Autobus

Rytíři Blesku 4 - Velmistr

(Charry de Guyrlayowe VII.)

Mojmír Kříž

Fantasy

(Arminská sága 7)

© 1975 Mojmír Kříž

Titul: Rytíři Blesku 4 - Velmistr

Podtitul: (Charry de Guyrlayowe VII.)

Skupina: Arminská sága 7

Žánr: Fantasy

Autor: Mojmír Kříž

Nakladatel: Autobus

Učesaná verze

Generováno v http://sw.gurroa.cz 31.05.2020-15:57 pro SW.

Sestra Berengaria

Ctihodná matka abatyše kláštera Uršulinek, který se rozkládá ve vesničce nedaleko Melku a byl takřka odříznut od světa vysokými závějemi sněhu, neuvykla návštěvám. Pročež ji velmi překvapilo, když služebná sestra oznámila, že sem přijíždí cizí sestra na otevřených saních tažených sešlým koníčkem, navíc sestra zcela jiného řádu, než který tu byl kdy vídán. Nicméně pohostinnost je křesťanskou ctností, proto ctihodné sestry vyšly příchozí vstříc a zdvořile ji uvítaly. Nato sestra sestoupila se saní, zkušenou rukou prohlédla postroj koně a požádala, aby sestry jejího tahouna nakrmily ovsem, což se stalo. Dále požádala, aby byla uvedena k matce abatyši.

Matka abatyše přijala ctihodnou sestru v klášterním refektáři, spoře ozařovaném svícnem; byl devítiramenný, avšak vzhledem k úspornosti života v klášteře jen čtyři ramena byla osázena svícemi a z těchto pak svítily jen tři. Rovněž tak se v refektáři netopilo, takže tu byla psí zima a ctihodným sestrám šla od úst pára, jakmile jen vydechly.

Matka abatyše považovala tento stav za zcela přijatelný vzhledem k tomu, že nebyla zvyklá podřízené rozmazlovat; co se týkalo návštěvnice, musela se přizpůsobit.

Matka abatyše chvíli zkoumala návštěvu; sestra byla ještě dosti mladá, se zdravě zardělými tvářemi a usměvavými ústy; avšak podivně s tím neladil ostrý špičatý nos, který jako by ani k té tváři nepatřil. Oči za brýlemi se dívaly dle názoru matky abatyše zchytrale, což nebylo na závadu. Zbytek hlavy byl kryt širokým bělostným čepcem se širokými křídly, které se potřásaly při sebemenším pohybu hlavy.

„Vítám vás, milá sestro!“ pronesla matka abatyše velitelsky.

„Děkuji vám, ctihodná matko. Jsem sestra Berengaria z kláštera Svaté Rodogondy a dovolila jsem si vás navštívit ve věci, kterou mne pověřil velmi ušlechtilý a vznešený muž, Jeho Excelence pan císařsko-královský komisař baron von Gremis.“

Matka abatyše se rozhodla dát najevo údiv.

„Baron von Gremis jest nám znám, samozřejmě. Čeho se týká vaše návštěva?“

„Jak známo, slečna von Gremis setrvává již dvě léta v tomto ctihodném klášteře. Její otec mne pověřil, abych ji odtud vyzvedla a dopravila do Vídně, kde se má zúčastnit rodinné rady. Po skončení rady ji opět mám dopravit zpět.“

Matka abatyše se zatvářila velmi udiveně. „Vaše slova mne naplňují údivem, sestro! Pokud je mi známo, baron von Gremis si přál, aby jeho dcera byla navždy vzdálena od světa a nikdy a za žádných okolností nebyla propuštěna z těchto svatých zdí! Jste si skutečně jistá, že svůj názor změnil?“

„Snad seznáte jeho záměry z tohoto listu,“ vnořila sestra Berengaria ruku za křídlo svého čepce a podala jí dopis zapečetěný rudou pečetí s Gremisovským erbem. Abatyše pečeť zlomila a přečetla si ho; pak povstala, přistoupila k sekretáři v barokním slohu, chvíli hledala a posléze srovnala podpisy a písmo s nějakým dřívějším Gremisovým dopisem. Posléze pokrčila rameny a vrátila se zpět ke stolu.

„Je vám obsah dopisu znám?“

„Částečně.“

„Tedy, baron Gremis si přeje, aby se jeho dcera dostavila na zasedání rodinné rady a tam oznámila svoje přání setrvat až do konce života v klášteře; což dotvrdí svým podpisem a rovněž potvrdí, že se vzdává veškerých nároků na majetek Gremisů, vyjma věna darovaného našemu klášteru. Souhlasí to?“

„Ano, ctihodná matko. Navíc baron Gremis posílá klášteru tento šek splatný na Salcburskou banku; uděluje tím šekem klášteru dar pět tisíc zlatých rakouské měny.“

Sestra Berengaria znovu sáhla do svého čepce a podala abatyši šek. Matka abatyše se jej chopila poněkud víc zčerstva, než se slušelo a pečlivě si jej prohlédla; tentokrát už Gremisův podpis nesrovnávala.

„Zdá se, že se skutečně řídíte vůlí barona Gremise. Ovšem není mi jasné, proč nepoužil k dopravě své dcery příslušnice našeho řádu; domnívám se, že by to bylo obvyklejší?“

„Posílá mne proto, že jsem vzdálenou příbuznou Gremisů a tím členkou rodinné rady. Baron si přeje, aby celá tato záležitost zůstala v lůně rodiny...“

„Ach ano, to ovšem chápu. Dám příkazy, aby byla sestra Eupraxie připravena na cestu. Přejete si, aby si vzala s sebou svoje věci, nebo to není zapotřebí?“

„Jen ty nejnutnější; celý pobyt mimo klášter nebude trvat více než tři dny. Nepotřebujeme nic.“

„V pořádku. Obtěžujte se laskavě do mé cely, sestro...“

Zatímco matka abatyše vydávala rozkazy ohledně Gremisovy dcery, kráčela sestra Berengaria za služebnou sestrou, šťastna, že se dostane ze studeného refektáře. Skutečně, cela matky abatyše byla mnohem lépe vytopena a více osvětlena; za okamžik také matka přišla a s úsměvem vytáhla ze sekretáře láhev vína.

„Doufám, že neodmítnete malé pohoštění...“ pravila, „Sestry vám připraví rovněž něco k jídlu... prozatím vemte zavděk...“

Sestra Berengaria si jenom smočila rty; ostatně víno bylo toho druhu, které se nalévá nejneodbytnějším hostům. Matka abatyše usedla naproti ní a zeptala se:

„Je vám zřejmě známo, co vedlo barona von Gremis k tomu, aby svoji dceru určil pro službu Boží v tak mladém věku?“

„Záměry barona von Gremis mi nejsou zcela jasné; avšak naprosto souhlasím s tím, že si přál vykonat bohulibý skutek...“

„Ach tak,“ abatyše se zamračila, „Myslím, že by bylo vhodné, abyste to věděla. Budete cestovat se sestrou Eupraxií delší čas a měla byste být zasvěcena. Tedy, je to takto... Slyšela jste někdy jméno Baarfelt?“

„Baarfelt? Nevzpomínám si... ačkoliv ano, u dvora ve Vídni byl kdysi nějaký muž toho jména. Snad... kníže?“

„Velmi správně. Víte o něm něco více?“

„Ne. Nestarám se o muže, není-li to bezpodmínečně nutné.“

„Tento kníže Baarfelt... je sluhou ďáblovým! Milosrdný Bůh dopustil, aby vstoupil na svět a ohrozil jej svou existencí; jen málokterá žena dokáže odolat pokušení, které skrze něho pochází. Věřte mi, moje milá sestro, vyhněte se tomu muži, pokud byste jej někdy měla potkat!“

„Nestýkám se nikdy s cizími muži, matko abatyše. A nedovedu si představit, z jakého důvodu bych se měla setkat s ním!“

„Velmi správně, má milá! Tedy ona dívka, slečna von Gremis, je dcerou onoho neblahého Baarfelta. Když dospěla do věku třinácti let, shledal baron Gremis, že její podoba s tím mužem je příliš povážlivá na to, aby mohla dále setrvávat na veřejnosti; vzhledem k velmi nedobré pověsti toho muže rozhodl, že slečna bude předána k vychování klášteru, kde setrvá do doby, než dospěje do plnoletosti. Poté složí řeholní slib a tím bude uchráněna před pařáty samotného ďábla! Z téhož důvodu nařídil také přísné střežení své dcery před každým člověkem.“

„To se mi zdá příliš přehnané! Ten Baarfelt snad nedokáže ohrozit dceru v klášterních zdech!“

„Baarfelt dokáže všechno! Vidím, že jej skutečně neznáte. Bude-li chtít, může svoji dceru navštívit a naočkovat jí do srdce sémě nesváru; musím vás upozornit, že ta dívka již několikrát učinila pokusy vymanit se z ochrany kláštera. Kdyby se stalo, že by se ten muž dozvěděl... ach, ochraňuj nás, Matko Boží!“

Sestra Berengaria potřásla křídly svého čepce. „Naštěstí nemám strach z ďáblových úkladů! Jste si skutečně jista, že onen Baarfelt je tak nebezpečný?“

„Zcela jista, milá sestro - neboť jsem jej osobně znala! Aby nevznikl mylný dojem, nepodlehla jsem mu, Bůh mne uchránil od té potupy být jím zneuctěna; ale poznala jsem jej dokonale!“

Sestra Berengaria upila v zamyšlení vína. Mlčela a matka abatyše rovněž mlčela a pohrávala si s růžencem. Kroky na chodbě ohlásily služebnou sestru s podnosem, na kterém byl talíř polévky z čočky a miska pohankové kaše, oslazené a omaštěné. Sestra Berengaria zdvořile poděkovala, krátce se pomodlila a pustila se do jídla. Matka abatyše chvíli vyčkávala; potom ji přemohla touha svěřit se a počala vyprávět:

„V dobách, kdy jsem se setkala s oním Baarfeltem, byla jsem dvorní dámou císařovny Alžběty; jsem nucena přiznat, že pocházím ze vznešené rodiny a domnívala jsem se ve své hříšné pýše, že jsem přitažlivá pro plemeno mužské. Když mi byl představen onen Baarfelt, pocítila jsem, že mne počal ovíjet sítí svých svodů; zachránila mne jen vroucná modlitba k Panně Marii. Jenže ten člověk plný hříchů neustával ve svém snažení; a bylo by se snad stalo ještě něco horšího, kdyby se nebyla objevila krásná Italka, Gina la Venzini.“

Sestra Berengaria sebou škubla a zvedla hlavu od kaše. „To je ale zvláštní jméno!“

„Byla to zvláštní žena; říkali o ní, že je velmi přitažlivá, bylo jí v té době osmnáct let a všichni se před ní klaněli. Přijela do Vídně se svým manželem, měli asi rok po svatbě a hrabě la Venzini ji představil svému příteli Baarfeltovi.“

„Neobával se - když znal jeho pověst?“

„Hrabě la Venzini byl přítelem toho Baarfelta! Kromě toho ho navštívil, aby využil jeho nadpřirozených lékařských schopností - ten Baarfelt je navíc z dopuštění ďáblova černokněžníkem, dokáže léčit nemoci, které nikdo jiný nezná!“

„A jakou nemoc měl hrabě la Venzini?“

„Velmi nepříjemnou: jeho manželství nebylo požehnáno. Hrabě la Venzini nemohl získat dědice svého majetku a lékaři prohlásili, že navždy ztratil tu schopnost následkem rozmařilého života. Byl postižen jistou velmi nepříjemnou nemocí; z té jej Baarfelt dokázal vyléčit. Nyní žádal, aby mu pomohl, aby mohl ještě jednou... aby získal potomka.“

„To ovšem nebylo dosti dobře možné.“

„La Venzini věřil, že se tak může stát. Kníže Baarfelt se dokonce pokusil; avšak mínění lidí je, že se mu léčení podařilo až v době, kdy hrabě musel z důvodu služebních povinností odjet do Pešti a ženu zanechal pod jeho ochranou...“

„Nicméně účelu bylo dosaženo.“

„Ale prostředky hříšnými! La Venzini pojal podezření, rozešel se s Baarfeltem ve zlém a opustil i se svojí ženou Vídeň. Kníže Baarfelt byl opět volný; avšak ke mně se již nikdy nevrátil.“

„Díky Bohu!“ sklonila sestra Berengaria hlavu, „Nicméně, jak dopadla záležitost s Venziniovými? Narodilo se dítě?“

„O tom mi již není nic známo; opustila jsem hříšný svět a pohřbila se v pohostinných klášterních zdech, abych se modlila za odpuštění hříchů všech nešťastníků. Modlím se i za spasení onoho netvora v lidské podobě, neboť křesťanské ctnosti mi to velí; ale nikdy nedovolím, aby se na svět dostala jeho dcera. Pamatujte na to, sestro; nedovolte jí nikdy vzdálit se z vašeho dohledu. Mohlo by to znamenat neštěstí pro ni i pro společnost!“

Sestra Berengaria vstala. „Děkuji vám za jídlo i za... poučení. Nevěděla jsem toto všechno - a jsem vám upřímně vděčna. Ujišťuji vás, že budu slečnu von Gremis bedlivě střežit...“

„Jděte tedy a požehnání Boží vás provázej!“

Sestra Berengaria se zdvořile uklonila a vyšla; na chodbě ji očekávala služebná sestra s dívenkou mezi patnácti a šestnácti lety, oděnou v bílém, s hlavou zavinutou. Dívka držela malou tašku a zvědavě střelila po Berengarii modrýma očima.

