterého mi předal J. Feldsberg na příkaz Vaší Excelence. Podle předem uzavřené dohody umístím jej na spolehlivé místo a budu střežit. Beru na vědomí příkaz, abych jej nevydával ani na písemný rozkaz nikomu jinému než Feldsbergovi nebo Vaší Excelenci.

Beru dále na vědomí obavy, které jste vyjádřil v průvodním dopisu, domnívám se však, že jsou značně přemrštěné a zbytečné. Pevnost jest jakožto státní vězení zvláštní důležitosti celkem neznáma; současný stav vězňů 19 ks, s tím Vaším 20. K tomuto stavu jest tu 40 dozorců, spolu se směnovými důstojníky a zvláštními úředníky 50. Pevnost jest dnem i nocí bedlivě hlídána a vyzbrojena proti jakémukoliv útoku skupiny, jejíž výzbroj by nepřesahovala možnosti potenciálního nepřítele. Dozorci jsou lidé zvláště prověření a systém, který jsem zavedl, vylučuje možnost jejich selhání, zrady nebo podplacení.

Pokud se týče výstrahy, týkající se mého zavraždění, považuji tu možnost za směšnou. Již jsem vyprávěl Vaší Excelenci o věštbě, která mi byla učiněna starou Cikánkou, kterou jsme oběsili pro vraždu novorozeněte. Podle této věštby mohu být zabit pouze rukou ženy; ujišťuji, že jsem se nikdy žádné ženské osoby nedotkl a pečlivě se jich chráním. Rovněž tak nemám v úmyslu vpustit někdy ženskou do pevnostní brány, čímž je má osobní bezpečnost zcela zaručena. Děkuji Vám za Vaši starostlivost a znamenám se - v úctě oddaný

Luchino Grazziani.

Jak vidíte, Grazziani je poněkud zvláštní; kromě jiného dává před ženami přednost mladým hochům. Což o něm ostatně víme.

Nyní bych prosil, abyste věnovali pozornost mým instrukcím! Šelmy pojedou v čele; jakmile spatříme pevnost, okamžitě zastaví postup a společně obhlédneme terén. Předpokládám, že vzhledem k pozdní noční hodině budou vzhůru jen hlídky; je nezbytné zlikvidovat je pokud možno rychle a tiše. Údernou skupinu tvořím já, Henryk, Charry, Diana a šelmy. Ostatní tvoří skupinu, která bude vyčkávat na signál, provede frontální útok a zlikviduje jakýkoliv odpor. Úderná skupina se připlíží k hradbám, zneškodní stráže a překročí hradby, aby otevřela bránu. Signálem pro útok je zavytí vlka. Dojde-li k rozsáhlejší střelbě, vyrazí skupina okamžitě. Velí Vítek Jeřábek.“

Všichni s plánem souhlasili, tak jsme znovu nasedli a vyjeli. Jel jsem v čele, takže jsem první ze všech spatřil pevnost. Nebyla rozsáhlá, vypadala spíš jako venkovská tvrz, zato obehnána zdí s ostnatým drátem, ve všech čtyřech rozích vylepšenou věžičkou. Jedna z věží byla o něco větší než ostatní a v její základně se nacházela mohutná ocelová brána. K bráně mířila cesta, po které jsme se blížili.

Tomáš obhlédl situaci a mračil se. „Vypadá to, že to nebude jednoduché! Na všech věžích je vojenská hlídka a docela bych věřil, že na hlavní věži mají i strojní pušku. Kromě toho přelézt tyto hradby nebude lehké!“

„Navrhoval bych vyhodit bránu do povětří!“ řekl klidně Charry. „Výbušniny máme dost!“

„Ano, to je nejrozumnější řešení. Uděláš to ty?“

„Já a kočky. Diana a ty s Henrykem si vezmete na starost hlídky na věži; jakmile po nás někdo natočí zbraň, okamžitě sestřelit!“

„Spolehni se!“ řekla Diana. „Ale myslím, že ti chlapi nedávají pozor. Řekla bych, že spí...“

„S tím právě počítám! Odeberou se do pekla, ani se nestačí probudit!“ řekl Charry a začal se zabývat přípravami. Každému dal pořádný ranec výbušniny, sám vzal roznětky a zápalné šňůry. Pak ulehl na zem a plazil se od keře ke keři podél cesty; my se plížili za ním a nesli výbušninu v zubech. Měsíc občas zalézal za mraky a vrhal po vymýcené planině podivné stíny; možná to nás ochránilo, takže nás nikdo neviděl.

U paty věžičky se Charry zastavil, vytáhl roznětky a počal z našich výbušnin dělat nálož. Byl s tím hotov rychle, měl praxi. Ukázal nám, abychom se uklidili do bezpečné vzdálenosti, teprve pak zapálil šňůry; vzápětí vyskočil a pádil od náloží. Už se nekryl; dokonce po něm z některé věžičky vystřelili, ale to už doběhl k nám, skočil za námi do prohlubně a přitiskl se k zemi. Okolo nás vyryla strojní puška kusy hlíny.

Potom se ozvala hromová rána a k nebesům vylétl sloup ohně. Ti muži se strojní puškou ani nestačili poprosit Boha o odpuštění svých hříchů, tak rychle vyletěli do povětří. Vzápětí Diana a Tomáš zahájili palbu na dvě ze zbylých věžiček a ostatní vyrazili kupředu na zteč.

Výbuch věž úplně zlikvidoval; v hradbách byla díra, že by jí mohl člověk projet vozem. Kromě toho se vysypala všechna okna a zdi byly trochu potlučené létajícími troskami; Charry koná svoji práci vždy důkladně. To však neznamenalo, že by se místní dozorci hodlali vzdát obrany; naopak vyřítila se na nás horda polonahých darebáků s puškami i šavlemi v rukou.

První se s nimi střetl jízdní oddíl, to jest Vítkova skupina. Rychlopalné ručnice jich několik oddělaly, než mohli vůbec vystřelit; přesto kulka zasáhla jednoho z pacholků a srazila jej s koně. To už jsme doběhli i my a každý se vrhl na jednoho lotra. Charry jednoho popadl za krk, vykroutil mu šavli a vzápětí mu přerazil pěstí vaz. Potom se začal probíjet ke vchodu do budovy, odkud někdo střílel z ručnice; Henryk tam hodil granát a střelba rázem umlkla. Zato oknem vyskočil nějaký chlap se šavlí v ruce a mazal přes pole k lesu.

Diana, která právě dojížděla, mu vyrazila do cesty, seskočila s koně a postavila se do střehu s mečem v ruce. Mávl po ní šavlí, ale odrazila ho a křikla: „Kampak, frajere? Tady se bojuje!“

„Radši se ztrať, kluku! Pamatuj si, že mě nikdo nedostane...“ odpověděl, když na ni útočil.

„Aby ses neplet! Já jsem holka...“

Zarazil se uprostřed pohybu, jako by do něj udeřil hrom. Diana toho využila a vrazila mu meč až do poloviny do hrudi; Luchino Grazziani zasténal a složil se do trávy.

Bitva byla skončena v pěti minutách; z dozorců nezůstal živý nikdo kromě dvou raněných. Baarfelt se svítilnou v ruce vpadl do chodby a běžel podle řady cel; za ním šel Pépi, který je zručně odemykal svými paklíči.

Z cel vybíhali zbídačelí muži a různými jazyky děkovali za své osvobození; byli dost překvapeni podivnými lidmi, kteří v takovém chvatu dobyli jejich vězení. Tomáš se o ně nezajímal, hledal svého syna. Avšak jeho námaha byla marná; v přízemí chlapce nenašel, tak se rozběhl do poschodí po točitých schodech na konci chodby. Za ním se rozběhl jeden z vězňů, doposud mladý a vyhlížející jako inteligent.

„Odpusťte, pane, ale jsem nucen vám poděkovat za záchranu! Neznám vaše jméno, ale cítím povinnost říct, že vám nikdy nezapomeneme vaši dobrotu...“

„Thomas Baarfelt.“

„Redaktor Dvořák. Sedím v tomto zatraceném žaláři už dva roky, aniž by mi vůbec řekli, proč...“

„Podívejte,“ řekl Tomáš česky. „Neviděl jste tady devítiletého kluka? Je to můj syn...“

„Ano, viděli jsme ho. Drží ho v poschodí, v té první cele u schodů. Říkal mi to vězeň, co poklízí chodby...“

Tomáš už neposlouchal, vyběhl zbývající schody a vrhl se proti dveřím. Protože Pépi s klíči se někde opozdil, vyrazil dveře ramenem. Povolily kupodivu rychle, nebyly vůbec zamčeny a cela byla prázdná.

„K čertu! Kde je?“ Baarfelt byl silně rozhněván.

Vběhl jsem do pokoje a očichal lůžko. „Ještě před chvílí na něm někdo spal! Dítě. Tady jsou jeho šaty...“

„Kam odešel? Řekni, můžeš to poznat?“

„Byl tady ještě někdo. Cítím stopu cizího člověka. Vyvedl chlapce ven z pokoje. Jdu po ní...“

„Možná to byl ten policista!“ řekl Dvořák. „Včera přijel nějaký muž, nastěhoval se do cely vedle kluka. Divili jsme se...“

„Je tady jiný východ než věží?“

„Ano, zadní věžičkou u koníren. Je tam branka...“

„Aha! Za mnou, Aflargeo, hledej stopu...“

Běželi jsme zas po schodech dolů, Tomáš křičel rozkazy: Charry a Diana s ním, Vítek a Henryk zůstanou v pevnosti a postarají se o vězně. My jsme samozřejmě šli s Tomášem. Stopa vedla do konírny, kde chybělo šest koní; branka byla otevřena. Zatímco Tomáš běžel pro svého koně a pro ostatní, vyběhli jsme brankou a šli po stopě. Naše koně nám přivedl Charry a Diana, naskakovali jsme v běhu. Povšiml jsem si, že se přidal i Pépi Nekvinda.

„Kočky, nadjedete jim lesem! Jedou po cestě a nemají velký náskok. My jedeme za nimi! Pamatujte, nesmějí ublížit Denisovi! Aflargeo, ty se o něho postaráš. Jakmile ho uvidíš, hodíš si ho na sedlo a odjedeš s ním do bezpečí, i kdyby se bránil nebo křičel! Je to jasné?“

Odpojili jsme se a vjeli do lesa; viděl jsem, že s námi jede taky Tošio Yamanaki, ale brzy jsme jej nechali za sebou, nebyl tak skvělým jezdcem a neviděl ve tmě. Tannarr tvrdil, že slyší zepředu klapot kopyt; po chvíli jsme jej uslyšeli i my. Nevím, zda oni slyšeli nás; lidé slyší špatně a tihleti ještě hůř, protože je jistě popoháněl strach. Netrvalo dlouho a nadjeli jsme jim; bylo to v místě, kde cesta vedla hlubokým úvozem.

První se s nimi střetl Ao Harrap. Skočil totiž přímo s koně na prvního z jezdců, srazil ho a rozbil mu hlavu prackou. Tannarr strhl dalšího, já ale hledal Denise; mezitím se jim splašili koně a nastal trochu zmatek. Pořád ještě jsem neviděl chlapce; až po chvíli jsem si všiml, že jeden muž veze před sebou na koni dítě v bílé noční košilce. Zřejmě se pokoušelo vzpírat, proto se opozdil.

Teď jsem skočil já - a přesně. Chlap nestačil ani zařvat, když jsem mu drápy rozerval hrdlo a smetl ho s koně. Chlapec seskočil také a rozběhl se vzhůru do stráně; vtom jej ale dohonil jiný muž a zachytiv ho, namířil na něj revolver. V téže chvíli se na konci úvozu objevil Tomáš v čele všech.

„Hej, Baarfelte! Poruč těm svým ďáblům, ať se stáhnou!“ křičel muž. „Mířím na tvého syna! Zabiju ho, když se mě někdo dotkne!“

Tomáš měl v ruce šavli, ale byl daleko. Ani já, ani nikdo z našich jsme nebyli dost blízko. Cítil jsem pach toho muže; byl to ten, který Denise odvedl z cely.

„Tak co, Baarfelte? Zabil jsem ti ženu, můžu zabít i toho spratka! Poruč svým démonům, aby šli k čertu...“

V té chvíli se za Feldsbergem objevil tmavý stín; japonský meč zasvištěl vzduchem a usekl lumpovi ruku v zápěstí i s revolverem. Feldsberg zavyl bolestí i hrůzou; v té chvíli vyrazil Tomáš a pod ramenem svého syna Feldsberga probodl. Přísahám, Denis se ani nepohnul, když proti němu letěla otcova šavle; věděl, že zasáhne přesně. Skočil tatínkovi do náruče a chytil ho okolo krku.

Zbývali ještě dva ničemové, kteří o překot prchali k lesu a při tom stříleli jako blázni.

„Támhle utíkají!“ vykřikl Pépi Nekvinda. „Za nimi, nesmějí nás dostat!“

A skutečně se vyřítil vpřed.

Náhle pocítil bolest v boku, jako když ho bodne žhavým železem. S úžasem zjistil, že jeho kůň běží dál, zatímco jeho vlastní tělo se zcela bezdůvodně kácí dozadu. Byl to pozvolný, klidný pád; zdálo se mu, že padá zpomaleně, jako by se stal ptákem a letěl vzduchem. Pak dopadl; necítil žádnou bolest, když se to tělo dotklo země, jenom olověnou tíhu v údech, které jako by se náhle nemohly odlepit od hlíny. Zaryl prsty obou rukou do měkkého, teplého jílu; zdálo se mu, jako by skrze svoje dlaně splynul se samotnou matkou zemí, samotným počátkem života, jako by z ní čerpal sílu.

Zachvátila ho těžká únava; chtělo se mu ulehnout a spát, ale jeho silná vůle jej držela. Přivřel na chvíli oči; slyšel šumící hudbu, kapelník mával opentlenou holí a bubeník s mohutnými kníry bušil do bubnu ohlušujícími údery. Anička se točila v kole, svůdně se usmívala a vášnivě vztahovala ruce - a na ramenou jí vlál šátek rudý jako krev, šátek, který jí dal Pépi...

Pozvedl se na rukou; chtěl se posunout aspoň o kousek blíž, jen kousek k ní, soustředil všechnu sílu na tento obtížný úkol, ale nemohl se hnout. Položil tvář do hlíny, aby se zahřál jejím teplem, neboť ta tvář pomalu chladla. Naposledy zaryl prsty do hlíny - potom klesl.

Neviděl, jak se nad ním zastavil Denis Baarfelt a s údivem obrátil oči k otci. Neslyšel, jak se chlapec ptá: „Kdo to byl?“

A neslyšel ani odpověď komthura Baarfelta: „Byl to statečný muž. Chtěl bych, abys byl jako on. Pamatuj, zemřel za tebe...“

Pépi Nekvinda nebyl čítankový hrdina; byl zloděj a podvodník a netajil se tím. Ale Tomáše Baarfelta si začal vážit a kdyby slyšel to ocenění, byl by pro něho položil život znovu. Ale je mrtev. Dívka Anička z Prahy se ho niky nedočká...

Henryk Wagiera k nám dojížděl, zřejmě se rozhodl přijít pánovi na pomoc. Denis jej spatřil a radostně vykřikl; pohlédl na Dianu a Charryho, a vůbec se nebál pohladit nás po kožešině. Dokonce se zdálo, že z nás má radost.

„Rychle, rychle!“ pobízel Tomáš. „Nasedat a jedem! Čím dřív budeme odtud, tím lépe...“

„Přece nemůže takhle v košili...“ bránila Denise Diana, která ho mezitím svírala v náručí.

„Pravda,“ Tomáš otevřel sedlový vak a hodil synovi nějaké šaty. „Rychle se převleč! Pojedeš s někým na koni nebo sám?“

Denis ze sebe stáhl špinavou košili; byl vyhublý, že mu na žebrech mohli hrát jako na kytaře. Nicméně jeho tělo bylo opálené a dobře rostlé; zřejmě byl zvyklý běhat přes léto nahý po loukách kolem statku. Zatímco si oblékal vyšívanou košili, řekl:

„Pojedu sám. Jenom potřebuji koně...“

Charry zatím prohlížel koně banditů, které jsme pochytali; zalíbil se mu Feldsbergův kůň, tak ho Denisovi přivedl a teď mu zkracoval třmeny. Sotva si Denis natáhl kalhoty, vysadil ho nahoru a zeptal se: „Umíš vůbec jezdit, cvrčku?“

„Od tří let, strejdo. Tati, mohu si vzít něčí pistoli? Líbila by se mi ta Feldsbergova...“

Tomáš přistoupil k uťaté ničemově ruce, která tu bouchačku stále ještě svírala; podpatkem dupl na prsty, aby se rozevřely, pak ji očistil o trávu a podal Denisovi.

„Mimochodem, proč jsi nevystřelil na Feldsberga, když zabil matku? Říkají, že ses bál...“

Chlapec zrudl hanbou; to bylo vidět i potmě. „Ale, co si to myslíš? Já a bát se? Ale matčina pistole měla těžký a tvrdý kohoutek, já neměl sílu ho palcem natáhnout! A než se mi to podařilo, už mi ji Feldsberg sebral. Jinak jsem ho dostal!“

„Ach, proto! To mi mohlo napadnout...“ zabručel Tomáš. „Tak si dej podruhé pozor...“

Vraceli jsme se k pevnosti; tam už zatím vězňové, převlečení do civilu, shledávali svůj majetek.

„Teď dobře poslouchejte, co vám povím,“ řekl jim Tomáš. „Jak vidíte, vězení je zrušeno. Seberte se a koukejte se ztratit, než vás dostanou! Podruhé už se nedejte tak hloupě chytit!“

„Ale my jsme nevinní, pane!“ řekl redaktor Dvořák. „Ničím jsme se neprovinili; jsme uvězněni výhradně z politických důvodů!“

„Ani v politice se nesmíš dát chytit! Vemte si koně a ztraťte se! Nás nesledujte, pojedeme rychle. Obraťte se na sedláka Steina u Vídně, snad vám nějak pomůže. Hodně štěstí...“

Poraněný pacholek zatím dodýchal. Uvázali jeho mrtvé tělo přes koně, stejně jako Pépiho; Tomáš jim věnoval krátkou modlitbu a rozkaz druhému, aby mrtvé odvezl na statek a nechal pohřbít.

A pak už jsme jeli; byl nejvyšší čas, svítalo. Denis se držel co nejblíž otce, ale nikoho se nebál a zvlášť nás si zvědavě prohlížel. Jakmile se Charry přesvědčil, že chlapec se bez obtíží udrží v sedle, přestal se o něj starat.

Na cestě jsme měli jedinou zastávku, aby si koně odpočinuli; Tomáš spěchal, začínalo být světlo a on se bál případných pronásledovatelů.

„Denisi, poslouchej mne! Pošlu tě teď se strýčkem Charrym a tetou Dianou za hranice. Já se vrátím do Vídně, musím tam něco zařídit. Sejdeme se až v Benátkách. Důvěřuj jim, jsou to řádoví rytíři. Taky se neboj šelem, mluví jako lidé, určitě si budete rozumět. Tygr se jmenuje Aflargeo, leopard Tannarr, jaguár Ao Harrap. Jsou moudří jako my. Měj je rád, prosím tě!“

„Ano tati, já vím.“ řekl Denis klidně. „Já jsem věděl, že mě přijdete osvobodit. Viděl jsem to.“

„Skutečně jsi věděl, co se děje?“

„Ano; když jsem usnul, viděl jsem co děláš. Viděl jsem tetu Dianu, strýčka Charryho i ty jejich kočky. Všechny jsem vás viděl ve snu; i Japonce a ostatní...“

„Velmi zajímavé! Dobrá, o tom budeme mluvit později. Domů se už nevrátíš, pojedeme do ciziny. Na statek strýčka Charryho.“

„Já vím, i to jsem viděl. Náš dům teď mají cizí lidé. Mrzí mne to, ale vím, že nesmím být k ničemu připoután.“

„Ano, chlapče,“ Tomáš jej objal a přitiskl k sobě. „Ale jestli chceš, můžeš plakat. Vidíš, že já... Až to skončí a dostaneme se odtud, budeme už pořád spolu... slibuju ti to!“

Denis ho objal kolem krku a nacpal mu hlavu pod kabát. Pak ale zase vylezl, utřel si nos a klidně se nechal od Henryka vysadit na koně. Za celou cestu ani jednou neplakal, nestěžoval si, nemluvil o matce ani o svém věznění. Choval se téměř důstojně, lze-li něco takového říct o dítěti. A vypadal velice podobný jak Tomášovi, tak Jerzy Lasękovi; až nás to chvílemi zaráželo.

Potom jsme zase jeli; my opět v čele až do chvíle, kdy jsme zaslechli proti sobě dusot kopyt mnoha koní. Tannarr to jel oznámit Tomášovi a my vyčkávali.

„A je to tady!“ řekl Tomáš. „Pušky do rukou a do lesa! Nepřátelé!“

Zmizeli jsme v lese po obou stranách cesty; po chvíli se ukázala četa vojáků v pestrých uniformách palácové gardy. Vedli je dva důstojníci; slyšel jsem, jak Diana říká:

„Vede je von Waltenberg, toho znám! Ale jeho zástupce je Heinrich von Raune, kamarád Julietty...“

„Jindřich? K čertu...“ Tomášovi se to moc nelíbilo.

A taky právem - Heinrich jel v čele a díval se na zem; na místě, kde jsme odbočili do lesa, zarazil a něco povídal Manfredovi. Vzápětí dostali vojáci nějaký rozkaz, zastavili a připravovali si zbraně.

„Nedá se svítit,“ řekla Diana. „Budeme se bránit!“

„Nerad bych! Co vyjednávat?“

„S Manfredem? To je zbytečný, podle toho, co mi o něm řekl arcivévoda Jan Salvátor...“

„Přesto. Kvůli Jindřichovi!“

Tomáš povstal s puškou v ruce; pomalu vyšel na okraj lesa a křičel: „Hej, vy tam! Vzdejte se, jste obklíčeni!“

Nastal mezi nimi zmatek; vojáci palácové stráže zřejmě uměli všechno možné, jen ne bojovat. Na Manfredův rozkaz počali střílet, ale jejich kulky šly pánubohu do oken, už proto, že nevěděli, nač mají mířit. Tomáš zvedl pušku a párkrát vystřelil; několika vojákům srazil s hlavy vysoké čáky.

„Poslouchejte dobře! Zatím jsem mířil na čapky, ale budu střílet do hlavy! Vzdejte se, je nás tady víc a máme pušky!“

Několik nás vystřelilo do vzduchu; vojáci se srazili do kolečka a přerývaně stříleli do prázdna. Slyšeli jsme, jak je Manfred a Heinrich pobízejí.

Vtom vyjela Diana na koni dopředu, přiložila si dlaně k ústům a vykřikla: „Hej, Manfrede Waltenbergu, ty starý zbabělče! Tobě nestačilo, žes dostal výprask jednou, jdeš si pro něj znovu?“

„Ach - Diana lovkyně? Ne, jdu si pro tebe!“

„To bys musel přijít sem! Nezatahuj do naší hry vojáky; ať složí zbraně, nebo je zabijeme! Ty pojď sem, když se nebojíš!“

„To má být výzva k boji?“ smál se Waltenberg. „Ty se prý chlubíš, že umíš bojovat šavlí!“

„Před chvílí jsem zabila Grazzianiho!“

„To by dokázalo i malé dítě! Dobrá, zkusíme si to! Ale cenu si vyberu sám, když zvítězím!“

„Souhlasím! Ať je to regulérní souboj...“

„Tak přijeď se dvěma svědky doprostřed mezi naše vojska! Já tam jedu taky!“ řval Manfred.

„Charry a Tomáš,“ rozhodla Diana. „Jedem...“

„Snad to bude lepší než je zabít,“ řekl Tomáš, nasedaje na koně. „Ale vezmem si taky zbraně...“

Od vojáků vyrazili tři jezdci, tak jim naši jeli naproti. Setkali se uprostřed mezi oddíly a zvědavě si prohlíželi jeden druhého.

„Jo takhle tedy vypadáš!“ smál se Manfred. „Musím říct, tahle plavovlasá podoba se mi líbí ještě víc než japonská!“

„Jen jak se ti bude líbit, až tě zmlátím!“

„Nono! Tak předně představím svoje sekundanty: poručík Heinrich hrabě von Raune; strážmistr Rolf Ludwig. Bohužel, druhého důstojníka nemám k disposici.“

„To je v pořádku. Mými svědky jsou hrabě Charry de Guyrlayowe a kníže Tomáš Baarfelt.“

Viděla jsem, jak sebou Raune škubl a pohlédl udiveně na Tomáše; ale Manfred pokračoval: „V pořádku. Bojuje se armádními šavlemi na zemi, nebo máš jiný návrh? Chci rovnost zbraní...“

„V pořádku. Ale ať mi Jindra půjčí šavli.“

Heinrich jí ochotně podal zbraň; Diana jí na zkoušku zašvihala ve vzduchu a řekla: „Dík, Jindro. Tvůj bráška Jerzy Lasęka zabil takovou šavlí jednoho policajta moc pěkným způsobem. Škoda, že ti to neumím předvést. Ale řekni si tátovi, třeba tě to naučí...“

Heinrich se nejistě rozhlížel; viděl Baarfelta, ale bál se k němu hlásit. Manfred se pohrdavě ušklíbl:

„Ale jo, tak si s tatíčkem podejte ruce, než si podříznete krky! Jenom nezapomeň, že jsi císařský důstojník a on špinavý zrádce! Diano lovkyně, jestli jsi připravená, tak jedem!“

Pozdravili se šavlemi; potom Manfred zostra zaútočil. Byl to předstíraný útok; Diana ustoupila, ale vzápětí zaútočila sama a vyrazila mu šavli z ruky. Zaklel, ale sebral ji a znovu útočil - a za okamžik už zase ležela šavle v trávě.

„Tak co? Budeš to pořádně držet, nebo ne?“

„Jen počkej!“ zavrčel; tentokrát se jí nepodařilo připravit jej o šavli, tak mu aspoň při střetnutí nastavila nohu a on se zaryl nosem do země.

„Já myslela, že budeme bojovat, ne se válet!“

Manfred byl bez sebe vzteky; několikrát ještě zaútočil, ale pak byl nucen uznat, že Diana si s ním jenom hraje jako s děckem.

„A ty bys chtěl vést vojsko? Vždyť to držíš jako kus klacku!“ posmívala se mu. „Na tebe stačím holýma rukama!“ odhodila od sebe šavli. Manfred už byl zlostí skoro nepříčetný.

Vyřítil se na ni, hotov rozseknout ji třeba vejpůl; Diana jej však chytila za ruku se šavlí, zakroutila mu s ní a donutila ho pustit zbraň; pak jej ukázkově přehodila přes rameno na zem, jen to zadunělo. Pokusil se vstát, ale opět jej uchopila a dalším šikovným chvatem poslala na zem. Způsobila mu několik modřin a boulí a zmlátila ho jako psa; až konečně zůstal ležet a jen chraplavě oddychoval.

„Tak co bude? Neválej se tady, vstávej, končíme!“ A když dost rychle nevstával, postavila ho na nohy sama. „Prohráls, hrdino!“

Manfred koulel očima a občas se zle šklebil, ale nemohl nic dělat. Tomáš Baarfelt přistoupil k němu a řekl:

„Teď poslouchejte moje podmínky! Žádám, aby vojáci zůstali na místě a nic nedělali po dobu nejméně dvou hodin. Zatím můžete jet k Heidenfortu podívat se, co z něho zůstalo. V žádném případě však nesmíte rušit náš odjezd!“

„A když to uděláme?“ zavrčel Manfred.

„V tom případě všechny postřílíme. Máme tady dost ručnic, abychom to dokázali. Vyberte si!“

„Tisíc ďáblů! Dobrá, dělejte si, co chcete! Ale pamatujte si, že vaše jednání nebude příznivě posuzováno ve Vídni!“

„Ani o to moc nestojím. Mohu-li vám něco poradit, Manfrede, poslouchejte raději moje rady než příkazy jiných; a dožijete se mnoha šťastných a úspěšných let...“

„Kašlu na vaše rady! Uznávám, že jste silnější, to by snad mohlo stačit! Jdeme, von Raune; ať vás všechny vezme čert!“

Diana zatím nasedla na koně, taky Manfred se vrátil ke koni a chystal se nasednout; vtom zaslechla výkřik Heinricha von Raune: „Pozor! Diano...“

Zprudka se otočila; ve stejném okamžiku se otočil i Manfred. V ruce svíral vojenskou pistoli, ale než stačil vystřelit, Diana se vrhla stranou a k zemi. Skoro současně zasvištěla vzduchem její dýka a zabodla se mu do prsou. Manfred pustil pistoli a skácel se do trávy. Všichni se k němu seběhli - Diana první.

Manfred křivil tvář bolestí, přesto řekl až mrazivě klidně: „Tak jsi to vyhrála... Diano lovkyně! Neměl jsem to zkoušet... Jsi doopravdy lepší! Škoda...“

„Nechtěla jsem tě zabít! Proč jsi to udělal?“

„Pcha! Ať se propadnu... Chtěl jsem vyhrát! Tak se tady měj, kamarádko.“ pozvedl se trochu a zachrčel: „Aspoň mi podej ruku!“

Sevřel její dlaň křečovitě, jako bolestí; držel se jí celou tu chvíli, než jeho pohled zeskelněl a ta ruka ztratila vládu. Ještě něco zašeptal; nerozuměli mu, jenom Dianě se zdálo, že slyší: „Měl jsem... tě rád...“ Ale nebyla si jistá; třeba se Manfred Waltenberg loučil s tímto světem jen nějakou kletbou.

„Tak,“ řekl Tomáš, když si Diana vzala svou dýku a poodstoupila od Manfreda. „Lituji, Jindřichu, že jsme ho museli zabít. Teď jsi velitelem ty; prosím tě, aby ses zařídil podle mých rad!“

Heinricha smrt jeho velitele trochu zhrozila; nerozhodně se díval z jednoho na druhého. Pak se rozhodl dát příkazy Ludwigovi. Strážmistr byl už nemladý a leccos zažil; když dostal příkaz, aby složili zbraně a zůstali bez činnosti na místě, řekl: „Provedu!“, zasalutoval a odjel k vojákům. Ti vyslechli jeho rozkazy s nadšením; spadl jim zřejmě kámen se srdce, neboť se obávali, že budou muset skutečně bojovat.

Heinrich otálel; ohlížel se po vojácích, pak po nás, nevěděl ale, co dělat. Tomáš se rozjel k vojákům a oznámil strážmistrovi: „Pro jistotu si ponechám poručíka von Raune jako rukojmí. Až do jeho návratu velíte vy, strážmistře!“

„Ano, pane plukovníku...“

„Jak víš, že jsem býval plukovníkem?“ zarazil se Tomáš.

„Sloužil jsem pod Vaší Excelencí, jako nováček! Vy se už asi nepamatujete, ale já si dobře pamatuji plukovníka Baarfelta!“

„Výtečně strážmistře, děkuji ti! Tak hoši, zapíchněte flinty do trávy a dejte si pauzu! Když se nebudete hrnout do boje, zaručeně vyhrajete, to je osvědčená zásada. Mějte se...“

A rozjel se zpátky k nám. „Jindřichu, pojedeš se mnou! Vojáci to už vědí. Pojedeme do Vídně...“

„Ale pane, já nemohu... nemám rozkaz!“

„To vyřídím sám. Když ti někdo něco řekne, odvolej se na příkaz knížete Baarfelta. Nikdo v zemi se neodváží neuposlechnout moje příkazy!“

„Waltenberg se odvážil...“

„Proto také už nežije.“ řekl Tomáš a pobídl koně.

Jindřich se zařadil k němu a společně se vraceli k ostatním; hlavně Denis si nového příchozího zvědavě prohlížel.

„Přivedl jsem ti ukázat bratra,“ řekl Tomáš. „Pořád jsi se chtěl s některým seznámit, tak prosím: pan Jindřich, vikomt von Raune - nebo už hrabě?“

Heinrich něco nezřetelně zavrčel; zato Denis mu podal ruku a řekl radostně: „Jsem rád, že tě poznávám, Jindro! Vypadá trochu jinak než Jerzy, viď, tatínku?“

„Ano, některé rysy má po matce,“ připustil Tomáš. Byla to pravda, oproti Jerzymu či Juliettě vypadal Jindřich v obličeji trochu plnější a jeho rysy byly měkčí než tvrdá tvář ostatních Baarfeltů. Jerzy Lasęka vypadal jako vlk, Denis jako lišče; von Raune připomínal spíš hlídacího psa, v podstatě dobráckého, ale schopného se neúnavně rvát za svoji věc.

Raune mlčel; až když jsme vyjeli, obrátil se na Tomáše: „Byl bych Vám vděčen, pane, kdybyste mne ušetřil nechutných přirovnání k Vaší osobě! Pokud se dopuštěním Božím stalo, že Váš obličej trochu připomíná můj, není to důvod, abyste urážel moje rodiče míněním, že jsem Vaším synem!“

„Ale!“ zasmál se Tomáš. „Jenže já nikoho neurážím; já vím zcela jistě, že jsi můj syn! Ostatně kdybys znal svoji matku před dvaceti lety, nebylo by ti divné, že jsem po ní zatoužil...“

Jindřich se pokusil otočit k němu čelem, aniž dal tento úmysl najevo koni; takže se zakymácel a málem se svalil pod kopyta.

„Pane! Urážku mé matky můžete smýt jenom vlastní krví! Vyzývám vás k souboji, pane!“

„Nekřič a nerozčiluj se!“ doporučil mu Tomáš. „Poprvé vidím člověka, který Baarfeltovskou krev považuje za urážku. Až budeš trochu starší, pochopíš, že jsi mi křivdil. A co se týče souboje: muž je na světě proto, aby plodil děti, ne aby je zabíjel. To bys mohl vědět!“

„Vy se vskutku domníváte, že máte právo svést každou ženu, kterou uvidíte? A co horšího, plodit děti, kde se vám zlíbí? A ještě jim to připomínat?“

„Ano - ovšem, že mám právo.“

„To bych rád věděl, jaké!“

„Právo silnějšího. Byl jsem vybrán ženami, které si mne zvolily za milence. To pochopíš, až budeš starší. Možná proto, že mne považovaly za lepšího, než jsou ostatní muži.“

„Jste netvor, pane! Vy neuznáváte žádnou morálku, nemáte cit, nemáte úctu k zákonům...“

„Nemám; proč taky? Vaše zákony pro mne nikdy neudělaly nic dobrého. Kdybych se domáhal svého práva pomocí zákona, nedožil by se můj syn, tvůj malý bratříček Denis dnešního dne. Proto jsem použil svého práva vykonat spravedlnost násilím.“

„Právo! Jaké máte právo?“

„Právo muže, chlapče. Vůle každého člověka je posvátná a on je povinen ji prosadit, cítí-li, že je v právu. Jaké právo měli oni, aby vraždili a loupili? Ublížili mi a já je trestám. Je to boj síly proti síle - a já jsem silnější.“

„Vaše filozofie je zvrhlá, pane! Dovolte, abych vám řekl, že jste ničema! Co na to řeknete?“

„Abys mi konečně přestal vykat. Nesluší se to jednak vůbec a zvláště ne vůči svému stvořiteli.“

„Tak se neodpovídá na urážku!“

„Tys mne také neurazil, chlapče. Pouze jsi konstatoval, že jsem ničema. To jsem nikdy nepopíral. Kromě toho jsem také vrah, lupič a podvodník. Dnes v noci jsem několik lidí zabil, vyloupil trezory pana Stauffelmanna a podvedl strážného na prokuratuře tím, že jsem se vydával za jeho přítele. Stačí ti to?“

„A ještě se chlubíte svými hnusnými zločiny?“

„Nechlubím se; vím o nich. Zatímco křišťálově čistý Jindřich von Raune nemá na svědomí nic; jenom se před chvílí chtěl dopustit otcovraždy, samozřejmě v mezích zákona a slušnosti. Jistě je mnohem lepší Manfred von Waltenberg, který chtěl odzadu zabít ženu, která jej porazila. Ostatně, Diana by ti měla poděkovat za záchranu života.“

„To byla má povinnost. Nemohl jsem připustit, aby se někomu stala křivda.“

„Ve tvých letech jsem si také myslel, že nemohu připustit nespravedlnost. Později jsem poznal, že síly zla jsou silnější než já; a v boji proti nim musím použít jakoukoliv zbraň. Přeju ti, abys to nikdy nepoznal, chlapče.“

„Vidím, že zadostiučinění se mi od vás nedostane!“

„Ne; proč taky? Nechtěl bych ti ublížit a taky nechci, abys ty ublížil mně. Vybojoval jsem řadu soubojů, ale vždycky s lidmi, kteří si zasloužili smrt. A taky ji dostali. Líbíš se mi, chlapče. Dokonce bych ti chtěl i pomoci - ale ty moji pomoc asi nebudeš potřebovat.“

„I kdybych ji potřeboval, nepřijal bych ji od člověka, jako jste vy. Jste škůdcem celé země!“

„Jaké země? Ta země patří mně, hochu! Moji předkové, lidé tvojí krve tady vládli, když ještě Habsburkové olupovali pocestné na švýcarských stezkách. Nemluv mi o státu! Dokud si může jeden muž dovolit říct, že mu patří polovina Evropy, tehdy si může druhý klidně vzít, co zase on považuje za svůj majetek a své právo!“

Jindřich zbledl; pohlédl na Baarfelta s tichou hrůzou a potom zakoktal: „Vy... se opovažujete mluvit takhle... o panovníkovi?“

„Proč ne? Je to člověk jako ty a já. Nevidím důvodu, proč bych neměl říct, co si myslím. Ostatně, za chvíli s ním budu mluvit; a to, co povídám tobě, klidně řeknu i jemu. On ublížil mně tím, že schválil vraždu mé ženy a únos mého syna. Já jemu neublížil; aspoň ne tak moc...“

„Císař že by... to není možné! To je lež!“

„Snad sis mohl všimnout, že pravdu říkám často a nepříjemnou; ale lžu jen velice zřídka. To největší umění diplomacie je říkat pravdu. Ano, císař František Josef mi ublížil; a já jdu do Vídně, abych jej potrestal za jeho špatnost.“

„Neuvěřitelné!“ vydechl Jindřich. „Vy chcete zabít císaře? Chcete se dopustit...“

„Ne, nezabiju ho. Je to už starý muž a býval mým přítelem v dobách, kdy ses ty narodil. Jenom mu povím pravdu. To bude zlý trest; hroznější, než kdybych jej zabil.“

„Vy si myslíte, že se nikdy nesetkáte s jakýmkoliv odporem?“

„Vidím, že ano; například v tobě. Pořád ještě jsi mi nepřestal vykat; to se přece nesluší!“

„Čert vem vykání! Tak jak ti tedy mám říkat? Snad ke všemu ještě nechceš, abych ti říkal otče?“

„Slušnost by to žádala; ale pro začátek se spokojím tím, že mi budeš říkat Tomáši.“

„Ano, Tomáši!“ řekl Jindřich posupně a zahalil se v důstojné mlčení. Tak jsme dojeli až na statek, kde jsme si vzali koně.

„Tady se rozejdeme,“ řekl Tomáš. „Já a Jindřich jedeme do Vídně, vy vyrazíte okamžitě k hranicím. Automobilem budete v Šoproni dřív, než bude vyhlášeno pátrání. V Uhrách není třeba spěchat, ani se nikde zbytečně nezdržujte. Sejdeme se v Benátkách; já už si vás tam najdu.“

Rozloučil se s námi se všemi, nejdéle s Denisem. Potom jsme nasedli do auta a vyjeli.

„A co my? Jaké příkazy máš teď pro mne?“ tázal se Jindřich von Raune Baarfelta.

„Teď půjdu ztrestat Alfréda Stauffelmanna, bývalého přítele, muže, který dal zabít mou ženu a chtěl dát zavraždit i mne několika sprostými zločinci, které si na to najal. Zabiju ho.“

„Tedy další vražda. Jak, dýkou nebo pistolí?“

„Vizitkou, chlapče. Touto.“ Tomáš vytáhl z kapsy u vesty lístek papíru a ukázal mu ho. Nebylo na něm nic, jenom do papíru vtlačený osmihrotý kříž. Jindřich nevěřícně potřásl hlavou.

Chvíli šli do města pěšky, potom potkali nájemnou drožku a kočí je ochotně zavezl k Berlingovu bytu, kde se Tomáš převlékl z už trochu ušpiněného cestovního oděvu do zcela nového černého obleku včetně cylindru a vycházkové hole. Pak si vzal další drožku a dal se dovézt před budovu nejvyšší prokuratury. Bylo čtvrt na deset a prokuratura pracovala od devíti, tudíž už tam úředníci zajisté byli. Tomáš se otázal vrátného, je-li přítomen Stauffelmann.

„Zanesete mu ode mne lístek.“ řekl a doložil své přání mincí. Z kapsy vytáhl plnicí pero zvláštní konstrukce a napsal na vizitku tak, aby to Jindřich viděl:

„Zvítězil jsem. Mám Denise. Waltenberg, Feldsberg a Grazziani jsou mrtví. Jdu k císaři. T.“

„Zajistěte, prosím, aby tento lístek dostal pan Stauffelmann do pěti minut!“ řekl Tomáš vrátnému.

„Ano, pane. Mám čekat na odpověď?“

„Není třeba.“

Tomáš zaklepal holí na stěnu drožky. „Jeďte na druhou stranu paláce a zastavte za rohem. Tam čekejte!“

Stáli tam a čekali; Tomáš vytáhl z kapsy hodinky a sledoval je. Ubíhaly minuty; třetí, čtvrtá, potom pátá. Ke konci páté minuty se někde v budově ozval výstřel z pistole.

„Konec,“ řekl Tomáš. „Kočí - do Schönbrunnu!“

Jindřich byl bledý jako křída. „On... se zastřelil?“ zeptal se chvějícími se rty.

„Ano. Pochopil, že je konec.“

„Proč?“

„Císař neodpouští porážku. Prohrál a mně se pomstít nemůže. Proto by zničil Stauffelmanna. Musel buď zemřít, nebo podstoupit hanbu a ponížení. Vybral si to lepší.“

„Jsi strašný člověk, otče!“ řekl Jindřich.

Tomáš pokrčil rameny. „Musíme se rozejít. Kdybych tě vzal s sebou k němu, nebylo by to pro tebe dobré.“

Přes tuto jasnou výzvu Jindřich zaváhal. „Otče,“ oslovil Baarfelta po chvíli. „Hněváš se na mne velmi?“

„Nikdy se nehněvám - zvlášť ne na tebe.“

„Dokážeš všechno, co chceš? Všechno na světě?“

„Všechno dokáže jenom Bůh.“

„Přesto. Kdybys dokázal jednu věc, děkoval bych ti do konce svých dnů...“

„Jakou věc?“

„Letos na jaře jsem... nevím, jak to říct. Zkrátka, znáš rodinu hrabat Waldstein-Lammiérových?“

„Ano, ovšem.“

„Mají dceru Hilbertu... je jí sedmnáct.“

„Ano, velmi pěkná. Líbí se ti?“

„Líbila se mi, chceš-li to tak říct. Máš něco proti tomu?“

„Ne, souhlasím s tvojí volbou. Pokud máš obavy, mohu ti zaručit, že to není má dcera, protože její matka byla už tehdy velmi ošklivá; a pokud vím, léty nijak nezkrásněla.“

„Nemusíš se snad všemu posmívat!“ vybuchl Jindřich.

„Nono! Tak co ti brání v té tvé lásce?“

„Plukovník Werner von Remchingen. Starý hrabě odmítl moji žádost o její ruku, naopak zaslíbil dívku tomu starému opičákovi! Ale já vím, co se za tím skrývá; je to úplně jasné!“

„Mně taky. Starý Waldstein-Lammiére už zase nemá na zaplacení svých dluhů. A protože Remchingen má značné jmění, rozhodl se prodat mu dceru jako kus nábytku. To je mu docela podobné.“

„Bez žertů, prosil bych! Berta je... nemohu bez ní žít. Chtěl jsem... vyzvat Remchingena. Ale on bohužel... nejsem si jist...“

„Je lepší šermíř? Ach Bože; a to jsi chtěl vyzvat mne! Co tedy mám dělat s tvým případem; co si představuješ?“

„Dokázal bys způsobit, abych dostal Bertu? Mám samozřejmě v úmyslu se s ní řádně oženit...“

„Ano.“

„Skutečně?“ Jindřich přímo nadskočil a tvář se mu rozzářila. „Kdy? Za jak dlouho?“

„Za půl hodiny.“

„To je zas nějaký hloupý vtip! To není možné, žertuješ!“

„Nežertuji. Dokážu to, ale budu muset obětovat život člověka, kterého jsem využíval. Lituji; musím ti ukázat, jak špinavé jsou prostředky, které používám. Souhlasíš?“

„Mám snad nějakou jinou možnost?“

„Nemáš. Mohl bych samozřejmě nasadit i jiné možnosti; nechci ale ztrácet víc času, než tu půlhodinu. Kočí, do kavárny Apollo!“

„V kavárně Apollo jistě žádný z nich nebude!“

„To ne. Ale zato je tam moderní vynález, který tady v poslední době zavedli. Telefon.“

„To vím; a ty to chceš vyřídit po telefonu?“

„A co má být?“

Kavárna Apollo byla v tuto dobu pustá; ospalý číšník rovnal ubrusy, pikolík zametal lokál. Baarfelt přistoupil k číšníkovi a požádal, aby si směl zavolat telefonem. Protože doplnil žádost menším obnosem a pan šéf nebyl ještě vzhůru, zavedl ho číšník do kanceláře a taktně odešel.

Tomáš chvíli hledal v telefonním seznamu, který v té době obsahoval sotva deset stránek velkého písma; avšak oba lidé, s nimiž hodlal hovořit, v něm byli obsaženi. Plukovník von Remchingen pracoval na ministerstvu války; služba tam Tomáše ochotně přepojila. Tomáš si stiskl nos, čímž změnil hlas a když dostal plukovníka, řekl:

„Tady von Degenfeld, tajemník protišpionážního oddělení c.k. Ministerstva vnitra. Pane plukovníku, znáte jméno Baarfelt?“

„Ano, zajisté... ale nevím, co s ním má být. Pokud vím, byl snad zabit, nebo co...“

„Nemýlíte se. Ale v souvislosti s vyšetřováním toho případu se vyskytly jisté okolnosti. Mimo jiné se v tom případu motá jakýsi Jens Lungger. Víte něco o tom člověku?“

V plukovníkově hlase zazněl strach: „Ne, nevím...“

„Tento Lungger, který je mezinárodním dobrodruhem a špiónem, prodal Baarfeltovi plány nějakých vojenských zařízení; a tvrdí, že je koupil od vás, pane plukovníku. Dokonce předložil doklady. Kromě toho nám nabídl seznam částek, které jste během posledních deseti let od něho dostal. Co o tom víte, plukovníku?“ Baarfeltův hlas zněl ledově a nemilosrdně jako trouby posledního soudu.

„Já... já... netušil jsem, že to je pro toho Baarfelta! Chápejte, celý případ je zamotaný a...“

„Rád věřím. Doufám, že se brzy rozmotá, až vás zatkneme. Pane plukovníku, v jedenáct hodin vás navštíví dva důstojníci, kteří si dovolí vás zatknout. Doufám víte, co je důstojnická čest?“

„Ano pane...“ zachroptěl plukovník. „Chápu. Jsem připraven... Bože můj... ano, jsem připraven...“

„Sbohem, plukovníku. Děkuji vám...“

Ve sluchátku to klaplo; Tomáš položil svoje sluchátko a řekl normálním hlasem: „Plukovník von Remchingen se už určitě neožení s tvojí vyvolenou.“

„Dobrý Bože!“ vydechl Jindřich. „Tys ho donutil se zabít!“

„Ano. Jinak se to nedalo.“

„Zabil jsi člověka, který pro tebe pracoval!“

„Ano. Jeho informace už začínaly být příliš drahé. Jsou lidé, kteří prodávají svoje znalosti mnohem levněji. Kromě toho, byl to nepříjemný svědek. A jak jsi správně podotkl, ničema.“

„Dobře - ale rozhodně nedovolím, abys ublížil také hraběti Waldstein-Lammiérovi!“

„To nemám v úmyslu. Už proto ne, že by tvá Berta musela čekat se svatbou, až uplyne zákonná doba smutku. Kromě toho Waldstein je můj přítel a příbuzný; jedním z mých předků byl též onen Albrecht z Valdštejna, který se chtěl stát českým králem. To jen abys věděl, jak ušlechtilá krev ti koluje v žilách. Ten rod pochází taky od jeho příbuzných. Copak bych to mohl udělat?“

„Co tedy udělat chceš?“

„Dobře poslouchej!“

Tentokrát to trvalo déle; hrabě doposud neráčil vstát z lůžka a komorník, který v jeho paláci ve Vídni obsluhoval telefon, neměl snahu ho budit. Tomáš dosáhl svého, když prohlásil, že jde o peníze a představil se. Potom se hrabě dostavil kupodivu až příliš čiperně.

„Dobré jitro, Ervíne,“ pozdravil Tomáš. „Zdá se nejsi rád, že slyšíš starého kamaráda! Jak se ti daří? Slyšel jsem, že potřebuješ peníze!“

„Ach Tomáši, kdo ti to řekl? Ovšem, že nemám peněz nazbyt, to ostatně víš...“

„Představ si, já taky ne! A naléhavě sháním nějakou menší sumu; tak jsem si vzpomněl na tebe! Víš, co kdyby ses pokusil vrátit mi alespoň několik desítek tisíc z toho, co jsem ti půjčil?“

Zdálo se, že hrabě leknutím ukousne šňůru od sluchátka. Možnost, že by Baarfelt mohl chtít zpátky své pohledávky, jej přímo zdrtila tak, že chvíli koktal něco nesrozumitelného.

„No ne, samozřejmě tě nechci nutit, to by ke starému příteli nebylo hezké! Budu si zřejmě muset vzít peníze jinde, víš...“

„A... ano; to bude asi nejlepší...“

„Zrovna včera jsem narazil na mladého vikomta von Raune... Jindřicha, znáš ho přece? Myslím, že bych si ty peníze mohl vypůjčit od něho. Ale bohužel, budu mu asi muset dát nějakou protihodnotu.“

Jindřich stiskl Tomášovi ruku a chtěl protestovat, ale Tomáš jej mávnutím ruky odsunul.

„Ano, protihodnotu... budu mu asi muset prodat nějaké cenné papíry. A jako z udělání nemám nic, než tvoje směnky! Ano, skutečně! No, mám jich tak asi za pět set tisíc... to víš, za ta léta se nashromáždí... Mladý Raune je hezký, příjemný a milý chlapec, mrzí mne, že ho tím okradu, ale co se dá dělat? Třeba najdeš možnost, jak mu ty peníze šikovně vrátit... i kdybys měl sáhnout na věno své krásné dceři, že? Tak pamatuj si, Ervíne, od teďka dlužíš mladému von Raunovi půl miliónu. Těším se na další příjemné shledání. Tvůj služebník...“

Sotva Baarfelt položil telefon, Jindřich se na něj přímo vrhl: „Ale já nemám půl miliónu!“

„Já ano. Ostatně, směnky pana hraběte jsou zcela bezcenné kusy papíru. Nanejvýš bych ho mohl dát zavřít pro dluhy, kdybych je předvedl soudu. Nikdy jsem ostatně nepředpokládal, že bych od něho mohl dostat jediný groš. Doufám, že tobě to půjde líp.“

„Ale já od něj taky nechci žádné peníze!“

„Tak chtěj něco jiného. Nemá zřejmě jinou možnost, než provdat za tebe svou dceru. Kdyby na to nechtěl dost rychle přijít, tak ho trochu přitlač ke zdi. Pohroz mu, že mi dáš vědět, třeba. To ho zaručeně vyděsí, až se mu zpotí pleš. Pokud bys neměl schopnosti k diplomatickému jednání, obrať se na svou sestru Juliettu, ta má rozumu za čtyři!“

„Ano, to už dokážu, myslím... Teď zbývá jenom aby uvěřil, že mám ty směnky!“

„Ano, to je moudré. Pošlu ti je poštou, samozřejmě s sebou nenosím zbytečné papíry. Ostatně, von Remchingen bude z cesty a doufám, že Ervín nepadne tak rychle na jiného bohatého ženicha. Přeju ti všechno nejlepší i s tvojí ženou; a doporučuji ukládat kapitál výhodněji, než jsem to dělal já. Nebýt tebe, přišel bych zbytečně o půl miliónu.“

Jindřich uchopil Tomáše za ruku a políbil mu ji dřív, než tomu Baarfelt mohl zabránit.

„Ale chlapče, ty tvoje způsoby! Napřed mne chce zabít, potom mi zas líbá ruku! Chovej se přece trochu důstojněji!“

„Jsem šťastný, tatínku! Založil jsi moje štěstí!“

„No, tolik toho zas nebylo. Ostatně, když mluvíš o štěstí; napadá mě, že by pro hraběte Waldstein-Lammiére byl přijatelnější nadporučík než poručík. Měli by tě povýšit, Jindřichu...“

„To sotva - po téhle operaci...“

„Proč? Uvolnilo se místo kapitána gardy. Mohl bys lehce přijít k šarži.“

„Leda bys to zařídil nějakými machinacemi!“

„Ano, to mám právě na mysli.“

„Jak bys to zase mohl udělat?“

„Jednoduše; řeknu to císaři.“

„Tebe poslechne i císař?“

„Když mu to řeknu dostatečně jemně, tak ano. Ty nemusíš dělat nic jiného, než lehnout si v některém pokoji tohoto hotelu na kanape a spát, dokud tě někdo neprobudí.“

„To není možné! Kromě toho, jak bych mohl spát, když se rozhoduje o osudu říše?“

„To zařídím. Jenom pojď se mnou.“

Vyšli a Tomáš se obrátil na číšníka. „Tento pán, vikomt von Raune, je poněkud unaven a není mu dobře. Mohl by si odpočinout v některém pokoji...“

„Samozřejmě,“ řekl číšník, když si prohlédl bankovku, kterou mu Tomáš taktně vložil do ruky. „Jak si Vaše Výsost přeje. Zajisté tak brzy ráno...“

Tomáš zakašlal a číšník usoudil, že se pánovi jeho řeči nelíbí; uklonil se a odvedl je do poschodí, kde jim otevřel jeden z pokojů.

„Rozloučíme se, synku; možná se už nikdy neuvidíme. Budeš muset používat svého vlastního mozku... ale ty to budeš umět, nebojím se. Už proto, že ses uměl spojit se správnými přáteli. Drž se Julietty, je chytřejší než ty a má smysl pro splétání intrik. To je ve společnosti důležitější než plná peněženka. Já odejdu; musím. Teď už bude všechno záležet jen na tobě.“

„Škoda. Jsi veliký muž, otče!“

Tomáš jej objal a políbil. „Teď si lehni - sem, na postel.“

Pohladil jej po vlasech a po čele. „Spi! Spi, dokud tě někdo nevzbudí...“

Chvíli mu třel spánky. „Bolí tě něco?“

„Trochu hlava.“

Tomáš se jej znovu dotkl. „Už nebolí. Spi!“

Chvíli ještě hleděl na syna, potom vyšel ven a sešel dolů. „Pán bude spát asi do šesti hodin do večera. Když si pro něj nikdo nepřijde, potom jej vzbuďte. Další rozkazy už vám dá sám.“

„Jak si přejete, pane. Ještě nějaké přání?“

„Dejte mi... sklenici vody!“

„Vody, pane?“

„Ano. Čisté vody.“

Číšník přinesl sklenici a udiveně zíral, jak ji Tomáš vypil. Potom mu podal minci.

„Ale pane... to je přece zlaťák!“

„Vím. Jsou dny, kdy si mohu dovolit zaplatit za vodu jako za víno. Děkuji vám - a sbohem...“

Překvapený číšník se nestačil klanět; Tomáš vyšel ven skoro shrbeně, jako by na něj dolehla nějaká strašlivá tíha...

Císařství

Za hodinu na to byl už Tomáš v Schönbrunnu; vcházelo sem teď mnoho lidí, takže si jej nikdo nepovšiml, když vstoupil do přízemí; ostatně šel tak, jako by tu byl každý den. Vyznal se dokonale v tajných chodbách zámku a tak do nich vstoupil jednou starou skříní a zamířil k pokojům korunního prince Rudolfa.

Nikdo se mu nepostavil do cesty; až v předpokoji prince se starý komorník zarazil v půli pohybu a vyděšeně zíral, když jej spatřil.

„Klid,“ řekl mu Tomáš. „Jdu k princi...“

„Vaše Výsost... jste to přece vy, pane?“

„No ovšem, snad mne poznáváš i bez vousů! Jdu k Rudolfovi; nemusíš mne ohlašovat, děkuji ti...“

Salónek, do kterého vstoupil, byl zařízen pro potřeby mladého muže dost zvláštně, spíš žensky. Byl přecpán všelijakými tretkami a ozdobami, zrcadly, porcelánem, dečkami a polštáři; na pohovce ležel štíhlý mladík v brokátovém županu, s pečlivě načesanými vlasy a pěstěnými vousy - četl nějakou knihu. Když slyšel Tomáše, zvedl na chvíli oči; poznal svého hosta, rázně pustil knihu, vyskočil a hleděl na něj se směsicí radosti a strachu.

„Buď zdráv, Rudolfe!“ řekl Tomáš.

„Jsi to ty?“ vykřikl mladík nadšeně. „Myslel jsem, že už nikdy nepřijdeš! Říkali, že jsi mrtev!“

„Tomu jsi věřil? Ano, měl jsem být mrtev; ale to by museli být lepší než já! Ženu mi zabili, to ano; a můj syn byl zavřen ve vězení, ale už ho zase mám...“

„Cože, zavřen ve vězení? To přece nemohli udělat bandité jako tu vraždu! Co se stalo?“

„Nebyli to bandité, Rudolfe. Byli to státní úředníci. Vojáci, policisté, diplomaté...“

„Naši lidé? Jak to mohl otec dopustit?“

„Půjdu se ho za chvíli zeptat. Teď bych rád promluvil s tebou. Přicházím se rozloučit, Rudolfe. Lituji, ale odcházím.“

„Odcházíš? Kam a proč?“

„Nemohu tady už žít. Právě před chvílí jsem způsobil smrt několika lidem. To mi stát nemůže odpustit, byli to jeho úředníci, třeba prokurátor Stauffelmann. Byli to oni, kdo způsobili moje neštěstí...“

„Ale já přece chci, abys zůstal! Myslel jsem, že budeš opět se mnou, že mě budeš učit! Že budeš zase mým vychovatelem... nebo rádcem, namísto všech těch...“

„Rád bych, ale to nemohu nařídit.“

„Ale já ano! Jsem korunní princ, moje slovo tady něco platí! Budu žádat, aby mi tě nechali!“

„Tvoje slovo tady platí starého čerta. Nejsi ničím, milý princi - až budeš císařem, budeš moci něco ovlivnit. Teď ne.“

Mladík zrudl jako pivoňka. „Slíbil jsi, Tomáši, že mne povedeš! Že mne naučíš žít a vládnout! A teď odcházíš, aniž bys splnil své slovo! To není ani hezké, ani důstojné říšského knížete!“

„Obávám se, že už nejsem říšský kníže. Už mi na území říše nepatří ani píď půdy, ani jediný zlaťák. Odcházím se vším, co mi patří. Dokonce za pár dní nebudu poddaný Jeho Veličenstva.“

„To je zrada, Tomáši! Zradil jsi mne - a já ti tolik věřil! Jak se mi můžeš podívat do očí?“

„Mohu. Přicházím k tobě, abych ti to řekl. To je poslední, co pro tebe mohu udělat. Řeknou ti, že jsem se dopustil zločinu; že jsem zradil císaře a svoji vlast. Můžou ti namluvit cokoliv. Já však pouze prchám, abych zachránil svůj život.“

„Tvůj život? Jednou jsi řekl, že tvůj život patří tvé vlasti! Zemi, které budu vládnout!“

„Z toho mne už vyléčili. Vyhánějí mne, chlapče. Už nemám, proč bych bojoval za Rakouskou říši!“

„A co já? Slíbil jsi mi, že mne učiníš největším panovníkem v dějinách Habsburského rodu!“

„Slíbil. A byl bych to dodržel.“

„To není odpověď hodná Tomáše Baarfelta! Řekni: dodržím to! Potom poznám tvoji řeč!“

„Když jsi byl malý, věřil jsem, že to dokážu. Sliboval jsem ti šťastnou zemi, která tě bude milovat. Dnes přestávám věřit, že bych to byl schopen dokázat. Snad mohu slíbit, že staneš-li se někdy panovníkem, přijdu a pomohu ti. Budeš-li mne ještě vůbec u sebe chtít...“

„Nezapomněl jsem na tebe, přes všechny jejich řeči! Věřil jsem ti, čekal jsem na tebe! Potřebuji se opřít o tvoji sílu, tvoji odvahu... Potřebuju tě, víš?“

Tomáš si otřel dlaní čelo. „Tak slabý...“ zašeptal. „Proč jenom jsi tak slabý...“

„To říkají všichni! Slabý... čemu tak říkají? Radí mi, abych si vzal příklad ze silných Habsburků. Například svého otce...“

Tomáš pohrdlivě stáhl rty. „Ano, on je silný; možná dost i na to, co mu povím. Rudolfe, pamatuj si, nejen jako panovník, ale jako člověk musíš prosadit svou vůli. Musíš se bít za svoje právo, musíš vnutit všem své záměry. Budeš to muset udělat bez ohledu na to, zda se budeš... bát či ostýchat. Já vím, měl bych být s tebou, naučit tě... ale vyhnali mne, odmítli moje služby. Nemohu být s tebou... Musím!“

Rudolf odmítavě vrtěl hlavou.

„Dobrá, ještě jednou ti něco slíbím. Až se staneš panovníkem, dáš mi zprávu. Jan Salvátor ti řekne, jak to udělat. Nebude-li tu Jan Salvátor, potom... inu, dozvím se to. V den tvé korunovace přijdu a budu s tebou, dokud tu budu mít co dělat. Chceš?“

„Ano! Ano! Děkuji ti - to je nejvíc, co jsem mohl očekávat. Děkuji, Tomáši; jsi můj jediný doopravdovský přítel. Jediný, komu můžu věřit...“

„Teď budeš muset věřit jen sobě. Bude-li něco skutečně třeba, budeš tady mít Jana Salvátora. I když on...“

„On tady nechce být. Chce odejít, chce odvrhnout příbuzenství s Habsburky. Vím to, říká se to všude. Odejde pryč, já vím...“

„Až odejde, pošlu ti někoho jiného. Uklidni se, můj princi. Všechno je v nejlepším pořádku...“

„Není to v pořádku, Tomáši. Tak si přece sedni!“

Tomáš skutečně usedl. Rudolf si zapálil doutník, nalil sobě i Tomášovi víno a vyprávěl, nervózně rozkládaje jemnýma rukama: „Mám takovou... neurčitou obavu, víš? Mám veliké plány s monarchií, chci z ní udělat skutečně moderní stát, průmyslový, dobře vedený, s dokonalou péčí o každého občana, i o nemocné, chudé, opuštěné... To všechno mám v úmyslu!“

„No dobře. A kde je problém?“

„Taky jsem... víš, líbí se mi jedna dívka.“

„Pokud vím, jsi ženatý; to pro tebe není nic?“

„Ach, Stefanie? To je politický sňatek, na tom nic nezáleží. Vím o lepší dívce, je to sice jen obyčejná baronka, ale krásná a moc milá a já... Mám ji hrozně rád!“

„Ona tebe jistě taky.“

„Řekla, že by pro mne byla ochotna i zemřít!“

„To není nic moc; zemřít je velmi jednoduché, stačí jenom si chvíli nedávat pozor. Větší umění je žít, Rudolfe!“

„Já s ní chci žít! Ale dovolí mi to - oni?“

„Dovolí ti přesně tolik, kolik si vybojuješ. Vysvětloval jsem ti přece, že si musíš vynutit svá práva. Třeba i proti nejbližším lidem, proti císaři, matce... proti všem!“

„Na tom nezáleží! Ale já se díval do hvězd, Tomáši. Tam je... tam není nic, chápeš? Já tam nejsem, Mary tam není... já z toho mám hrozný strach, Tomáši!“

Tomáš měl na chvíli chuť jej obejmout a přitisknout k sobě, jako když býval Rudolf malým chlapcem, ale pak si to rozmyslel.

„Třeba ses jenom zmýlil...“

„Ty sám jsi mne učil číst ve hvězdách! Tys mne učil dotazovat se na budoucnost. Díval jsem se do hvězd, křišťálové koule, tarokových karet... doptával se spirály, siderického kyvadla, všeho! A já tam nikde nejsem! Nikdy nebudu císařem, Tomáši, zbude po mně jen bezvýznamná zmínka v dějinách, byl následník trůnu, ale už není! Nic není...“

„Tak dost! Nikdy jsem moc nedal na věštění budoucnosti, i když jsem to občas dělal pro jiné. Zoufale mě nebaví vypočítávat lidem horoskopy a věštit jim z ruky. Budoucnost bude taková, jakou si vytvoříš, Rudolfe. Hvězdy nelžou, ale taky nenařizují...“

„Kdybych mohl být s tebou... opírat se o tvoji sílu...“

„Tak dost! Jsi dospělý muž, žádné dítě! Jako malého jsem tě mohl vychovávat a usměrňovat, teď už rozhoduješ o sobě sám! Nesmíš být tak nesamostatný, zženštilý, slabošský; prober se a staň se skutečným mužem! Umíš se milovat se ženami, tak bys měl umět taky rozhodovat o své budoucnosti!“

„Já bych se změnil! Jen kdybys mi trochu poradil, pomohl... zůstal se mnou aspoň několik dní...“

„Sbohem, Rudolfe. Musím už jít!“

„Na shledanou, Tomáši! A prosím tě, přijď brzy! Budu na tebe čekat... budu opuštěný, ztracený, sám...“

„Přijdu, věř mi. Měj se tady hezky, Rudolfe!“

Rozloučili se a Tomáš opustil princovo apartmá; kráčel zvolna a tiše po chodbách paláce a bručel si něco nesrozumitelného. Jediné, co bylo možno pochopit z jeho vrčení, bylo: „K čertu... proč zrovna on?“

Teď zamířil k nejdůkladněji střeženému místu celého paláce: císařovým pokojům. I k nim se dostal tajným průchodem.