„Eupraxie,“ oslovila ji matka představená, „Tato ctihodná sestra Berengaria tě dopraví k rodičům do Vídně a opět tě navrátí zpět. Pamatuj si, že budeme o každém tvém kroku dobře informovány a také, že Milosrdný Bůh o všem ví a hlídá každou tvou myšlenku! Rozumíš mi dobře?“

„Ano, matinko!“ dívka sklonila hlavu ještě víc.

„Vyřiď pozdravení své rodině a pokorně jim oznam, že jsi se rozhodla pro věčnou službu Bohu, jak bylo určeno! Doufám, že tvé chování po celou dobu bude jen bezvadné a že...“

Matka abatyše hovořila ještě déle, dívka v bílém stála před ní s hlavou svěšenou a srdcem plným bázně. Posléze jí abatyše požehnala, rozloučila se se sestrou Berengarií a obě jeptišky vyšly na dvůr, kde již čekal opatřený kůň s lehkými saněmi. Malá novicka se třásla zimou; její bílý hábit ji sotva chránil před nejhoršími účinky mrazu. Sestra Berengaria vylezla na kozlík a lehkým švihnutím popohnala koně; projely bránou ven do polí a Eupraxie se jenom lehce ohlédla za klášterem.

Koník se snažil, ale vzhledem k jeho věku a nedostatečné tělesné konstrukci nemohl ze sebe vydat příliš velkou rychlost; ostatně sestra Berengaria jej moc nepopoháněla a zdálo se, že zima na ni nijak nepůsobí. Mlčela a upřeně hleděla kupředu, ani jednou se neobrátila na Eupraxii. Ta konečně nevydržela a zeptala se: „Smím-li se ptát, kdo byla svatá Berengaria?“

„Svatá jako svatá!“ zahučela sestra lakonicky.

„Já jenom, že jsem o ní v životě neslyšela!“

„Já taky ne.“ řekla sestra Berengaria a švihla koně.

Eupraxie se zarazila, takovou odpověď nečekala. Napřed jí napadlo, že jeptiška snad žertuje, ale nevypadala na to, že by měla smysl pro humor. Ubohá dívka se opět zachvěla zimou, ale už se na nic nevyptávala a zmlkla. Až po chvíli: „To pojedeme takhle až do Vídně?“

„To poznáš!“ odsekla sestra.

„Že je mi totiž dost zima...“

„To bude tím, že mrzne. Pamatuj si, pravá křesťanka musí vydržet všecko...“

Klášter zmizel za kopcem, projely vesničkou a ocitly se za dalším kopcem; tam si Eupraxie povšimla bohatých zakrytých saní, v nichž bylo zapřaženo šest nádherných běloušů. U koní podupával chlap jako hora, navlečený do kožichu a beranice, mezi nimiž se dalo rozeznat jen husté strniště černých vousů. Kromě toho tam byl ještě nějaký místní sedláček, který pokročil do cesty ubohým klášterním saním a sestra Berengaria seskočila.

„Polez, kotě!“ oslovila Eupraxii, „Přestupujeme!“

„Kam?“ podivila se dívka.

„Přece nepojedeme v mrazu! Tyhle saně jsou moje, nasedej!“

Zatímco Eupraxie slézala se saní, předala Berengaria sedláčkovi bankovku, nad jejíž výší dobrý muž zajásal. Potom si vylezl na kozlík, švihl koníčka a s radostí nad výdělkem se vracel do vsi.

Eupraxie stála v rozpacích u saní a prohlížela jejich dřevěné stěny; vzala za kliku dvířek, ale zřejmě si s nimi nedovedla poradit, tak musela počkat na Berengarii. Ta ji vstrčila dovnitř a dívka užasla, neboť vnitřek saní byl nádherně zařízen na způsob dámského budoáru, se vším přepychem, jaký byl možný. Na podlaze hustý měkký koberec, u obou stěn lůžka s polštáři a tygřími kožešinami, u zadní stěny odsouvací stolek a u přední šatník. Vchod byl zezadu; ve všech stěnách byla zasklená okýnka, nyní krytá záclonkami a ještě závěsy. Uvnitř bylo krásně teplo, což způsobila malá kamínka, umístěná uprostřed podlahy; taky světlo, což zase zajišťovala lampa visící ze stropu na řetěze.

„No tak, jen dovnitř!“ velela Berengaria, zavřela za sebou dvířka, pootevřela okénko a vykřikla: „Avanti!“

Na to se saně daly do pohybu; vpředu na kozlíku je řídil ten medvědu podobný muž v kožešině. Jak se saně rozjely, Eupraxii podklesla kolena a jen s vypětím všech sil se ubránila pádu na jedno z lůžek s tygří kožešinou.

Sestra Berengaria se zato chovala jako doma: sňala z hlavy křídlatý čepec a složila ho, aby se dal uložit do šatníku; při tom si uvolnila husté dlouhé vlasy, černé jako uhel. Ze stolku vytáhla skříňku a umývadlo, do něhož nalila ze džbánu vodu; pak odložila brýle, odloupla špičatý nos a omyla si tvář. Překvapená Eupraxie seznala, že její společnice je sotva o pár let starší než ona. Vzápětí stáhla ze sebe klášterní hábit a zůstala jenom v hedvábném prádle, což si v tom teple mohla bez váhání dovolit. Takto se natáhla na jedno z lůžek a prohlásila s úsměvem:

„Být tebou, udělala bych si pohodlí.“

Novicka Eupraxie se posadila a udiveně si ji prohlížela.

„Myslila jsem, že řeholní sestry nenosí dlouhé vlasy!“

„Vážně? Jenže já myslím, že mi to takhle víc sluší! Odlož si, děvče, jistě to není pohodlné...“

Eupraxie sňala bílé zavití s hlavy a Berengaria zjistila, že má vlasy ostříhány úplně nakrátko u hlavy, jak se na jeptišku sluší.

„Podívejme! Myslela jsem, že novickám vlasy nestříhají, až při přijetí svěcení! Jakpak že to?“

„Matka představená mi řekla, že stejně už nikdy nepřijdu ven z kláštera, tak že je to jedno. To bylo, když jsem...“

„Chtěla utéci?“

„Řekla vám to, chápu. Ošálilo mne ďáblovo mámení.“

„Z toho si nic nedělej, to se mi stává běžně. Neboj, to doroste, než se vdáš. Shoď ten hábit!“

Dívka trochu zaváhala; pak rozepjala bílé roucho a zvolna je spustila k zemi. Berengaria poznala, že kromě onoho tenkého roucha nemá nic oblečeno; nebylo divu, že jí byla taková zima. A ještě něco zjistila: že dívka má na ramenou a zádech stopy po bičování, čerstvé, starší i již zcela zašlé.

„Co to je? Od čeho máš tohle?“

„Já...“ dívka se zajíkla leknutím, „Ale vždyť... to je trest za naše hříchy, jak... u vás v klášteře není zvykem trestat tělo za hříšné myšlenky a skutky?“

„Tím chceš říct, že tě takhle zbičovaly tam?“

„Ale ne; to přece já sama!“

Sestra Berengaria úžasem otevřela pusu.

„Když matka abatyše zjistí, že se ďábel opět pokusil nás svést ke hříchu, shromáždí se sestry v ambitu; tam klečíme celou noc nahé, modlíme se a bičujeme se třípramennými důtkami. Cožpak ve vašem klášteře se to nedělá?“

„Madonna mía! Ještě řekni, že se ti to líbí! To vymyslela vaše abatyše?“

„Nevím. Ale modlí se s námi velmi horlivě; častokrát, když vzejde ráno, má tělo celé krvavé od biče...“

„Cha! To měl teda táta štěstí, že před ní utekl!“ ujelo sestře Berengarii a Eupraxie se zeptala: „Co prosím?“

„Ale nic! Koukni, obleč si tohle pyžamo, snad ti v tom bude líp než v tom hadru. A vůbec, kdy ses naposledy koupala?“

„Koupala? V klášteře se přece nedá koupat, vždyť bychom v kádi s vodou zmrzly! Kromě toho, péče o tělo je hříchem...“

„Hm! Až potkáme po cestě nějaké lázně, vydrbu tě v horké vodě rýžovým kartáčem. Asi to bude potřeba. Škoda, že jsem o těchhle spádech vaší abatyše nevěděla dřív, to bych jí dala bingo a ne pět tisíc na dlaň!“

Eupraxie užasle zmlkla; navlékla na sebe pyžamo, lehla si strnule na lůžko a zírala užasle na Berengarii.

„Jak se vlastně jmenuješ?“

„Eupraxie...“

„Ale ne! Jak ses jmenovala, než tě dali do kláštera?“

„Jana.“

„Dobře, Janičko. Budu ti tak říkat. Já jsem Julie.“

„Proč jste tedy říkala, že se jmenujete Berengaria?“

„Nějaké jméno přece musím mít. Berengaria nebyla svatá, ale manželka anglického krále Richarda Lví Srdce. To bys našla, kdybys četla dějepis. V jakém stavu je tvé vzdělání, sestřičko?“

„No... v klášteře mne učili životy svatých...“

„To není k ničemu, my dvě hned tak svaté nebudem. Zapomeň na všechno. Umíš aspoň číst a psát?“

„Ovšem! Taky umím trochu latinsky...“

„No fajn. Italsky? Francouzsky? To je škoda.“

„Vy jste Italka, sestro Julie?“

„Jo. Julietta la Venzini, jako ty seš Jana von Gremis. Ale buď tak hodná a přestaň mi vykat. Jsem tvá sestra.“

„Všechny jsme sestry... v klášteře.“

„Nemyslím v klášteře. Já jsem opravdu tvá sestra. Dcera tvého otce. To bys poznala, kdyby ses koukla do zrcadla.“

„Můj otec nemá další dceru! Jenom... chlapce.“

„Baron von Gremis. Ale ty nejsi dcera barona Gremise.“

„Proboha! Co to říkáte?“

„Říkáš. Náš otec se jmenuje Tomáš Baarfelt. Myslíš, že by se starý Gremis zmotal na takovou holku, jako seš ty nebo já? Kdepak, drahá Janičko, na to zapomeň. A i kdyby byl, přestal mít jakýkoliv práva, když tě zavřel do takovýho kláštera!“

„Matka abatyše mi říkala, že musím odpykat hříchy svého otce! Avšak domnívala jsem se, že má na mysli barona von Gremis.“

„No, ten jich má taky dost. Když jsem s ním tančila, lepil se na mě jako arabská guma. Tvůj titulární otec je ničema, drahá sestřičko. Což jsi ostatně už věděla.“

„A kdo je ten... Baarfelt? Znáte ho?“

„Znáš. Chceš ho vidět?“

„No...“ Jana se zvedla na lůžku.