Přede dveřmi do císařovy pracovny stáli dva poddůstojníci císařské gardy v pozoru, se zbraněmi v rukou. Tomáš k nim přistoupil, současně vymrštil obě ruce a dotkl se jich konečky prstů s jediným slovem: „Spi!“ Oba muži ztuhli jako svíčky ve strnulém postoji; vypadali jako jindy, ale neviděli a neslyšeli, takže nemohli zabránit, aby vstoupil. Další místností byl předpokoj; komorník Paar tam přebíral nějaké dopisy, skloněn nad stolkem. Obrátil se a otevřel ústa překvapením.

„Nebojte se, Paare. Jsem Baarfelt, znáte mne... Kdysi jsem byl přítelem Jeho Veličenstva a měl k němu kdykoliv volný přístup!“

„Ano, Vaše Výsosti... ale teď...“

„Uklidněte se, Paare!“ Tomáš vtlačil starce do pohodlného křesla a dotkl se jej rukou. „Spi!“

Nyní měl cestu k císaři volnou.

František Josef se zabýval akty. Byla to jeho nejoblíbenější činnost; vládl od stolu, vyčetl pravdu z papírů a účetních knih, pročítal stohy hlášení, dopisů, přípisů a zpráv, doplněných dobrozdáními nejrůznějších úředníků. Věděl o každém papíru, který mu kdy přišel pod ruku - věřil, že jeho říše je uspořádána stejně dokonale a přehledně jako papíry na jeho psacím stole. Momentálně se bavil tím, že zíral na velkou mapu monarchie, která visela na zdi před stolem. Na té mapě viděl velikost a moc Rakousko Uherské monarchie, ohromné, zabírající celý střed Evropy, její nejkrásnější a nejvýnosnější část. Ta mapa byl díl jeho sebevědomí; praktická ukázka moci.

Když vstoupil Tomáš, císař k němu tázavě obrátil oči; potom pochopil, kdo to je a pozvedl se, jako by chtěl vstát.

„Zdravím tě, Františku Josefe.“ řekl Baarfelt.

„Nepozval jsem vás, pane! A nechápu, co vám dává právo hovořit se mnou s tak urážlivou důvěrností. Neznám vás, pane!“

„Jsem Thomas Gregor Martin Jiří kníže Baarfelt, komthur řádu Templářů. Byly kdysi doby, kdy jsi mne znal víc než dobře.“

„Těší mne kníže. Snad víte i to, kdo jsem já!“

„Vím. Jeho Apoštolské Veličenstvo František Josef První, císař rakouský, král český a uherský et cetera. Ale nejsi víc než Bůh, který je mým pánem. Taky nejsi ten, kdo může beztrestně vraždit moje nejbližší a i mně usilovat o život. Přišel jsem se tě otázat, proč jsi svolil k vraždě mé ženy, únosu syna a pokusu o mé zavraždění.“

„Nerozumím vaší řeči, pane!“

„Ale rozumíš. Dal jsi k tomu příkaz Alfrédu Stauffelmannovi, bývalému nejvyššímu prokurátorovi. V této chvíli je již mrtev; zastřelil se vlastní zbraní.“

„Ano? Pokud Stauffelmann tvrdil, že jsem mu k tomu dal svolení, potom Vás ujišťuji, že to není pravda! Od muže jako on nemůžete čekat nic než lež!“

„Stejně tak nemohu čekat pravdu od císaře rakouského. Nelži mi alespoň do očí, zbabělče! Řekl jsi to a já jsem tě viděl! Mám možnosti, jak vidět, co chci poznat! Dal jsi mu své svolení!“

„Chcete-li na to pohlížet takto, tak prosím. Víc mne ale zajímá, jak jste vstoupil do této místnosti! Pokud vím, nedovolil jsem vám vstup; ale odpustím vám, odejdete-li. Jestliže však nehodláte odejít, dám vás vyvést stráží...“

„Stráž je uspaná, neposlechne tě. Teď poslouchá mne; i komorník Paar, marně bys zvonil. Napřed si poslechneš, co ti chci říct.“

„Chcete-li mne zabít, pak ovšem nemohu proti tomu nic dělat. Vlastně, vraždit bylo vždy zvykem vašeho rodu. To je známo!“

„Nezabíjím zbytečně; a nikdy starce, kteří nemají zbraň. Nejsem tak nízký a podlý, abych zabíjel bezbranné, například ženy a děti - jako ty! Sedíš na trůně a myslíš, kdoví jak nejsi povznesen nad ostatní lidi. Ale přitom jsi obyčejný zbabělý vrah; protože na špinavou práci si najímáš jiné. Hnusíš se mi, i s tvojí sbírkou císařských, královských a vévodských korun!“

Císař zbledl jako křída. „To mi říkáš ty? Kníže Baarfelt, zrádce a největší zločinec, kterého jsem kdy poznal? Ty, který jsi páchal největší podlosti, jakých je schopen člověk?“

„Na tvůj příkaz jsem udělal hodně podlých věcí; a přece ses mne bál tolik, že jsi mne chtěl dát zabít! Ale neboj se; odcházím z Rakouska a nevrátím se, dokud budeš živ. Jsi spokojen?“

„Byl bych; ale urazil jsi mne, Baarfelte! Urážka posvátného císařského majestátu se trestá smrtí!“

„Ubožáku. Vyhrožuješ a přitom se sám bojíš. Podívej se, nemám ani zbraň! Přestaň se klepat; nejsem ani tak nebezpečný jako ta dívka, se kterou jsi včera tančil na plese. Dávám ti slovo, že ti neublížím! Jenom jsem ti přišel říct, co si o tobě myslím!“

„Vidím, že se tě nezbavím. No prosím, mluv!“

„Stauffelmann a Feldsberg jsou mrtví. Pevnost Heidenfort zničena, k nepotřebě. Mám svého syna, Waltenberg je mrtev. Zabila ho ta dívka.“

„Cože? Kapitána Waltenberga?“

„Ano. Napřed ho porazila v souboji na šavle a když na ni potom vytáhl revolver, hodila mu do srdce nůž.“

„Porazila Waltenberga v souboji? Vždyť se říkalo, že Manfred je nepřemožitelný!“

„Byl poražen, dokonce se mu nezdařila ani ta úkladná vražda. Leží mrtev v půli cesty k bývalé pevnosti Heidenfortu. Vojáci jsou tam také a čekají.“

„Což oni nebojovali?“

„Vzdali se. Jediný, kdo se odvážil bojovat, byl poručík von Raune. Dokonce byl tak nepředložený, že chtěl bojovat i se mnou! Vyzval mne na souboj a možná by mne byl i napadl...“

„Pro smilování Boží... Snad jsi nezabil i toho ubohého chlapce? Věřím, že bys byl schopen...“

„Ne, toho bych nezabil. Vzal jsem jej jako rukojmí do Vídně a uspal v jednom hotelu. Je to statečný hoch; jediný člověk, který se postavil za tebe a tvoji říši. Jedině on; to jenom, abys věděl, jaké máš služebníky a kdo ti koná platné služby.“

„Ty nemáš právo o nich takhle mluvit!“

„Kašlu na právo. Jenom ti chci říct, že lidi jako spiklenci, kteří mne chtěli zabít, bych vyhodil ze svých služeb. Ne proto, že se zamýšleli dopustit vraždy - ale že to nedokázali. S takovými lidmi nezvítězíš; kdo zradil jednou, může snadno zradit i podruhé. Jeden z nich, plukovník Remchingen, se dnes ráno zastřelil. Nemusíš ho litovat, byl hlupák a zrádce. Jenom nevěděl, že zrazuje právě pro mne.“

„Bože můj!“ císař si zakryl tvář. „Mluvíš jako vždycky; věděl jsi všechno a mne jsi poučoval jako malého kluka! Ale věř mi, Baarfelte, lituji toho, co se stalo. Dal jsem příkaz otci arcibiskupovi, aby s tebou sjednal mír! To mi věř...“

„Není třeba sjednávat mír. Odcházím a ponechám ti tvoji ubohou zemi; dělej si s ní co chceš. Můj odchod bude tvým trestem, císaři. Nejhorším trestem, jaký si mohu vymyslet.“

„To není trest - to je požehnání pro Rakousko!“

„Ubohý blázne! Chlubíš se, že vládneš tolik let v míru a ve štěstí; ale nikdy sis neuvědomil, že to byla moje práce. Jenom proto, že jsem chránil tvůj trůn, krotil nespokojence, trestal zrádce, dělal pro tebe všechny možné diplomatické obraty; jen proto je mír, proto jsi ještě u moci. Teď odejdu; a tvá říše se rozpadne jako domeček z karet!“

„Má říše je mohutná a mocná!“ ukázal císař na mapu. „Podívej se: toto je Rakousko!“

„V noci, když jsme jeli do Heidenfortu, díval jsem se na hvězdy. A chvěl jsem se, když jsem si v nich přečetl osud tvého Rakouska! Dnes je to velký, mocný a jednotný stát. Ale přijde válka a ty ji vyvoláš! Vztáhneš ruce po malém území, tadyhle v rohu; po Srbsku, jako jsi je vztáhl po Bosně a Hercegovině. Kvůli tomuhle území vznikne válka, jakou dějiny světa ještě nepoznaly. Na tebe a na tvé spojence se vrhnou všechny státy Evropy: Francie, Anglie, Rusko. Válka bude strašlivá; modli se k Bohu, aby ti dal zemřít dřív, než uvidíš její konec! Modli se, abys nespatřil všechny ty milióny mrtvých, kteří tě budou proklínat za to, že jsi je vehnal do té války!

A teď se podívej: výsledkem války bude zničení Rakouska. Moje Čechy a Morava se odtrhnou, vznikne nový stát. Polsko se obnoví, Uhry odvrhnou i poslední zbytek tvé nadvlády. Ztratíš Bosnu a Hercegovinu, které přejdou pod svrchovanost Srbska. Ztratíš Jižní Tyrolsko; z Rakouska zbudou drobty...“

Tomáš uchopil červenou tužku, přistoupil k mapě a obkreslil na ní historická rakouská území; malý ostrůvek v oceánu, který nyní tvořilo Rakousko.

„Budeš posledním císařem své země. Tvůj nástupce ztratí všechno; nakonec se bude muset zříci i koruny. A toto Rakousko se stane republikou. Státem bez poddaných, státem svobodných občanů. Tvoje záměry ti proklouznou jako voda mezi prsty...“

Císař zbledl ještě víc. „Cože... Rudolf že se bude muset vzdát trůnu? Dovolit republiku?“

„Ne. Nevím proč, ale tvým nástupcem nebude Rudolf. Vychází to tak mně i jemu. Rudolf se nikdy nestane císařem!“

František Josef nevydržel; klesl hlavou do dlaní a chvíli tak setrval bez hnutí. Pak opět hlavu zvedl a upřel vybledlé oči na Baarfelta: „Řekni mi, prosím, alespoň tohle: Čím synem je skutečně Rudolf? Je můj... nebo tvůj?“

Tomáš na maličkou chvíli pocítil soucit s nešťastným mužem, před nímž se v jedné chvíli otevřelo peklo. Avšak přesto řekl pevně podle pravdy: „Nevím. Lituji, nevím sám. Díval jsem se před chvílí na něho velmi pozorně. Všechny moje děti mají moje rodové rysy. On ne. Nevím, kterého z nás je - ale asi tvůj.“

Císař zachroptěl jako poraněný býk; pak vykřikl: „Táhni! Táhni pryč a nevracej se, ty... jdi si ke svým, k arminskému císaři a jeho bláznivé ženě! Neposlouchal jsi mne, svého panovníka; snad ten nový panovník tě naučí poslušnosti! Táhni, ale nepočítej s tím, že tě nechám odejít! Urazil jsi císaře; pošlu za tebou vojáky, aby tě zabili! Neutečeš jim, uvidím tvou hlavu u svých nohou...“

Tomáš se pohrdavě usmál. Přistoupil k císaři a dotkl se jeho čela dlaní. „Spi! Probuď se za deset minut! A pamatuj si, co jsem ti řekl; do konce svého žalostného života...“

Císař zachroptěl. Tomáš vzal jeho hlavu do dlaní; odňal mu bolest, která jej možná trápila. Ale namísto toho zabodl do srdce nový osten:

„Až ti bude zle, vzpomeň si na tu dívku; na Dianu! Také ona nosí korunu, jako ty. Ale patří jinému; i když bys ji chtěl!

Teď sbohem, odcházím. Tvoje říše už patří jenom tobě. Co z ní uděláš, bude jen tvoje dílo.“

Tomáš prošel předpokojem, potom chodbou, kde stály nevidoucí stráže. Císař skutečně seděl deset minut nepohnutě v křesle a hleděl na svoji zprzněnou mapu. Teprve potom se vymrštil a vyběhl z místnosti.

Komorníka Paara našel v předpokoji; musel jím zatřást, aby jej probudil. I s vojáky musel třepat. Pak se však rychle rozběhli podle jeho rozkazů; všechny brány byly uzamčeny, palácová garda se rozběhla hledat po rozlehlém zámku vzpurného knížete.

Zjistili, že neopustil palác; ale ačkoliv hledali všude, nenalezli ho. Kníže Baarfelt zmizel jako duch a už nikdy nikdo jej nespatřil.

Denis

Pokud Diana očekávala, že Denis Baarfelt při spatření našeho auta počne tento technický zázrak obdivovat, hluboce se zmýlila; chlapec si automobil sice prohlédl, ale nevyjádřil nad ním žádný údiv ani překvapení, že taková železná věc jezdí sama od sebe. Až doposud každý se automobilu podivoval a varoval Dianu, aby v zájmu vlastní bezpečnosti do auta nesedala; ale Denisovi zřejmě nebylo žádnou novinkou.

„Tak co, jak se ti líbí naše auto?“ zeptala se ho konečně, dychtiva po jeho názoru.

„No, pěkný.“ kopl do pneumatiky a přejel zkoumavě prstem po reflektoru. „Takový se hned tak nevidí. To jste si dali dělat na zakázku?“

„Ano... jak to víš?“

„Protože druhej takovej typ na světě není. Navrhoval ho táta nebo někdo jinej?“

„Ano, a taky tadyhle Vítek. Vyrobili ho v Mladé Boleslavi...“

„Jo, to jsem si taky myslel. Pojedem?“

„Ano, jen co Vítek nastartuje. Ale můžeš už vlézt dovnitř...“

Denis skutečně vlezl do auta, usadil se vpředu vedle šoféra a spokojeně se uvelebil, aby se mu cestovalo co nejpohodlněji. Diana si sedla k němu, ostatní se jakž takž poskládali na svá sedadla. Místo Pépi Nekvindy zůstalo prázdné... jen jeho kufřík tady přetrval svého nešťastného pána.

Vyjeli jsme směrem na Wiener Neustadt. Denis koukal z okénka a usmíval se, až ho Diana oslovila: „Poslyš, jsi zvyklý často jezdit autem?“

„Ne, jedu poprvé. Nikdy jsem v žádném neseděl.“

„Opravdu? Ale chováš se, jako bys auta znal!“

„Tatínek mi o nich povídal; a doma jsme měli katalog různých typů, s obrázky. Proto to znám.“

„Vypadá to, že toho znáš opravdu hodně. Povídej mi o tom, jak ses měl v kriminále...“

„No, jako v kriminále. Jestli jsi někdy seděla, tak bys to měla vědět. Špatná strava, surové zacházení a trvalý vztek. Chtěl jsem utéct; ale k vám do Německa je daleko a jiné adresy jsem neznal.“

„Ty by ses odvážil utéct z vězení?“

„Přece tam nezůstanu? Ale věděl jsem, že mi tatínek pomůže, tak jsem čekal. Přece mne tam nemohl nechat... Člověk musí být trpělivý...“

Diana se už počínala smát. „Je vidět, že jsi velice samostatný! A ničeho se nebojíš.“

„Samostatný? No, snad ano. Matka dbala na to, abych se o sebe uměl postarat sám. Ona... možná tušila, že se jednou budu muset starat, to u nás není nic zvláštního. Tatínek pořád pryč, tak musela všecko vyřizovat sama. Pomáhal jsem jí, jak jsem mohl...“

„Tvojí matky je mi velice líto, chlapče...“

„Mně také. Nejdřív jsem moc plakal... ale pak mi řekla, že se mnou zůstane a bude mne chránit. Tak jsem se uklidnil.“

„Kdo ti to řekl?“

„Maminka, přece...“

„Ona je... ty myslíš, že je stále s tebou?“

„Poprosila o odklad, dokud nebudu dospělý. Dovolili jí, aby mne doprovázela a střežila. Tak směla zůstat...“

Diana zaváhala a rozhodla se změnit téma.

„Obdivovala jsem, jak ses vůbec nebál, když tě Feldsberg hrozil zabít. Nekřičel jsi, ani se nezkoušel mu vytrhnout...“

„Co by mi bylo platné, kdybych křičel? Věděl jsem, že otec mi pomůže. Třeba by ho zastřelil. To bylo jasné. Nejlepší je se nehýbat, aby mne nezasáhla zbloudilá kulka. Otec mi vyprávěl o Vilému Tellovi; nechtěl jsem věřit, že Tell dokázal sestřelit kuší svému synovi z hlavy jablko, tak mi sestřelil z hlavy jablko z malorážky...“

„Proboha! No, věřím tomu, Tomáš má ocelové nervy. Ale nebál ses ani trochu?“

„Ne. Předtím mi předvedl, že vždycky zasáhne cíl; šlo jenom o to nehýbat se, když míří.“

„Máš tatínka rád?“

„Ano. Je to nejlepší člověk na světě!“

Chvíli celá posádka mlčela; až se Diana zeptala: „Není ti líto, že se už nevrátíš domů?“

„Ne. Věděl jsem, že se nevrátím. Věděl jsem, že otec se bude mstít; potom bude samozřejmě muset utíkat. Víš, jako když se mstil Rinaldo Rinaldini; taky se nesměl vrátit domů, jakmile vstoupil na cestu ušlechtilé pomsty...“

„Rinaldo Rinaldini? To byl nějaký bandita, ne?“

„Ano. Šlechetný vůdce loupežníků, lidový hrdina Itálie. Bohatým bral a chudým dával. Pohádal se kvůli ženské s nějakým vévodou. Nečetla jsi to? Mám o něm doma osmisvazkový román...“

„To jsi všechno přečetl? Vidím, že asi rád čteš knihy...“

„Ovšem! Může být na světě něco krásnějšího než číst knihy? Ale taky je krásné knihy psát...“

„Přečetl jsi hodně knih?“

„Moc ne. Sotva čtvrtinu otcovy knihovny. Bohužel, neumím všechny řeči, ve kterých je psaná. Diano, jak vlastně mluvíš svou mateřštinou?“

„Francouzsky.“

„To je fajn, tak mě budeš zkoušet ze slovíček. Učil jsem se fráninu, ale máma moc dobře neuměla, tak mi to šlo pomalu. Jak mluví strýček Charry? Německy a ještě nějak jinak...“

„Keltsky. To se neuč; to by ses mohl rovnou naučit japonsky jako kníže Yamanaki...“

„Proč ne? On je Japonec, skutečně?“

„Ano, to vidíš na kroji; to je japonské kimono. Jestli sis všiml, jak zachází s mečem...“

„Ano, velmi. Strýčku, to bys mne mohl naučit!“

„Neumí česky. Hovoří německy, ale nijak zvlášť dobře. Kromě japonštiny umí čínsky a arminsky.“

„To je dost špatný, neumím jedno ani druhé. Můžeš mi tlumočit?“

„S radostí. Co mu chceš říct?“

„Jestli by mi mohl vyprávět nějakou japonskou pohádku. Ještě nikdy jsem žádnou neslyšel.“

Když Tošiovi Diana přeložila chlapcovo přání, dost se zarazil; pak odpověděl, že žádnou pohádku nezná, lépe řečeno nepamatuje si. Od dětství slýchal pouze historky, které se skutečně staly.

„Tak ať povídá něco, co se opravdu stalo!“ rozhodl to Denis. „Třeba to bude taky zajímavé!“

Tošio Yamanaki se chlapci uklonil; Denis se mu poklonil také, pak si přelezl naproti němu a díval se, jak si Japonec pohodlně sedl s nohama křížem na podlahu, složil ruce na prsou a počal něco melodickým tónem vyzpěvovat. Diana překládala, jak jenom mohla; bylo to vyprávění o nějakém knížeti z města Eda, který se dostal do války proti jinému knížeti. Postupně zamíchal do té záležitosti asi dvacet dalších samurajů, ale nevedlo to celé k žádnému konci a děj se čím dál víc zamotával. Denis však poslouchal napjatě a vůbec mu nevadil monotónní Japoncův hlas a složitá, špatně tlumočená souvětí. Když se dostali asi do poloviny války, aniž však bylo jasné, kdy a jak může skončit, zachrastilo to v motoru a auto se zastavilo.

„K čertu!“ řekla Diana. „Zrovna teď! Co je s tím střepem?“

Vítek vylézal z auta a prohlížel si motor. „Nic hrozného; musím jen chvíli spravovat. Za hodinu to bude v pořádku...“

„Víš snad o tom, že spěcháme?“

„Vím. Neboj, budu dělat, jak umím.“

Denis byl první venku z auta; vyběhl do stráně, natáhl se tam do trávy a blaženě se převaloval.

„Počkej, ty dostaneš, když se umažeš!“ hrozila mu Diana. „To se dělá, válet se po trávě?“

„Tohle není vycházkový oblek. A co se umaže, dá se zase vyprat! Nezlob se a pojď si taky lehnout, je tady přece krásně...“

Přiblížil se Tošio; protahoval se a tvářil se rozmrzele nad přerušením svojí balady. Denis se zvedl a přistoupil k němu.

„Poslyš, strýčku Tošio, tys řekl, že samuraj Kidži Kumura přemohl tři nepřátelské vojáky chvaty jemné cesty. Co to je?“

„To ti můžu vysvětlit sama. Judo, jemná cesta, je japonský styl zápasu, jemnější než karate. Tošio mne to učil...“

„Mohl by to naučit taky mě?“

„Ovšem... tedy počkej, jsi na to ještě trochu malý! Mám strach, aby ti nezlámal kosti...“

„Mně? Náhodou, já cvičil pilně i ve vězení, naštěstí jim nenapadlo dát mi okovy. Podívej se!“

Chlapec udělal přemet, pak druhý a třetí; vzápětí salto dozadu, salto dopředu, několik hvězd, pak se postavil na ruce a zůstal tak chvíli stát, celý zrudlý námahou. „Tak co - umím cvičit?“

„Výborně, šikovný jsi, to se musí nechat. Ale ke cvičení bojového umění je třeba daleko větších schopností. Například, máš vůbec nějakou sílu? Víš, v boji je zapotřebí...“

„Pojď se přetlačovat!“ smál se. „Umíš? Postavíš se proti mně a opřeme se rukama. Kdo druhého vytlačí z jeho stop, zvítězí!“

Diana skutečně přijala a přetlačovali se; Denis sice samozřejmě nedokázal Dianu odstrčit, ale i ona s ním měla co dělat.

„Cvičil jsem každé ráno a večer s mámou. Chtěla, abych uměl zápasit! Tak jsme to zkoušeli, takhle i jinak. A s kluky jsem se pral! Jednou jsem zmlátil kluka o tři roky staršího!“

„Ty? Vždyť jsi hubený jako špejle! V pase bych tě objala dlaněmi! Jsou na tobě jenom kosti...“

„I kdepak, taky svaly, sestřičko! Sáhni si mi na ruce, jsou jako konopné lano! Podívej se...“ Očividně měl radost, že ho někdo obdivuje, předváděl se a nakrucoval.

A Diana smíchy slzela. „Tak dobře, řeknu Tošiovi, aby tě začal cvičit. Chceš vidět, jak se zápasí po japonsku? Kdybych měla kalhoty, vyválela bych tě po trávě sama, ale takhle o to musím požádat Tošia...“

Yamanaki se zdvořile uklonil před Denisem; pak chlapce uchopil za ramena a několikrát složil na zem. Denis se smál a vyptával se, jak to dokáže; Japonec mu trpělivě vysvětloval a předváděl, jak se používají ruce a nohy, jak se docílí, aby soupeř vlastní váhou přepadl a rozplácl se na zemi. Denis byl chytrý a učenlivý; za tuto lekci se naučil alespoň částečně jednu akci, přehození protivníka přes rameno; když se Tošio nebránil a nechal se sebou zacházet jako s pytlem brambor, dokázal ho dostat na zem.

Když se mu to podařilo, výskal, skákal a dával najevo takovou radost, že i přísný Japonec nevydržel a zasmál se. Slíbil, že ho bude každý den cvičit a naučí všem svým tajným chvatům a úderům; taky Diana slibovala všechno na světě, protože se jí malý Baarfelt velmi líbil.

Vítek sice auto spravil, ale mračil se jako ďábel. „K hranicím dojedeme, i kdybych měl ten plecháč strkat. Ale jak daleko dojedeme v Maďarsku, to na mou duši nevím!“ vyjádřil se.

„No sláva - tak jedem!“

Tentokrát už jsme nejeli tak rychle; Denis požádal, aby Tošio dovyprávěl svoji příhodu, neboť se mu moc líbila. Ale Tošio byl trochu jiného názoru: „Zpívat takhle bez hudby nestojí za nic. Bylo by třeba doprovázet tuto píseň hrou na šamisen.“

„Co to je?“ zajímal se Denis.

„Hudební nástroj,“ vysvětlila Diana. „Vyrábí se z kočičí kůže. Viděla jsem ho, ale hrát neumím.“

„Jak vypadá a jak se na něj hraje?“

„No, asi jako na housle. Vypadá... je to strunný nástroj, ale místo ze dřeva je z kůže kočky; kocour to být nesmí, protože má poškrábanou kůži, jak se pere. Aspoň tak mi to vyprávěli.“

„Ale zabíjet kvůli tomu kočku je škoda, ne?“ řekl Denis. „To si Japonci neváží koček?“

„Samozřejmě ano!“ bránil se Tošio. „Vážíme si jich velice, přinášejí nám štěstí. Zvláště vzácné jsou kočky, které mají jedno oko žluté jako zlato a druhé šedivé jako stříbro. Námořníci zas věří v kouzelnou moc koček, které mají hlavu a ocas černé...“

Denise to velice potěšilo a naléhal na to pokračování; přivinul se k Dianě a poprosil: „Moc bych se chtěl naučit japonsky! Mohla bys mě uspat, abych líp vnímal jeho řeč?“

„Co tím myslíš?“

„Umíš přece vyvolat aktivní polovědomí, ne?“

Bohužel neuměla; chlapec si povzdechl a prohlásil: „No, zkusím to tedy sám; někdy se mi to povede...“

„Počkej! Mohl bys mi to aspoň vysvětlit?“

„No... já o tom sám moc nevím, jen co mi táta říkal; je to asi tak, že člověk, když má vnímat, tak musí... aktivovat takový ty... v mozku ty buňky, chápeš? Táta to tak dělal, když mě učil číst nebo cizí řeči. Jenže táta ví, kam přesně pustit energii, co odblokovat a tak. Já myslel, že ty to umíš taky.“

Diana stručně vysvětlila Tošiovi, že by měl se svým vyprávěním počkat; pak pokračovala: „Počkej hochu, to mě dost zajímá, co mi tu povídáš. Co tě konkrétně táta učil tímhle způsobem?“

„No... když jsem chtěl číst nějakou knížku, tak mě tak trochu zhypnotizoval. Ale ne úplně, abych nemohl vnímat, můžu otáčet listy, dokonce když se něco důležitýho děje, tak to poznám a hned se probudím. Proto se tomu říká aktivní polovědomí, ne?“

„On s tebou dělal nějaký pokusy?“

„Ne. Pokusy jsem dělal já s klukama, když jsme pásli krávy.“

„Co dělal on, to pokusy nebyly?“

„Ne. Táta to umí.“

Diana se zatvářila rozpačitě. „A ty to umíš taky, říkáš?“

„Ne. Já to jenom zkouším.“

„Tak jo, tak to teda zkoušej,“ vzdala Diana diskusi.

Denis se opřel hlavou o Tošiovo koleno, zavřel oči a naslouchal jeho zpívanému vyprávění. Diana automaticky překládala a hlavou jí táhly úvahy, zda Denis něco chápe a vnímá, nebo už usnul. Za této příjemné zábavy jsme dojeli do Wiener Neustadtu, kde bylo nutno zastavit, protože z motoru se kouřilo jako z vápenky.

Denis šel doprovodit Dianu na nákup pohlednic; tato zvláštní záliba jej velmi zaujala a okamžitě slíbil, že jí bude pomáhat ve shánění. Když mu vyložila, jak organizuje sbírku a co s pohlednicemi dělá, byl nadšením téměř bez sebe; první člověk, který měl pro Dianiny nápady bezvýhradné pochopení. Taky jsme se v Neustadtu najedli; už jsme měli pořádný hlad.

Když jsme vyjeli, Denis prohlásil: „Myslím by bylo nejlepší, že bych se na cestu přes hranice schoval, aby mě nenašli celníci.“

„Proč? A kam by ses chtěl schovávat?“

„Jistě po nás pátrají. Budou chtít hlavně mě, protože mají můj popis. Když se schovám tady dolů mezi kočky, jistě mě nenajdou a budou si myslet, že jsem zůstal v Rakousku!“

„Vždyť by ses tam ani nevešel!“

„Ale ano; když se všichni skrčíme, vejdu se tam krásně! Můžu si lehnout na kočky...“

„Copak se jich ani trochu nebojíš?“

„Ne. A proč bych se měl bát?“

Otevřel si poklop v podlaze a slezl mezi nás. Udělali jsme mu místo, i když jsme se tam už teď tísnili; Denis si lehl do kouta, opřel hlavu o Ao Harrapův hřbet a zřejmě se cítil docela dobře.

„Je to rozumný a dobře vychovaný chlapec,“ usoudil Ao Harrap, když jej očichával. „Pěkně voní trávou a hlínou. Líbí se mi...“

„Povídej tak, abych rozuměl!“ přál si Denis. „Ty přece umíš německy, mluvil jsi tak!“

„Nauč se arminsky,“ navrhl jsem. „Budeš to stejně potřebovat. A není to nic těžkého...“

„Tak dobře. Ale někdo mi ze začátku musí překládat, co se povídá. Já už si nějak zvyknu...“

„Říkal jsem, že pěkně voníš.“ řekl Ao Harrap.

„Já vím, špínou! To nevadí; neměl jsem zatím možnost se vykoupat, ale až se někde usadíme, budu se moci umýt...“

„Tak to nemyslím. Lidé jsou hloupí; každý se snaží, aby byl cítit jinak, než je jeho přirozenost. Z toho vznikají všelijaké divné pachy, které se nám nelíbí. Ty voníš tak, jak má vonět správná šelma. Žádné mýdlo, žádná voňavka. To je správné...“

Denis potřásal hlavou a pochechtával se. „Jak pozoruju, musím se opravdu vykoupat co nejdřív...“

„A nechceš, abychom tě umyli my?“ ptal se Tannarr. „Jestli se cítíš špinavý, můžeme tě olízat...“

„No... to snad radši ani ne!“ zaváhal.

„Ale jo,“ rozhodl Tannarr. „Ao Harrape, podrž ho.“

Jaguár nemusel moc zasahovat, Denis se stejně nemohl v těsném prostoru nijak hýbat. Leopard mu vyhrnul košili a začal drsným jazykem přejíždět po žebrech; Denis naproti tomu začal vřískat, jako když ho na nože bere. Až to zarazilo Dianu, otevřela poklop a zjišťovala, co tak hrozného se děje.

„To nic!“ ujistil ji. „My si tady jen tak hrajem...“

„Tak neječ jako lodní siréna!“ doporučila mu. „Vypadalo to, že už tě požírají zaživa!“

„No... něco podobnýho...“

„Dobrý, tak si hrajte, ale nedělejte rámus.“

Chvilku jsme váhali, co dělat dál, ale Denis řekl: „To vaše olizování je bezvadný! Dělej, olízej mě celýho!“

„Já vím - a ty budeš zase řvát!“

„No jo... protože to hrozně lechtá!“

„Poprvé vidím člověka, kterému je příjemné olizování,“ řekl Ao Harrap. „Naše mláďata se myjí ráda, ale lidé nás urážejí tvrzením, že máme jazyk jako rašpli a že je to bolí!“

„Nesmysl,“ Denis se snažil svléknout košili. „To jsou jen takový blbý řeči. Naopak, je to bezva masáž!“

„Tak dobře; my tě olížem, ale nesmíš už tak vřeštět!“

Denis to slíbil, takže jsme ho skutečně celého olízali. Tannarr vyřešil problém tak, že sotva počal ječet, zacpal mu packou pusu, kluk se začal dusit a lapat po dechu, řvát už ale nemohl. Když jsme skončili, byl spokojen.

„Tohle mi můžete dělat častěji! Je to bezvadný...“

„Ale jo, stačí říct. My bysme rádi byli lidem užitečný, ale když oni se brání a hrozně řvou!“

Tannarr očichával Denisovi hlavu. „Stejně seš cítit divně! Ta vodička, co sis s ní namatlal vlasy...“

„Ach - to je od toho, jak mi myli hlavu petrolejem, když mě ostříhali. Ve vězení stříhají lidem vlasy, víte? Předtím jsem nosil dlouhé, delší než táta. Přes uši a vzadu na krku až přes límec... To nic, však mi dorostou!“

„To je velmi nepříjemné, když stříhají chlupy,“ řekl Tannarr. „Když jsem byl zraněn, ostříhala a oholila mi Diana srst okolo rány, asi to bylo potřeba. Potom mi ještě ránu vymyla nějakým hrozným smradem a fialovou vodou. Říká se tomu jód. Jako kdybych se nedokázal olízat jako pořádná kočka!“

„Nejhorší je, že mý vlasy si někdo nechal. Kdyby věděl k čemu jsou dobrý, mohl by mě zabít. Ale snad neumí čarovat...“

„Ty to taky umíš?“

„No jasně. Může na mě přivolat nějakou zlou nemoc, dokonce smrt, když má součást mýho těla. Je to dost jednoduchý, udělá si z hlíny loutku, vlasy do ní nalepí a probodává jehlama. Samozřejmě se při tom musí taky něco povídat... Majitel vlasů padne mrtvej a je to. Když nechceš, aby byl mrtvej na místě, můžeš loutku máčet v jedovatým vývaru nějakých rostlin nebo udit v kouři; člověk onemocní a zemře postupně, třeba až ty budeš daleko pryč. To je úplně jednoduchý...“

„Vidím, že seš znalej,“ řekl Ao Harrap. „Vzpomínám si, že když si Tomáš oholil vousy a ostříhal vlasy, házel všechno okamžitě do ohně. Diana to dělá taky, když stříhá sebe nebo Charryho.“

„A třeba už tvoje vlasy ani nemají,“ řekl Tannarr. „Třeba ani nevěděli, na co jsou dobrý a spálili je. Nejsou to Indiáni, aby si schovávali skalpy nepřátel...“

„Kde se ti to stalo?“ ptal se Ao Harrap.

„V pevnosti ve Wiener Neustadtu. Už je to nějaký čas; třeba to vážně nebude mít žádné nepříjemné následky...“

„Když by to někdo zkusil, obrať se na nás!“ řekl Ao Harrap. „Taky ledacos dokážeme, neboj se! Máme kamaráda Takheo-Kwenga, to je korejský pirát, ten ti tetovacíma jehlama udělá na tělo takový obrázky, že už na tebe žádnej duch nemá nárok!“

„Jo, říká se tomu jantra.“ dodal jsem. „Diana se to od něho naučila taky, ale zatím to nikdo nepotřeboval.“

„Dobrý! Ukáže mi to?“

„Teda nevím... Ale třeba Tošio, vypadá to, že si tě oblíbil. Všiml sis, co má na těle nádhernejch kreseb?“

„Jasně! Diana taky... já bych chtěl takovýho draka!“

„To právě dělal ten Takheo-Kweng, ještě v jižních mořích.“

Ao Harrap si vzpomněl ještě na něco: „A kdybys náhodou přece jenom onemocněl, tak my známe takovou jednu mantru; pro jistotu ti ji zazpívám hned kvůli ochraně.“

»Óm namo bhagavate tubhyam purusaya mahátmana

naraye'dbhuta-simhaya brahmane paramatmane...«

„To je sánskrt, že?“ zbystřil Denis pozornost. „To se vyučuje v internátní škole... táta slíbil, že mě tam pošle, ale zatím jsem na to ještě malej a nic neumím. Dělají se tam přijímačky...“

Diana zabouchala na poklop: „Hele, bavíte se dobře? Tak toho nechte a Denis ať si zaleze dozadu. Blížíme se k hranicím...“

Ačkoliv to byly jen hranice mezi dvěma částmi téhož státu, byly přesto střeženy; ani ne tak vojskem, jako spíš celníky, neboť se na hranicích vybíraly celní poplatky. Charry měl různé průvodní dopisy a povolení, dokonce pravé, kde měl zapsáno i nás, takže ho tu a tam považovali za kočovný cirkus. Ale Denise tam neměl.

Celníci se chovali k panu hraběti uctivě, do vozu jen nahlédli a zjistili, že žádný kontraband neveze. Jeden z nich chtěl vidět naši ubikaci; Charry mu otevřel dvířka, Tannarr se na něj příjemně usmál, celník dvířka urychleně zabouchl a dal nám pokyn, abychom co nejrychleji odjeli.

A už jsme byli v Uhrách; Charry prohlásil, že mu spadl kámen se srdce a Vítek, že jemu taky, ježto se auto každou chvíli zastaví. Doufal jenom, že se nám podaří dojet až do Šoproně.

Doufal však marně; asi osm mil před Šoproní to v autě zase zarachotilo a po dalších sto metrech se vozidlo zastavilo s konečnou platností. Vítek vylezl ven, otevřel přední kapotu a z ní se vyvalil oblak černého kouře. Vítek statečně vrazil nos do motoru a pilně hledal závadu; ale na Dianinu otázku jenom rezignovaně rozhodil rukama.

„Bude to chtít dílnu, vercajk a den času!“ vyložil. „Dali jsme tomu teď moc zabrat... Nedá se nic dělat, musíme to do Šoproně nechat odtáhnout. Nejlíp pomocí koní.“

Říct to bylo ovšem snadnější, než vykonat; široko daleko nebylo vidět lidské obydlí, až někde na obzoru se krčily ubohé chaloupky malé vesničky. Denis prošmejdil okolí a objevil jednu lidskou a několik vepřových bytostí o kus dál; Diana s Charrym se tam hned vypravili.

Na stráni se tam páslo stádo prasat pod bedlivým dohledem pasáka, který po celodenní dřině odpočíval pod hruškou ve stínu a tvrdě spal. Prasata na to byla asi zvyklá, neboť pobíhala po okolí a pilně ryla v kukuřici; nedalo se říct, že by jí to moc svědčilo. Pasákovi to zřejmě nekalilo radost ze spánku; spal tak tvrdě, že se probral až na několikeré Dianino zatřepání.

Potom se pohnul, sňal si z obličeje klobouk a upřel na ni oči černé jako uhlíky. Byl to mládenec kolem pětadvaceti, urostlý a hezký, až na řeznou ránu na tváři, poměrně čerstvou. Pronesl něco maďarsky, podle Denisova úsměvu asi nic zdvořilého; vzápětí se chystal zase usnout. Diana na něj mluvila německy, pak česky; nerozuměl ničemu. Až promluvil Denis, který lámal maďarštinu; na jeho obšírný dotaz pasák vysvětlil, že ve vesnici by se mohl najít potah, schopný odtáhnout auto do města. Když mu vyložili, co je to auto, vstal, protáhl se, oklepal ze sebe špínu a šel se na ten zázrak podívat. Obešel auto ze všech stran, zanadával a pak se posadil pod nejbližší strom a přihlížel.

„Nejlepší bude zajít do vesnice požádat o pomoc,“ řekla Diana. „Denis umí maďarsky, tak tam se mnou může dojít...“

„To je dobrý nápad! Zaběhněte tam!“ řekl Charry.

Po jejich odchodu se zvedl pasák, přistoupil k nim a něco povídal; Vítek, který taky rozuměl trochu maďarsky, prohlásil, že chce tabák nebo víno. Když nedostal jedno ani druhé, odplivl si a opět se uvelebil ve stínu pod stromem.

Uplynula asi hodina, když se na cestě od vesnice ukázal podivuhodný průvod: v jeho čele majestátně kráčeli dva mohutní voli s dlouhými zakroucenými rohy a smutnýma očima; za nimi šel poháněč a vedle něho Denis, který mu udával směr. Za těmi kráčel ještě důstojněji starosta obce s mohutným břichem a kníry stejně zakroucenými jako rohy těch volů; vedle něho šla Diana a snažila se nešlápnout do výkalů dobytka, které hojně zdobily silnici. Potom šli občané vesnice v pořadí podle stáří a důstojnosti a nakonec pestrobarevné klubko žen, dětí a psů. Ženy brebentily, děti vřískaly, psi ňafali, sedláci pokuřovali a povídali si, jenom ti voli, vědomí si své důstojnosti, hrdě mlčeli. Za všemi lidmi šli ještě Cikáni, Cikánky a Cikáňata, které ale počestní občané odháněli, aby něco neukradli.

Trvalo dobu, než se sem průvod dokolébal; to si ho už taky všiml pasák prasat, čiperně vyskočil a jal se vyhánět svoje svěřence z kukuřice; nebylo mu to ale nic platné, protože starosta, jakmile ho jenom spatřil, už měl v ruce bič a jak mládence mlátil, tak ho mlátil, až z něj chlupy lítaly.

Když voli, tvořící čelo průvodu, došli až k nám, starosta pronesl kratší nesouvislou řeč, v níž nás uvítal na území obce a vyslovil řadu všelijakých přání; Charry mu dal menší obnos, nad kterým pan starosta zajásal a jal se velebit nebesa. Zatím byli voli připřaženi a vydali se pozvolna kupředu; ježto bylo auto těžké, nařídil Charry, abychom vystoupili a šli pěšky. Naše objevení vyvolalo trochu rozruchu, ale brzy se vesničané vzpamatovali a už se nás nebáli. Tak jsme se v pomalém průvodu blížili k Šoproni, která se za čas zjevila na obzoru.

Šoproň byla v té době dost malé město, vynikající středověkou architekturou centra a krásnou renesanční radnicí, stojící uprostřed náměstí. Kromě ní je tu několik kostelů s renesančními věžemi a též podobné domy; všeobecně se tam podepsala renesance víc než na jiných maďarských městech. Také se lišila od jiných měst tím, že aspoň honorace rozuměla německy.

Jakmile jsme se přiblížili k městu, vydal se nám naproti průvod, avizovaný několika mládenci, kteří utíkali napřed. Bylo slyšet hudbu cikánské kapely a rozjařené výkřiky; potom jsme viděli, jak v čele průvodu jede Žid s vozíkem taženým oslem, na vozíku byl sud vína a Žid za jízdy naléval, zatímco Židovka od lidí inkasovala peníze. Za vozem šla cikánská kapela, která pilně vyhrávala houfu čumilů, kteří se na nás přišli podívat.

Spojení obou průvodů byl pohled pro bohy; ti, co nás doprovázeli, měli hroznou žízeň, ale žádné peníze, takže o překot žebrali; Charry jim dal nějaké mince, což je potěšilo, Cikáni si polili jazyk, počali hrát čardáš a za chvíli už všichni tančili, jen se z nich pot lil. Kupodivu nejvíc elánu projevoval pasák prasat, který zřejmě nechal vepře osudu a utekl za námi. Henryk Wagiera prohlašoval, že místní lidé mají ve zvyku přes den odpočívat a celou noc tančit.

Konečně jsme vjeli do města; v jeho středověkých uličkách nás hodně průvodců opustilo, takže jsme k místnímu hotelu dojeli jakž takž v klidu. Hostinský a všichni číšníci se nám klaněli až k zemi a vítali nás řečí, o níž se domnívali, že je to němčina; vykázali nám apartmány, dokonce byli ochotni ubytovat rozumně i nás šelmy. Jakmile zjistili, že Charry a Diana mají peníze, projevili ochotu se třeba přerazit při uskutečňování jejich příkazů. Diana se zajímala o pohlednice; domnívala se, že vzhledem k pokročilé hodině budou už všechny obchody zavřené, ale bylo otevřeno až pozdě do noci; místní občané zřejmě nepociťovali potřebu spát.

Denis, pamětlivý naší diskuse, se sháněl po koupelně; hostinský chvíli nevěřil vlastním uším a pak mu nabídl umývadlo nebo řeku. Umývadlo bylo oprýskané a špinavé, řeka byl úzký špinavý potok, který tekl do nedalekého rozlehlého, avšak mělkého a dost kalného jezera. Denis mávl rukou a vzdal se svých nepředložených záměrů.

„Kdyby nebylo tak pozdě, jeli bychom se vykoupat do jezera!“ slibovala Diana. „Ale teď to nemá cenu. Ještě by nás tam sežral krokodýl!“

Denis vyprskl smíchy a během čekání na večeři tahal z Diany rozumy o krokodýlech v Egyptě a způsobu jejich lovu. Na večeři jsme čekali dost dlouho, ale byla chutná a na poměry ve Vídni dost laciná. Krčmář byl bez sebe štěstím, že k němu vůbec zavítali tak vzácní hosté.

Večer se v hostinci hrálo a tančilo, takže tam Diana a Charry zůstali hodně přes půlnoc, ostatní do rána. Trochu nás rušili ve spánku, ale lidé většinou nemají soucit se svými bližními.

Ráno vstal jako první Denis; byl zvyklý nespat dlouho a dost se podivoval, že celé město ještě spí spánkem spravedlivých. Pokusil se pohnout Dianu, aby s ním jela k tomu jezeru se koupat; když ho vyhodila z pokoje, umyl se na dvoře v napajedle pro koně a trochu si tím spravil náladu. Šel se shánět po snídani; taky bychom si dali říct, ale hostinský, když byl nalezen a probuzen, nebyl překvapením mocen slova. Trvalo do desíti hodin, než se vůbec odhodlal nám něco dát; už jsme hlady šilhali a Ao Harrap prohlašoval, že nedostaneme-li hned něco k jídlu, sníme krčmáře. Možná mu to Denis přeložil, protože potom nás obsloužil čiperněji, než je v kraji zvykem.

Diana se počala při snídani zajímat, co budeme celý den dělat; Vítek a Henryk měli o práci postaráno, spravovali v místní kovárně auto, za bedlivého přihlížení místních pomocníků. Takže se jednalo o Dianu a Charryho, Denise, Tošia a nás.

„Co kdybysme si zajeli na zámek Fertöd?“ navrhoval Denis. „Je to velice krásný zámek a není odtud daleko...“

„No a pustí nás tam vůbec?“

„Patří hrabatům Észterházyi; snad nebudou tak nezdvořilí, aby nás vyhodili. Já se s nimi už nějak domluvím!“ soudil chlapec.

„To já taky!“ řekla Diana. „Jeden Észterházyi mi byl představen na plese u císaře. Jedeme!“

„Jde jenom o to, jak,“ podotkl Charry. „Auto není pojízdné, spravují ho...“

„Vypůjčíme si koně! Denisi, dokážeš vyjednat půjčení koní?“

„Pořádnej kluk dokáže všechno. To je zásada, kterou mne táta naučil vůbec jako první!“ prohlásil hrdě Denis a šel vyjednávat s hostinským.

Hostinský se především zhrozil, na co chceme sedm jezdeckých koní; když mu to Denis vysvětlil, prohlásil, že to nejde a trval na svém názoru, dokud nedostal spropitné. Pak vyletěl z hotelu jako splašený švec a za půlhodinku se vrátil s tím, že koně jsou obstaráni a přivede je pacholek, jen co se panstvo připraví.

Takže se Charry, Diana a Tošio oblékli, pokud možno elegantně. Rovněž Denis se hodlal obléknout elegantně; avšak ke své hrůze nenalezl v tlumoku, který mu nechal Baarfelt, ani jediný oblek hodný jeho vznešenosti. Sice tam byl jeden hnědožlutý cestovní oděv, ale ten se hodil spíš na Balkán než do společnosti.

„Snad by bylo možno ho použít,“ váhal Denis. „Ale nemám ani jedinou krajkovou košili! Viděl to kdy někdo - jít na návštěvu bez krajkové košile?“

„Ano, to je ovšem skutečně frapantní!“ řekla Diana soucitně. „Co si počneš, ubohý hochu?“

„Budu nucen nahradit nedostatek elegance kultivovaností svého vystupování.“ řekl Denis tak vznešeně, že se nezdržela smíchu.

Když se konečně ustrojil, nevypadal ani zdaleka tak jako na obraze v Baarfeltově sídle; ostříhané vlasy, nepříliš elegantní oblečení a celkově pošramocený zjev se mu taky vůbec nezamlouval. Diana zoufale přemýšlela, čím by mu zvedla sebevědomí; pak na to přišla: „Včera, když jsme šli tady po ulici, jsem viděla ševcovský krám, kde prodávali takové holínky. Mám dojem, že jedny by ti padly. Co říkáš?“

Denis se podíval na svoje boty, které sice nebyly příliš sešlapané ani děravé, přesto nevynikaly elegancí. „Byl bych ti vděčen...“

„Tak pojď!“ řekla Diana a šli.

Švec byl návštěvou potěšen; přinesl holínky, černé a lesklé jako zrcadlo, a pomohl je Denisovi navléknout. Byly mu jen o maličko volnější; největší radost měl z polovysokých podpatků, díky kterým měl zase o palec blíž k nebesům. Diana zaplatila a Denis ji za to objal a políbil, takovou měl radost. Cestou domů kráčel s nově nabytou důstojností a rozhlížel se po světě z výšky - hned se cítil být větším pánem.

V hotelu mu Diana ještě věnovala ostruhy; byly její, kdysi dávno vykované Charrym v jeho dílně v Arminu. Denis si je nadšeně připjal a potěšilo ho, že při chůzi pěkně cinkají.

Koně, které nám přivedli, nebyli zrovna nejvybranější ukázkou koňského národa. Do plnokrevníka jim chybělo hodně, ale lepší nebyli a tak lidé souhlasili s nájmem. Před námi se koně trochu plašili a byli jsme nuceni svoje oře pokrotit; to ovšem vyvolalo nový sběh lidu, který na nás zíral s nelíčeným údivem.

Sotva jsme vyjeli, zajímala se Diana, kde vlastně ten zámek leží; Denis nevěděl, tak se po cestě zastavil v knihkupectví a koupil si tam mapu celého okolí. Kromě toho také objevil knihu Synové muže kamenného srdce v maďarštině.

„Co s tím budeš dělat?“ ptala se Diana. „Umíš číst maďarsky?“

„Ne - ale budu se učit! Na to mám tu knížku.“

„O čem to vůbec je?“

„Nevím, nečetl jsem ji; otec říkal, že pro mne není vhodná a že na politické boje mám dost času. Tak jsem ji koupil až teď.“

„Tak až to přečteš, můžeš mi vyprávět stručný obsah. Myslím, že se nebudu učit maďarsky!“

„Proč? Je to krásný a velmi lehký jazyk...“

Diana se zasmála a Tošio Yamanaki zabručel: „Evropa je divná země. Jakmile se naučíš trochu rozumět jednomu jazyku, už jsi v zemi, kde mluví zas jinak. Že se ti lidé nedokážou domluvit na jednotné řeči...“

Na zámek Fertöd jsme přibyli asi okolo jedné hodiny, zrovna k obědu. Je to zámek krásný; připomíná trochu Schönbrunn a podle Diany taky Versailles; Denis zastoupil tatínka i v tom, že nám vyprávěl o rodu Észterházyi a jak si tento zámek postavili jako protiklad k sídlu Habsburků. Észterházyiové jsou totiž velmi starý a slavný rod a nemají rakouské císaře nijak v lásce.

„Tak to si budeme rozumět!“ usoudila Diana.

Přijala nás úctyhodná stará dáma, matka hraběte Észterházyi, s nímž se Diana seznámila ve Vídni. Když seznala, že jsme známí jejího syna, přivítala nás s velkou radostí, která se nezastavila ani před naším poněkud kuriózním zjevem. Denis nedošel uplatnění, protože hraběnka mluvila i německy; leč velmi se podivila, když Diana řekla:

„Musím vám také představit tohoto chlapce; je to Denis, syn knížete Baarfelta. Možná jste už o něm slyšela...“

„Oh! Tento hoch že je synem... ano, zajisté, je tu jistá podobnost ve tváři! Proboha, tak Baarfelt už je zase u moci? Slyšela jsem, že ho zabili. Ubohý chlapče, jak těžké máš mládí!“

Denis ji uchopil za ruku a zdvořile jí políbil konečky prstů. „Nedovedete si představit, jak těžké, drahá paní hraběnko! Jenom doufám, že teď, když se můj otec vypořádal se všemi nepřáteli, to už bude o něco lepší - aspoň myslím.“

„Inu, teď, když se Baarfelt opět stane oblíbencem císaře, se to dozajista změní...“

„Pochybuji, že by se stal oblíbencem císaře,“ řekla Diana. „Alespoň císař se nezdál být nijak nadšen jeho návratem, když jsem s ním o tom mluvila...“

„Vy jste měla tu čest být přijata Jeho Veličenstvem v soukromé audienci?“

„Ani ne, jenom se mnou tančil na plese a pak jsme si chvíli povídali...“

Hraběnka byla značně překvapena. „Musela jste mu říkat skutečně zajímavé věci, když s vámi vydržel hovořit déle než tři věty!“

„Možná ho to zajímalo; poradila jsem mu, jak zlepšit chatrný stav impéria. Obávám se, že jsem ho trochu rozladila; snad jsem mu neměla říkat, že se o zemi vůbec nestará...“

Hraběnka vypískla vysokým hlasem a objala Dianu kolem krku. „Vy jste mu řekla, že se nestará o říši? To jste se odvážila?“

„No... a není to snad pravda?“

Hraběnka se rozhlédla kolem a ztišila hlas: „Má milá, proboha, mluvte raději francouzsky, pokud umíte! Někteří naši sluhové jsou jistě podplaceni našimi protivníky! Vaše politické názory jsou tak správné, že by nebylo ani vhodné je rozšiřovat dál! Mohu vás zajisté pozvat na skromný oběd...“

Diana ochotně souhlasila s francouzštinou i obědem. Ten skromný oběd měl patnáct chodů a trval i se zákusky a vínem tři hodiny; za tu dobu stačila Diana s hraběnkou Észterházyiovou probrat všechny klepy o dvoru a jeho význačných postavách za posledních deset let. Samorostlé Dianiny názory byly přijaty s pochopením, ba nadšením, a když se zmínila o tom, že by Uherská říše měla být opět samostatná, stala se rázem jednou z nejlepších přítelkyň staré hraběnky. Upřímně řečeno, byla hraběnka intrikánka, která si moc nezadala s Baarfeltem; chyběly jí jen jeho možnosti. Taky cítila k Tomášovi upřímný obdiv a vřelé přátelství, což přenášela i na ostatní.

Denise se zatím ujala její vnoučata; chlapci o rok a dva starší a holčička o půl roku mladší, kteří tu trávili smutné dny pod komandem švýcarské vychovatelky. Denis pro ně byl darem z nebes, jinak zábavu postrádali; vychovatelku obdařil zdvořilým a složitým pozdravem ve francouzštině, čímž se stal navždycky příkladem hodným následování, pak s ní krátce pohovořil o záležitostech, které zajímají starší dámy; nakonec požádal, zda by nemohla pro něho sehnat nějakou bílou košili s krajkovým límcem a manžetami. To už jím byla tak okouzlena, že mu byla ochotna sehnat i modré s nebe. Vysvětlil jí, jak těžký je osud prince, který při sobě nemá patřičné vybavení; zaštkala, poměřila si ho rukama a šla diskutovat se služebnictvem. Mládež toho využila a zmizela do krásného rozlehlého parku, kde je pak slečna vychovatelka dlouho marně hledala.

Denis a jeho přátelé strávili rozkošné odpoledne tím, že se vykoupali v rybníku, krmili labutě a kachny, jezdili na ponících, potom proklouzli do šermírny a trénovali boj krátkými cvičnými kordy. Denis prokázal, že dokáže zacházet se zbraní líp než hoši, kteří měli dokonce na šerm učitele; taky předvedl, že umí střílet z pušky do terče. Dívenka byla sice rozladěna, že se baví víc s kluky; ale když ji obdařil nevinným pohledem svých krásných modrých očí a dokonce jí políbil ruku, zadala mu okamžitě svoje nevinné srdéčko. Ba co víc; když se opět setkala s hraběnkou, oznámila jí s přímostí svých devíti let a graciézností princezny:

„Chére Grand-maman, rozhodla jsem se, že se provdám za knížete Denise Baarfelta. Myslíte, že by moje rodina mohla mít proti tomu nějaké námitky?“

Hraběnka pohlédla na vnučku, na Denise, který se tvářil nevinně, na svoje dva vnuky, kteří se zdáli sympatizovat s tímto plánem a potom řekla s povzdechem Dianě:

„Proboha - oni to snad mají v rodině!“

„Obávám se, že Denis se zatím nebude moci oženit,“ pravila Diana maličké komtesce. „Nemyslíš, že je na to ještě příliš mladý?“

Malá si prohlédla Denise zkoumavým pohledem. „Snad bychom mohli být pro začátek pouze zasnoubeni!“ připustila. „Zveřejnit se to může až později...“

„Denisi, co ty na to vlastně říkáš?“

Malý gentleman se obrátil ke komtesce a jeho modré oči vyjadřovaly nevinný smutek. „Je mi velmi líto, ale doposud podléhám schválení svého otce; v současné době, kdy náš rod stojí v nepřímé opozici proti zeměvládci monarchie, nemyslím, že by bylo zapotřebí přivolávat na rod hrabat Észterházyi ještě další nelibost podobným sňatkem!“ pravil, přičemž zvedl ručku malé komtesky ke rtům a dvorně ji políbil.

„Já na tebe počkám!“ pronesla zjihle. „Budu čekat, až si vybojuješ, co ti náleží...“

Hraběnka pro jistotu obrátila oči k nebi.

„Myslím, že raději pojedeme,“ řekla Diana. „Není snad třeba, abychom přijeli do Šoproně za tmy. Děkuji vám mnohokrát za pohostinství, drahá hraběnko - a buďte ujištěna...“

Loučení proběhlo podle všech pravidel; Diana dokonce získala nějaké pohlednice tohoto zámku a Denis čtyři zcela nové krajkové košile, což ho opět utěšilo. Potom jsme nasedli na koně a vyrazili ze zámku, jako by za námi měl spadnout.

„Poslouchej kluku!“ začala Diana, jen co byl Fertöd za námi. „Tohle řeknu tátovi! Jak tě napadlo začínat si pletky s tou jejich holčičkou? Máš vůbec nějaký rozum?“

„Bože můj!“ obrátil Denis oči k nebi. „Copak jsem si s ní něco začínal? Napřed se mne vyptávala, co se mi stalo tak zlého během poslední doby; tak jsem jí vyprávěl o svém uvěznění a o osudech hraběte Monte Cristo. To přece můžu, nebo ne?“

„No, to snad ano. Doufám, že jsi ji pobavil...“

„Spíš dojal, rozplakala se. Snažil jsem se ji utěšit... nemůžu vidět ženy plakat! Potom jsme zkoušeli šerm; ona mi začala fandit! A když bylo jasné, že vyhraju, tak navrhla jako cenu pro vítěze svůj polibek. Taky že jsem to vyhrál...“

„A líbal ses s ní! Co tomu říkali kluci?“

„No - ne, že by se jim to moc líbilo, ale co mohli dělat? Ukázal jsem jim, jak mne Tošio učí zápasit; ona začala najednou povídat, že bych jistě přemohl každého, kdo by se proti mně postavil. Tak jsem jí vyprávěl, jak otec vyřizuje svoje protivníky. Moc ji to zajímalo.“

„Ani se nedivím. Opravdu, upřímnost je tvá slabá stránka! A co dál?“

„Potom mi začala vykládat, jak byla na nějaké svatbě; taky navrhovala, že bychom se měli vzít. Co jsem s ní měl dělat?“

„Tak jsi pro jistotu přijal.“

„Ne - samozřejmě, že jsem to nepřijal!“

„Ale taky neodmítl.“

„Co jsem mohl dělat? Je to dáma; nesměl jsem ji přece urazit hrubým odmítnutím!“

„A co když otec rozhodne, aby sis ji tedy vzal za ženu? Co uděláš potom?“

Denise ta možnost trochu vyplašila; podíval se na Dianu zkoumavě, ale pak mávl rukou: „On už to nějak srovná! Cožpak on si vždycky vzal každou ženu, které to slíbil?“

Diana se rozesmála a vzdala se další diskuse.

Když jsme se vrátili, byl Denis na vrcholu blaha; rozložil si svoje košile po lůžku, prohlížel je a polohlasně počítal: „Takže košile bych měl, boty taky... ještě nějaký slušný oblek a budu se moci ukázat ve společnosti.“

„Třeba něco dostaneš od příští nevěsty!“ rýpla ho Diana.

„Ach Bože!“ rozhodil chlapec rukama stejně, jak to dělal jeho otec. „Tady alespoň vidíš, jak se muži z našeho rodu nezaviněně dostávají do neštěstí! Ještě mne obviníš, že snad já somruju od žen dárky...“

Diana se zarazila; nebylo jí doposud známo slovo somrovat a teprve Denisovým výslechem zjistila, že se jedná o něco jako žebrat nebo loudit; nicméně dala už Denisovi pokoj.

Auto bylo opraveno, alespoň natolik, že jsme jím mohli dojet do Budapešti, kde je dobře vybavená autodílna. Vyrazili jsme nazítří brzy z rána, nicméně přesto nás přišla polovina města doprovodit, což se neobešlo bez tance a cikánské muziky. Vůbec se nám Šoproň zdála velmi pohostinná a neradi jsme se s ní loučili.

Příštím velkým městem byl Györ, zvaný prý Maďarské Benátky, neboť leží na ostrovech pospojovaných řekou Rábou. Tam jsme velmi dobře poobědvali v csárdě, nacházející se nablízku krásné rozlehlé radnice. Diana původně uvažovala, že tam budeme spát, ale že auto jelo skvěle, rozhodli nakonec, že se pojede až do Budapešti. Tam jsme také pozdě odpoledne dorazili a ubytovali se v jednom z nejlepších hotelů.

Město Budapešť je rozlehlé a krásné; vlastně to jsou města dvě, Pešť a Budín, každé na jednom břehu řeky Dunaje, kterou už známe z Vídně a Bratislavy. Tady je ovšem Dunaj velmi široký, dokonce vytváří v řece ostrovy jako Vltava v Praze. Největší ostrov je Margaretin; kdysi se jmenoval Zaječí a stával na něm klášter, který za krále Přemysla Otakara II. pomáhal dobývat a plenit jeden z Baarfeltových předků.

Obě části města se ani dost málo nepodobají; Budín je rozložen na horských hřebenech, z nichž na jednom je pevnost zvaná Citadela; kopec se jmenuje Gellértův podle biskupa, kterého na něm pohané zatloukli do sudu a pustili s kopce do řeky. Za to mu potom postavili veliký pomník. Na dalším kopci je hrad, postavený Marií Terezií; protože pochází od Rakušanů, nechali jej Maďaři uboze zpustnout, takže je to bída a utrpení. Část hradu však pochází i z dřívějších dob; hlavně tady stavěl Matyáš Korvín, český král Vladislav II. a taky Zikmund Liška Ryšavá, který vedl v Čechách válku proti Baarfeltovi a husitům. Denis všechny tyhle věci znal jako když bičem práská; vysvětlil nám, že tatínek mu to mnohokrát vyprávěl, až se to dokonale naučil. Taky je na tom břehu nádherný korunovační chrám krále Matyáše, gotická stavba, kterou si však dle svého vkusu vylepšili Turci, když měli Budapešť nějaký čas v držení; například pomalovali zdi svými ornamenty, neboť z kostela udělali mešitu a věž přeměnili na minaret.

Pešťská strana je zato úplně rovná a plochá a zastavěná mnoha velkými a vysokými domy; vévodí jí mohutná stavba v neogotickém slohu, zvaná Orságház nebo-li Parlament. Je to dům veliký jako celá vesnice; taky stál tolik jako menší městečko, včetně projektů a všeho ostatního, co k tomu patří. Přesto měli Maďaři ještě na to, aby naproti postavili stavbu, která získala v soutěži na parlament druhou cenu; teď je v ní Nejvyšší soud. Taky hezká, ale samozřejmě se s tím parlamentem nemůže měřit. Kdyby byl s námi Tomáš, jistě by nás provedl i vnitřkem; ale nebyl, tak jsme si museli prohlédnout stavbu jen zvenku.