Julie sáhla do stolku a vytáhla hrst fotografií. Jana si k ní přisedla a Julie ukazovala: „Podívej, tohle je on. Tady jsme spolu... a to je bráška Míťa. Tohle je další náš brácha, maličký Denis. Ještě jsme měly jednoho, ten padl v Polsku, pak ve Vídni je Jindra, ale toho asi neuvidíš. Všecko děti knížete Baarfelta. Ty k nám jasně taky patříš, podle tváře...“

„Všichni ti lidé si jsou podobní. Ale já...?“

„Nedívala ses nikdy do zrcadla?“

„V klášteře nejsou zrcadla.“

„No, pravda. Tak koukej!“ Julie vytáhla zrcátko a podala Janě. Ta se prohlédla a zkřivila obočí.

„No, já vypadám! Ani jsem si neuvědomila, že ty vlasy...“

„Z toho si nic nedělej; každá ovečka přijde někdy ostříhat. Podívej se na obličej, jsi stejná jako já...“

Jana zírala do zrcátka a nevěřila svým očím. „Opravdu! Tak já mám sestru... A proč tebe dali do kláštera?“

„Já v klášteře nikdy nebyla, jen na vychování, když jsem byla malá. Já vůbec nejsem jeptiška, to jsem se jen tak přestrojila, když jsem tě chtěla dostat tam odtud!“

„A proč? Když mě stejně vrátíte... vrátíš zpátky?“

„To říkal kdo? Jestli já, tak jsem lhala. Klášter už neuvidíš, kotě. Jestli jsi tam nechala něco cennýho, tak velká smůla, ale už to nedostaneš.“

„Nesměly jsme mít nic cenného...“

„Tak vidíš, jak to bylo dobře vymyšlený.“

„Proč teda vlastně jedeme do Vídně?“

„My nejedem do Vídně. Jedem do Švýcarska.“

Jana údivem vyjekla. Julie odklopila závěs z jednoho okénka a ukázala jí ven; Jana zpozorovala les kolem cesty a v dáli vysoké štíty Alp. Šestispřeží letělo jako šíp a sanice jenom svištěly ve sněhu, jak kočár ujížděl.

„Do Švýcarska? Co tam budeme dělat?“

„Vykoupem se, oblečem a pojedem dál. Do Itálie.“

„A co budeme dělat v Itálii?“

„Pohádáme se s panem hrabětem la Venzinim. To je můj drahý papá... tedy titulární. Budeme se hádat velmi zostra, protože nemám peníze a potřebuju. A nedám pokoj, dokud je nedostanu! Kromě toho by bylo vhodné, aby zaplatil moje dluhy. A těch je jako kvítí, i tenhle kočárek je na dluh...“

„Jak jsi mohla dělat dluhy? Oni ti jen tak beze všeho půjčili?“

„Dvorní dámě Arminské císařovny? Všude a rádi. Stačilo jenom ukázat takový papír a všude padali na nos. Víš, já jsem první dvorní dámou u císařovny Diany... to je tahle holka, moc milá, seznámím tě s ní. A tohle je její muž, Charry de Guyrlayowe.“

„První dvorní dáma... to je ale veliká čest!“

„To víš, že jo! To ostatně poznáš. Taky budeš dvorní dáma, jen co to dám Dianě vědět. Neboj, to zařídím...“

„A ta dáma vedle... pana Baarfelta?“

„To je jeho nová žena. Eva, moc milá, jenom o fous starší než já. Moc si rozumíme. Tatínek má vkus, neznám sice tvoji matku, ale moje máma prý bývala krasavice, když byla mladá. S naší ctihodnou abatyší to už asi bylo horší...“

„Cože... matka abatyše a...?“

„A co sis myslela? Vytahovala se mi s tím; byla zabouchnutá do Baarfelta, že nemohla ani spát. Když si jí nevšímal a zamiloval se do... jiný, šla do kláštera. Proto je tak trhlá.“

„Mluvíš velmi zvláštně...“ potřásla Jana hlavou.

„To buď ráda, že neznáš Dianu. Ta mluví, že by se jeden potrhal smíchy. To ostatně poznáš. Každý slovo rána palicí!“

Jana si prohlížela fotografie. „Kdo je ten mladý muž, který tě doprovázel? Je jenom tady... s těmi lokýnkami...“

„Jan Dunbar, velkoněmecký komthur. Jeden kamarád.“

„Moc hezký. On je tvůj... je s tebou zasnouben?“

„Ne, proč?“ divila se Julie, „Ani mi to nenapadlo. Líbí se ti? No co, pěkný je... a chytrý! Seznámím tě s ním, až... pokud ovšem právě nebručí v kriminále. To se dozvím ve Švýcarsku. Jestli je zavřený, budeme ho napřed muset vysvobodit.“

„My dvě? To bychom přece nemohly!“

„Když je potřeba něco udělat, tak se to udělá! On by to pro nás udělal taky!“

Zatímco si Jana dál prohlížela fotografie, znovu a znovu, Julie otevřela spodní přihrádku stolku. „A vůbec, kotě, nemáš hlad? Ani nevíš, jak mi ta vaše blbá kaše s cukrem lezla z krku!“

„Tobě ji aspoň osladili. My ji musíme jíst jen tak!“

„Takže hlad máš pořádný. Co neřekneš, máme zásoby!“

Julie vytáhla z přihrádky do zlatova vypečené kuřátko, chléb nakrájený na plátky, pohárky z cínu a opletenou láhev vína. Utrhla z kuřete stehno a vrazila Janě do ruky. „Na, nacpi se!“

Jana se na kuře vrhla jako svého času Dévi na husu; ani jí nevadilo, že jí dosti neesteticky. Julie jedla decentněji, neměla takový hlad; nalila si víno a když byla při tom, taky nalila Janě; ta se napila, ale hned vyprskla: „Vždyť je to víno!“

„A co sis myslela? Petrolej?“

„Copak je nějaký velký svátek? Maso a ještě víno?“

„Tahle ubohá svačinka? Vaše matka abatyše by zasloužila pořádně zpráskat a upálit na mírným ohni. Až jí někdo vrazí podpatek do ciferníku, tak se jí jen dobře stane...“

Jana trochu váhala, ale pak ochotně víno vypila; konečně, bylo to tokajské nejlepší značky. Julie jí statečně pomáhala; sotva byla jedna láhev prázdná, už lovila další. Kuřátko už další neměla, ale byla tam šunka a okurčičky přímo ze Znojma, ementálský sýr a namísto zákusku banány a pomeranče. Jana zírala na to bohatství s otevřenými ústy.

„Ty jsi asi hodně bohatá, viď?“

„Ani moc ne. To se teprve uvidí, jestli budu!“ Julie si loupala pomeranč a občas vyhlédla ven, „No vida, pomalu se nám stmívá! Je záhodno promluvit s Pietrem.“

Otevřela přední okýnko a povídala si s kočím italsky; potom zas okno zavřela a s úsměvem ulehla na lůžko.

„Je to v pořádku, brzo budeme v Innsbrucku. Jde to rychle, viď? To tím šestispřežím, skvělí koně! Bráška Jindra mi je sehnal až z Kladrub... to je v Čechách. Jenom ještě zaplatit a bude to dokonalý...“

„V tom Innsbrucku budeme spát?“

„Ne. Tam jenom nakrmíme koně a odpočinem si; pak pojedeme dál až do rána. Spát budeme až v Lichtensteinu.“

„Proč vlastně jedeme tak rychle?“

„Aby nás nechytili.“

„Oni... proč by nás měli chtít chytat?“

„No, jeden nikdy neví. Například, žes utekla z kláštera. Za hranicema se jim můžem vysmát, ať si tvůj papá i s matkou abatyší škubnou levou zadní!“

„A proč honí tebe? Proč jsi mne vůbec unesla?“

„Blázne! Přece nenechám sestru zašitou v takový cvokárně! To ti dá rozum, ne? Taťka by mě přerazil vejpůl, kdybych to mohla udělat a neudělala. My si vzájemně pomáháme, víš?“

„Kdo je to - my?“

„Pro začátek rodina Baarfeltů.“

„A později to bude někdo víc?“

„Jsem v několika partách, který druhý lidi nemají rádi.“

Jana mlčela, pokoušela se o ni dřímota. Julie ji nechala spát; teprve po dlouhé době ji jemně probudila: „Holčičko, oblíkej se. Budem vystupovat...“

„Vystupovat... to už jsme v Innsbrucku?“

„Hnedlinko budem. Podívej se ven, ty světla jsou Innsbruck.“

Jana vyhlédla. Sjížděli po úbočí kopce a někde hluboko pod nimi svítila světla mnoha domů. Ale další světla viděla nad sebou ve stráních, tyčících se až skoro k nebi. A úplně nahoře se ve svitu hvězd leskly zasněžené štíty.

„Zastavíme v jednom hostinci. Jsou na ledacos zvyklí, ale... snad aby sis vzala ten svůj hábit.“

Jana si natáhla šat novicky a Julie jí pomohla zavinout hlavu. Sama se oblékla do běžných cestovních šatů a na ruku si navlékla prstýnek s černým kamenem.

Projeli ulicemi, i přes noční hodinu osvětlenými; sněžilo a většina lidí byla ve svých vyhřátých domovech. Julie řídila kočího, který dle jejích dispozic projel hlavní třídou kolem radnice, několika kostelů a slavné Zlaté stříšky; potom zamířil k jednomu Gasthausu a vjel zezadu do dvora. Vzápětí se pohádal s podomkem, který je nechtěl pustit, neboť nerozuměl Pietrově italštině. Julie vysedla a promluvila s podomkem; to už na dvůr vyšlo několik lidí se světly a vítali je.

Hostinský byl tlustý a připomínal dobře naladěného pašíka; jen šedivé licousy po stranách tváře mu výhružně trčely dopředu. Zdvořile se uklonil a ptal se, čeho si dáma přeje.

„Oves pro koně, večeři pro nás a horkou koupel do vany!“ poroučela Julie, „Tu večeři do samostatného pokoje!“ Nastrčila mu před oči svůj prstýnek a hostinský přikývl hlavou. Jeho tlustá dobromyslná manželka zavedla obě dívky do pokoje a tam se jala natřásat lůžko, ale Julie ji zarazila: „Nenamáhej se, hned zase odjedeme! Nebudeme tu spát!“

„Ale proč?“ ptala se dobrácká paní, „Nelíbí se ti něco, nebo se ti nelíbíme my, sestro?“

„Hlavně se mi nelíbí policajti a pohraničníci. Cestujeme do Švýcarska a spěcháme. Hlavně tuhle sestra...“ Julie kývla na Janu a dodala: „Mohla bys nám sehnat nějaké rozumnější šaty na tu malou?“

Ježto Janě se nějak uvolnilo zavití hlavy a teď je opravovala, sklouzlo a paní spatřila její ostříhané vlasy. Zarazila se, pak se zeptala: „Dívčí šaty - nebo chlapecké?“

Julka se zarazila. „Vlastně máš pravdu. Na kluka by byly?“

„Když se chce, jde všechno. Mám tady šaty po našem Hansovi; jeho slavnostní, ale už z nich vyrostl. Snad by se hodily...“

„Jo. To bude nejlepší.“

Hostinský vstoupil s podnosem plným jídla, postavil je na stůl a zdvořile přál dobrou chuť. Jana se vrhla na jídlo se záviděníhodným apetitem, Julie už jedla pomaleji. Opět zapíjely pokrm vínem; chudinka Jana nebyla na víno zvyklá a účinkovalo na ni víc, než si Julie představovala. Nicméně projevilo se to jen tím, že dostala vesele uličnickou náladu.