V Pešti je vůbec všechno zastavěno památkami; například je zde katedrála, která je též ohromná, ještě větší než kostely v Praze. Kupodivu zevnitř už tak veliká není; to proto, že tu mají ve zvyku stavět všechno se silnými zdmi. Taky není tak vznosná a světlá jako třeba Svatý Mikuláš; ale každý nemůže mít všechno a portál i kopule téhle katedrály působí impozantně. Kus dál mají Náměstí Hrdinů; nedávno na něm postavili pomník, když oslavovali tisíc let trvání svého státu. Jistě, kdybychom my měli oslavovat každých tisíc let Arminu, byla by země zapomníkovaná od moře k moři; ale lidé nejsou na světě tak dlouho a ještě si pořádně nezvykli. Postavili si tam vysokánský sloup a na něm Bohyni vítězství, která vypadá jako anděl nebo obyčejná holka s křídly. Okolo jsou sochy jednotlivých náčelníků, kteří před těmi tisíci lety přivedli Maďarský národ ze stepi, kde je vytlačovali nějací jiní kočovníci. Jejich náčelník Arpád je vedl pořád dál, až se zarazil u veliké řeky a hor za ní a usoudil, že dál už to nepůjde; tak se usadil na opuštěném římském tábořišti a založil svůj vlastní stát. Jak šla léta, vládli Maďarům různí polodivocí králové, kterým taky postavili pomník, a sice do sloupořadí za tím pomníkem. Jenom jejich patron Svatý Štěpán má pomník na Budínském břehu u Matyášova chrámu.

Ale to pořád ještě není všechno; za sloupořadím se nachází místo, kde se konala u příležitosti tisíciletí všeobecná výstava. K tomu účelu si tady Maďaři postavili hrad; možná se vám to zdá divné, ale je to tak. Hrad se jmenuje Vaydahunyad a je to kopie hradu, který stojí někde na jihu Uher; pochází odtamtud jejich král Matyáš a aby lidé nemuseli jezdit až tam, pořídili si kopii přímo v Budapešti. Taky postavili ještě jednou jeden kostel, původní stojí ve Vácu a je z románské doby s moc pěkným portálem. Pak ještě kus paláce Fertöd; viděl jsem i originál a jsou si hodně podobné. Je to výtečný nápad, až se vrátíme do Arminu, navrhnu nejvyšší radě postavit v Aurrgharru pražský Svatovítský chrám. Jistě získám podporu veřejnosti, protože Dianě se tento zvyk taky moc líbil.

Vítek zavezl auto do dílny a tam rozebral ty části, které se bál rozebrat v Šoproni. Seznal, že putování po cestách necestách dalo mechanismu pořádně zabrat; pak si prohlédl mapu cest, kterými hodláme jet dál a svolal poradu o stavu vozidla. Informoval nás, že se obává vyrazit na Balkán, dokud nevymění všechny opotřebované části, neuvede vše do dokonalého stavu a nezásobí se náhradními díly, protože po celé cestě až do Itálie stěží narazíme na dobře vybavenou dílnu. Charry souhlasil, dal mu potřebné peníze a svolení k celkové rekonstrukci. Načež Vítek prohlásil, že bude trvat možná víc než týden. Charry řekl, že si tedy dopřejeme v Budapešti dovolenou.

Očekával nás tady dopis od Baarfelta; byly v něm instrukce pro další cestu a platební příkaz pro banku: zrušení konta, na kterém bylo pět set tisíc rakouských zlatých a vybrání jistiny. Všechny potřebné papíry byly přiloženy, takže to proběhlo hladce. Tomáš taky přikazoval, aby deset tisíc z toho bylo použito na zabezpečení potřeb jeho syna, to jest oblečení a vybavení; Diana se tomu zasmála a řekla, že všechno pořídí za tři stovky.

Denis si dal šít oblek, který mohl nosit do společnosti: kalhoty a kabátek z černého sametu, připomínající Tomášův oděv, v jakém přišel na Hůrku. Kromě toho koupil ještě jedny boty, taky jezdecké; byly ostře žluté s červenými koženými chrániči, prakticky nezničitelné; mohl v nich chodit trním nebo po kolena bahnem a nemohlo se jim nic stát. Denis tvrdil, že se k cestování úžasně hodí. Dále koupil jezdecké kalhoty a kazajku z kůže, včetně jezdeckých rukavic a klobouku se širokou střechou; tvrdil, že jen takto je třeba jezdit na Balkán. Nicméně přesto pobíhal po městě bos a v hadrech, v nichž se nelišil od domácích uličníků; zastával názor, že přes den lépe chodit oblečen nenápadně a účelně, teprve na návštěvy se oblékat elegantně.

Diana byla přijata do společnosti díky doporučujícím dopisům, které rozeslala na všechny strany hraběnka Észterházyiová. Místní honorace z nich zvěděla leccos o Dianiných politických názorech a rozhodla se svobodomyslnou hraběnku zvát velmi ochotně na všemožné slavnosti; Diana samozřejmě v Tomášově nepřítomnosti bez váhání dala průchod svým názorům na hospodářství, náboženství i politiku a stala se velmi rychle idolem vší mládeže.

Bohužel, po pěti dnech nás navštívil rytíř Merzsáros s tváří velmi ustaranou; aniž pronesl zdvořilostní formule a bezobsažné řeči, oznámil Dianě: „Byl bych rád, sestro a bratři, kdybyste se sbalili a odstěhovali zas o číslo dál. Stojíte mne už trochu příliš moc peněz!“

„A prosím tě!“ řekla Diana. „Platíme snad za sebe sami, nebo ne? Jak tebe můžeme stát peníze?“

„Nevím, milá sestro, zda sis uvědomila, že na tebe a tvoje druhy je vypsán zatykač vládou ve Vídni. Je samozřejmě pravda, že Uherské orgány nemají nejmenší snahu chytat pánům ve Vídni jejich politické nepřátele; ale hlavní město je přece jen prolezlé rakouskými špicly, ti už zaregistrovali tvoji přítomnost a hlásí ji výš. Během tvého pobytu mne navštívili čtyři vysocí vojenští a policejní hodnostáři a požadovali více či méně zastřeně jistý obnos za to, že nebudou brát tvoji přítomnost na vědomí. Nemohl jsem jim dost dobře odmítnout, když vyhrožovali zatčením. Taky nemůžu dovolit, aby se na mém území někomu něco stalo. Zaplatil jsem už pěknou sumičku a nerad bych platil ještě někomu dalšímu. Jestli ti to nic neudělá, radši odjeď někam jinam...“

„To ovšem chápu,“ řekla Diana. „Ovšem, odjedeme; ale naše auto bohužel není ještě pořád v pojízdném stavu...“

„Nevadí. Mohli byste si zatím dopřát dovolenou u Blatenského jezera - Baláton tó. Mám tam přátele a mohu vás tam dopravit pomocí formanů. Tam byste mohli počkat na svoje auto...“

Diana přijala, neboť chtěla poznat to slavné jezero; takže nám druhý den ráno přistavili formanský vůz a vyjeli jsme z Budapešti směrem k západu, téměř tam, odkud jsme přijeli. Pokud se našel ještě nějaký hodnostář, ochotný shrábnout úplatek, mohl mu Merzsáros jen doporučit, aby si nás koukal najít sám.

Toho dne jsme dojeli do města Székesfehérváru; formanský vůz jel pomalu a kočí často zastavoval u domků podél silnice, aby nalil koním vodu a sobě víno. Charrymu víno chutná taky, dokonce se při něm s formanem domluvil bez ohledu na to, že ten dobrý muž uměl pouze maďarsky. I Dianě chutnalo, takže se ani nezlobila, že se jede tak pomalu.

Székesfehérvár je jedním z pěti nejstarších měst Uherska a v té době nebyl ještě příliš rozlehlý; nicméně bylo tam několik zajímavých kostelů, mimo jiné památných obranou města proti Tureckému vpádu. Charry se považuje za znalce v chovu koní; povážlivě kroutil hlavou, když si prohlížel pomník vítězství, zpodobněného nahým mladíkem, sedícím na koni s mečem v ruce. Ten kůň má totiž v poměru k tělu značně velkou hlavu a jinoch drží meč za zády tak, že by jej nejspíš neuzvedl, naproti tomu přepadl dozadu a zasekl špičku koni do zadku. Za městem je hrad s alejí, která zobrazuje všechny hrdiny z města a okolí; taky se tam provádějí vykopávky starého římského města, které tu kdysi bylo. Všechno jsme si prohlédli a Diana má dokumentaci na pohlednicích.

Druhý den jsme jeli dál a šťastně přibyli k Blatenskému jezeru. Je dlouhé pětadvacet kilometrů, široké sedm až jedenáct; my se však usídlili v nejužším místě, na poloostrově Tihany, na kterém stojí zdaleka viditelný barokní chrám. Naším hostitelem byl velmi bohatý sedlák jménem Szárvas; byl už o nás zpraven a tak nás ochotně přivítal, aniž se polekal nás šelem. Byl řádovým bratrem, proto nás hostil, aniž požadoval jakoukoliv odměnu, jak se slušelo a patřilo.

Nastaly nám krásné a veselé dny; Denis byl neustále u vody nebo ve vodě, celé dny běhal nahý, hrál si s rybářskými kluky a živil se rybami a praženou kukuřicí. My jsme chodili s ním; ryby jsou velice chutné a rybáři nás velmi ochotně krmili.

Jenomže třetí den našeho pobytu se strhl dole ve vesnici poprask; když se Szárvas odtamtud vrátil, kroutil hlavou a bručel si pod vousy: „Pane Bože! Také niečo by človek nepovedal!“

„Čo by nepovedal?“ zajímala se Diana. Szárvas mluvil slovensky, tak si s Dianou dobře rozuměli.

„Nuž - dolu v dedine sa dievčence pobili o vášho malého!“

„Propána! Snad ne!“

„Nuž hej! Také dve soplaně sprosté: Aranka Halászová a Eržika správcovie; bili sa, až kým ích paholok remeňom rozohnal!“

„A o čo šlo?“

„Eržika dala vášmu malému vyšívanú šatku. Neviem prečo, alebo ju chcel, alebo samej prišlo na um, že tak mu treba. Bohvie, čo jej po rozume chodí. Aranka povedala, že taký cancúr zasmolený je pre Denisa málo a že by ju mal zahodiť. Eržika, že vraj je hus sprostá a že mu posúchy nosí, aby s ňou hovoril. Aranka povedala, že je krava, ak sa nazdáva, keď jej tato je správcom na pánskom, že má byť na čo pyšná! Eržika ju potiahla za cop a už boli v sebe, len tak z ních chĺpy lietali... Nuž, smial som sa, až sa mi brucho triaslo! Tebe sa to nevidí smiešne?“

„No... spíš tragické! A čo na to objekt sporu, Denis?“

„Ten? Ani sa po ních neobzrel! Chalani ho pozývali, nech ide s nimi ryby chytať; nechal všetkého, zobral siete a už sú niekde na vode. Naučil ích, ako narábať s plachtami, aby loď išla rýchlejšie, nože ho uznávajú aj takí o dve hlavy väčší...“

„Len počkaj! Já už ho srovnám, len čo sa vráti...“

Jenže Dianě musela pomstychtivá nálada vydržet až do večera, ježto Denis se neráčil zbytečně vracet dřív. Diana ostatně celý den byla buď na pláži, nebo pomáhala domácím lidem v různých pracech, převážně na vinici. Zajímavé uplatnění našel Charry; protože byl mnohem silnější než všichni ostatní, vymýšleli si úporně důvody, aby někam odnesl nebo vyzvedl něco hodně těžkého. Tošio Yamanaki nedělal nic a ani neměl v úmyslu něco dělat.

Denis se tedy vrátil, když se slunce už chýlilo k západu. Nesl si v ruce svázané čtyři velké ryby, které tvořily jeho podíl na úlovku; byl do tmava opálený a jeho kůže byla ještě lesklá od posledního vykoupání. Usmíval se a zdálo se, že je sám se sebou spokojen. Přes rameno si nesl pletenou tašku, ve které schovával ručník, nůž, ráno svačinu a tak podobně.

„No jen pojď, miláčku paní a panen,“ uvítala ho Diana. „Čekáme už na tebe - co to zas bylo s těmi děvčaty?“

Denis udělal ty nejnevinnější modré oči, jakých byl schopen.

„No, mám na mysli tu aféru se šátečkem!“ vysvětlovala.

Denis se usmál, sáhl do tašky a vytáhl vyšívaný šátek. „No, že je pěknej?“ pronesl klidně.

„A co ta hádka? Ta se ti taky zdála pěkná?“

„Jo! Jenže to nebyla hádka, ale rvačka.“

„Ale! A pročpak asi?“

„Já nevím - já se nepral!“ řekl diplomaticky.

„Ale bylo to kvůli tobě! Co jsi těm holkám sliboval?“

„Já nic! To spíš ony slibovaly mně všelijaké věci... já od nich samozřejmě radši nic nechtěl...“

„Máš štěstí, že jseš tak malej! A co ještě chtěly?“

„Nic. Jenom se mnou chtěly kamarádit, to se snad smí? Trochu se mi to zdálo divný, protože jedna pomlouvá druhou, a to vůbec není hezký... Ale ony děvčata jsou někdy divný...“

„O svatbě jste doufám nemluvili?“

„Ne... tedy, ne o naší. Vyptávaly se mě, samozřejmě...“

„Jak na to přišly?“

„Tak, při řeči... povídal jsem jim pohádky.“

„Copak jsi jim ještě vyprávěl?“

„No... já si honem nemůžu na všechno vzpomenout. Povídal jsem jim, taky četl... Oni tady neumějí číst, víš?“

„A to stačilo, aby tě všechny dívky vyznamenávaly svou přízní? Dokonce se kvůli tobě porvaly?“

„Já je nepřemlouval! Ale ty sama jsi říkala, že sport je velice zdravý i pro dívky...“

„Já ti dám záhlavec! Denisi, zakazuji ti nadále mluvit vůbec se všemi děvčátky, se kterými se kdy potkáš! Nevšímej si jich, nemluv na ně, na otázky neodpovídej, nic od nich neber a nic jim nedávej! Je ti to jasné?“

Denis s moudrostí svých devíti let mávl rukou. „To nebývá vůbec nic platné. Ony vždycky nějaký způsob najdou. Ženské jsou hrozně rafinované, víš?“

Diana obrátila oči k nebi, mávla rukou a šla po svých. Nedalo se nic dělat, Denis odpovídal na všechny výtky nevinně, vyhýbavě, pořádně vynadat se mu nedalo; kromě toho v něm Diana neustále viděla obdobné chování Tomáše a Jerzyho a musela přiznat, že na některý typ mužů ženy zkrátka trpí od nejútlejšího věku.

Alespoň se tedy rozhodla, že pro jeden den Denisovi zamezí styk s místním obyvatelstvem a prohlásila, že se pojede na výlet do zámku Keszthely, který se nachází na západním konci jezera. Szárvas sehnal jezdecké koně pro všechny, tak se nazítří jelo.

Protože jsme vyráželi v devět ráno, mohla si nás celá vesnice pořádně prohlédnout, když jsme projížděli. Cožpak o nás, to už viděli, i Dianu a Charryho; ale Denis je pořádně překvapil. Celou dobu chodil buď nahý, nebo v krátkých soukenných gatích pod kolena - a najednou se objevil v bílé krajkové košili, černém sametovém obleku, kloboučku s kohoutím peřím a červenožlutých botách. A aby to Eržiku potěšilo, měl okolo krku uvázán její vyšívaný šáteček a v ruce držel elegantní bičík na koně, kterým zdravil kolemjdoucí. Přirozená vznešenost, zděděná po předcích, se konečně mohla pořádně projevit.

Ve vesnici to vyvolalo pozdvižení; Denisovi kamarádi, už zase v rozedraných kalhotách a bosí, zírali vyjeveně, až nám jich bylo líto; zato Eržika vypadala, jako by ji zvolili královnou, když se jí Denis v jízdě uklonil a položil ruku na její šáteček. Sedláci, kteří v minulých dnech zkoušeli natřít Denise holí po hřbetě za krádeže lusků hrachu nebo hroznů vína, šli do sebe a seznali, že ho zřejmě neměli napadat pro takovou hloupost jako obyčejné kluky; a jejich ženské repetily mezi sebou a zřejmě hned věděly o všem spoustu drbů.

„Prosím tě, kde ses naučil takové nedbalé eleganci?“ ptala se Diana, když už jí Denisův způsob jízdy šel obzvlášť na nervy.

„To mě naučil tatínek. Učil mě jezdit, když jsem byl ještě úplně malý; posadil mě před sebe na sedlo a vozil po kraji. Proto jsem se naučil jezdit na koni skoro líp než chodit. Potom mi ukazoval, jak jezdit elegantně...“

Skutečně to mohla být pravda; jak jsme byli za vesnicí, už se Denis změnil, odložil eleganci a jezdil maximálně účelně, aby neunavoval sebe ani koně. Jeli jsme podél břehů jezera, okolo kopců porostlých vínem a domky jednotlivých vinařů; trvalo dost dlouho, než jsme dojeli do Keszthely.

Zámek v Keszthely je barokní, leží uprostřed města v rovněž barokní zahradě a patří hrabatům Festéticům. Mimo jiné je v něm proslulá knihovna, jíž se říká Helikon; uvítal nás ovšem jen správce, neboť panstvo nebylo právě přítomno, ale správce nás ochotně provedl po celém zámku a samozřejmě vyhověl Dianě, když po něm chtěla pohlednice.

Potom jsme jeli zase zpátky; po cestě jsme se zastavili na oběd v csárdě pod kopcem Badacsony a ochutnali tamější skvělé víno, hlavně ovšem Charry; takže jsme zpátky do Tihany dojeli dosti pozdě odpoledne. Denis, ačkoliv byl poněkud unaven od jízdy, nedal to na sobě znát; rychle se svlékl, uložil parádní oblečení a už mazal za kamarády.

Ale přesto měl Dianin nápad něco do sebe; od chvíle, kdy jej viděli jako lenního pána, si kluci uvědomili od Denise svůj odstup a měl co dělat, aby ho nepovažovali za zhýčkaného panského chlapečka, kterému se nesmí nic stát. Takže nastal kýžený klid.

Až zase za tři dny navštívil Szarvás Charryho a zahájil s ním vyjednávání německy, protože jinak by se nedomluvili: „Teda, já nevím, jaký příkazy jste dali tomu vašemu malýmu...“

„Copak,“ vmísila se Diana. „Zase problémy s děvčátky?“

„To ani ne; holčiček už si nevšímá a ony jeho taky ne, protože dostaly doma nářez. Teď dělá... já tedy nevím, jestli to náhodou nedostal od vás nebo od Baarfelta nařízený, ale stejně...“

„Určitě ne! Tak co teda provádí?“

„Zakládá námořní flotilu.“

Charry nepochopil; Diana ano, ale jen se začala smát.

„Na tom není nic k smíchu! Když ho kluci viděli jako pána, byli zvědaví, co je ve skutečnosti zač; a on jim začal vyprávět o řádu a naší armádě. Kdyby byl dospělej chlap, tak by se to dalo taky hodnotit jako prozrazení služebního tajemství, jenomže kluci tomu naštěstí nejsou schopni porozumět. Ale hrát si na to můžou...“

„Aby ne; a že se jim to líbí, co?“ smála se Diana.

„Kluci mají dvě rybářský loďky, takový starší a děravý, co už dospělý chlapi nepotřebujou. Denis jim nařídil, aby ty lodě dali do pořádku a chystali se k boji. Učí je používat meče a tesáky, taky všelijaký vychytralý finty... včera zajeli do Balatonfüredu a ukecali kluky odtamtud, aby se k nim přidali. Mají tři lodě...“

„Uklidni se, bratře Aladáre,“ šklebila se Diana. „Na celým světě si děti přece hrají, to není nic zvláštního...“

„Na celým světě nezakládají děti pobočky Templářského řádu!“

„Děti si hrají na to, co dělají dospělí, to je přece známo. Když je Denis Templář, zakládá pobočky řádu, to je přece...“

„Takže ty si myslíš, že to je v pořádku?“

„Nepochybně. Ale neboj se, promluvím s ním.“

Charry k tomu kýval hlavou, takže Szárvas pokrčil rameny a šel.

Diana se až do večerních hodin žhavila a chystala se, co klukovi řekne. Přišel soumrak a se soumrakem Denis, očividně velmi spokojený se svým dnešním počínáním.

„No jen pojď, ty ozdobo světa,“ uvítala ho vlídně.

Denis zbystřil pozornost. „Co jsem zase provedl?“

„Nevíš? O založení odbočky Templářského řádu taky nic?“

Denis se okamžitě rozzářil, jako kdyby měl dostat vyznamenání. „Tak především: nezakládám nic, co by mělo jakoukoliv spojitost s řádem Templářů. Zakládám docela nový řád Zlatého draka, který bude pokračováním toho, který měl císař Zikmund v patnáctém století a jehož příslušníkem byl transylvánský kníže Vlad Tepes IV., zvaný Dracula, ten co potom strašil v Londýně...“

„Denisi, ve vzduchu se vznáší facka. Kam asi dopadne?“

„Dobrá, mučte mne a týrejte! Snášet veškerá protivenství se muži sluší s hrdinskou odevzdaností!“

„Nekecej a povídej o řádu Zlatého draka; jinak...“

„Je mi líto, ale nesmím prozradit nic, protože to je tajemství utajené před každým, kdo není členem řádu; a ty jím být nemůžeš, protože jsi holka a holkám je vstup zapověděn, podle tvé směrnice ohledně styku s holkami...“ Denis se obratně vyhnul pohlavku.

„Heleď, za pár dní odjedeme; co bude s tvým Zlatým drakem?“

„Ano, právě samostatnost a soběstačnost řádu je mým cílem; proto jsem povinen vychovat si patřičné komthury, rytíře, vojáky a všechny ostatní členy, aby přežili i bez mé přítomnosti...“

„Ty jsi velmistr?“

„Zastupující velmistr.“

„Aha... a ten hlavní je kdo?“

„Vlad Tepes IV., Dracula.“

„Ten je snad už mrtvý, ne?“

„No... to právě není tak docela jisté. Za určitých okolností je možné vyvolat jeho ducha a přijímat od něho rozkazy...“

„Nesouhlasím. Dracula nebyl hoden velet řádu!“

„Proč? Byl to statečný muž a vyháněl ze země Turky! Naopak, já si myslím, že právě on je ta nejsprávnější osoba. A kluci si to taky myslí, takže řádová Nejvyšší rada to schválila...“

„Dobře, to je mi taky jedno! Kdo bude velet řádu fakticky?“

„Ernö Ladomér Király Szarvás, syn našeho hostitele.“

„Blbost! Tomu jsou čtyři roky!“

„Dal jsem komthurům přísný příkaz vychovat jej jako velitele; slíbili mi, že o něho budou pečovat...“

„Denisi, jestli se z tebe vzteknu, tak tě pokoušu!“

„Proč? Já myslím, že to zvládnou...“

„Jak se budou vybírat ti komthurové?“

„Podle schopností; to musejí kluci zvládnout sami. Těm prvním dám zasvěcení zítra v noci, ostatní už si zařídí...“

„Ty dáš někomu zasvěcení? Sám žádné nemáš!“

„Teď nemám, ale míval jsem...“

„Kdy? V nějakém minulém životě?“

„Ano.“ usmál se Denis klidně. „Říkal mi to Jerzy Lasęka.“

„Nelži, kluku! S Jerzym jsem mluvila, v životě tě neviděl!“

„To vím taky; ale já se v meditaci spojil s jeho duchem. Povídal mi spoustu věcí... víte třeba to, že Jerzy je částečná inkarnace archanděla Michaela?“

„Jerzy Lasęka, pokud vím, je mazaný dobrodruh, který má snahu osvobodit Polsko. O svém spojení s archandělem neříkal nic!“

„Protože ve své hmotné podobě to neví, to je samozřejmé; jenže jeho astrální tělo má samozřejmě vědomí nebeské osobnosti, takže může vysvětlit také jiným astrálním tělům, co...“

„Kde prosím tě bereš tyhle hefty? Co ty můžeš vědět o astrálním těle, inkarnacích a minulých zrozeních?“

„Od začátku mi o tom přece vykládáš, ne?“

Dianě napadlo, že by měla počítat do deseti, než ho praští. Pak v ní zvítězila přirozená zvědavost. „A tys doopravdy zkoušel meditovat? A šlo ti to, měl jsi nějaké výsledky?“

„Už jsem přece říkal, když spím, dokážu opustit svoje hmotné tělo a spojit se s vyšším vědomím; to jsem dělal, když jsem byl ve vězení, tak to můžu dělat i teď, ne? Aspoň si víc odpočinu!“

„Energie máš skutečně až příliš; nejspíš ti přiškrtím kyslík, drahoušku. Ale dá se těm tvým vizím skutečně věřit?“

„Nechápu, proč zrovna tebe musím přesvědčovat!“

„Dobře, tak mě přesvědč! Řekni mi jediný konkrétní fakt, který by mě přesvědčil, že si nevymýšlíš nebo neblázníš!“

Denis zaváhal a Diana si libovala, jak na něj vyzrála; konečně řekl: „Mohla bys mi udělat mléčné kuličky burfi, které ses učila vařit v klášteře v Barmě, když jsi tam byla mniškou?“

Dianě ztuhly rysy. „Jak o tom víš?“

„Viděl jsem to, dokonce jsem sledoval, jak to všem chutnalo. Taky vím, že ti to slušelo v šafránovém rouchu... Ale nemohl jsem ochutnat, protože astrálním tělem to nejde...“

Diana horečně přemýšlela. „Někdo ti to vykecal? Charry, Tošio nebo kočky? Ti tam byli taky, přinesla jsem jim ochutnat...“

„Můžu ti jmenovat dobroty, které jsi tam vařila a které jsi nikomu nedala. Třeba pakory a samosy, smaženou zeleninu...“

Diana jen potřásala hlavou. Denis postřehl, že zabodoval a že se dostal do vedení. „Víš, já bych potřeboval pro kluky uspořádat aspoň malé pohoštění. Mohla bys opravdu udělat nějaké sladkosti?“

„No... konečně, když to bude na rozloučenou...“

„Ne, bylo by to na tu slavnost. A taky... kdybys to mohla potom obětovat; tak, jak se to dělá tam v klášteře.“

Diana zaváhala. „No... v podstatě bych mohla, ale... ty opravdu chceš uspořádat zasvěcování? Spíš by se hodilo pasování na rytíře podle řádových zvyklostí, ale...“

„Ano, to mám v úmyslu. Uděláme to nahoře za klášterem, je tam jezero, kterému se říká Malý Balaton. Tam uděláme oheň...“

„Zítra v noci? Neměla bych... víš jistě, že to zvládneš?“

„Musím to zvládnout. Jinak bude můj život v tomto zrození zbytečný a vůbec jsem nemusel přijít na svět...“

Dianu ovládlo dojetí; objala chlapce a přitiskla si jeho vyhublé tělíčko k hrudi. „Já se na tebe vážně nezlobím, Denisi! Když je to tak, dělej si, co chceš... ale prosím tě, aspoň to nikomu neříkej! Lidé by to nemuseli pochopit!“

„Až se moji rytíři rozletí jako andělé pomsty celým světem, uvidí to oči všech lidí!“ připomněl vážně. „Já vím, možná dost riskuju, někteří z kluků odpadnou, zapomenou nebo zradí, že beru na sebe jejich karmu a za to budu možná odsouzen; ale já to pro ně musím udělat, chápeš? Nemůžu dovolit, aby i jejich životy byly zbytečné a marné!“

„A tímhle myslíš nebudou?“

„Dostanou šanci zúčastnit se velkého Božího boje za očištění světa! To je snad málo?“

„Tak jsi jim to říkal? Rybářským a vesnickým klukům?“

„Nezáleží na tom, kdo se narodil v jaké rodině. Šrí Hanumán se narodil v rodině opic, a stejně sloužil Pánu Rámovi, když bojoval s démonem Rávanou o svoji Sítu...“

„Já vím. Prosím tě, jdi už radši spát...“

Denis mírně přikývl hlavou. „Pořád ještě mi nevěříš?“ usmál se téměř shovívavě. „Tak dobře; způsobím, aby ses dnes v noci ve snu přenesla do toho kláštera. Aspoň si oživíš recepty...“

„Tak dobře! Uvidíme, co dokážeš...“

Szárvas si neodpustil dotaz, jak se svým svěřencem pořídila, Diana ale působila roztěkaným dojmem a jen pokrčila rameny. Zato ráno se probudila ve čtyři hodiny a už se jí nepodařilo usnout, neboť v tuto dobu vstávala v klášteře; a Charrymu řekla:

„Tak nevím. Buď jsem úplně blbá, nebo ten kluk fakt něco umí!“

Potom skutečně celý den vařila; večer Denis přišel kupodivu dřív než jindy a dokonce šel bez zdráhání spát, což nebývalo zvykem. V noci se však probudil; pomohli jsme odnést to všechno na místo, kde přes den připravili dříví. Když na věžích chrámu Tihany odbíjelo jedenáct, byl zapálen oheň; všichni přítomní se očistili ve vodě a poté Denis vykonal jejich pasování na rytíře Řádu Zlatého Draka. Použil téměř stejného rituálu jako Tomáš při pasování Templářů, ale přece jen některé detaily byly jiné.

Kluci se chovali, jako by je ovládal nějakou magickou mocí; když se na ně Denis obrátil, cítili se vyznamenáni jeho přízní, věřili mu každé slovo a byli ochotni za něj skutečně bojovat. Přednesl jim velice extatickou řeč, v níž je vyzval, aby smetli z povrchu zemského hřích, ničemnost a zločin a bojovali za nastolení Božího království; to je přivedlo do takového nadšení, že kdyby se ve shromáždění vyskytl nějaký hříšník, určitě by ho na místě roztrhali na kusy.

A přestože jsme se vrátili ve velice pozdní hodinu, vypadal ráno Denis tak čerstvě, jako kdyby celou noc tvrdě spal.

Toho dne přijel Vítek a automobilem, jedoucím ještě líp než kdy jindy. Kromě jiného k němu připojil velké nádrže na pohonné hmoty, neboť na Balkáně nic takového určitě nebude k sehnání. Odpočinul si u Szarvasových a my všichni jsme se přichystali na zítřejší cestu. Nejsem si jist, ale mám dojem, že řadě lidí ve vesnici Tihany spadl naším odjezdem kámen ze srdce.

Brzy ráno jsme vyrazili na další pouť, tentokrát přímo k jihu; tam sice bylo jezero, ale přívozem jsme přejeli do vsi Siófoku a odtamtud zamířili na Nagykaniszu.

O městě Nagykanisza nemůžu mnoho říct, už proto, že nás ani nepustili z auta a jenom lidé prošli městem a prohlédli je. Tvrdí se, že je to centrum většiny loupežníků a kriminálníků z celých Uher; nicméně na Charryho a Dianu si nikdo netroufl, takže nemohou tu pověst potvrdit. K nemalé Denisově radosti tam objevili knihkupectví; knížky, které nakoupil v Budapešti, už všechny přečetl a obával se, že po cestě Balkánem už nesežene ke čtení nic. Tituly knih, které tam koupil, si nepamatuji; byly to spisy maďarských autorů v originále, to je jediné, co vím.

Posledním uherským městem, které jsme viděli, byl Varaždín; tam jsme zastavovali na pozdní oběd. Je větší než Nagykanisza a všem se líbilo; místní lidé vyprávěli Dianě, že nejparádnější je zde místní hřbitov, uspořádaný jako obrovský park. Dianě napadlo pár lidí, které by tam s chutí pohřbila, ale nerealizovala to.

Tam jsme překročili hranici Chorvatska; od teďka nemluvili už lidé maďarsky, ale chorvatsky, což je jazyk slovanský, podobný češtině či slovenštině, takže Diana se mohla vyřádit. Silnice tam však mají ještě bídnější než v Uhrách; ploužili jsme se sotva krokem a na noc byli nuceni se utábořit v lese v pohoří, kterému se říká Medvedica; bohužel, žádného medvěda jsme nepotkali, ačkoliv si to Denis moc přál.

Ráno jsme pak už jeli s kopce až do velkého města Zagrebu; tam byli lidé příjemně překvapeni civilizovaností města, které má dokonce divadlo, několik kostelů a dvě katedrály: na jednom kopci barokní chrám Svatého Marka na Starém městě, na druhém gotickou katedrálu, původně z roku 1096, ale přestavěnou po posledním zemětřesení v roce 1880. Staré město je kouzelné; Henryk nás zavedl k zázračné Panně Marii, které se říká Matka Boží od Kamenjih vrata a bydlí v obyčejném průjezdě, celém vyzdobeném tabulkami lidí, kteří jí děkují za zázrak. Poprosili jsme ji, aby nás ochraňovala, neboť jsme měli tušení, že to budeme potřebovat. Příjezd automobilu do města vyvolával bouři nadšení, všichni členy výpravy srdečně vítali a zvali je, aby zůstali co nejdéle. Bohužel jim nebylo moci vyhovět, Chorvatsko patří ještě Rakousku a tak jsme museli dál.