Sotva dojedly, už oznamovala paní hostinská, že je připravena lázeň; Jana vyjekla nadšením a šly se koupat. Koupelna, původně prádelna, byla samozřejmě v přízemí, bylo tam teplo a smaltovaná vana plná vody, ze které se kouřilo. Jana se k vodě blížila velmi opatrně, nebyla na teplou vodu zvyklá; Julie jí nemohla pomoci, neboť jí trvalo déle, než se svlékla. Hostinská stála s rukama složenýma na objemných prsou a hořekovala:

„Ach Bože, děťátko moje ubohé! Co tam s tebou jenom dělali, taková bleďoučká, taková hubeňoučká! A co to máš na zádech, Panenko Maria, co tam jenom bylo za hrůzu?“

Konečně byla Julie svlečená; s rozkoší se ponořila do horké vody a smála se Janě, která pořád ještě váhala: „Tak jen pojď, sem se vejdeme obě! Neboj se, je to jenom voda...“

Jana opatrně ponořila tělo do vody, přemáhajíc se, aby nevřeštěla; Julka si sedla na okraj vany, vzala do ruky voňavé mýdlo a počala ji umývat jako děcko. Hostinská napřed přihlížela a jevila snahu pomáhat, ale když Julie počala drhnout kartáčem Janiny rozježené vlasy, nevydržela to a odešla. Jana se bránila (asi jako kočkovitá šelma), ale Julie byla silnější a šikovnější, tak sestřičku přece jen přemohla; nasmály se při tom dost a dost a rozlily vodu po celé prádelně, za což byly pokárány paní hostinskou, když přišla a přinesla šaty.

Jana, vymydlená a vydrhnutá doběla, vylezla z vany, paní na ni hodila froté ručník a silnýma rukama ji drhla, až jí kůže zase zčervenala; Julie si posloužila sama. Potom se jaly Janu strojit; dívka sice rudla hanbou, když lezla do kalhot, ale Julie se smála a povídala, že to není nic divného a ona chodí v jezdeckých kalhotách často a nic se jí nestane. Jinak nebyly se šaty potíže, neboť Jana díky špatné stravě připomínala spíš podvyživeného trestance než ženu. Když se nastrojila a Julie jí učesala vlasy na chlapecký účes, nikdo by nepředpokládal, že je to děvče; kdyby ovšem nebylo jemné tváře a výrazu očí, které ještě ani zdaleka neměly klukovské sebevědomí.

„No vida, panáček jako lusk!“ smál se pan hostinský, který stál v chodbě s táckem se skleničkami a láhví domácí višňovky, „Skutečně se nezdržíte přes noc? Ani dvě tři hodiny?“

„Kdepak, ráno chceme být ve Vadúzu!“ vysvětlovala Julie.

„Tak si aspoň dáme na cestu, ne?“ smál se a naléval všem, i své ženě. Julie si s ním přiťukla a obrátila do sebe skleničku, jako by to byla voda; ale Jana se rozkašlala a slzy jí vhrkly do očí. „A do druhé nohy!“ naléval opět hostinský. Julie uchopila sklenku a vysvětlovala: „Podívej: nadechneš se, záklon a spolknout! To potom pěkně hřeje v žaludku...“

Nejen že to hřálo, Jana zčervenala v obličeji a těžko se jí dýchalo. Julie se rozloučila s hostinským i jeho ženou, a už se zase vracely do jejich pojízdného domečku.

„Zapomněla jsi zaplatit!“ upozornila Jana.

„Neplatíme, jsme na svým. To jsou přátelé mého otce, Baarfelta. V našich hostincích jíme a spíme zadarmo, stačí, co vydělají na jiných. My jim zase prospíváme jinak. Pietro! Avanti!“

Bělouši si přece jenom odpočali a běželi neúnavně dál; Julie uložila Janu na jedno lůžko, Janě tekly z očí slzy a šeptala:

„Já jsem tak šťastná, že mám sestru... Já jsem tak šťastná!“

„Však já taky,“ řekla Julie a sfoukla lampu.

„Nebudem ještě spát!“ rozhodla Jana, „Povídej si se mnou! Doma v klášteře bych už dávno spala... kdyby matka abatyše nenařídila celonoční modlitby. To někdy dělala, když nás ohrožoval ďábel...“

„Vaše abatyše je sama ďábel a neví o tom.“ smála se Julie.

„Že by mohla být ďábel, tomu bych věřila, byla někdy moc zlá! Ale že by o tom nevěděla? To snad není možný...“

„Žádnej ďábel nic neví. Jsou to pitomci. Jedinej chytrej mezi nima je hrabě Feroz... to je jeden kamarád.“

„Nepovídej! Fakt že by byl čert?“

„Vytahuje se s tím. Jenže mezi náma, pěkně kecá. Zatím toho tolik nepředvedl, aby se mu dalo věřit...“

„Teda... a nebála ses ho?“

„Proč? Zkoušel mi dělat všelijaký návrhy, ale copak jsem blbá? Potom ho Honzík dosekal, tak už snad dá pokoj.“

„A kdyby byl fakt čert, bála by ses ho?“

„Proč? Buďto bych ho poslala pryč, nebo mu dala příkaz, podle okolností. Čerti jsou silně zmatený bytosti, sami žádnej rozum nemají a naučit se nic nechtějí nebo nedokážou. Co s nima?“

„Tak proč se jich teda lidi bojí?“

„Protože jsou ještě blbější než oni; to je jasný.“

„Matka abatyše mluvila docela jinak než ty!“

„Protože je zmatená. Tak vidíš, že je démon.“

„Ty se nebojíš vůbec ničeho na světě?“

„Já se bojím skoro všeho, nemysli si. Proč?“

„Že ses nebála mě osvobodit. Přijít pro mě do kláštera...“

„Bylo to potřeba. Když je něco potřeba, musíš to udělat. Nesmíš se bát, i kdyby se ti třásly kolena. Jinak bys... už potom pořád od tý chvíle byla zbabělej srab.“

„A to nejde?“

„Smáli by se mi. Kamarádi a kamarádky... chechtali by se, že nosím komthurskej kříž a při tom jsem malá zbabělá holka.“

„Komthurskej kříž? Co je to?“

„Taky řád; jenomže jinej než ten váš. Nepolepšila sis zase tak výrazně, holčičko; z jedněch klepet do druhejch. Vlastně možná, že sis nepolepšila vůbec. Kdybych tě tam nechala, třeba bys byla šťastnější. Udělali by z tebe blbýho démona.“

„To myslíš, že by bylo dobrý?“

„Démoni jsou takový: blbý a šťastný. Vlastně, šťastný nejsou; vadí jim, že jsou blbý a nevědí, co s tím dělat. Chudinky.“

„Co za to ode mě budeš chtít?“

„Abys za pár měsíců dělala to, co já.“

Jana jenom zamručela: „Jednoznačně nehrozí! Nezvládám...“

„Jednoznačně se rychle učíš. Už mluvíš líp než včera. Klidně si dáchni, je to první den. Pohlídám tě...“

„Ty budeš dělat co?“

„Meditovat.“

„Jako modlit se?“

„Taky. Ale hlavně přemýšlet, co si počnem zítra.“

„Ty to nemáš promyšlený?“

„Mám, ale určitě ne dokonale. Hledám na tom chyby dřív, než je najdou nepřátelé. Nepřátel máme hodně a jak najdou chybu, budeme v ohrožení. Je nutné předcházet... a tak.“

„Ty seš tak chytrá!“ vzdychla Jana, „Povídej mi ještě něco!“

Julie jí začala povídat o Hůrce a o kamarádech; a pokračovala až do chvíle, kdy podle pravidelného dechu poznala, že Jana spí.

„Tak dobrou noc,“ pošeptala jí a přikryla ji dekou, „Andělíčku můj strážníčku, bráško Jerzy a všecky ostatní andělé, který nás tam nahoře hlídáte... hlídejte dobře!“

Potom se zavrtala taky do pelechu a usnula.

Janu probudilo sluníčko; otevřela oči a udiveně zírala na nízký malovaný strop, zhasnutou lucernu na řetěze a tygří kožešinu, kterou je zakrytá. Nezvyklé teplo ji překvapovalo, v klášteře byla zima i v létě. Ohlédla se a spatřila Julii, která ležela na svém lůžku a četla si nějakou knížku. Když si všimla, že na ni Jana kouká, knížku sklapla a zasmála se: „Dobré ráno, Janičko!“

„Dobré ráno... kde jsme?“

„V Alpách. Podívej se přeci ven!“

Jana se zvedla a vyhlédla. Koně drobně klusali holou plání, pokrytou jiskřícím sněhem, nad kterou se po obou stranách tyčily oslnivé štíty ledovců. Jana nadšením nemohla popadnout dech; rozhlížela se okouzleně okolo a chtělo se jí zpívat.

„Svět je přece krásný!“ vydechla.

„Viď! Svět je nádhera, však uvidíš! Pojď se vykoupat!“

„Vykoupat - už zas? A kam?“

Julie zaklepala na přední stěnu a saně zastavily; pak hbitě svlékla hedvábné pyžamo, otevřela dveře a vyskočila do sněhu. Protože ho bylo dost, zabořila se rázem až po kolena, ale to jí nevadilo. Jana vyskočila za ní, Julie ji porazila do sněhu, padla na ni a obě sestry se se smíchem válely ve studené lázni.

„Au, je mi zima!“ kňučela Jana, ale prala se s Julkou statečně a bránila se, aby jí Julie nenacpala do pusy sníh.

„Nevěřím, při tvým tréninku...“ smála se Julka a dovolila jí vyhrát, ačkoliv byla silnější; ale sotva se pořádně vyválely, už spěchaly do tepla. Opět přišlo ke slovu tření ručníkem. Jana se cítila jako ptáček - jenom vzlétnout.

„Ptáček potřebuje do zobáčku,“ řekla Julka, to už zase jely, „Dáme snídani, ať nejedem přes hranice s prázdným žaludkem!“

Na kamínkách v podlaze uvařila čaj, pak jedly housky se sýrem a šunkou; víno tentokrát nebylo a Jana byla ráda. Než dojedly, už Pietro oznamoval, že jsou na hranicích a děvčata se nakvap oblékala, aby mohla vystoupit.

Hranice tvořila černožlutá závora a u ní domeček, v němž žili tři strážníci; služba nebyla těžká a každý cizinec byl v tento zimní čas exotický. Julie předložila svůj pas a celník jej bez námitek potvrdil; zato nad Janiným pasem kroutil udiveně hlavou:

„To se mi nelíbí... ne, to se mi vůbec nelíbí! Tohle není žádný úřední dokument... to dělal někdo sám a ještě špatně!“

Julie se urazila, neboť pas dělala sama a byla na něj patřičně hrdá. „Co je na něm tak špatného?“

„Podívejte se, milostivá slečno: ten, kdo to dělal, si vůbec nedal práci s napodobením... tady, tadyhle... to nemůžu uznat, podívejte! Špatná práce, moc špatná práce! Ten pas je docela určitě falešný!“

„A co byste říkal na tuto bankovku?“ ptala se Julie a podala mu rakouských sto zlatých.

„Inu - ta je pravá, jak se zdá!“ řekl spokojeně.

„Výtečně! Tedy si ponechte bankovku, pas si ponechám já!“

Celník se zatahal za vousy, pak se usmál. „Šťastnou cestu, milostivá slečno - a pozor příště!“

„Děkujeme za spolupráci!“ řekla Julie a už se jelo. Vjížděly do Lichtensteinského knížectví, obnášejícího město Vadúz, dvě vesničky na stráních a kamenný hrad, přilepený na skálu uprostřed města. Celníci si prohlédli oba pasy, neřekli á ani bé a pustili děvčata bez povídání do země.

„Hned jak budu ve Vídni, řeknu Janovi, aby mu vrátili školné!“ durdila se Julie, „Tvrdil mi, že mě naučí dělat pasy - jo!“

„Kdo je to?“

„Arcivévoda Johann Salvátor. Taťkův kamarád.“

Jana překvapeně zmlkla; ostatně vjížděli do města. Vystoupily a procházely se po ulicích, zatímco Pietro zavedl koně do stáje, aby jim popřál odpočinku. Ve Vadúzu nebyl řádový hostinec, museli na soukromou hospodu. Jana se rozhlížela jako u vytržení; Julie zatím sehnala několik pohlednic, složila je do obálky a psala na ni adresu; potom přivolala Janu:

„Dovol, abych ti připomněla naše povinnosti dvorních dam. Napiš semhle pozdrav pro naši paní, císařovnu Dianu!“

„Proboha, já? A... jak se oslovuje? Veličenstvo nebo...“

„Tak já to napíšu sama. Sleduj:

¹

Ahoj, Diano!

Hřejivý pozdrav z Lichtensteinska, ježto je tady zima jako v psinci. Sem ses asi ještě nepodívala? Máš čeho litovat, je tady krásně. Vytáhla jsem z myší pasti sestru Janičku von Gremis; bude tvou dvorní dámou, jestli souhlasíš. Nechytili nás a je to nejspíš v suchu. Budu ti povídat, jen co se uvidíme.

Ahoj Julie.

Teď se pod to podepiš! Hezky, čitelně!“

„Eupraxie nebo Jana?“

„Jana von Gremis. To přece zní hrdě, ne?“

„Radši bych se psala von Baarfelt, když už.“

„Já taky, věříš? Jenže to nejde. Potřebujem penízky. A ty nám Tomáš nedá, není padlej z jahody. Musíme se kamarádit s našimi milými otčímy. Tak piš!“

Jana se podepsala, Julie zalepila obálku a dala na poštu. Potom se potloukaly městem, nakupovaly drobnosti, smály se; na oběd si zašly do dobré restaurace, Jana se představovala Eugen von Gremis a dávala se do řeči s nějakými příjemnými turisty. Julie vysvětlovala, že naučí Janu lyžovat; a skutečně, koupila jí dvě dlouhé lyže se zobci vpředu a hůl (tehdy se používala jen jedna). Odpoledne tedy strávily na lyžařské louce za městem. Jana padala častěji, ale v chlapeckých kalhotách se jí lépe vstávalo než Julii v jejích širokých sukních. Julie se zlobila a vyhlašovala, že bude chodit taky v kalhotách jako Diana.

Večer se Julka zaobírala myšlenkou, že vezme Janu na nějakou zábavu, pokud možno v nóbl podniku; seznámily se na lyžařském svahu s několika mladými důstojníky z vysoko postavených rodin a ti samozřejmě neváhali Julii zvát. Ale Jana byla unavená a takový život na ni nebyl; chtěla spát a tak si šly lehnout. Konečně, ani Julie nebyla tak úplně fit po tom cestování.

Ale ráno vstaly čiperně; koně si už taky odpočali po namáhavém přejezdu poloviny Rakouska a ochotně vyrazili dál. Saně se hnaly zmrzlým sněhem k Bernu a sluníčko zářilo, ale Jana koukala, jako by jí spadly hračky do kanálu.

„Copak?“ všimla si toho Julie, „Stesk po rodném klášteře?“

„Mohla bych se tě na něco zeptat, Julko?“

„Netrpělivě čekám, až se začneš vyptávat.“

„To už bude pořád takovéhle?“

„Tak první otázku jsem nepochopila. Na co se ptáš?“

„Budeme utíkat a skrývat se? A oni nás budou honit?“

„Pořád to tak nebude, ale ještě nějaký čas jo.“

„Až to skončí, potom bude co?“

„Potom dojedeme někam, kde se nebudeme muset schovávat. Někam k přátelům... k Dianě na Hůrku nebo do Florencie...“

„Kde nám už nic nehrozí.“

„To víš, že ne! Tam budeme pod ochranou; kdyby si někdo troufl nás ohrožovat, naše armáda ho zruší jako nekrytej účet!“

„Ale ohrožovat nás někdo bude pořád.“

„No vlastně... máš pravdu.“

„Co jsme provedly tak hroznýho?“

„Nic! Vlastně já jo, unesla jsem tě z kláštera.“

„Ne, já myslím to předtím. Už když jsem přišla do kláštera, řekla mi matka představená, že je to trest za moje hříchy. Za jaké hříchy? Co jsem vlastně spáchala?“

„Aha; už začínáš přemýšlet. Inu ano! Jsi Baarfeltova dcera.“

„Každá holka je snad něčí dcera, ne?“

„To jo. Jenže Baarfeltovy dcery zlobí; třeba unášejí svoje sestry z vězení. Jsou to holky neposlušný a je potřeba je bít.“

„Kdybys mě odtamtud nebyla unesla, co by bylo?“

„Nevím. Zůstala bys tam navěky; a třeba by z tebe nakonec byla hodná a poslušná jeptiška. Co já můžu vědět?“

Jana chvíli zpytovala svědomí. „Já nebyla poslušná holka!“

„Slyšela jsem. Pokoušela ses o útěk, povídala abatyše.“

„Pokoušela jsem se o víc věcí, o tom ani ona neví. Jenomže mi nikdy nic nevyšlo.“

„To je tím, že seš ještě moc malá. Začalo by se to dařit...“

Jana chvíli zhluboka dýchala. „Já už nejsem malá, Julko. Řekni mi to všechno. Chci to vědět teď hned!“

„Tak dobře, když chceš: svět není tak hezká idylická zahrádka, jak ti odjakživa povídali. Je to občas trochu ošklivý místo, kde se hrajou drsný a nebezpečný hry. Když se narodí kůzle, tak se mu zdá, že všecko je hrozně krásný: sluníčko a louka a kytky a mlíko od maminky starý kozy. Jenomže chodí taky zlí vlci. A řezník.“

„To už všechno vím.“

„Jseš to kůzlátko, na který padl blbej los. Máš černou tečku na čumáčku; tak tě zavřeli do chlívka a přemejšleli, co s tebou. Mezi lidma se kůzlátko nedá jen tak bez řečí podříznout. Jenomže, máš taky svý stádo. Tak poslali kozu rohatou rozbořit chlívek.“

„Proč kůzlátko?“

„Strašně moc tak vypadáš.“

„Kvůli těm vlasům?“

„Taky; ale tak vůbec. Jseš kůzlátko.“

„Tak jo. Budeme utíkat, budeme se schovávat a potom přijdeme někam, kde budem pod ochranou. A co bude dál?“

„Potom se ti to začne líbit.“

„A to je všechno?“

„Jo. Potom budeme útočit a prchat budou zas ty druhý.“

„Před náma? To si děláš legraci!“

„Už teď z nás má leckdo strach. A bude hůř.“

„Co jsme tak hroznýho, že se nás musejí bát?“

„Templáři. Rytíři svatého chrámu.“

„Templáři byli zrádci a kacíři!“

„A kradli malým dětem svačinu.“

„Není pravda, co se povídá?“

„Jeden povídá to, druhý ono. Něco je pravda, něco ne.“

„Ty víš, co je pravda?“

„Na to téma držel taťka na Hůrce přednášku. Stručný obsah: Absolutní Pravda je Bůh a jenom Bůh ji zná. Člověk má šanci znát maximálně část pravdy. Podle toho, na kolik má rozum.“

„Podle tebe jsem blbá?“

„Další nakládačka z taťkovy filozofie: Je úplně jedno, co si myslím já nebo ty nebo někdo. Důležitý je analyzovat skutečnost tak, aby se co nejvíc blížila pravdě.“

„Tyhle moudra přednáší často?“

„Díky Bohu, jenom když se sejdou posluchači a požádají ho. Jen tak v denním životě káže vysloveně nerad. Je si vědom, že stejně nikdo nic nepochopí a nebude se podle toho řídit.“

„Už jsem se lekla. Ale tys to všechno nastudovala, že?“

„Nebylo vyhnutí. Tam to musíš znát; dokonce chtěli, abych v tom smyslu dávala sama přednášky. Zatím se bráním zuby nehty.“

„Udělej přednášku mně!“

„To snad přece ne! Tak protivná mi zase nejsi!“

„Jenom takovou malou. Něco jako stručný úvod do templářského způsobu myšlení. Abych se nejevila jako úplný tele!“

„Aha... no, konečně... ale jak usneš, tak přestanu!“

„Neusnu, slibuju. A budu maximálně hodná!“

„No jo, tak... počkej. Nejdřív zjistíme, co už znáš. Proč je člověk na zemi a co tady dělá?“

„To je lehký: člověk byl vyhnán z ráje, protože se dopustil prvotního hříchu. Tak žije na zemi.“

Julie otevřela pusu a nadechla se. Pak vydechla: „No... teda do jistý míry to pravda je. Jak tak koukám, začnem fakt od nuly... těm tvejm jeptiškám bych nacpala jejich blbý kecy do chřtánu!“

„Chceš říct, že i to bylo jinak?“

„Jsme věční služebníci Boží. Každej z nás, ať chcem nebo ne. Některej to neví, ten je v démonský kvalitě nevědomosti. Někdo to ví a kašle na to, ten je v lidský kvalitě vášně. Někdo to ví a má z toho radost; ten je v kvalitě dobra a má šanci se z toho nějak v budoucnu vymotat. Existujou přírodní zákony; podle těch nám Bůh nalajnoval hřiště a my si na něm všelijak plácáme balónem, jak nám stačí síly a inteligence. A Bůh nám to píská jako rozhodčí.“

„Pěkně divná představa!“

„Jo, souhlasí: divná, ale přehledná. Svýho času přišla potřeba osídlit Zeměkouli lidstvem. S andělama nebyly dobrý zkušenosti, byli voprásklý a ruce jim šly od práce; hmotného těla nemaje, tvořili Slovem jako Nejvyšší Pán, jenže samý paskvily. Viz případ Lucifera, Syna Jitřenky, kterej zbodal, co se dalo.“

„Tvoje verze Bible je nesporně zajímavá...“

„Oficiální text si můžeš přečíst v knížce. Já to podávám tak, jak to dopadlo podle výsledků. Hospodin uplácal z hlíny dvě pokusný figury, vdechl do nich duši a povídá: »Tak cvičně, Adámku a Evičko, žijte tu šťastně a nechoďte mi na jablka!« Potom si sedl do houpacího křesla a čekal pár set let, až jim dojde, co jsou to jablka a proč je na ně vůbec upozornil...“

„A tehdy přišel Satan a navedl Evu, aby utrhla jablko...“

„Tehdy Adam a Eva žili v ráji spokojeně a živili se ovocem ze všech ostatních stromů. Hospodin čekal, až si uškubnou to jablko, Adam už natahoval ruku, jenže Eva povídá: »Prosím tě, nech Mu ty jabka, víš jakej Je, zas bude dělat kravál! Stojí ti to vůbec za to?« Adamovi to nestálo za to, tak šli vedle na banány a...“

„Ale tak to nebylo! Satan se proměnil v hada...“

„Hospodin to nemohl vydržet; tak zavolal Satana a povídá: »Mám už z těch dvou hlavu jako škopek, jak dlouho myslíš, že jim bude ještě trvat, než je napadne si zobnout? Země je nesličná a pustá, je potřeba je vykopat z týhle zahrady, aby se rozešli do celýho světa a zalidnili Zemi, jenomže je to ani nenapadne! Je to na tobě, nějak je oblafni, seš v tom přece expert!«