Do večera jsme dojeli až do města Karlovace; o tom nemůžu říct nic zvláštního, nad městem je sice jakýsi hrad, ale nikoho z nás nepustili dovnitř. Přespali jsme tam, lidem usmažili kuřata a nám je dali syrová, což nás potěšilo. Zapili to vínem a šli spát.

Další den jsme se tloukli polními cestami pořád k jihu; teče tam řeka, která vytváří u vesnice Plitvice rozsáhlý komplex jezer a vodopádů. Dorazili jsme tam večer, vykoupali se a najedli v místní hospodě; druhý den jsme si pak celý ten kraj prošli, protože se nám tam moc líbilo. Protože jsme oznámili židovskému krčmáři, že tam budeme spát ještě jednu noc, celý den i se svou ženou vyvářeli, aby nás pohostili. Lidem to moc chutnalo a byli velmi spokojeni; my ostatně také.

Během příštího dne jsme překročili hranice do Bosny. Tato země byla podle Henryka Wagiery zmítána všemožným neštěstím od dávných časů. Když patřila Srbsku, zaútočili na ni Turci a na místě zvaném Kosovo Pole pobili celou srbskou armádu, aby si mohli ve městě Sarajevu zařídit pašalík. Od té doby tam žijí muslimové a křesťané pohromadě, občas se hádají, občas perou a někdy jsou dokonce chvíli přáteli; v nedávné době na ně přitáhla rakouská armáda, dobyla Bosnu a Hercegovinu a způsobila při tom lidem tolik různých příkoří, že ji okamžitě všichni začali svorně nenávidět. Z toho důvodu nemají rádi nikoho, kdo mluví německy, s čímž se svezli i Charry a Diana. Do místního vývoje zasahuje taky Srbsko, v poslední době čím dál odvážnější; založilo v Bosně organizaci zvanou Černá Ruka, která má v úmyslu zemi osvobodit ode všech. Lid je tam drsný, odvážný a ovládaný jistou svéráznou představou o čestném jednání; z toho důvodu jsme se nemuseli obávat ani tak místních obyvatel, jako spíš rakouských četníků a vojáků.

Ale tak jednoduché to nebylo; když jsme té noci tábořili a my se vydali do okolních skal na lov, objevili se čtyři otrhaní chlapi, kteří vehementně žebrali o nějaké jídlo nebo o peníze. Charry jim dal něco z našich zásob, načež ti chlapi začali popuzeně vykřikovat a žádali ještě peníze. Charry jednoho z nich praštil pěstí do nosu, oni se sebrali a utekli pryč. Za chvíli se však odněkud ozvala střelba z ručnic a ti chlapi se na ně opět hnali, tentokrát ozbrojeni po zuby. Všichni naši zahájili rovněž palbu ze všech hlavní, dokonce i Denis střílel z pistole. Rychle jsme se vrátili a s řevem na ně zaútočili; vylekali se tak strašně, že nechali útoku a ztratili se ve tmě.

„No... tak to byl uvítací výbor.“ konstatovala Diana.

„To nic,“ odpověděl na to Charry. „To bylo jen tak, abychom zbytečně nepropadali optimismu o své bezpečnosti. Od teďka radši budeme spát v bezpečných hostincích...“

Po oslích stezkách

Balkánské cesty jsou vynalezené spíš pro osly než pro vozidla. Proto jsme příští dny trávili tím, že jsme se probíjeli neuvěřitelně vyprahlými horami, v nichž jsme nepotkali víc než dvacet lidských sídel za jeden den. Jsou to ubohé chaloupky, jejichž obyvatelé se ani neodvážili jít na nás podívat.

Chýlilo se k večeru, když jsme daleko před sebou v nějakém horském údolí spatřili domky a nad nimi bělostný minaret; většina lidí jsou muslimové. Vítek tam zamířil a rozjel se po klikaté horské cestě tak rychle, že jsme měli strach, abychom se někde nerozbili.

„Proboha, radši trochu zabrzdi!“ radila mu Diana.

„To bych moc rád,“ procedil Vítek skrze sevřené zuby. „Bohužel to nejde! Vypověděly mi brzdy...“

Charry počal sprostě klít, Henryk se snažil lézt dopředu, aby se pokusil pomoci, ale nemělo to smysl. Řítili jsme se tedy stále dál a dál; potkali jsme vesničana, který jel na oslu a za ním pěšky cupitala žena s nůší věcí; když osel spatřil divoce jedoucí auto, zahýkal a pokusil se vylézt na nejbližší skálu. Podařilo se mu to, až na to, že jeho pán z něj spadl a teď se zoufale drápal za ním. Žena se přitiskla ke skále; udělala nejlíp, protože jsme se jí krásně vyhnuli a hnali se dál.

„Vesnice je blízko!“ volala Diana. „Jenom, jak zastavit?“

Vítkovi tekl po čele pot; náhle strhl volant doprava, sjeli jsme s cesty, přejeli malou louku a zapadli až po nápravy do potoka. To však konečně rozkurážený stroj zastavilo, Vítek vypnul motor a zhluboka si oddechl.

„Tak jsme dojezdili. Co teď?“ ptala se Diana.

„Je potřeba vyhrabat auto z potoka a dostat do vesnice. Já bych ho snad opravil, ale vytáhnout se nám ho nepodaří.“

Denis ochotně první vyskočil dvířky; protože všude kolem byla voda, rázem se do ní propadl až po břicho. Než se vyhrabal ven, dvakrát uklouzl a byl blátem olepený až za ušima; naštěstí si z toho docela nic nedělal. Charry vyskočil rovněž, ale chytřeji; zůstal stát po kolena ve vodě a pomohl Dianě. Opřel se do auta, ale seznal, že to nemá cenu a že bude nejlepší na to vzít chlapy se sochory a provazy.

„Uděláme to takhle: Vítek a Henryk se pokusí opravit brzdy, aspoň provizorně. Já a Diana s Tošiem zajdem do vesnice a zkusíme sehnat nějakou pomoc. Kočky, vy vylezte ven a zatím se schovejte; není nutno nahánět lidem hrůzu...“

Bylo to schváleno, jenom s tím, že se k Charrymu a Dianě přidružil také Denis. Tošio byl ochoten jít kamkoliv a dělat cokoliv; zbylí dva se dali do provizorní opravy.

Do vsi skutečně nebylo daleko; dokonce to bylo město, ačkoliv to na pohled nebylo poznat. Když tam klopýtali, předjel je muž na oslu, divoce gestikuloval a nadával v řeči, které nerozuměl ani Denis; dali se s ním do řeči, ale záhy zjistili, že to nemá cenu. Domorodec byl stár kolem čtyřicítky, oblečen do špinavých hadrů, ohavně páchl a neustále se rozčiloval; nakonec taky on pochopil, že jeho řeči postrádají účel, naskočil na svého osla a tloukl ho větví po zadku tak dlouho, až se dal do běhu.

Jeho počínání však zřejmě nějaký smysl mělo; mezi chalupami se strhl virvál a hluk, a naproti Charrymu se vyřítil dav lidí, asi čtyřicet mužů, starců a chlapců, zatímco ženy a děti je sledovaly z bezpečné vzdálenosti. Obklopili je, pokřikovali, gestikulovali a vzývali Alláha; Charry a Diana použili veškerých jazykových znalostí, aby jim vysvětlili, co se stalo, ale nezdálo se, že by došlo k nějakému porozumění. Nakonec Charrymu napadlo rozdávat drobné peněžní částky; když pak naznačil, že potřebuje lana, páčidla a krumpáče, rozběhli se do chalup a přinesli motyky, tyče a provazy. Ochotně se vydali s nimi až k autu, pobíhali sem tam, křičeli a hádali se, jak auto z potoka dostat. Charry se ujal velení, ukazoval, předváděl a snažil se pomáhat, což nakonec mělo úspěch. Spojenými silami vytáhli železný předmět zpátky na cestu, kde Vítek a Henryk začali spravovat.

Úspěch akce všechny naplnil radostí; Charry a Diana usoudili, že jejich křik a brebentění nejeví známky nepřátelství, naopak to vypadá, že jsou spokojeni. Vydali se tedy směrem ke konaku, jak se v tom kraji říká hostinci. Byla to stavba dost zvláštní: na kamenné podezdívce, do níž byly zasazeny schody na zapuštěných trámech, byla ještě cihlová podezdívka, bíle omítnutá; teprve na ní ve výši asi tří metrů začínala dřevěná konstrukce. Podle Denise to bylo opatření proti tureckým vpádům, ale dle Dianina názoru to mohlo zrovna tak dobře sloužit k likvidaci příliš nepozorných opilců. Vystoupali po tom strmém schodišti nahoru a vešli do hostinské místnosti.

Především tu byl kouř, který se dal krájet a přes který téměř nebylo vidět. Kouř vytvářela jednak kamna, která neměla důkladný tah do komína, jednak společnost, která tam seděla a pokuřovala, popíjejíc k tomu těžké husté červené víno. Ti muži byli zarostlí a zamračení, s tmavými hrubými tvářemi a červenými fezy na krátce ostříhaných hlavách. Ačkoliv vlasy měli v ošklivosti a snažili se jich zbavit, jak jen mohli, téměř každý měl důkladný černý knír, který byl u mnohých zakroucen vzhůru do špiček a dodával jim bojového vzezření. Mnozí měli za pasem dlouhé dýky, jeden dokonce bambitku s dlouhou hlavní. Vypadali jako loupežníci.

Hostinský, který nevypadal o mnoho lépe, se vybatolil odněkud z kouře a slušně se ptal, co si přejí. Diana zkusila, zda neumí německy; naštěstí znal jiddiš. Zeptala se, zda by mohl poskytnout naší společnosti ubytování a stravu a vzápětí mu ukázala peníze (sice jen bankovky, ale rakouské měny). Jak viděl peníze, ochotně souhlasil se vším; dokonce požádal panstvo, aby usedlo k tomu nejlepšímu stolu, od něhož předem vyhnal pár otrhaných banditů.

Sotva se usadili, už tu byl opět a přinášel víno; ani mu nenapadlo, že by Denis snad pít neměl. Taky přinesl chleba a pořádný kus slaniny spolu s lupičským nožem, kterým si měli pochoutku ukrajovat. Rovněž prohlásil, že večeře bude hned. Tošio nicméně prohlásil, že půjde raději zpátky k autu vysvětlit, co a jak.

Diana si všimla muže, který seděl v koutě u stolku opuštěn a sám; také to byl krajně podivný chlapík. Zatímco ostatní měli na hlavách strniště, možná i vši, tento muž měl hlavu i obličej vyholené do hladka; tak vynikla široká rudá jizva, která se táhla od temene lebky přes čelo a kořen nosu i přes tvář k bradě. Ten chlap mohl mít přes dva metry a sílu jako býk; měl na sobě jen lehkou kazajku, na prsou rozepjatou, takže bylo vidět mohutné svaly. Namísto úzkých soukenných kalhot měl široké mohamedánské šarvary, svázané pásem, za nímž měl nůž a pár pistolí. Nohy měl ovšem bosé, ale na jedné měl uvázánu primitivní ostruhu. Zvolna a rozvážně upíjel ze džbánku vína.

Lidé v krčmě nebyli zřejmě nijak zvlášť rádi, že jim přibyli takoví hosté jako Charry a Diana; hovor uvázl, jednotliví mluvčí se nakláněli blíž k posluchačům a hovořili šeptem. Tu a tam vybuchly prudké nadávky, kterým však nikdo nerozuměl. Někteří vstali a šli si je prohlédnout víc zblízka; neudělali ale nic a šli si zase sednout.

Večeře trvala dlouho a pořád nic nenesli. Charry se už chtěl zvednout a jít se podívat, když se najednou zase otevřely dveře a vstoupil nějaký muž. Kráčel rovnou doprostřed místnosti. Bylo mu mezi čtyřicítkou a padesátkou, byl městsky oblečený, pečlivě učesaný a s pěstěným plnovousem; nevypadal, že by měl zbraně ani nevyhlížel jako lupič. Nesl si nějakou tašku, ve které snad měl knihy nebo něco podobného. Jeho pohled byl pánovitý a sebevědomý, zřejmě byl zvyklý poroučet všem.

„Živio, druže Drago!“ volali na něj všichni. „Dobro došli, Dragoljub Pŕtič!“

„Živeli, drugovi!“ odpověděl jim přátelsky; některým podal ruku, pak zamířil k onomu holohlavému muži a také jemu nabídl pravici. Ten muž se mu uctivě uklonil. Potom se příchozí obrátil k Dianě a Charrymu, ostře si je prohlédl a přistoupil k nim blíž:

„Co děláte na tomto místě? Kdo jste?“ ptal se německy.

„Nevím, co je vám po tom,“ řekl Charry. „My jsme tu byli a vy jste přišel! Snad byste se mohl představit!“

„Jsem Dragoljub Pŕtič, učitel.“

„Hrabě Guyrlayowe; toto je má žena, hraběnka Diana. Cestujeme do Sarajeva a porouchal se nám automobil.“

Dragoljub Pŕtič pohlédl na Charryho zkoumavě, potom svezl zrak na jeho revolver, který se rýsoval pod rozepjatým kabátem.

„Proč se zbraní? Přišli jste špehovat?“

„Pokud vidím, většina mužů tady nosí zbraně!“

„Protože jsou tady doma. A vy jste cizinci!“

„Nepopírám, jsme cizinci. A co má být? Přišli jsme, protože nám vypovědělo službu auto. Zase odejdeme...“

„A povíte o nás nejbližšímu rakouskému veliteli četníků nebo dokonce vojska! To nedovolím!“

„Nejsme spřízněni s rakouskou státní správou a nedonášíme jí nic. Nežalujeme na bandity, dokonce ani na spiklence!“

„Aha!“ vykřikl Pŕtič. „Takže víte dobře, kdo jsme! Teď ses odhalil, ničemo; nevyjdeš odtud živý!“

Charry přeskočil jedním skokem stůl a chytil učitele pod krkem: „Ty skopová palice! Co je mi po tobě a tvém spiknutí? Já chci jen večeři a nocleh, žádný vaše komploty mě nezajímají!“

Ovšem řeči už byly zbytečné; hovořily činy. Muži povstali a hrnuli se na Charryho; ten odrazil pár chlapů pěstmi, vzápětí se vedle něj objevila Diana a počala se rovněž rvát jako tygřice. Denis, kterého Tošio každé ráno učil zápasu, skočil pod nohy dvěma útočníkům a dostal je tím na zem, bohužel třetí mu dal kopanec, že přeletěl celou krčmu, zastavil se o zeď a začal kňourat. Diana se zatím bránila úspěšně, ale Charry na tom byl zle od chvíle, kdy do boje zasáhl ten holohlavý divoch.

Byl to chlap veliký a těžký; rozhrnul svoje kamarády prackami, sáhl po Charrym a přitáhl ho k sobě jako panenku. Charry sice chlapa setřásl a zahodil někam do kouta, ale vzápětí mu někdo rozbil o záda stoličku, takže letěl za ním. A ještě nějaký lotr mu dal po hlavě láhví; Charrymu vytryskla z hlavy krev a začal zuřit. To už holohlavý vstal a znovu se na něj hnal; Charry jej chytil, zkroutil a praštil s ním pořádně o zem, jenže holohlavec nebyl jen tak někdo a rval se o život; podrazil Charrymu nohy, srazil jej a několikrát udeřil pěstí do obličeje. Potom vytáhl dlouhý křivý nůž, chytil Charryho za límec a chystal se vrazit mu nůž do hrdla. Při tom mu roztrhl košili; komthurský kříž se uvolnil a učitel Pŕtič jej spatřil. Zařval, holohlavec se zarazil v pohybu, zatímco Charry jej nabral koleny a hodil někam za sebe i s jeho nožem. To už ale přestali bojovat i ostatní, stáli jen ve střehu. Charry se zvedl, vztekal se, ale když viděl, že se už nebojuje, taky neútočil.

„Počkat,“ řekl učitel Pŕtič. „Kdo opravdu jste?“

„Už jsem sakra řekl - hrabě Guyrlayowe!“ prskal Charry.

„Jak to, že nosíš kříž jako Baarfelt?“

„Co je ti po tom, blbče? Je můj a mám na něj právo!“

„Kde jsi vzal kříž pana Baarfelta?“ vykřikl Pŕtič. „Řekni, kde je Baarfelt - nebo tě zabijeme!“

„Co já vím, kde je? Ale ten kříž je můj, jsem sice přítelem Tomáše Baarfelta, ale jeho kříž jsem mu nevzal...“

„Jak to můžeš dokázat?“

„K čertu... támhleten kluk je Baarfeltův syn Denis!“

Učitel Pŕtič přistoupil k Denisovi, chvíli si ho prohlížel a potom dal příkaz, aby mu rozvázali ruce. „Proč nepřišel sám? Co se mu stalo? Kde je?“

„Tak počkej!“ začal Charry přicházet k sobě. „Především ty řekni, co je ti po tom, co Baarfelt. Pamatuj si, že nedáváme informace jen tak každému hej nebo počkej! Kdo jsi a co máš s Tomášem?“

Učitel především odeslal svoje bandity zpátky ke stolkům; šli docela rádi, Charry a Diana jim nepřipadali jako snadní protivníci. Dragoljub Pŕtič si sedl k Charryho stolu a na jeho pokyn přisedl i holohlavec.

„Jste v naší moci a proto odpovídejte podle pravdy! Napřed vám povím, kdo jsem: Dragoljub Pŕtič, učitel a zároveň rajónní vůdce Černé ruky v tomto kraji. Tento muž se jmenuje Zdravko; víc nemusíte vědět. Je Černohorec, ale musel svůj kraj opustit. Nebudu vám povídat, proč.“

„Pravděpodobně někoho zabil,“ řekl Charry. „Nezajímám se o to. Co je to Černá ruka?“

„Černá ruka je organizace vlastenců Bosny a Hercegoviny, která usiluje o svržení habsburského jha! Já jsem přišel jednak na schůzku členů Černé ruky, jednak k vyučování psaní a čtení; tito lidé jsou negramotní a já je učím vzdělanosti...“

„To teda skutečně potřebujou!“ souhlasila Diana.

„V tomto kraji je zvykem, že ženy mlčí a nepletou se do hovoru mužů!“ řekl přísně učitel.

„U nás v kraji je zas zvykem, že sprosťáky mlátíme po nose!“ řekla Diana. Pŕtič se zamračil, tak vytáhla zpod košile svůj křížek a ukázala mu ho; učitel se zarazil a neochotně sklonil hlavu. „Vidím, že tvá žena patří ke spolku. Dobrá, budu s ní mluvit, jako by byla mužem...“

„Ty víš, k čemu patří tento kříž?“ ptal se Charry.

„Patří nějaké podobné organizaci, jako máme my. Lidé označení křížem nám prodávali zbraně. Také Tomáš Baarfelt, či kníže Sorroni z Itálie, který se občas ukáže, aby nás poučil, nosí takový kříž. Myslel jsem, že je jeho; nikdy jsem u jiného neviděl kříž s červenými kameny...“

„Je jich ještě několik, označují vyšší důstojníky. Jsem Baarfeltův přítel, na té úrovni co on. Cestuji s jeho synem a z jeho příkazu do Benátek; tak jsme to vzali přes tento kraj, který se nám až do včerejška zdál přátelský a pohostinný.“

Pŕtič vyskočil a vydal řadu příkazů; vmžiku tu byl krčmář, přinesl nový svícen s lepšími svíčkami, lepší víno a během pěti minut zde byla chutně upravené večeře. Pŕtič na všechno dohlížel; řekl: „Omlouvám se vám, přátelé, za utrpěné příkoří! Neprokázali jste se svými znaky, tak jsem vás považoval za rakouské špióny. Jste-li ale přátelé knížete Baarfelta...“

„Dokonce i my prcháme před rakouskou policií,“ pochlubila se Diana. „Trochu jsme se pohádali s císařem...“

„Vy jste hovořili s tou kreaturou, která svým mrzkým pachem pošpinila trůn říše?“ zvolal učitel.

„Pcha! Já s ním dokonce tančila!“

„Och Bože!“ vykřikl Pŕtič a spráskl ruce. „Taková příležitost! Jak můžeš dopustit, aby se k uzurpátorovi dostala žena, která nemá dost odvahy vykonat ten hrdinský čin?“

„Jaký hrdinský čin máš na mysli?“

„Měla jsi ho zabít, sestro! Probodnout, zastřelit, hodit na něj bombu! Byl by konec našeho utrpení!“

„Mýlíš se, kamaráde, císař za všechno nemůže. Jistě, něco taky má na svědomí on; ale většinu zavinili druzí, jeho ministři, diplomati a poradci. On sám je více méně neškodný stařík, ani moc chytrý, ani moc rozhodný. Nemůže za to, co se děje...“

„Jak tohle můžeš říct? Nepřítel vlasti je pro tebe neškodný stařík? Zrazuješ vlast a ještě se tím chlubíš!“

„Ale běž! Především nejsem občanka Rakouska ani Bosny, takže je mi to srdečně jedno. A potom, po něm by přišel někdo jiný a možná ještě horší než on!“

„Zabijeme i jeho! Je ještě dost odhodlaných junáků, aby vybojovali vlasti vytouženou svobodu!“

„Dobře, o tom se teď nebudeme bavit.“ mávl rukou Charry.

„Naopak, o tom se především musíme bavit! Ta myšlenka se musí stát vůdčí ideou všech srbských vlastenců!“

„Prosím tě, pochop: odstraněním císaře nedosáhneš ničeho, jen represálií a zatýkání, možná dokonce věznění nebo poprav!“

„Jsme odhodláni zemřít za svou svobodu!“

„Ale to byste zemřeli zbytečně! Je třeba bojovat chytře; všeobecným povstáním. Zvyšovat počet odhodlaných mužů, shánět zbraně, munici, obklíčit rakouské posádky! Taková akce se musí připravit, ne se do ní hrnout jako telata na jatka! Cesta, kterou jsi zvolil ty, je správná: učit lidi je třeba, beztak to budou v životě potřebovat. Je zapotřebí vysvětlovat jim boj, učit je zacházet se zbraní. Podívej se, jaké mají starodávné bambitky, oproti mému revolveru směšné! A to rakouská armáda má ještě lepší zbraně, než jsou ty naše!“

Tomuhle argumentu Pŕtič rozuměl; rozpřáhl ruce a hlučně je spráskl. „Možná máš pravdu, i Baarfelt na schůzi takto mluvil. Viděl jsem, jak ses bil ty a tvá žena... i ten kluk. Kde jste se naučili tak bojovat?“

„V Japonsku. Ostatně, mám s sebou jednoho muže, který nás to naučil. Ovšem trvá to dlouho a my nemáme čas.“

„Kam spěcháte?“

„Především opustit Rakousko, než se policie vzchopí, aby nás zatkla. Máme schůzku s Baarfeltem v Benátkách v Itálii. Tam se musíme dostat.“

„To je jednoduché. Můžeme vám pomoci dostat se do Ragusy nebo Spalata. Odtamtud pojedete do Benátek pašeráckou lodí. Vyhovuje vám to?“

„Samozřejmě, velice. Pochopitelně rádi zaplatíme...“

„Bratře!“ učitel vyskočil. „To bys mne urazil! Jste samozřejmě hosty Černé ruky, našimi bratry; a mezi bratry se neplatí! Museli bychom tě zabít, kdybys nám nabízel peníze!“

„Tak ti teda děkuju, bratře. Ale nejsme tu jen my tři; u auta je náš šofér Vítek, Tošio Yamanaki a Henryk Wagiera, Baarfeltův správce. A máme s sebou tři šelmy, takové velké kočky...“

„Wagiera? Baarfeltův Polák? Toho znám; kde je?“

„Vyprošťuje s několika lidmi naše auto z potoka.“

Pŕtič se obrátil na Zdravka a dal několik ostrých rozkazů. Obrovitý Černohorec se zdvihl a zahalasil na celou hospodu; vzápětí se víc než polovina mužů zvedla a spěchala na pomoc našemu nešťastnému vozidlu.

„Samozřejmě ti pomůžeme!“ řekl učitel s radostí.

Vítek a Henryk zatím dospěli k názoru, že přestože auto stojí na pevné cestě, není možno je uvést do chodu; důvod jim nebyl jasný. Sedláci stáli kolem, přihlíželi a dohadovali se, jak asi by se taková železná obluda měla léčit. Někteří z nich měli své zkušenosti s léčbou ovcí, koz, oslů a dokonce krav a koní; jenže si nebyli jistí, zda to platí i pro plechové příšery.

Zdravko situaci vyřešil tak, že doporučil odtáhnout auto do města. Vítek souhlasil a počal shánět potah, ale Zdravko se jenom zasmál, uvázal lana k přednímu nárazníku a zapřáhl se do nich. Ostatní tlačili a tak krok za krokem dotáhli auto před krčmu.

Rozruch nastal, když jsme s autem přišli my; lidé o překot prchali do svých barabizen, ozbrojení muži připravovali k boji svoje směšné ručnice. Ale Charry byl při tom a zahulákal na ně, aby zanechali svého počínání. Potom jim učitel vysvětlil, jak si situace stojí; na to se ozval mohutný jásot, kterým ti dobří lidé dávali na vědomí, že s námi se už nebojí ani rakouského vojska.

Po zdárném dokončení díla byla v hostinci zahájena oslava, spočívající v nemírném pití místního hustého červeného vína a též silné pálenky rakije, hlasitém vyzpěvování a bojovnými projevy; jediná přítomná žena byla Diana, neboť zdejší lidé nepopřávají ženám práva zúčastnit se zábavy mužů. Kupodivu vůbec se nerozpakovali nad Denisem; byl sice dítě, ale muž a měl tedy mnohem větší práva než kterákoliv ženská osoba.

Denis se ale brzo vytratil; zalezl k nám do stodoly a tam ulehl na můj kožich. „S těmi tady není vůbec žádná zábava!“ žehral. „Abychom už byli co nejdřív pryč!“

„Nemáš náladu?“ ptal se Ao Harrap.

Denis jen mávl rukou; pak ho něco napadlo a začal si svlékat košili: „Olízejte mě! Ale pořádně, ať budu řvát, jak chci!“

„Neboj se,“ řekl Tannarr. „Nebudeš řvát. Nedostaneš šanci!“

Zatímco Tannarr držel jeho zmítající se tělo, olízali jsme ho důkladně od hlavy až ke špičkám prstů; je to zdravé a prospěšné pro tygří mláďata, takže i pro lidská. Denisovi nevadila bolest, ale strašně ho ničilo lechtání, stačilo zlehka mu přejet po žebrech a už se smál, až se ohýbal.

„Nedalo by se to nějak odstranit?“ ptal se Ao Harrap. „Třebas v hypnóze, kdyby sis uvědomil, že to ničemu nevadí...“

Denis se zamyslel. „No jistě, dalo. Jenže, to už nemám mít na tom světě žádnou zábavu?“

Potom si lehl a zavřel oči. Už jsme věděli, že se obvykle snaží odpoutat ve snu od svého těla a potulovat se někde mimo; říkal nám, že tělo si tak lépe odpočine, i když je potřeba dávat pozor a kdyby mu začaly chladnout ruce a nohy, rychle ho probudit. Na to ale dokážeme dát pozor. A Denis je disciplinovaný, jeho duše se vrací do těla v pravidelných intervalech.

„Kam se dneska chystáš?“ ptal jsem se.

„Nevím; chtěl bych zjistit, jak se má bráška Jerzy. Zabývá se zajímavou akcí, založil stejný řád jako já na Tihany, ale má tam trochu starší kluky. Když se to podaří, dobudeme celé Polsko!“

„Ty mu s tím nějak pomáháš?“

„No... zkusím to!“

Ráno se vyjíždělo; Vítek s Henrykem přece jen auto přes noc spravili. Napřed se však musely uspořádat mohutné oslavy naší přítomnosti v kraji; vyrukovaly k tomu i ženy ve slavnostních pestrých krojích se spoustou peněz různých národů, které měly nahoře provrtány a pak našity na halence i na šátku, kterým si zavinovaly hlavy. Starší a úctyhodné ženy mají těch mincí na sobě i deset kilogramů a dělá jim dost potíží se pohybovat; ale vzhledem k tomu, že jejich tance jsou pomalé a vláčné, to dokážou. Muži spíš skákali, mávali kolem sebe dýkami a bojovně křičeli; nejvíc a nejlépe tančil Černohorec Zdravko, jehož dlouhý zahnutý kinžál se mi zdál taky nejvíc nebezpečný.

V přestávkách mezi oslavami zkusili někteří zvlášť schopní muži junácký zápas s Charrym a Tošiem; ale byli biti, dokonce mohutný Zdravko, který jinak všem naháněl strach. Tošio prohlásil, že by se z něj mohl stát schopný zápasník a svolil, že mu ukáže některé tajné chvaty.

Neboť učitel Pŕtič a Zdravko měli jet s námi; za tím účelem jim přivedli dokonce koně, kdežto ostatní muži v tom kraji jezdí na oslech a mezcích. Zatímco Pŕtič se sotva držel na svém zvířeti, Černohorec byl skvělý jezdec; podle svého tvrzení se živil jízdou na koni a bojem od malička. Vyrazili jsme tedy na další cestu, provázeni dvěma jezdci na koních a mnoha na oslech; všichni byli po zuby ozbrojeni bez ohledu na to, že jejich špuntovky byly proti jakémukoliv vojenskému seskupení zcela neškodné.

Tak jsme cestovali horami; už o nás leckde věděli, přicházeli nám naproti a vítali nás; přinášeli jídlo, pití a vše, o čem soudili, že bychom mohli potřebovat. Doprovod se každou chvíli střídal, lidé z nových vesnic zaujímali místa starých a doprovázeli nás, seč měli jejich šediví oslíci síly. Naštěstí auto jelo i přes opravu pomaleji než obvykle, téměř krokem.

Když jsme zastavili v nějaké větší vesnici na oběd, Diana se odvážila požádat Pŕtiče, zda by nebyly k mání nějaké pohlednice; učitel se dost zarazil, chvíli se vyptával, co to je a pak s politováním sdělil, že nikoliv. Diana tedy posoudila úroveň kraje velmi nelichotivými slovy, naštěstí arminsky.

Taky se stal drobný incident; Diana totiž poručila jednomu z klackujících se chlapů doprovodu, aby donesl ještě jedno vědro vody; slyšela ho mluvit německy a tak se odvážila říct mu to bez Pŕtičova tlumočení. Chlap na ni vytřeštil oči jako na zjevení; potom zamručel: „Nějaký muž ti poručil, abys mi to vyřídila?“

„Ne, já ti to říkám! Chci si umýt ruce a tahle voda je špinavá, že by se to nezdálo ani praseti!“ odpověděla příkře, protože chlap se jí pro svou špinavost a hrubost nezamlouval.

Ozbrojenec na ni zíral jako s nebe spadlý. Konečně řekl dost hrubě: „Přines si vodu sama - babo!“

„Bylo mi řečeno, že nás máte obsluhovat a pomáhat nám!“

„To je možný - ale ne ženským! Já ženský sloužit nebudu. Táhni, nebo tě přetáhnu bičem!“ Dotkl se karabáče, který měl v holínce, spíš jen pro pořádek, neboť byl zvyklý poroučet a nepamatoval, že by ho kdy nějaká ženská neposlechla.

Diana se rozhněvala; všechna příkoří, jež byla nucena snášet v této barbarské zemi, jí vehnala krev do tváří. Vyštěkla: „Ale už se seber a mazej k potoku - a hned! Nebo zbiju já tebe!“

Chlap udiveně zahekal a rozmáchl se rukou; Diana jej chytla za tu ruku, škubla a mrštila jím do hnojiště, které bylo příhodně umístěno uprostřed dvora. Chlap sebou plácl do žumpy a překvapeně se zvedal, sakroval a sahal po noži.

„No, zkus to!“ Diana položila ruku na svůj nůž. „Vytáhni to svý párátko a máš tohle v žebrech!“

Chlap si to radši rozmyslel; hrabal se z močůvky a bručel si pod nos: „Allah akbar! Takový ženský aby šejtan sebral!“

Příhoda se rychle roznesla po doprovodu; všichni chlapi ji dávali k lepšímu, hlučně se chechtali a hanobili postiženého nešťastníka. Ale žádný se už neodvážil Dianě v čemkoliv odporovat a plnili její příkazy se vzornou rychlostí.