»Tak jo, šéfe,« řekl Satan Ďábel, »Ale necháš mě hrát si taky! Už mě nudí chodit po ohnivým kamení a hlídat nebe, na který nikdo se zdravým rozumem jakživ nezaútočí! Jenom mi ještě vysvětli, proč je potřeba, aby spáchali ten prvotní hřích!«

»Vidím, že byla chyba stvořit tě v kvalitě nevědomosti, ale co se dá teď dělat. Kdybych jim řekl jasně, o co Mi jde, budou se na Zemi flákat od ničeho k ničemu jako tady a v životě na nic nešáhnou. Až budou mít hlad, kleknou na kolena a budou se ke Mně modlit: Tatíčku, dej jako vždycky, však jsme Tvý děti a Ty nás máš určitě rád! Je potřeba jim říct na rovinu: nic nebude, zmetci bídní, naštvali jste Mne! Oškubali jste jablka z Mýho zakázanýho stromu, tak pojedete z ráje jako fretky!«“

Jana se skvěle bavila. „A co bylo dál?“

„Neumíš snad číst? Satan Ďábel se proměnil v hada, nahecoval pramáti Evu, ta nabídla jablko Adamovi, už tu byl prvotní hřích a lidi vyjeli z ráje jak fretky. Ne že by se jim chtělo, ale přišel archanděl Gabriel s ohnivým mečem, tak museli!“

„Ale... podle tebe si Bůh přál, aby ten hřích spáchali?“

„V celém Vesmíru se nestane nic, co by si Bůh nepřál.“

„A účel byl čistě dostat lidi na Zem, aby ji osídlili?“

„Jo. Taky je udržet v trvalým strachu, že si s nima Nejvyšší Pán jednou vyřídí to jablko. Ze začátku to docela fungovalo, až potom se to začalo kazit, ale to se dalo čekat, jsme lidi.“

„To zní, jako kdyby si s náma Bůh jenom hrál!“

„On si s náma hraje. Pro něho to jsou hry, my to vnímáme jako boj o holej život. Když nám dojde, jak to ve skutečnosti je, máme šanci se trochu vzpamatovat, ale dlouho to trvá a dost to bolí.“

Jana kroutila hlavou. „Jak si s náma teda Bůh hraje?“

„No, ty hry jsou různý. My jim říkáme přírodní zákony. Nebo taky společenský zákony, příkazy Písem a tak. A porušujem je, to je samozřejmý; za to blbý jablko bysme si v životě nevykoledovali věčný zatracení, to snad chápeš, ne?“

„Naším údělem je tedy věčné zatracení?“

„Vůbec ne; tím se nám jen vyhrožuje. Bůh je tak laskavej, že nám odpouští všechno; vlastně nás nechává hřešit jenom proto, aby nám měl co odpouštět. Jsme jeho děti; děti kolikrát táta nechá řádit tak, že sousedi žasnou. Nás má taťka taky rád...“

„Taťka Baarfelt nebo taťka Bůh?“

„Oba, ale hezky jsi to formulovala. Budeš chytrá a budeš dávat pěkný přednášky, až ještě o chlup povyrosteš.“

„Tak povídej dál a nezdržuj!“

„Dobře; takže Jehova Bůh rozbalil Satanovi šachovnici a povídá: »Uděláme to takhle: ty budeš hrát černejma figurama, já bílejma. Co ty na to?« Jenže Satan Ďábel kulí oči, třepe rohama a povídá: »Ať na to čumím jak chci, já tady nevidím žádný černý ani bílý; na každým jsou ty barvy tak divně smíchaný, že není jasný, jestli je to Tvá figurka nebo má!« »No vidíš,« povídá Bůh, »Tak v tom je právě princip. Oni hrajou taky; aby si zahráli, můžem hrát všichni, ty, Já i oni. Každej má šanci.«

»A to není spravedlivý!« povídá Satan, »Oni musejí hrát podle pravidel, Ty a já máme možnost je měnit!«

»Chceš říct, Já mám možnost je měnit; ne že bys občas něco nemohl, ale na co šáhneš to pokazíš, známe tě. Radši se drž při zdi a využívej Mojí dobré nálady; ale když nějaký člověk udělá chybu, smíš ji využít.« Tak se to od té doby hraje...“

„Aha... nejsme černý ani bílý, proto na nás Satan může. Já jsem ale složila slib! Patřím Bohu, ne žádnému muži!“

„Patříme Bohu, ať něco slibujeme nebo ne. Taky tvůj muž patří Bohu a tvoje dítě Mu bude patřit. Je vůle Boží, abys porodila dítě pro Jeho slávu. Tak jako Marie, Matka Boží.“

„To může udělat žena, která je vdaná. Ale já se nikdy nevdám!“

„Doufám, že tak hloupé řeči Satan neslyší; ten by jásal! Ďábel vždycky zajásá, když někdo povídá něco hloupého...“

„Copak nemáš vůbec žádné morální zásady?“

„Myslím, že mám. Taky jsem samozřejmě v ohrožení, jako ty; ale snažím se nějak ovládat. Doufám.“

„S takovými názory tě určitě brzo svede nějaký chlípný kozel!“

„Svede mě ten, komu to dovolím. Já rozhodnu, koho si vezmu a kdy se to má stát. Myslím, že to nebude ani náhodou, ani proti zákonům Božím. Tak hloupá už snad nejsem...“

„Že jsi to ještě neudělala!“

„Uklidni se a poslouchej: Podle našich zákonů je tvým manželem před Bohem ten, komu dáš svoje tělo. Nevěděla jsem to, ale cítila jsem něco podobného; teď už to vím. A nedám svý tělo nikomu, kdo si to nezaslouží. Tak jsem rozhodla a tak... dokonce se svěřila do Jeho ochrany. Bůh rozhodne...“

„To nechápu!“

„Když se modlíš, řekneš: Pane, toto tělo je Tvoje. Dal jsi mi je, ale já Ti chci tímto tělem sloužit. Máš možnost použít Mne podle Své vznešené vůle; učinit se mnou, co chceš. Ochraňuj mne a veď po Svých cestách jako Dobrý Pastýř; já chci být Tvou ovečkou a plnit Tvá přání...“

Jana chvíli nevěřícně zírala; pak jí vyhrkly slzy.

„Už chápeš?“ řekla Julie vlídně, „Ať mne pošle kamkoliv, ať se mnou cokoliv učiní, bude to Jeho vůle! Může způsobit, abych se ocitla v nejčernějším pekle, abych ztratila všechno, co mám; ale já Mu chci sloužit až do konce světa!“

„Ale proč...“ Jana štkala a nemohla popadnout dech, „Proč tedy říkáš všechny ty ohavné věci?“

„Ty ohavné věci jsou součástí světa. A všechna svědectví se zatím shodují v tom, že nejsou ani zdaleka tak ohavné, jak říkají různí hlupáci. Je v tom bolest, pokoření a trýzeň; ale je tam taky rozkoš, uspokojení a radost. To všechno dává Bůh; máme snad právo některé Jeho dary odmítnout a jiné přijmout? Budeme-li si vybírat, budeme jako ten Satan; ten taky pořád spekuluje, jak by získal něco navíc a vyhnul se tomu, co se mu nelíbí...“

Jana neříkala nic; jenom brečela.

„Když jsem byla dítě, chtěla jsem pestré krásné hračky. Teď už znám hodnotu věcí; vím, že nejvyšší cenu lidé připisují často něčemu naleštěnému, načančanému a zbytečnému. Já už nejsem dítě; vybírám si, co chci, podle skutečné hodnoty. Když řeknu, že chci žít v tomto světě, říkám zároveň, že chci všechno: i utrpení, i bolest a neštěstí. I lásku a rozkoš; děti zrozené v bolesti. Už vím, co chci a vím, co nechci. Když jsem řekla, že chci věčně sloužit, nebylo to dětské blábolení.“

„Ale... proč mi tohle nikdy nikdo neřekl?“

„Třeba řekl a tys to jenom nepochopila. Nebo to ani nevěděli; ty už to teď víš. Od téhle chvíle si volíš svůj život sama; nemáš nad sebou pána kromě Boha. Jsi Templář.“

„Mám složit nějaký slib?“

„Každý den skládáš slib; každým krokem, který učiníš. Každý tvůj dobrý čin je potvrzením tvého slibu; každý ničemný čin jeho porušením. Když ráno otevřeš oči a pohlédneš na svět kolem, slibuješ, že tento den prožiješ ke cti a chvále Boží a budeš činit dobro každému z tvorů, které Bůh stvořil. Když si třeba jen všimneš, jak krásně svítí slunce, jak venku zpívají ptáci, jak je tráva zelená; nebo jak teď zrovna venku nádherně mrzne, je to tvé poděkování Bohu za svět, který stvořil.“

„Ale Bůh je přece víc než svět!“

„Ano; svět je jen Jeho výtvor. Ale není úplně dokončen; čeká na tvoje ruce, abys jej dokončila. Bůh ti dal právo pomáhat Mu při stvoření; není to nádherné? Máš právo vložit ruku na dílo Boží, co ještě můžeš chtít víc?“

Jana ji objala, sevřela ji pevně rukama a přitiskla se k ní.

„Julko, já bych chtěla být jako ty! Taková chytrá a krásná... všechno znáš a víš, se vším si poradíš! Teprve teď vidím, jak já jsem ubohá a bezvýznamná, ošklivá, neschopná...“

„Proč povídáš takové hlouposti? Jsi nádherné dílo Boží; jsi přece člověk! Jenom na tobě záleží, co ze sebe uděláš! Nejdříve musíš dát do pořádku sebe, potom můžeš začít s ostatním. Naučila ses přemýšlet; teď si správně uvědom situaci, prober ji ze všech stran a ujasni si své postavení. Pokud budeš mít nějaké otázky, ráda ti je všechny zodpovím. Až se uklidníš, domluvíme se, co budeme podnikat dál. Teď ale ne, protože jestli se nemýlím...“ Julie vyhlédla okénkem a usmála se: „Ano, vjíždíme do Bernu!“

Jana vykoukla a spatřila město, které se jí okamžitě zalíbilo. Také zjistila, že se nachyluje k polednímu a bylo by záhodno se ubytovat někde, kde by jim dali dobrý oběd. Julie se s ní v tomto názoru zcela shodovala.

„Skvělé! Co tady budeme dělat?“

„Budeme pracovat. A sice, budeme se starat o peníze. Kdybys to nevěděla, to jsou ty kulaté kovové plíšky, které se tak rychle rozkutálejí; a penízky potřebujeme, abysme se napapaly a nemrzly zimou, kdybychom neměly šatičky...“

„Já to chápu. Jenomže, jak se vydělávají peníze?“

„Těžko, holčičko. Vydělávat si poctivě je obtížné, trvá to dlouho a bolí od toho ruce nebo hlava; při ostatních způsobech je to lehčí, ale člověk zas musí slevit z těch ušlechtilých zásad, o kterých jsme si právě povídaly.“

Zajely do hostince, který měl název U Černého Medvěda a v řádu pověst slušného podniku, kde se obvykle bydlí. Majitel byl mladý a sympatický, kuchyně výborná a pokoj, který si najaly, slušný, ač ne přepychový. Po obědě se vydaly do města, ale nikoliv jen tak na procházku, nýbrž za určitým účelem. Julie hledala jednu adresu ve středu města; byl to výstavný dům s renesančními freskami. Julie rázně vstoupila dovnitř a nějakého mladíka se zeptala na pana doktora; když jí ochotně ukázal, vešla i s Janou do jeho kanceláře. Podle rytého nápisu na dveřích byl advokát a čekárna jeho kanceláře byla zařízena tak přepychově, aby bylo jasné, že dobrý. Jakmile obdržel navštívenku slečny la Venzini, přijal je a osobně jim přišel vstříc do čekárny.

„Jaké šťastné události mohu děkovat za tu čest?“ zeptal se, když je usazoval do křesel. Byl šedovlasý, okolo padesátky, vybraně oblečený, uhlazený, s úskočnou liščí tváří.