Tak jsme konečně dorazili do blízkosti města Sarajeva, první oázy civilizace; když jsme je spatřili z nějakého okolního kopce, spadl všem kámen ze srdce. Zatímco každá vesnice v této zemi mívá jednu až dvě mešity, Sarajevo jich má alespoň padesát a nad každou vysoký minaret. Učitel Pŕtič nám ukazoval ty nejvýznačnější: Kuršumli džamiju s olověnou střechou, Begovu džamiju, Karadžičovu džamiju. Diana znala několik mohamedánských měst, takže nám s potěšením líčila krásy Modré mešity v Káhiře a Aja Sofie v Istanbulu. Protože při tom citovala i korán v arabštině, Černohorec Zdravko jí zbožně naslouchal a po skončení citátů se před ní uklonil a políbil jí ruku.

Dianu to udivilo víc než veškeré hádky a rvačky s polodivokými domorodci. Udiveně pohlédla na Pŕtiče, ale ten se divil rovněž a nebyla s ním žádná řeč. Avšak nějaký mladý muž ze skupiny místních komandantů Černé ruky, kteří nás přišli uvítat, řekl:

„Zdravko je mohamedánského vyznání jako mnozí jeho krajané. Černá hora je samozřejmě křesťanská země a on byl určitě pokřtěn, ale když jsi recitovala části koránu, považoval tě za muslimského mullaha nebo ulema, učence...“

Diana se k němu otočila, údivem otevřela ústa a vyjekla: „Kdo... kdo jste?“

Neboť proti ní stál Jerzy Lasęka ve studentské uniformě, s knírkem a krátce ostříhanými vlasy; teprve po chvíli si všimla trochu širší brady, šikmějších očí, jiného typu pohledu. Hlavně však, zatímco Jerzy byl štíhlý a pružný, postava toho mladíka jevila sklon k hřmotnosti až medvědovitosti; takže pochopila, že má tu čest s další odnoží Baarfeltova ušlechtilého rodu. Jelikož studentská uniforma měla vyšity místní ornamenty, byl to zjevně tuzemský exemplář.

Student smekl čapku a neodolatelně se usmál: „Dragutin Dimitrijevič, k službám milostivé paní! Ale říkají mi Apis; to je taky moje jméno v Černé ruce...“

„Apis... to byl posvátný býk v Egyptě!“ řekla Diana.

„Ano, to je pravda,“ usmál se. „Je vidět, že tvoje vzdělání, sestro, je na vyšší úrovni, než je v kraji zvykem.“

„Tvoje taky. Jak pozoruju, mluvíš dobře německy!“

„Dělám, co můžu. Jsem přidělen k vaší skupině jako tlumočník pro cestu do Dubrovníku; doufám, že s tím budeš souhlasit.“

„Ale jistě, s radostí...“

Apis se představil i ostatním; jen u Denise na chvíli zaváhal, také chlapec se zarazil, když jej spatřil; pak si ale nevlastní bratři stiskli ruce a usmáli se na sebe. Vzhledem k tomu, že Apis na sobě nedával znát, že by mu jméno Baarfelt říkalo víc než jiné, nemluvil o tom nikdo.

V Sarajevě získala Diana pohlednice; jakmile se o tom zmínila, Apis vydal rozkazy, jeho lidé proběhli celé město a snesli vše, co bylo k sehnání. Taky pozval Dianu a Charryho na prohlídku místních památek, zejména malebné turecké čtvrti se spoustou mešit a tržištěm zvaným Baščaršija; Diana tam prolézala maličké krámky, brebentila arabsky a mazlila se s toulavými kočkami. Taky utrácela peníze, vesměs za nesmysly, ale Charry byl spokojený, že všichni přežili ve zdraví cestu přes hory a nic jí neodepřel.

Vítek objevil v Sarajevě dobře zařízenou dílnu, kterou vedl nějaký Čech; okamžitě tam zavezl auto a strávili celý den jeho opravou a diskusemi o samohybných vozidlech, těžkém osudu Čecha v cizině a národním uvědomění; ježto ten muž byl inteligentní a vhodný k zapojení, Vítek mu dal spoustu doporučení na lidi, kteří mu mohli různě pomoci; spokojeni byli oba.

Denise si vzal na starost Zdravko, který si jej na první pohled velice oblíbil. Zavedl ho na návštěvu ke svým příbuzným, nebo jak říkal, pobratimům; byli to Černohorci, které spojovala společná nenávist či krevní msta k nějakým nepřátelům a tudíž cítili potřebu vytvořit zde rodinu. Uvítalo ho několik mužů od výrostků po starce, všichni obrovští, tmaví, hluční a kníratí; uvedli ho do domu téměř bez nábytku, jen se spoustou koberců a polštářů, na něž usedli a ženy jim přinesly svačinu. Zdravko vyprávěl přátelům, co zažil, jak přišel k Denisovi a co hodlá počít dál - mezitím chlapci rozehřáli tureckou lázeň, neboť Zdravko se hodlal umýt. Denise pozvali taky; v horké páře se mu zalíbilo, jenom si odmítal dát oholit hlavu, což Zdravko nechápal. Oproti vžitým názorům jsou muslimové velmi čistotní a turecké lázně stavějí všude, kam přijdou.

Po koupeli přinesli Denisovi čisté šaty, turecký kroj jednoho z kluků rodiny; pak šel s nimi do jídelny, kde se konal oběd a v jeho průběhu muži jeden přes druhého vyprávěli příběhy plné hrůzy, krve a násilí; pokud bylo záměrem Denise řádně vyděsit, nesplnily ty příběhy účel. Zřejmě považoval všechno za pohádky, ačkoliv věřil, že se jednalo o osobní zážitky zúčastněných.

Po hostině, která trvala tři hodiny, si šli všichni lehnout; ani se jinak nedalo. Ale Denisovi otrnulo rychle; brzy ho kluci vylákali do sadu za domem, protože se mu hodlali pochlubit svou bojovností. Zřejmě pochopili, že obdivuje muže silné, statečné a připravené bojovat vždy a všude; takový byl každý z nich, také při různých příležitostech získali všelijaké šavle, kinžály, nože a podivné předměty nezjistitelného účelu; tím vším se chtěli pochlubit. Denisovi se to samozřejmě líbilo; domlouvali se lámanou hatmatilkou ze všech různých řečí, občas rukama i nohama. Pak je bohužel napadlo předvést mu svoje bojové umění v praxi a Denis to považoval za výzvu. To se mu líbilo taky - Tošio ho každodenně cvičil a Denis litoval, že nemá vhodného soupeře. Teď ho měl; suverénně přemohl i kluky o dvě hlavy větší a nic si nedělal z křiku a virválu, který to působilo. Chvíli to vypadalo, že se na něj vrhnou všichni a podřežou ho, ale randál probudil a přivolal muže a ti usměrnili rozdivočelou mládež několika bezohlednými kopanci, načež se všichni uklidnili a Denis vysvětloval smějícím se chlapům, jak ke sporu došlo. Chválili jeho i svoje ratolesti a jako ocenění jeho schopností mu věnovali nádherný kinžál s rukojetí zdobenou slonovinou a čepelí z ušlechtilé damascénské oceli, popsanou citáty z koránu.

Zatímco Zdravkovo náboženské přesvědčení je neurčité, jeho příbuzní byli pravověrní muslimové; Denis jim udělal radost, když projevil přání zúčastnit se s nimi večerní modlitby v místní mešitě. Považovali sice šmahem všechny křesťany za ďžaury, psy nevěřící, ale vzhledem k Dianiným citátům z koránu si nebyli jistí, co jsou hosté zač. Denis nevěděl, jak si počínat, takže ho ochotně poučili; nejdřív si umyli ve fontáně na nádvoří mešity nohy, ruce a obličej, bosí a se šátkem na hlavě vstoupili dovnitř a postavili se do řad. Mullah, stojící proti nim ve výklenku zvaném mighráb, zazpíval jednu súru z koránu, potom přednášel modlitby a všichni se současně klaněli do pasu, padali na kolena a na tvář a opět vstávali. Trvalo to přes půl hodiny; jiné denní modlitby lze všelijak ošidit, ale tato je nejdůležitější a kdo by se jí plně nevěnoval, zcela jistě by si vysloužil Alláhovu nelibost.

Denis byl velmi spokojen a líbilo se mu to; poněkud méně již mullovi, který si ho přes své zaujetí modlitbou povšiml. Málokterý muslim v Bosně má totiž světlou pleť a blonďaté vlasy; takže mullah poslal muezzina, svého pomocníka vyvolávajícího obvykle z minaretu, že nadešel čas modlitby, aby je zadržel a případně přivedl. Muezzin to splnil a hostitelé se zalekli, ale Denis šel nadšeně, zvědav co zajímavého prožije. Mullah byl starý a měl dlouhé bílé vousy; všichni k němu pociťovali úctu a obdiv a pokorně mu vysvětlovali, co a jak. Pak se ukázalo, že svatý muž hovoří také německy; jak se to Denis dozvěděl, naplnilo ho to nadšením a vychrlil na něj několik teologických otázek, na které mu nedokázala dát odpověď Diana.

Mullah původně hodlal Černohorce pokárat, že vzali na modlitby nevěřícího; teď však zaváhal, neboť to byl skutečně moudrý muž. Pokusil se objasnit Denisovi první jeho otázku; to však vyvolalo další dva dotazy po detailech a bylo znát, že Denis všechno, co se mu vysvětluje, skutečně chápe a přijímá. Mullah zaváhal; mluvil s Denisem ještě asi půl hodiny, pak řekl:

„Zdá se, chlapče, že bylo skutečně správné, že mi tě přivedli; záměry Alláhovy jsou neproniknutelné a já nejsem oprávněn soudit, co je Jeho vůlí. Nedomnívám se samozřejmě, že bys odpadl od své křesťanské víry; avšak také vím, že věříme v jednoho Boha a tvůj Ježíš byl jedním z proroků, kteří předcházeli Mohameda. Snad je Alláhova vůle, abychom byli bratry...“

„Tomu věřím také já, vznešený...“ uklonil se Denis.

Mullah vstal a chvíli hledal ve své knihovničce; našel německy psaný korán, který sehnal a používal ještě v mládí za svých studií v Heidelbergu. Podal jej Denisovi:

„Byl bych rád, kdyby sis pečlivě prostudoval tuto knihu. Vím, že jsi ještě malý chlapec a mnohé, co je v ní psáno, nepochopíš; ale vyrosteš a staneš se mužem. Pokud ti jen jediná myšlenka té knihy bude k užitku, bude to pro mne štěstí...“

Denis jej uctivě vzal za ruku a přiložil si ji k čelu.

„Jdi, chlapče. Nevěřím, že bys ještě někdy přišel do Sarajeva; jsem také starý a nebudu už dlouho žít. Ale setkáš se s jinými lidmi; oni ti pomohou v hledání tvé cesty...“

Denis vřele poděkoval a opustil mešitu. Když viděli, jak přívětivě s ním jednal mullah, cítili k němu i Černohorci větší úctu a rádi by ho zdrželi na noc, ale uznali, že se musí vrátit domů, aby se o něj Diana nebála.

Denis byl spokojen; našel přátele. Svět je plný přátel.

Nazítří jsme opět vyrazili; namísto učitele Pŕtiče jel s námi Apis, po většinu času v automobilu, takže velitelem ochranné čety byl pouze Zdravko. Jakmile se Apis uvelebil dostatečně pohodlně, zeptal se: „Nemýlím-li se, je Denis synem Thomase Baarfelta, velkokomthura řádu Blesků. Pŕtič mi řekl, že jste rovněž rytíři řádu, proto nepovažuji za vhodné dělat tajnosti. Jsem zasvěcen jako voják a Tomáš mi slíbil rytířský kříž, až přijde čas!“

„Nepochybuji o tom,“ řekla Diana. „Jsi schopný...“

„Neměl jsem doposud příležitost to prokázat. Chtěl bych vědět: kde je teď Tomáš Baarfelt?“

„Sami nevíme. Nevím, kde je ani co dělá. Víme jen, kde se s ním máme sejít, až skončí práci.“

„Tak,“ Apis si přejel prsty knírek. „Potom vím, co dělá. Rozděluje svoje impérium, svoji moc. Každý dostane kousek. Jako by mi sám neřekl, že část moci je žádná moc!“

„Jaké impérium? Co tím myslíš?“ ptal se Denis.

„Baarfelt vládne nad střední a východní Evropou jako zástupce Boží; skoro jako Bůh sám. Je to neviditelné impérium, které mu podléhá. Nyní se to impérium musí zhroutit; a on, který je postavil, je sám musí zrušit. Chápu to; každý z nás dostane kus moci, dokonce i já. Ale zůstaneme sami. Nebude už pána, který by nás chránil. Budeme sirotci...“

„Je ti to tak líto?“ ptala se Diana.

„Je to zlé, zůstat sám; my Srbové to dobře víme. Vždycky jsme stáli proti světu sami, teď nás opustí i Baarfelt. Budeme muset vzít sami vládu do svých rukou.“

„Chceš říct: ty ji budeš muset vzít!“ řekl Denis.

„Ano, chlapče, když to chceš vědět. Já budu muset vzít do rukou osvobození našeho království. To je těžký úkol. Mám právo být na chvíli smutný z takové práce.“

„Chceš se stát králem?“

„Ne, krále už máme. Chci se stát velitelem Černé ruky, vůdcem všech osvoboditelů. A stanu se jím. Zúčtuji s tyranií, kterou představuje Rakousko. To přísahám a to taky splním!“

(Mlčeli jsme; ale vzpomněl jsem si na jeho slova, když v roce 1914 padly v tomtéž Sarajevu výstřely a zabily následníka trůnu Františka Ferdinanda a jeho choť Žofii Hohenbergovou. To už byl dávno mrtev nešťastný slabošský princ Rudolf, který se zabil se svojí milenkou Mary Wetserovou v zámečku Mayerlingu; a císař František Josef byl nemohoucím starcem, zlomeným a duševně otupělým.

Tehdy se uváděl jako organizátor a iniciátor atentátu právě Dragutin Dimitrijevič, zvaný plukovník Apis, tajný rada srbského krále a vrchní velitel Černé ruky, proslulý svou rozhodností a také skandály s krásnými ženami. V době, o níž vyprávím, jsme o těchto událostech ještě neměli ani ponětí; Apis byl ještě veselým mladým studentem.)

Cestovali jsme tedy divokými horami; mířili jsme do Mostaru, kde měl Zdravko další příbuzné. Rakušané začali mezi těmi dvěma městy stavět novou silnici, zvanou císařská, používali k tomu trestanců a ty hlídaly četné vojenské a policejní oddíly. Nebylo zdrávo, abychom se tamtudy pustili, takže nám vybrali jinou trasu přes hory. Taky jsme se na chvíli zastavili v lázních Ilidža, kde pramení řeka Bosna, abychom se tam vykoupali.

Hory té země jsou divoké, téměř neproniknutelné; zvláště pro automobil. Cesta do Mostaru trvala skoro dva dny, ale byli jsme odměněni pohledem na kouzelné staré město v tureckém slohu, jehož největší pamětihodností je most, zmíněný v názvu; postavený z kluzkého mramoru, je opatřen žlábky, aby se noha poutníka měla o co zabrzdit a nesklouzla až dolů. Lidé jsou tu přívětiví, laskaví a pohostinní; navíc když jsme se blížili, povšimli jsme si hrozivě se kupících černých mraků nad městem a jen jsme sjeli s kopce do úzkých uliček, dalo se do prudkého lijáku a rázem bylo kolem jedno jezero. Děti se vyhrnuly z domků, honily se v dešti, skákaly do louží, podrážely si nohy a ráchaly se ve vodě; zdálo se nám to zvláštní, ale Apis se jen smál:

„Nedivte se jim! Tady v kraji už nejmíň tři měsíce nepršelo a všichni jsou šťastní, že skončilo sucho; kdyby to dospělým nepřipadalo hloupé, vyváděli by takhle taky...“

Denis cestoval oblečený jen do krátkých spodků; už chvíli se snažil nás přesvědčit, abychom ho pustili ven. Děti se zarazily, když ho viděly, ale když se přidal k jejich honičce, nedivily se. Avšak během pěti minut bylo po dešti, mraky odtáhly dál a slunce znovu vysvitlo; voda z louží rychle odtékala.

„Aspoň se trochu rozvodní řeka.“ konstatoval Apis. „Uvidíte zdejší slavné skokany; pro místní mladíky je největší hrdinství skočit z jejich slavného mostu do řeky. Je to pěkně vysoko, takže to určité hrdinství je...“

Zavedl nás podle řeky až k tomu slavnému mostu; jako v mnoha místech v Bosně se nás lidé nebáli, když jim někdo z místních dal ujištění o naší neškodnosti. Skutečně přiběhlo několik mladíků a nabízeli se, že za mírný obnos předvedou, jak se do řeky skáče; Diana jim ochotně zaplatila, ale škemrala, že si chce skočit taky, stěží se nám podařilo jí to rozmluvit.

Zdravko vyjednával s nějakými Turky a vrátil se k nám s čelem podmračeným a se zprávou, že se jeho příbuzní odstěhovali neznámo kam, zřejmě z dobrých důvodů; po poradě se lidé rozhodli dojet ještě dnes až do městečka Počitelje, kousek od Mostaru. Což skutečně učinili.

V Počitelji se nacházejí zříceniny hradu, křesťanský kostel ve stavu doposud použitelném a přehršle mešit; taky hospoda, jejíž majitel byl návštěvou nesmírně potěšen. Zatímco jsme jedli večeři, zašel Zdravko do vesnice a vrátil se za dvě hodiny, už spokojenější než v Mostaru; navrhl však, abychom nejezdili do Dubrovníku, ale raději do Splitu, italsky zvaného Spalato. Diana byla nadšeně pro; ve Splitu bydlel římský císař Dioklecián a postavil si tam rozsáhlý palác, dnes v ruinách. Na poradě to bylo schváleno a šli jsme spokojeně spát.

Příští den jsme jeli podle řeky až do vesnice Ploče, kde se vlévá do Adriatického moře; Denis se těšil už hodinu napřed a vyhlížel, kdy uvidí nedozírnou modrou hladinu. Už sice u moře byl asi před dvěma lety, ale slaná voda jej neodolatelně přitahuje. Je jedním z mála lidí, kteří dokázali celé hodiny poslouchat Charryho nesouvislé postřehy o lodích a námořní plavbě, aniž by se nudili nebo rozčilovali. Dokonce, jak Charry s nadšením zaznamenal, byl schopen si tu a tam něco zapamatovat, což nebývá častým zjevem; už proto, že Charryho výklady jsou obtížně pochopitelné i pro odborníka.

Když jsme skutečně vyjeli na mořskou pláž, nebyl už k udržení. Jen auto zastavilo, vyskočil a rozběhl se přímo do vln, ještě že tam nejsou skaliska jako na většině jiných míst. Zaběhl do příboje, vyskakoval a vrhal se do vln a nedbal, že ho Diana volá a vyhrožuje mu, co mu udělá, až ho chytne. Dokonce se posmíval, až si pro něj došla a vytáhla ho z vody za ucho. Ještě dlouho pak upozorňoval, že je to vůči němu veliká nespravedlnost.

Dojezdem na pobřeží jsme se ocitli v jiném světě. Místo vyprahlých rozeklaných hor téměř bez vegetace a bez vody se tu rozkládaly háje oliv a tamaryšků, spousty barevných květin a políčka místních obyvatel. Sem na pobřeží jezdí často cizinci, za obchodem či trávit svou dovolenou, takže místní si zvykli chovat se mnohem kulturněji; hovoří aspoň částečně řadou jazyků, nabízejí hostům řadu pochoutek v malebných hospůdkách, stále se usmívají a mají dobrou náladu. Po drsných málomluvných horalech, téměř divokých a zcela zbídačelých, to bylo příjemné překvapení; ševelila tu italština, španělština, angličtina, francouzština i němčina, ale dalo se zaslechnout i jazyky arabské a turecké, řečtina a ruština.

A když jsme dojeli do města Splitu, ocitli jsme se po řadě dní opět v rušném obchodním centru. Pestré kroje domácích se mísily s uniformami námořníků, dokonce jsme tu viděli i černochy, kteří pomáhali s nakládáním nějaké lodi. V přístavu se kupily plachetnice od krátkých rybářských loděk až po dvojstěžníky; byl tu dokonce jeden parník, ale odplul téhož dne, kdy jsme přijeli. Charry zavětřil jako šelma; okamžitě byl ve svém živlu a nadšeně posuzoval lodi, které tady viděl.

Ubytovali jsme se na starém městě; auto jsme nechali na plácku, kde na něj viděl prodavač pochutiny zvané čevabčiči, což je plát skopové sekané, opečený na dřevěném uhlí a vložený mezi dvě půlky též opečené housky. Přidává se k tomu hrst cibule a všem nám to velice chutnalo. Prodavač tam byl skoro pořád, takže mohl hlídat a zároveň nabízet těm, co přišli auto okukovat. Dům, v němž jsme spali, postavili původně Římané, později jej vylepšovali Byzantinci, Řekové, Turci a piráti. Diana vlezla do sklepa, oškrabovala nános špíny na starobylém portálu a luštila velmi špatnou latinu, kterou tam původní majitel něco napsal. Denis jí pomáhal stejně nadšeně, jako dělal vše ostatní; společnými silami usoudili, že nápis původně znamenal zprávu, že dům postavil Titus Flavius Kostadinis, obchodník a mořeplavec; což je jméno napůl latinské, napůl Makedonské. Dále tento muž proklínal všechny, kdo by tomuto domu a rodu, který v něm sídlí, nějak ublížili a přivolával požehnání Boží na svoje obchody.

Majitel domu byl Řek, ale vypadal jako Žid a měl podobný obchodní talent. Vehementně se snažil prodat nám všechno možné za horentní ceny; nakonec musel Charry požádat Ao Harrapa, aby neodbytnému domácímu vysvětlil, že nic nechceme. Apis sice trochu strachu Řekovi naháněl, ale vzhledem k tomu, že jeden potřeboval druhého, nemohl ani Apis zakročit rázněji. Náš domácí byl totiž překupníkem pašovaného zboží od lodníků, kteří nás měli dopravit do Itálie.

Dozvěděli jsme se, že budeme muset několik dní čekat; to tím stylem, že vždycky večer jsme se dozvěděli, že se loď doposud neobjevila, a je nutno vyčkat další den. Ten první strávila Diana prolézáním ruin Diokleciánova paláce; bohužel, táboří v nich větším dílem Cikáni a podobná verbež. Objevila sfingu z černého kamene, pocházející z římských časů, bohužel s hlavou uraženou neznámým vandalem; šli jsme se v noci podívat a je to krásná kočka, ať ruce upadnou tomu, kdo ji poškodil. Tentýž den navštívili také vykopávky starého římského města kousek od toho dnešního; Diana si tam velice zajímavě popovídala se starým dánským profesorem, zatímco Denis se cachtal v moři.

Další den Diana rozhodla, že se trochu projedeme po pobřeží; na sever od města se nachází Kašteljanská riviéra, souvislý pás sedmi paláců, dosud ve velmi dobrém stavu. Výlet jsme zakončili ve městě Trogiru, velice krásném a jako správné hnízdo pirátů obestavěném důkladnými hradbami. Diana začala plánovat, že si něco takového postaví v Arminu a Apis vytahoval rozumy, kde ta země je a jak to tam vypadá s výstavbou. Denis se koupal; vlastně se koupali všichni, ale u Denise Diana nařídila důkladnou prohlídku, zda mu mezi prsty nezačaly růst plovací blány. Jenom Zdravko se tiše rozčiloval; neuměl totiž plavat a žral se zlostí, že kdyby se Denis topil, nemohl by mu přijít na pomoc.

Na příští den nám Apis zajistil rybářskou bárku, jejíž majitel byl ochoten zavézt nás na blízký ostrov Hvar do města stejného jména. Vydělal si tím víc, než kdyby celý den pilně lovil ryby, takže jsme během cesty chytali jen na pruty. Nad městem Hvarem se samozřejmě tyčí zříceniny pevnosti; samo město je však maličké a obyvatelé byli značně překvapeni naším příjezdem. Plavba se všem líbila, až na Charryho, který měl řadu připomínek vůči naší lodi; jenže, co může člověk chtít od rybářské bárky?

Další den se konečně dostavil náš kapitán; jmenoval se Miloš Dravič a vypadal jako pirát. Dlouho smlouval s Apisem a Charrym o ceně za převoz; vypili při tom tři džbány rakije a desetkrát si vyhrožovali zabitím, přičemž skvělý kapitán i mával nožem okolo nosu svých protivníků; nakonec se však dohodli na rozumné ceně, protože konec konců Dravič potřeboval Černou ruku a Černá ruka kapitána Draviče.

Ale pořád ještě se nejelo; čekalo se na loď. Denisovi to bylo jedno, koupal se celé dny v moři a toulal s místními kluky, s nimiž si obdivuhodně rozuměl. Protože nebylo co dělat, většinou jsme chodili s ním; děti se nás nebály jako dospělí, ačkoliv zdejší rybáři nás po chvíli váhání ochotně přijali. Denis vyložil klukům, že zatímco oni pasou ovce a kozy, on pase tygry a leopardy; je to snad něco divného?

Konečně loď připlula; Charry ji šel s Dianou a Apisem prohlédnout, samozřejmě se přidal i Denis. Od něho vím, jak probíhalo jednání na palubě té skvělé lodi, pyšnící se názvem Dcera Poseidonova.

Loď to byla spíše nižší a širší, dvojstěžňová, přičemž zadní stěžeň byl ke všeobecnému podivení vyšší než přední. Nedá se říct, že plavidlo vynikalo nějakou obzvláštní krásou; spíš vyhlíželo, že je vytvořil nějaký zcela nevzdělaný lodní tesař v záchvatu deliria tremens, komplikovaném mírnou slabomyslností. Posádka se skládala ze šesti chlapů, vypadajících jako piráti stejně jako jejich kapitán. Jeden měl pásku přes oko, druhý dřevěnou nohu a další místo levé ruky hák; jiný přišel aspoň o tři prsty na pravé ruce, šrámů a drobnějších poranění měl každý bezpočet. Nejinteligentněji vypadal kormidelník, který dokázal s obtížemi slabikovat jednodušší nápisy.

Charry vystoupil po nakloněných prknech na palubu a zkoumavě se rozhlédl po nepořádku, co tam panoval. Přešel palubu, odklopil průvlak do podpalubí a nahlédl, čímž způsobil paniku mezi tisícem myší, které tam pobíhaly. Odplivl si, pokrčil nos a zamířil na můstek; stoupalo se tam po žebříku, který se pod jeho váhou prolomil a Charry sletěl zpátky na palubu, jen to žuchlo, provázen smíchem námořníků.

Okamžitě vyskočil a velice sprostě zaklel; vzápětí chytil kapitána pod krkem a zařval: „Co je tohle? Necky nebo loď?“

„To je má loď, pane!“ urazil se kapitán. „Co se Vaší Milosti nelíbí na tak krásné lodi?“

„V první řadě se mi nelíbíš ty! Pak se mi nelíbí, že ta tvá skořápka je prohnilá a ztrouchnivělá nadranc!“

„Jak tohle můžeš říct? Tahle loď je náhodou jedna z nejlepších, co jsem kdy viděl; sotva kde existuje lepší!“

„Proboha! Ať se propadnu, jestli ta kocábka je schopná doplout do Itálie!“ zaklel Charry, udělal krok, zakopl o lodní lano, odkopl je a vztekle dupl; v té chvíli se skutečně s hrozným praskáním propadl do podpalubí. Diana zaječela, kapitán vyvalil oči, přikročil blíž a zíral do díry, v níž zmizel jeho host.

Napřed se z díry ozvaly drsné nadávky, pak se objevily ruce a nakonec se vysoukal Charry, poněkud pošramocený, špinavý a umáčený; Diana první propukla v smích, za ní Denis. Ty nemohl Charry potrestat, zato se přímo vrhl na námořníky, kteří se samozřejmě rovněž chechtali. Ten smích je přešel, když se střetli s jeho pěstmi; rozprášil to hejno flákačů, jako když kočka skočí mezi vrabce. Posléze vytáhl za límec kapitána, držel ho jako utopenou krysu a hulákal:

„Ty mi chceš tvrdit, že ta shnilotina, ta troska nepodařených necek, se má dostat do Itálie? Táhni mi z očí, mořská obludo! Ty nejen že nejsi kapitán, ty nejsi ani pořádný námořník; kdoví, jestli jsi vůbec kdy viděl moře, ty suchozemská kryso!“

Kapitán sebou škubal, protože ho to škrtilo a nemohl odpovídat; Charry se trochu uklidnil, zahodil ho jako kus hadru a dodal: „Aspoň kdyby sis to dal opravit - hovado!“

Dravič pomalu vstával a třel si krk; zřejmě poznal, že není radno se s Charrym hádat. „I kdybych chtěl, pane; v celé posádce není nikdo, kdo by dokázal takovou opravu provést...“

„Pořádnej námořník dokáže všecko!“ křičel Charry. „Já bych na svý lodi takovej svinčík netrpěl!“

„Pane,“ pronesl kapitán. „Jak vidím, je Tvoje Milost taky námořník, nebo si to o sobě aspoň myslí. Dokázal bys ty opravit tuto krásnou loď, pane, nebo se jen tak vychloubáš?“ A už se tratil, než po něm Charry zase skočí.

Ale Charry zrudl zlostí z jiného důvodu. „Ty myslíš, že ne? Myslíš, že jsem nějaký zatracený Dalmatinec, co se jen povaluje a chlastá rakiji? Myslíš, že neumím vzít do ruky sekeru?“

„Pane, ty nás urážíš! My umíme pracovat!“ ujišťoval kapitán.

„...že to nikde není vidět! Chtěl bych jednou spatřit na vlastní oči pracovat někoho z těch tvých banditů; pokud vůbec ví, co je práce!“

„Ano, my to víme; ale jestli pan hrabě z Guyrlayowu umí víc, než se chlubit, to bysme rádi viděli zas my!“

Charry zaryčel jako tygr; rozepjal si kabát a hodil na zem, svlékl košili a počal rozšněrovávat boty. Dianě, která ho udiveně pozorovala, řekl: „Vylez na stožár a podívej se, v jakém stavu jsou plachty. Apisi, ty zaběhni do města a pošli sem všechny naše lidi. Dáme jim tu bednu do pořádku, nebo ať se... hm, ať mě vezme čert!“

„Ale pane...“ zarazil se kapitán. „Ty skutečně chceš...?“

Charry spustil kalhoty a zůstal v krátkých spodkách, takže se mohli přesvědčit o síle jeho svalů pod opálenou kůží.

„Podívám se napřed, v jakém stavu je loď zespodu. Zdálo se mi, že do ní teče jak do řešeta; jestli má vůbec cenu to spravovat. Denisi, pohlídej mi pro jistotu hadry, ať z nich tahle banda něco neukradne. Ano, tou bandou míním tebe a tvoji posádku, milý kapitáne! A půjčte mi někdo nůž!“

„Pane, my nekrademe!“ prohlásil kapitán uraženě.

„Tím bych si nebyl tak jist!“

„Aspoň neokrádáme lidi, kteří jsou našimi zákazníky!“ slevoval Dravič. „Ale řekni mi, jak si chceš prohlédnout loď?“

„Potopím se a prohlédnu si kýl. Nůž potřebuju na očištění prken od nánosu; určitě to bude zaprasené až hanba...“

„Cože? Ty chceš říct, že dokážeš podplavat loď?“

„A co má být? Tebe ještě nikdy neprotáhli pod kýlem na laně? To si říkáš námořník? Takovými kousky nás bavili na kadetce...“

Charry vytáhl z opasku jednoho chlapa nůž a skočil po hlavě do vody. Námořníci se vyklonili přes zábradlí a vyjeveně sledovali, jak se potopil a leze pod vodou po boku lodi. Za chvilku se vynořil, nadechl a zas zmizel. Pak už ho neviděli, až šplouchnutí na druhé straně jim řeklo, že loď podplaval. Denis obdivně hvízdl, bleskem ze sebe shodil košili a kalhoty a už byl ve vodě; sice se nepotápěl, ale plaval kolem a koukal, co Charry dělá.

Když jsme doběhli k lodi, seděl už na palubě a vysvětloval něco Dravičovi. Šlo o to, že navrhoval vytáhnout loď na břeh a opravit v suchém doku; některá prkna se mu zdála příliš shnilá a mosazné obití popraskané, na některých místech úplně scházelo. Charry se obával, že by se loď taky mohla na moři potopit; Dravič usoudil, že zřejmě skutečně hovoří se zkušeným námořníkem a jeho obavy přijal.