„Byly jsme k vám doporučeny doktorem Berlingem.“ řekla Julie, „Doktor Oskar Berling z Vídně...“

„Ach!“ advokát se usmál o stupeň vřeleji, „Jste Oskarovými přáteli? Nezmínil se mi doposud o rodině... la Venzini.“

„Snad budete znát alespoň jméno Baarfelt.“

„Ach tak!“ advokát chápavě pozvedl obočí, „Tedy... vy jste...“

„Jsem Baarfeltova dcera a jednám částečně z jeho pověření.“

„V pořádku, dejme tomu. O co vám tedy jde, slečno?“

„O peníze. Jedná se o majetek rodu barona von Gremis.“

„Ano, ovšem. Baron von Gremis - z Vídně? Zjistím o té rodině patřičné informace. Mají vaše nároky nějaký právní podklad?“

„Samozřejmě. Tato mladá dáma je baronesa von Gremis.“

„Zábavné. Tento chlapec...?“

„Je dívka. Jana von Gremis. Vypadá poněkud divně, ale doufám, že vám to nepokazí dobrou náladu.“

„Baronesa von Gremis má samozřejmě právo vypadat, jak chce.“

„Není to její vina. Ve třinácti letech byla předána do... opatrování klášteru, měla se stát jeptiškou. Za nynějšího stavu změnila záměr svého otce a rozhodla se žít za klášterní zdí. S tím souvisí její úmysl starat se o svá dědická práva.“

„Baron von Gremis s tím souhlasí?“

„Nepředpokládám. Obávám se, že bude ostře proti, až se o tom dozví. Ovšem nám nejde o barona; vaším klientem je Jana a je tedy třeba hájit její práva.“

„To však nebude jednoduché; není ještě plnoletá, že? Kolik vám je let, slečno?“

„Patnáct.“ řekla Jana vyhýbavě.

„V tom věku mají rodiče právo disponovat dcerou dle vlastního uvážení. Dokonce včetně opatrování kláštera. Teprve po dosažení jednadvaceti let bude moci svobodně rozhodovat o své vlastní existenci. Její odchod z kláštera byl unáhlený a podle zákona se tam bude muset vrátit, jakmile bude nalezena a bude oznámeno rozhodnutí jejího otce...“

„Ano, to jsem si taky uvědomila. Poradila jsem se s Berlingem a ten mne ujistil, že zákony stojí proti nám. V takovém případě se nedá vyhovět zákonům, je nutno se postavit proti nim. Nevzpomínáte si na žádný zákon, který by hovořil pro nás? Třeba zákon o odebrání dítěte rodičům, kteří se o ně dostatečně nestarají a o určení poručníka?“

„Velmi těžko, slečno. Za prvé opatrování v klášteře je tím nejlepším způsobem výchovy, jaký zákon uznává; za druhé nelze určit poručníka, který by vyhovoval vám i jí. Zákon chrání v každém případě rodiče.“

„Nemůžeme přece dovolit, aby ji vrátili do kláštera!“

„Budete to muset dovolit. Jinak porušíte zákon o výchově nezletilých dětí a také zákony, ochraňující církev a náboženství. Chcete se dostat do konfliktu s katolickou církví?“

„Chci - nechci! Jak koukám, církev očividně touží po konfliktu se mnou! Co mi můžete poradit, co by nám pomohlo?“

„V žádném případě se nevracet do Rakouska. Baron Gremis bude muset provést řadu složitých opatření, než svou dceru najde a docílí, aby švýcarská policie proti vám zasáhla. V Rakousku to je mnohem snazší, ale Švýcarsko je neutrální půda a Gremis bude muset žádat o zásah, to chvíli trvá. Nedovedu si představit jinou možnost než zdržovat se na půdě jiného státu až do doby, než slečna dosáhne plnoletosti.“

„No - to je teda rada za všechny drobný!“ vyjela Julie, „To se máme nechat štvát z místa na místo a nechat se honit policií?“

„Pokud se vše seběhlo tak, jak říkáte, nezbývá jiná možnost. V každém případě jednáte proti zákonu.“

„Tak!“ Julie plácla dlaní do stolní desky, „To si teda já líbit nenechám! Myslíte, že Baarfelt by si to líbit nechal? Koukněte, doktore: zahájíme proces o navrácení poměrné části gremisovského jmění slečně Janě! Má na to právo, takže jí musí být podíl přiřknut, ne? Jménem Jany podáte na barona von Gremis žalobu u soudu ve Vídni pro neoprávněné věznění a kruté zacházení! A budete žádat polovinu jmění!“

Advokát se rozesmál. „To přece nejde!“

„Drzé čelo lepší než poplužní dvůr, říká táta. Obžaloba proti Gremisovi nemusí ani tak stát na pevných základech, jako musí být patřičně rozvleklá a spletitá. Fakta... vám sepíšu a pošlu z Itálie, tady je moje adresa. Akci spustíte, jakmile se Gremis dozví o Janině zmizení. Účelem první fáze je vyděsit ho tak, aby si myslel, že u soudu prohraje - dokážete to udělat?“

„Myslím, že o to bych se pokusit mohl. Co vy zatím?“

„Budeme žít v Itálii, případně někde jinde. Jsem první dvorní dámou arminské císařovny a jezdím sem tam po Evropě, jak mi káže služba; tu a tam dělám dobré skutky, jako zrovna teď. Co budete potřebovat k podání žaloby?“

„Písemné zmocnění.“

„Fajn. Janičko, sepíšeme zmocnění!“

„Okamžik. Kolik let je vlastně vám, slečno?“

„Osmnáct.“

„V tom případě nejste ani vy právně způsobilá. Nemůžete vůbec podávat žalobu ani vystupovat jako soukromá osoba. Nemůže za vás podat žalobu váš otec?“

„Baarfelt nesmí do Rakouska. Musel by se soudit přes hranice, to je dost spletité a nákladné. Já můžu všude...“

„Zatím.“

„Přece mne nemůžou za ten únos z kláštera zavřít!“

„Mýlíte se, můžou. Gremis určitě podá žalobu pro únos dcery.“

„Chm! Já tomu Gremisovi nasypu strychnin do kafe, jestli nás bude ještě obtěžovat hloupostmi!“

„Pokud máte možnost použít tohoto řešení...“

„Podle mého je potřeba donutit Gremise, aby platil všechno, co si Jana vyvzpomene a nepletl se do jejích věcí. Pokud to neudělá, poženeme ho před soud. Myslíte, že to vyhrajeme?“

„Ani náhodou. Zákony jsou zcela na straně Gremise. Můžete utrpět jedině škodu. Radím vám, nechte toho raději...“

„S tím se mám smířit? To si nenechám líbit!“

„V tom případě doporučuji vyhlásit Evropě válku.“

„Vy si ze mě tropíte šašky, doktore!“

„Drahá slečno, já... inu, řeknu to takhle: Doktor Oskar Berling je právník, můj přítel a obchodní partner. Často s ním vstupuji do jednání a vím, že jeho přátelé jsou někdy poněkud výstřední. Nic proti tomu nemám, nemám nic ani proti vám; pouze vaše jednání považuji za poněkud... dětské.“

„Tak jsem teda děcko; no a co? Až se jednou rozčílím a začnu řešit svoje záležitosti podle našich italských zvyků, tak se to vám Němcům taky nebude líbit! Moudrý pan vévoda Medici! Nejlepší prostředky advokátní praxe jsou dýka se skleněnou špičkou a aqua tofana. Až se naučím používat těchhle dvou osvědčených prostředků, nebudu mít takovéhle hloupé starosti!“

Advokát zůstal při tomto výbuchu italského temperamentu na chvíli bez dechu. „Jistě, jed a dýka jsou spolehlivé prostředky,“ připustil, „Ale člověk se snadno dostane do nepříjemností!“

„Lucrezia Borgia měla taky nepříjemnosti, ale nikdy ne dlouho!“

„Drahá slečno... ech, k čertu! Přestaň ječet a sedni si, ty potrhlá malá husičko! A uklidni se!“

Očekával, že se rozhněvá, ale Julie se uklidnila. A sedla si.

„Máš pro mě nějakou radu, bratře doktore?“

„Tak poslouchej: nevím, o co ti přesně jde, ale jestli o válku mezi tebou a zbytkem světa, tak to děláš dobře! Právo všech zemí na světě je proti tobě, rozumíš? Počínáš si svévolně a žádný stát ti to nemůže tolerovat. Už to chápeš?“

„Jo, to docela chápu. Tak co mi poradíš?“

„Co chceš vlastně dokázat?“

„Jana von Gremis byla na základě příkazů svého otce uvězněná v klášteře. Dostala jsem ji odtamtud, dostala ji ze země. Znám jeden stát, kde to, co jsem udělala, není trestné; naopak, je to tam bráno jako vlastenecký čin.“

„Dobře. Tak tam utečte tak rychle, jak jen můžete. A nikomu už nikdy neříkej, cos provedla. Potřebujete falešné doklady, nejspíš obě dvě. A potřebujete peníze.“

„Mám poslední tři tisíce na drobné výdaje. Štve mě, že baron von Gremis, majitel tadyhle Jany, má obrovskej majetek, se kterým nikdo neví, co udělá. Ty peníze patří Janě...“

„Zkusím podat žalobu jejím jménem. Ale nepočítej s tím, že by to mělo nějaký smysl. Nedostanete nic, co si samy nevezmete.“

„Tak dobře, ať si baron Gremis strčí ty peníze do polobotek! Ale ať se aspoň trochu kroutí!“

„Dobře.“ Advokát zaváhal, pak dodal: „Jak to bude s honorářem?“

„Deset procent z vysouzené částky. Souhlasíš, Jano?“

„Já... ano, ovšem!“

„A když prohrajeme?“

„V tom případě účet zaplatí Tomáš Baarfelt způsobem obvyklým.“

„Tím chceš říct, že na sebe přivolám nelibost pana Baarfelta, když se mi nepodaří tu zatracenou causu vyhrát?“

„Nemyslím, že se bude zlobit. Jistě zaplatí...“

„Rozumím. Přeju vám oběma hodně štěstí.“

Julie se zvedla a pokynula i Janě; advokát je doprovázel až ke dveřím a při loučení řekl: „Kam až takhle chceš zajít?“

„Nerozumím, co tím myslíš.“

„Varování: jestli budeš pokračovat, špatně skončíš. Víš to?“

„Nějak skončit musím. Ale děkuju...“

Rozloučily se a opustily advokátovu kancelář. Julie byla trochu rozmrzelá; nakoupila pro Dianu pohlednice, napsala na jejich rub stručný výtah z rozhovoru s advokátem, připojila vlastní postřehy a pozdravy od Jany; pak poslala další hlášení a usoudila, že si přece jenom zasloužily svůj chléb.

„Musíme spěchat do Itálie, než nám dojdou peníze. Opravdu mám už poslední tři tisíce a i ty jsou vypůjčené. Doufám, že můj otec nebude takový držgrešle jako tvůj. Ty prachy jenom hoří!“

„Tři tisíce by nám snad měly stačit, ne? Kolik průměrně utrácíš při tom svém cestování?“

„To záleží na tom, co kde kupuju. Samozřejmě by nám to stačilo na objetí půlky Evropy, ale nemůžem přece zůstat úplně bez groše! Při nejhorším požádám taťku, aby nám něco poslal do Itálie. Ale to při nejhorším, napřed to musíme zkusit samy. To by byla hrozná ostuda, muset žádat peníze od Baarfelta. Víš, jak by se nám všichni vysmáli, že si nedovedeme vydělat?“

Ráno ke snídani dostala Julie dárek: ve velké obálce s adresou advokátní kanceláře útlou brožurku, sepsanou nějakým G. Altmannem a vydanou nákladem vlastním v počtu 1500 ks. Jmenovala se: Walhala, aneb vědecký rozbor a rozklad filosofického obsahu starogermánské mythologie. Více údajů o autorovi ani o příčinách vzniku díla uvedeno nebylo.