„Jenomže, tady nikdo nedokáže vytáhnout loď na břeh! Nemáme žádný jeřáb ani vrátek a dobytkem bysme to asi nedokázali!“ namítal. „Museli bychom do některého italského přístavu, kde je zařízení na opravy... a to nechceš!“

Charry chvíli uvažoval, pak se obrátil na Vítka: „Co myslíš, dokázal bys autem vytáhnout loď po kůlech na mělčinu?“

„Ovšem, to není nic těžkého. Jen řekni kde a sežeň dost dlouhé lano.“

„No výborně! Můžem to udělat tam dole, jak je pláž. Ať někdo z chlapů sežene dostatečné množství kulatiny. A vůbec, natáhněte plachty a plujem k pláži. Vítku, ty přivez auto...“

Chlapi se vrhli k plachtám; o jejich úrovni ani nemusela Diana vydávat svědectví, úplně stačilo, že při jednoduchém manévru se napřed přetrhlo lano, potom se jedna plachta rozpárala a když se snažili je skasat při dojíždění k pláži, prasklo jedno z ráhen, stěží že někomu nespadlo na hlavu a nezabilo ho. Charry se vztekal, ale námořníci soudili, že to jde až příliš dobře.

„Především se zbavíme obou stěžňů,“ řekl Charry. „Jak vidím, stojí hlavní sotva za fajfku tabáku, i zadní už má něco za sebou. Vztyčíme nové a lepší; taky nové plachty by jim slušely. K čertu, copak se o to vůbec nikdy nikdo nestaral?“

„Nové plachty stojí peníze, pane!“ vysvětloval mu kapitán. „Ty nemáme...“

„Hm. Tak na to dám z Baarfeltova a pak mu to vrátím. Až bude po opravě, nějaké plachty koupíme. Teď všichni do vody a připravit se k vytažení lodi na břeh...“

Námořníci zatím sehnali dostatečné množství kulatých klád z tvrdého dřeva a spoustu zevlounů, kteří nadšeně zírali, jak je loď pokládána, jak je vázáno lano a jak potom Charry skácel stěžně i s plachtovím a shodil je do vody. Několik rybářů, sotva zjistili, že Charry nehodlá nic ze starých stěžňů použít, se na ně vrhlo a téměř se o ty napolo ztrouchnivělé zbytky porvali. Potom Charry dal pokyn, Vítek spustil motor a automobil pozvolna vytahoval bárku po kulatině na břeh. Námořníci žasli a lid jásal, když se podařilo vyvléci plavidlo a zapřít je břevny, aby se neskácelo; někteří z nich pochybovali, že se Dcera Poseidonova ještě někdy dotkne vody.

„Zatím pořádně oškrabte všechen nános z trupu!“ nařídil Charry. „A dělat, ne se flákat! Já zatím seženu pořádná prkna...“

Vzal si Apise jako tlumočníka a Zdravka jako nosiče a jel. Ke cti námořníků třeba říct, že vydrželi poctivě pracovat asi dvacet minut; potom pozvolna odpadávali, až se konečně sešli ve stínu u láhve rakije. Protože na sedm chlapů byla jedna flaška málo, hotovili se odejít do hospody, ale objevila se Diana a s jekotem je hnala do práce lodním lanem. Byli jsme nablízku a dokázali ji účinně podpořit; když se ozval svým něžně vemlouvavým hlasem Ao Harrap, nedokázali chlapi odolat a už se zase hnali k užitečné činnosti.

Charry se vrátil za tři hodiny; přivezli plné auto prken a za nimi poklusávalo pár pobudů, jež hodlal využít při skládání. Ukázal jim, kam je mají složit a šel se podívat na postup práce. Nezdálo se mu, že by pokročila dostatečně; zato námořníci byli unavení až k smrti.

„No, mně je to jedno!“ řekl klidně Charry. „Pro mě za mě tady budete třebas do půlnoci! Ale do večera bude ten trup oškrábaný a zítra za svítání budeme spravovat. Dělejte si to, jak chcete!“

Vzal páčidlo, vylezl na palubu a začal trhat ztrouchnivělé desky; pomáhal mu Tošio a Zdravko, zatímco Vítek, Henryk a Apis prohlíželi trup zevnitř. My pomáhali vynášet věci, které se tam válely a které tam nepatřily; Tannarr, známý lovec myší, se tam s chutí nasvačil. Diana a Denis byli pověřeni úkolem nachytat ryby pro všechny, což nebylo těžké, ryb je v moři spousta; když Denis zasáhl harpunou asi pětikilového mečouna, bylo o večeři postaráno.

Charryho domluva zaúčinkovala; s naší pomocí byl trup do večera očištěn, ačkoliv chlapi skuhrali, že je bolí celé tělo. Charry se však zachoval jako gentleman a doplnil smažené ryby celou baterií baňatých láhví; to všechny patřičně nadchlo a smířilo je s jeho zvláštními pracovními metodami.

„Je to náš člověk!“ prohlásil kapitán Dravič. „Umí dělat a umí pít; živijo, brate!“

Následující den práce na opravách pokračovaly; Charry otrhal mosazné obití a spousty desek z trupu, dokonce prohlásil, že by neškodilo vyměnit i jeden ze svorníků; po důkladné prohlídce jej však nechal být. Potom přibíjel nové desky důkladnými podkováky; udivil všechny tím, že dokázal dlouhý hřebík zarazit do dřeva třemi ranami sekery, zatímco ostatní jej zatloukali dvaceti ranami a ještě se kolikrát netrefili. Okolo naší improvizované loděnice se shromáždil dav čumilů, kteří komentovali a oceňovali práci a většinou chválili. Charry se napřed mračil, pak se rozhodl těm, co se nejvíc přiblížili, přidělovat pomocné práce; od té chvíle se stáhli do bezpečné vzdálenosti a my měli klid.

Třetí den jsme obíjeli loď mosaznými deskami; staré dal Charry na méně exponovaná místa, na nejdůležitější části pořídil nové. Čtvrtý den vysekával celý den kormidlo, zatímco ostatní dávali nová prkna na palubu a do podpalubí. Pátý den jsme vztyčili stěžně a ráhna, šestý den koupili a napjali nové plachty. Sedmý den jsme zavěsili lana a provedli dokončovací práce, jako čištění, úklid a výzdoba lodi vlajkoslávou. Ve chvíli, kdy slunce zapadlo, zasekl Charry sekeru do špalku a prohlásil, že oprava je skončena.

Dcera Poseidonova se změnila k nepoznání; ačkoliv trup zůstal stejně široký a bachratý, nové vyšší stěžně a kvalitní oplachtění trochu jiného typu, než bylo původní, ji změnily na elegantní plachetnici, která se mohla stát ozdobou každého přístavu.

Na počest zakončení opravy byly zahájeny obrovské oslavy. Sešli se téměř všichni lodníci z pobřeží, rybáři, dokonce nějaké ženy zřejmě ne nejlepší pověsti, neboť se bez rozpaků pohybovaly mezi muži a dokonce se samy dávaly do hovoru. Víno i kořalka tekly proudem; několik mužů nabízelo Charrymu peníze i všechno ostatní, co měli, jen aby i jejich lodě spravil jako Poseidonovu Dceru; ale Charry jejich nabídky s politováním odmítal.

„Udělal jsem to proto, že se potřebuji dostat do Itálie,“ vysvětloval. „Obraťte se na kapitána Draviče, jeho námořníci se při práci jistě leccos naučili a rádi vám pomohou...“

Námořníci kapitána Draviče se sice mnoho nenaučili následkem vrozené lenosti a nešikovnosti, leč přesto jejich pověst značně stoupla a vážnost se zvýšila. Dravič prohlásil Charryho za svého bratra a přísahal, že kdykoliv se dostane do Splitu, bude jeho hostem. Samozřejmě nechtěl ani slyšet o placení dopravy do Itálie; dobře dělal, protože oprava nás stejně přišla na víc, než bychom dali za tu cestu.

Ráno byla loď slavnostně spuštěna na vodu a vyzkoušena při první plavbě; při té příležitosti zjistil Dravič, že mu jede mnohem rychleji a manévruje obratněji, než dřív. I zajásal ten dobrý muž, poklekl před Charrym na kolena a pravil s dojetím:

„Ach drahý bratře, způsobil jsi mi největší radost v mém životě! Teď už se nemusím obávat, že mě chytí nějaká celnická hlídka, nemusím se obávat policejních lodí, co křižují v pobřežních vodách a číhají na mne! A co víc, mohu bezpečně přistávat i u hodně nedobrých přístavů, abych naložil své zboží! I kdybych se za tebe každý den modlil, nedokážu ti splatit dobrodiní, jaké jsi mi způsobil!“

„Tak vidíš,“ smál se Charry. „Představ si, že by ses s takovou lodí dokonce mohl stát počestným obchodníkem, vjíždět do přístavů za bílého dne a k hlavnímu molu a nemusel se obávat policejních lodí!“

„Ach bratře!“ zaštkal Dravič. „Ale čím bych živil svoje ubohé děti, kdybych se dal na poctivou cestu? Je ti jistě známo, že z poctivé práce ještě nikdo nezbohatl; a silně pochybuji, že bych zrovna já byl tou jedinou výjimkou na celém Balkánu...“

Charry jeho důvody uznal, poklepal mu na rameno a řekl: „Když jsem mluvil o poctivém obchodu, nechtěl jsem tě připravit o živobytí! Jistě je velmi krásné mít lodní prostory naplněny poctivým zbožím; proto jsou pod skladišti dvojitá dna, do kterých lze velmi snadno uložit zboží, které má ujít zrakům celníků. Doufám, že pochopíš, k čemu takové zařízení je...“

Dravič objal Charryho kolem krku, líbal jej na tváře a slzy mu tekly po rozježených vousech. „Ach bratře! Kdybys zůstal tady a vedl moji loď, jistě bychom za krátký čas zbohatli; neboť jsi stejně chytrý jako silný a šikovný! Jistě by z nás byli nejbohatší lidé na celém pobřeží, nikdy by nás nechytili celníci a nevsadili do vězení...“

Potom jsme se nalodili; auto vjelo po dvou kládách přímo na palubu. Provázeni nadšeným máváním lidí na pobřeží jsme odrazili od břehu.

Přestože Charry si přál jet do Benátek, zamířila loď k jihu do města Ragusy čili Dubrovníku. Diana se smála, že je to v pořádku, neboť Dubrovník založili Benátčané a odjakživa jim patřil. Charry neměl nic proti historickým reminiscencím a chápal, že si Diana chce prohlédnout všechno, co se dá. Doprovázeli nás Zdravko a Apis, který chtěl v Dubrovníku vystoupit. O Zdravkovi řekl, že je ve stejném nebezpečí na kterémkoliv místě své vlasti.

Charry se zajímal, v čem vlastně to nebezpečí spočívá; Apis ochotně vysvětlil: „Totiž, Zdravko je hledán policií téměř všude; v Rakousku pro odboj v Černé ruce, v Černé Hoře za odboj proti Turkům a v Srbském království kromě politiky taky za vraždu.“

„Hleďme! A koho zabil?“

„Nevím, jak se ten chlap jmenoval, nebylo to z našeho příkazu. Byla to krevní msta.“

Charry znal zákony krevní msty, ale my jsme je tehdy ještě tak neznali, tak jsem se zeptal, oč vlastně šlo. Zdravko přišel k nám a sice nepříliš ochotně, leč přesto vysvětlil:

„Náš rod má krevní mstu s rodem Karavadži. Mého otce zabili Karavadži, jeho otce a předtím strýčka a všechny mužské příbuzné, kam až paměť sahá. Karavadži jsou ničemové, lupiči a vrazi; kromě toho donášejí v posledních sto letech Osmanským úřadům. Měl jsem ženu a dvě děti; taky slušné jmění; ale když jsem byl nucen je na čas opustit, přepadli je bandité, ženu a moje děti zabili, peníze ukradli a dům zapálili; přišel jsem domů a našel všechno v troskách. Zapřisáhl jsem se v mešitě, že dostanu ty vrahy. Pronásledoval jsem je čtyři roky a když jsem dopadl jejich vůdce, přiznal se mi s nožem na krku, že mu o mém majetku řekl Sulejman Karavadži. Uřízl jsem mu hlavu.“

„Banditovi nebo Sulejmanovi?“ ptal se Denis se zájmem.

„Oběma. Napřed náčelníkovi banditů, pak Sulejmanovi. Sulejman byl ale bohatý, ctihodný občan, dokonce zástupce starosty; musel jsem utéci nejen před mstiteli, ale i před policií. Pak jsem žil v Bělehradě, ale dostihl mne Sulejmanův syn Alí. Byl jsem silnější, zvítězil jsem; ale musel jsem utéci i z Bělehradu. Teď se toulám, kam je třeba a čekám, až mě dostanou.“

„Karavadži nebo policie?“

„To už je jedno. Jsem poslední z rodu Adžaků; jen moje sestra žije, je vdaná a má děti; těm jsem nechal zbytek svého majetku. Až mne zabijí, nebude už na světě žádný Adžake...“

„Kam bys musel jít, aby tě nedostali?“

Zdravko se křivě usmál: „Na konec světa!“

„Tam právě jdu,“ řekl Charry. „Pojď se mnou!“

„Kam?“

„Napřed do Německa. Potom na moře a nakonec do mojí země. Tam je klid a nebudou tam žádní Karavadži. Co ty na to?“

Zdravko seděl na pytli; teď sklouzl na kolena a sklonil před Charrym svoji oholenou hlavu. „Jdu s tebou, pane!“

Tak bylo jedinou větou dohodnuto jeho účastenství. Apis samozřejmě souhlasil a my získali dalšího člena našeho spolku. Se Zdravkovým rozhodnutím souhlasil především Tošio Yamanaki; Zdravko si získal jeho úctu zdravě nekompromisními názory i svou silou a rváčskou dovedností. Taky Denis měl z Černohorce radost, Zdravko k němu velmi přilnul a rád mu povídal pohádky, občas promíšené skutečnými příhodami z jeho pestrého a velmi nebezpečného života. Taky nám se zamlouval.

Město Dubrovník je nádherné, plné renesančních paláců po těch Benátčanech. Je chráněno mohutnými baštami proti pirátům; sice zlé jazyky prohlašují, že to bylo opatření bezúčelné, neboť piráti bydleli přímo ve městě, ale to jsou zlovolné pomluvy. Prošli jsme starým městem, Diana nakoupila všechny pohlednice, které tu měli a uspořádala rozloučení s Apisem. Mladý muž byl, jak se zdálo, dost nerad, že se musíme rozloučit, a ptal se:

„Tak co, jak se vám líbila moje země? Ale chci pravdu!“

„No, víš...“ řekla Diana. „Je krásná; ale jak se zdá, neoplývá příliš bohatstvím...“

„Máš pravdu. Viděli jste to i za těch pár dní. Já vidím tuhle zemi od narození a znám ji víc než vy. Vidím propastnou bídu, otřesnou chudobu a příšernou nevzdělanost. To všechno spolu souvisí: bez bídy by nebylo nevzdělanosti, bez neznalosti by nebylo bídy. Můj nešťastný národ trpěl dříve pod nadvládou Turků, nyní trpí pod nadvládou Rakušanů a Italů. Okupanti ukradli vše, co jen mohli a zničili, co ukrást nemohli. Vykáceli lesy na našich horách a déšť odplavil úrodnou půdu do moře; zůstalo kamení a naši lidé musí z toho kamení dobývat chléb. Ale není daleka doba, kdy náš lid bude pánem své vlasti, bude svobodný, bude si sám řídit své záležitosti a bude moci učinit něco pro zlepšení hospodářství. Přísahal jsem, že osvobodím svou zemi od tyranů; a tu přísahu splním!“

„Pomohl bych ti, kdybych uměl,“ řekl mu Charry. „Ale nevím, jak to učinit. Musíš si pomoci sám!“

„Vždycky jsem byl sám,“ mávl rukou Apis. „Jsem na to zvyklý. Až se má vlast osvobodí, přijď; budeš vítán jako náš bratr!“

Stiskli si pevně ruce; pak jsme nastoupili na Poseidonovu dceru a naposled opustili půdu Balkánu.

Následovala dlouhá klidná cesta po moři, kterou si pochvaloval především Denis; mohl chodit celý den nahý a když chtěl, mohl se koupat v moři, protože mu Charry udělal vlečné lano, aby kluka táhlo za lodí, jako jsme měli na Griissirnovi. Ve volných chvílích ležel na palubě a četl si knížky, nebo si dal od námořníků vyprávět všelijaké smyšlené i skutečné příběhy. Takový život se mu velmi zamlouval.

Denis Baarfelt kráčel životem v pevném přesvědčení, že svět je stvořen výhradně pro jeho zábavu. V případě, že se mu něco nelíbilo, považoval to za zdržování a snažil se najít způsob, jak to co nejrychleji odstranit. Vyprávěl nám, že se čtyřikrát pokusil o útěk z vězení; proto byla bezpečnostní opatření při jeho uvěznění tak přísná. S hořkostí vzpomínal, že při svém zajetí ještě neznal údery karate, kterým ho teď učí Yamanaki; kdyby se s bojovým uměním seznámil dříve, dokázal by možná přemoci své strážce a utéci sám. Nyní už pro něj vězení bylo jen zábavnou epizodou a ochotně a rád líčil všechna příkoří, kterým byl vystaven, v blahém vědomí, že se tam už nevrátí.

Cestování a pestrá společnost mu byly vrozeny; také Tomáš žil potulným životem a synek to zdědil po něm. Rovněž zdědil poněkud svérázný náhled na veřejnou morálku; její předpisy si vysvětloval po svém bez ohledu na mínění, které o něm měli jeho bližní.

Těžko pochopit, proč tedy o něm neustále kolovaly tak divné povídačky; například třetí večer plavby, kdy se Zdravko dostal do konfliktu s námořníkem původu zjevně neurčitého, který byl snad původem Syřan, Peršan nebo něco takového; Diana tvrdila, že je nejspíš Féničan. Když jsme doběhli přilákáni křikem, držel Zdravko Féničana za krk a hrozil, že mu ho zakroutí.

„Nech toho,“ řekl Charry rázně. „Co ti vůbec udělal?“

„Mně nikdo nikdy nic neudělal!“ funěl Zdravko jako rozzuřený býk. „Ale urazil Denise! Říká, že je to šejtanův syn!“

„Když chce, tak ať to tvrdí,“ mávl Charry rukou. „Nemůžeme přece trestat lidi za to, že jsou hlupáci a říkají nesmysly!“

„To není nesmysl!“ vřískal Féničan. „Říkám, že ten kluk je ničemný čarodějník - a na tom trvám!“

„Ale ne!“ zasmála se Diana. „A proč to?“

„Copak jste všichni slepí? Nevidíte, co dělá celé dny? Chodí docela nahý, jenom na krku nosí všelijaké amulety; pořád si něco brblá pro sebe, v noci pozoruje hvězdy a přes den krmí delfíny, kteří plujou za lodí! Neublíží mu žádné zvíře, netrpí žádnou nemocí! To proto, že je pod ochranou mořského ďábla!“

„Kecáš blbosti,“ řekla Diana. „Nepůjdem radši spát?“

„Ale on se teď ještě přiznal, že skutečně ovládá duchy a strašidla!“ vykřikoval Féničan. „Dokáže přičarovat někomu štěstí a jinému zas neštěstí! Tak mu uvažte na krk kámen a šup s ním přes palubu, do moře! Než způsobí zkázu celé lodi!“

„Mlč, hlupáku,“ řekl Charry znechuceně. „Jenom naprostý idiot ještě věří na duchy, strašidla a podobné nesmysly! Kdybys míň chlastal a víc přemýšlel, věděl bys to!“

„Okamžik,“ řekl celkem rozumně kapitán Dravič. „Znám ho už pár let a námořník je to dobrý, i když rozumu moc nepobral. Když říká, že se něco takového děje, potom má jistě pravdu!“

Zdravko počal výhružně mručet nesrozumitelné muslimské kletby, Dravičova posádka pronášela rovněž něco, co by Diana za jiných okolností přijala s potěšením a okamžitě zaznamenala; každý z lodníků měl s ochranou proti černé magii své osobní zkušenosti a jejich pověrčivost byla proslavená.

„Tak klid,“ řekl Charry. „Denisi, snad bys je mohl uklidnit a slíbit jim, že nic takového dělat nebudeš...“

Denis nevypadal, že by měl větší strach z tolika rozhořčených mužů; když byl vyzván, nervózně zamrkal a řekl: „Nechtěl jsem nikdy ublížit lodi ani nikomu, kdo se na ní plaví! Proč bych to taky dělal, že? Jsem tady přece taky...“

„No vida,“ řekla Diana. „A můžem jít spát.“

Jenže Denis dodal: „Ale nemůžu ručit za ty bytosti, které tady byly už předtím, než jsem přišel na palubu.“

Načež nastala vřava ještě větší; zejména Féničan vykřikoval čím dál víc a méně srozumitelně; podle Diany jména démonů.

„Co tím myslíš?“ zeptal se výhružně Dravič.

„Že přízrak ženy s modrými korálky ve vlasech jsem nepřivedl na loď já. Ale je tady a na něco čeká...“

V tu chvíli začali vyřvávat snad úplně všichni; Féničan padl na kolena, spínal ruce k nebi, drmolil modlitby a mezi tím bušil do prken pěstmi; ještě že je Charry dal opravit. Kupodivu, teď už to nebylo zaměřeno proti Denisovi, ale zřejmě proti někomu docela jinému; naši se uklidnili, muži z posádky se hádali mezi sebou.

„Chci vědět, o co jde!“ trval na svém kapitán Dravič.

Denis se zřejmě cítil pod ochranou Zdravkových mocných paží dost bezpečně, aby řekl: „Na každém místě jsou různé bytosti; dobré či zlé. Se mnou také chodí... dva andělé. Znám je, je to můj bratr, který zemřel už dávno... a teď také moje matka.“

O osudu Wandy Baarfeltové Dravič už něco slyšel, mluvilo se o tom, když jsme večer odpočívali po práci. Zeptal se: „Myslíš, že tvoji andělé naši loď chrání?“

„Chrání mne. Dokud jsem na palubě, chrání tedy i loď.“

„No dobře. A co ta žena, o které jsi mluvil?“

Denis pohlédl na Féničana; ten ještě vykřikoval svoje kletby, i když druzí se spíš uklidňovali, zajímalo je, co Denis povídá.

„Nevím, zda to mohu říct. Ale je tady, mluvil jsem s ní.“

„Je to žena? Jaká žena?“

„Je odněkud z Orientu; mladá, krásná... velmi zbožná. Zemřela, když ji opustil muž, co ji svedl. Zabili ji její bratři. Ukamenovali; to je u nich předepsaný způsob trestu. Zákon zvaný šaríja to nařizuje.“

„Proč nám chce ublížit?“

„Ona nechce nikomu ublížit. Naopak, chrání toho, pro kterého musela zemřít. Je smutná, protože je nešťastný. Stále ještě ho má ráda...“

Féničan klesl na palubu, válel se po ní a řval s pěnou u úst. Denis k němu přistoupil, poklekl u něho a vložil mu ruce na hlavu - pak pronesl něco v jazyce, jemuž nikdo nerozuměl.

Féničan zařval jako raněné zvíře; pak ztichl.

Denis vstal a rozhlédl se kolem. „Čeho se bojíte, muži? Na vaší lodi nejsou zlé přízraky. Jenom křídla andělů se vznáší nad vašimi hlavami; proč tedy mít strach?“

„Jen nepovídej!“ řekl nějaký další lodník. „Nechceš nám snad tvrdit, že nejsou zlí duchové, kteří nás ohrožují?“

„Ano, to tvrdím. Všechny vyšší bytosti jsou dobré.“

„A ďáblové?“

„Démon ublíží jen tomu, kdo si ho přinese s sebou.“

Teď bylo ticho; Charry, Diana a Zdravko se domlouvali pohledy, co budou dělat, kdyby je někdo z posádky napadl, ale nezdálo se, že by to ještě měli v úmyslu. Tošio jediný nepromluvil ani slovo, ale ruku měl pořád poblíž svého meče.

A tehdy řekl Féničan do toho ticha: „On má pravdu.“

Všichni se k němu naráz otočili.

Féničan vstal; vypadal teď docela klidně. A taky klidně mluvil: „To byla její slova. Ano, ona zemřela, když jsem utekl na moře. Bylo to tak, jak říká ten chlapec.“

Ucouvli; znali ho a věděli, že jej něco trápí po dlouhá léta, ale nesvěřoval se jim, žádný nevěděl, co to je. Teď to věděli a nezdálo se, že by se jejich vztah k němu změnil.

„Můžu s tebou mluvit?“ zeptal se Féničan. „Můžeš mi pomoci?“

Denis se dvakrát nadechl a vydechl. „Nevím... snad. Já nejsem ten, kdo vnucuje... svou vůli druhým. Já cítím... jejich vůli.“

„Stejně. Viděl jsi ji? Jaká je? Taková, jako byla, nebo...“

„Ona nemůže zestárnout. Není tělo, jen...“

„Mohl bych ji vidět?“

„Nevím. Já jsem ji viděl, protože mi to dovolila. Obrátila se na mou matku, aby jí pomohla. Spojení mezi různými bytostmi... bývá někdy velice obtížné...“

Přestože lodníci poslouchali s velikým zájmem, kapitán Dravič se rozhodl zasáhnout: „Tak snad půjdeme spát, ne? Chlapče, když chceš, můžete jít do mé kajuty a tam si popovídat. Ale dělat tady na palubě divadlo snad není potřeba...“

„To je fakt,“ řekl Charry. „Ostatně mám ten dojem, že mi zbyla ještě jedna láhev z těch, co jsme koupili ve Splitu; nebo víc? Kdo mi pomůže ji vypít?“

Odešli; Denis se rozhodl přijmout nabídku, ale kývl na mne, protože jsem byl nejblíž, abych šel s nimi. Věděl jsem proč: byl velmi nejistý. Málokdy vykonával práci, která byla povinností jeho otce.

„Jak je možné, že vidíš věci, které já nemůžu?“ ptal se muž.

„To je tím, že jsem ještě malý; až vyrostu, přestane to. Říkal mi to tatínek; on jako dítě taky vnímal víc věcí.“

„Tvůj otec je prý velice mocný čaroděj. Mohl by mi pomoci?“

„Mohl. Ale je daleko odtud. Nikdy se nesejdete.“

„Zaplatil bych mu! Mám uloženo hodně zlata...“

„Můj otec nestojí o tvoje zlato. Kromě toho, tvé zlato je velká překážka mezi tebou a Bohem. Dokud je budeš hromadit, bude příčinou tvého strachu. Stále se bojíš, že ti je někdo vezme.“

„To víš, že bojím! Lidi jsou zlí, hned by mě okradli!“

„Proč je shromažďuješ? Nemáš přece děti.“

„Co pro děti? Ale chtěl bych si něco užít... až budu starý!“

Denis se opět několikrát nadechl a vydechl. „Nebudeš starý.“

Féničan sebou škubl jako v křeči. „Co to říkáš?“

„Tvoje zlato je tvoje zkáza. Lidé ti je chtějí vzít. Jednou se jim to podaří. Tehdy zemřeš.“

„Jak můžeš něco takovýho říct?“

„Obrátil ses na mne. Musím ti říct pravdu.“

„Kdy to bude? Kdy mě zabijou?“

„Nevím. Žiješ už stejně delší dobu, než ti bylo určeno.“

Féničan jenom třeštil oči. Cítil jsem, jak je Denisovi zle, celý se klepal utajenou horečkou. Vytušil jsem, že ho budeme dnes v noci muset zase pořádně olízat.

„Delší dobu... jak to myslíš?“

„Tvoje žena ti už dvakrát zachránila život; dvakrát odklonila smrtící zbraň, aby tě jen zranila. Může to udělat třikrát.“

Féničan si sevřel hlavu rukama. „Ano, už dvakrát mě chtěli zlí lidé zabít... Ale jak ty to můžeš vědět?“

„Nevím nic. Vím, co ví ona. Je teď s námi, tady v kajutě. Vidíš, jak se mému tygrovi ježí srst na krku? To proto, že taky on ví, že nejsme sami. Dotýká se nás... všech, i Aflargea dokáže pohladit. Měla vždycky ráda dotek kočičí srsti...“

„Třikrát... zachrání mi život ještě jednou?“

„Ano. Ale tehdy... její poslání bude skončeno. Bude muset odejít. Pak budeš sám... proti celému světu!“

„Proč se mi o ní v noci zdává?“

„Protože ve snu k tobě smí přijít tak, abys ji vnímal. Chce ti říct, že tě má ráda. Ale ty se jí bojíš...“

„Strašně jsem jí ublížil! Musela kvůli mně zemřít!“

„Kvůli mnohým z nás někdo zemřel. Taky ty jsi někoho zabil; ale to bylo v boji, už je to smířeno. Jenom ještě kvůli tomu vytrpíš trest, ale to bude... až někdy. V budoucnu.“

„Co mám udělat, abych... se smířil?“

Denis zaváhal. „To je moc těžká otázka. Já nevím... vlastně, to ti těžko někdo může říct. Musel by ses zeptat... někoho jiného!“

„Ptám se tebe! Ústy dítěte hovoří Bůh!“

„Já bych... asi bych se svěřil Bohu.“

„Myslíš, že mám jít za nějakým... páterem? Jenže já nevěřím těm křesťanským farářům! A našim ajatolláhům už teprv ne!“

„Je jedno, zda je někdo křesťanský kněz nebo muslimský mullah. Takový člověk by tě možná mohl pochopit a dát ti radu... ale dost dlouho by trvalo, než bys našel někoho, komu můžeš věřit.“

Denis sklopil hlavu a přemýšlel. Féničan vzrušeně dýchal, ale neříkal nic. Až konečně Denis opět promluvil: „Co je to Athos?“

„Takový klášter v Řecku... leží na poloostrově, dá se tam dojet jen lodí a žijí tam jenom mniši; proč?“

„Je to... takové místo. Už jsi tam někdy byl?“

„Jednou, ale nemělo to účel. Tam se toho nedá moc prodat ani koupit, mniši jsou skromní... Ty chceš, abych tam šel a stal se mnichem?“

„Ne, to ne. Nedokázal bys žít jako mnich. Ale... mohl by sis pořídit bárku. Převážet lidi mezi jejich klášterem a pevninou. Mám pocit, že je to zapotřebí.“

„Tam bych toho ale moc nevydělal!“

„Tvoje peníze jsou příčinou tvé zkázy. Lidé tě chtějí okrást, napadají tě, ohrožují. Tam by tě neohrožoval nikdo.“

Féničan kroutil hlavou, zjevně nechápal tu myšlenku.

„Ona může udělat ještě jeden dobrý skutek,“ řekl Denis tiše. „Třeba si můžeš ty sám určit, co to má být. Buď tě ochrání před nepřáteli... nebo ti pošle někoho jiného, kdo tě bude chránit. Víš, tam na Athos ona nesmí, tam smějí jen muži. Bylo by to ale správné místo, až... už tady nebude.“

Féničan sevřel hlavu do dlaní a tiše zaplakal.

„Jestli svolíš, bude se od této chvíle tvůj život vyvíjet podle jiných záměrů,“ pokračoval Denis. „Nevím, co se stane; ale budou to takové události, které ti umožní, abys tam odešel. Budeš konat práci pro mnichy; služba služebníkům Božím očistí každého. Třeba tam najdeš mír i pro svoji duši.“

Ten muž, drsný a po dlouhá léta strádající nepřízní života, se teď chvěl jako třtina a ramena se mu otřásala pláčem. A Denis jej objal rukama a řekl:

„Jdi teď spát. Zítra se ti bude zdát, že nic takového nebylo. Ale stejně si občas vzpomeneš na to, co jsem ti říkal. Jestli si to něčím nepokazíš, bude se tvůj život od této chvíle vyvíjet jinak. Poděkuj své ochránkyni...“

Féničan se zvedl a skutečně odešel. Ani nepoděkoval; klopýtal jako opilý a chytal se zábradlí. Tušil jsem, že je mu hrozně.

Po jeho odchodu se zhroutil i Denis. Odvlekl jsem ho do naší kabiny; moje tušení mne neklamalo, bylo třeba mu pomoci.

„Co jste to s ním vyváděli?“ ptala se Diana, když jej prohlédla; jako obvykle kladla všechno za vinu mně.

„To ne my, to on sám!“ bránil jsem se. „Měl takovou práci... templářskou, víš?“

„No, koukám! Teď je zralej na psychiatra!“ vrčela. „Zítra mu vůbec nedovolím se zvednout z postele! Takovej malej a vyvádí... co bude dělat, až vyroste?“

„To nevím,“ řekl moudře Ao Harrap. „Ale myslím, že si s tím už nemusíš dělat starosti. Zítra stejně dojedeme do Benátek...“

Tím končí druhá z knih o Rytířích Blesku.

KONEC

Navazuje : Rytíři Blesku 3 - Diplomati (Charry de Guyrlayowe VI.)

© 1974 Mojmír Kříž

KONEC

Obsah

Spustit

Cesta do Prahy

Lov na Růžového Čuníka

Balada o komthurovi

Andělé pomsty

Bratrstvo Rudého Květu

Soud

Co zůstane

Ples v Schönbrunnu

Přichází Osud

Císařství

Denis

Po oslích stezkách