Byl však přiložen lístek, napsaný advokátovou rukou:

„Po vašem odchodu jsem si vzpomněl, že mi před časem jeden klient vnutil tuto knihu. Přiznávám, že jsem jejímu obsahu příliš neporozuměl, ale domnívám se, že by se mohla k něčemu hodit alespoň tobě. Přeji mnoho štěstí.“

Julie potřásla hlavou, ale knížku si vzala. Potom se najedly, rozloučily se a vyrazily přes hranice do Savojska. Stále ještě cestovaly kouzelnou přírodou velehor. Julie se natáhla na svoje lůžko a pokusila se zjistit, co vlastně dostala.

Od první chvíle pochopila, že tahle kniha moc ke čtení nebude. Autor byl nepochybně nesmírně vzdělaný, pravděpodobně znal celou světovou historii, všechny filozofické názory a několik jazyků; neovládal však umění srozumitelně vysvětlit, co má na srdci. Jeho dílo bylo plné citátů ve staré vikingštině, norštině, švédštině, starogermánských dialektech; texty z Bible uváděl hebrejsky či řecky, z Koránu arabsky. Předpokládal u čtenáře dokonalou znalost legend, nevysvětloval nic, co dle jeho názoru má každý znát; zato se často odvolával na svá předchozí díla, zřejmě podobného obsahu. Julie jen potřásala hlavou.

„Je to zajímavé?“ ptala se Jana.

„Ten člověk je blázen.“ konstatovala Julie.

„To je možné; ale o čem píše?“

„Zhruba takto: svět je rozdělen na zcela bezúčelný dav lidí, který žije a chová se jako stádo a pár jedinců nadaných vědomím vlastní osobnosti. Tito jedinci mají za povinnost ostatní vést, ovládat a zacházet s nimi k jejich prospěchu, aniž by je nějak zajímalo, zda s tím souhlasí nebo ne. Když zkrátka přijdeš na to, že někomu prospěje co děláš, tak to udělej a nestarej se, co tomu říká veřejnost.“

„To ty děláš, já vím.“ kývla Jana.

„Ale neopírám se o názory pana profesora Altmanna. On tvrdí, že lidi, co se takhle chovají, jsou zpětné inkarnace velkých bojovníků dávných Germánů, kteří normálně žijí ve Walhale a když už se nemůžou na lidskou blbost dívat, tak se do někoho vtělí, aby to srovnali. Pokud se jedná o ženy, jsou to Walkýry, zdárné dcery velkého boha Odina nebo-li Wotana.“

„To není moc křesťanský názor!“

„Skutečně není. Pan Altmann taky tvrdí, že křesťanství lidstvu ublížilo, protože zatemnilo skutečnou podstatu věci. Navrhuje, aby germánští hrdinové sice ponechali lidskému stádu jejich křesťanské ctnosti, jako soucit a ohleduplnost, ale sami se tím nenechali brzdit v rozletu. Pro výjimečné osobnosti to není.“

„Hm... tedy... já nevím!“

„Tady je pěkná perla: duch takového hrdiny či případně Walkýry vstupuje do připravených jedinců v době, kdy pochopí své poslání; to se nazývá procesem sebeuvědomování. Často se to stává v období dospívání; takový mladý muž či dívka najednou pochopí, že jeho rodiče jsou zcela bezúčelní a rozhodne se vyrazit vlastní cestou; při tom se obvykle bouřlivě pohádá s těmi starými. Zvláštní!“

„V něčem má ten člověk tedy pravdu...“

„Myslíš, že jsi převtělená Walkýra?“

„Těžko... já ani nevím, co to je.“

„Ale s rodiči si nerozumíš, že ne? Já taky ne, takže je to jasný: vtělily se do nás Walkýry.“

Zdálo se, že Jana dostala strach. Špitla: „Ale... třeba se to dá nějak léčit, ne?“

„To se nesmí léčit! Musíme jasně ukázat celýmu světu, že pravdu máme my. A co se rodičů týče, tady profesor vysvětluje, že když rodiče postřehnou na svým dítěti známky geniality smíšené s neobvyklou vzpurností, mají ho dát okamžitě studovat na vysokou školu. To naši neudělali a v tom je ta chyba.“

„Hm... myslíš, že je to možný?“

„U tebe snad, o sobě dost pochybuju; to se týká Germánů a já jsem Italka! Leda by otec Baarfelt byl inkarnací boha Odina; což není tak úplně vyloučený, tuhle si stěžoval, že na jedno oko přestává kloudně vidět...“

„Julko, ty si snad děláš legraci!“

„Jakou legraci? Sám říkal, že potřebuje brejle! Odin, jak jistě víš, přišel o jedno oko, když nahlédl do Studnice Poznání... no jo, ty vlastně nevíš. Cos vůbec slyšela o germánských bozích?“

„No... jsou to představy pravěkých pohanů, které křesťanští misionáři do kořene vymýtili...“

„Nezdá se, že dosáhli stoprocentního úspěchu. Na našich lodích slouží jako důstojníci členové rodů Knassenů a Wulffssonnů, ti se běžně zaklínají Odinem a Thorem a Dianu považují za vtělení bohyně Freyi, protože ta jezdí na voze tahaném kočkami a Diana je v extázi před každou kočkovitou šelmou...“

Janě se počala krabatit brada a vypadala divně.

„Takový Walkýry byly prima holky. Jezdily na nebeskejch koních, byly neviditelný a když se chlapi dole na zemi rvali, občas jim do toho zasáhly a pomohly. A když bitva skončila, odvážely padlý hrdiny do Walhaly, kde ti borci zasedli k bohatým stolům a tam jedí, pijí, hodují, milují se s Walkýrami, chlubí se navzájem svým hrdinstvím a občas se servou; ale rány se jim hned zatáhnou a můžou pokračovat dál. Tak to bude až do konce světa, kterej se nazývá Ragnarök; to se všichni vespolek pohádají a nastane poslední bitva. Nejdřív pozabíjejí všecky smrtelný, pak nesmrtelný a nakonec se pobijou bozi. A bude krve po kolena, strom Ygddrasil se vyvrátí z kořenů a nebeská klenba se zřítí...“

„Ty tomu všemu věříš?“ pípla Jana.

„Věřím - nevěřím... Ale můžu to snad tvrdit, ne?“

„Ale to by se snad nemělo, ne?“

„Pročpak ne? Diana nás soustavně školí z Mahábharáty, Rámajány, buddhistické Tripitaky a starého Egypta; tak já do ní Walhalou, to určitě nezná! Tu máš, čerte, krumpáč!“

„Aha...“ Nezdálo se, že Jana je zcela přesvědčená.

„Kamarád Olgierd razí teorii, že všecko souvisí se vším a my všichni jsme částečný inkarnace... no, jako vtělení nějakýho velkýho poloboha nebo tak. Taková velká osobnost má možnost si vytvořit svý částečný expanze, jako že on je někde celej, ale malej kousek pošle sem na Zemi a z toho jsem vznikla já a ty; chápeš to aspoň trochu?“

„Myslím, že jo.“

„Tak vidíš. A ten velkej kus někde v dálce na nebeskejch planetách ten malej kus tady dole, jako tebe, ochraňuje a pomáhá mu; takže je jen potřeba zjistit, čí seš část a přiměřeným způsobem ho uctívat. Jako měli Indiáni totemový zvířata. Nebo my křesťani máme každej svýho svatýho patrona.“

„Jseš si jistá, že jseš křesťanka?“

„No jasně, proč bych nebyla? Ale ještě se mi nepodařilo přijít na to, co jsem dělala, když jsem byla ve starým Římě. Kterápak jsem asi mohla být bohyně? Nebo že bych byla spíš v Řecku? Když já vlastně ani neznám naši historii...“

„A víš jistě, že jsi něco takovýho byla?“

„Pochopitelně! Jak jinak bych dosáhla toho, že mám tak krásnou tvář, dokonale utvářené tělo, vysokou inteligenci a ostatní dary, vyhražené jen geniálním osobnostem? To všechno jsou znaky, které mne předurčují k velikým činům, říká pan Altmann...“

„Ty si vážně ze mě tropíš šašky!“

Julie se rozesmála. „Na, vem si knížku a študuj sama! Já se ponořím do meditace a pokusím se vzpomínat, co jsem vyváděla ve svých předchozích vtěleních.“ Jenže představovala si to tak, že vzala kytaru, brnkala Santa Lucia a polohlasně prozpěvovala; koukala přitom z okýnka a měla překvapivě dobrou náladu.

Jana se skutečně poctivě pokoušela číst; jenže nic nechápala.

„Vážně je Neapol tak krásná?“ zeptala se opatrně.

„Cože? No jasně, já ji považuji za nejkrásnější město na světě. Víš přece, že se říká: Vidět Neapol a zemřít!“

„Já bych se tam jednou chtěla podívat!“

„Nic jednoduššího, právě tam jedeme. Já se tam narodila, víš?“

„Opravdu? A myslíš... že tam zemřeme?“

Julie přemohla záchvat smíchu; počala jí líčit krásy svého kraje, jenže náhle zcela nečekaně vytuhla a vyjekla: „Kréta!“

„Prosím?“

„Už jsem na to přišla; nebyla jsem v Římě ani v Řecku, ale na Krétě; slyšela jsi o velké a slavné Minojské kultuře? Nevadí; to byli ti, co skákali přes býky. Konečně jsem vyřešila svůj veliký problém; teď už si nebudu dělat starosti...“

„Nechápu. Jaký problém?“

„Na Hůrce je zvykem se pořád koupat; když jsem tam přišla, připadalo mi trapné svlíkat se přede všemi, hrozně jsem se styděla. Mluvila jsem o tom s Olgierdem a on mi vysvětloval, že to je potlačená touha chodit nahá; jako exhibicionismus naruby. Rozumně myslící a zdravě vyvážený člověk s tím nemá problémy, je mu v podstatě jedno, zda je oblečený či nahý; když cítíš nějakou odchylku do plusu nebo do mínusu, tak je to náznak nějaké vnitřní frustrace. Takže když se stydíš tak jako já, je to vlastně skrytý příznak, že by ses hrozně ráda předváděla a musíš se léčit tím, že se okamžitě svlíkneš a ukážeš všem ostatním; tím dosáhneš vyváženého toho... sakra, už nevím, jak se to jmenuje. Zkrátka, budeš o chlup normálnější.“

„No... já teda nevím...“

„Tak vidíš; ale na Krétě chodili všichni nazí! A protože já tam odtud pocházím, nebudu si dělat starosti a když někde narazím na lázně, půjdem se vykoupat. Jo?“

Jana už nevěděla, co říct. Julie ostatně žádné ujišťování, že má pravdu, nepotřebovala; byla dokonale spokojená. Na příští zastávce se strašlivě pohádala s pacholkem v hostinci, ječela na něj italsky se vší vervou, jaké byla schopna a protože ten ubožák nakonec uznal její převahu a splnil, co si poručila, vrátila se nadšená. Jana velmi litovala, že nerozumí vodopádu její řeči; ten muž byl ostatně horal, na jižní temperament neuvyklý.

Sněhu vůčihledně ubývalo, jak klesali níž a níž do kraje; když dorazili do jakéhosi většího města, rozhodla Julie, že nasadí jejich saně na kola a pojedou dál po suchu.

Výměnu řídil Pietro, mohutný kočí, který k tomu přibral pár místních chlapů; z prostoru pod kabinou vytáhli čtyři kola na gumových pneumatikách, vyšroubovali sanice a na osy, které se tím uvolnily, přimontovali kola, zatímco chlapi s proklínáním a řevem zvedali vůz. Děvčata přihlížela a když byla operace se zdarem provedena, Julie rozdala dobrou odměnu a jelo se dál.

Zatímco Julie s Janou pokračovaly v cestě po kouzelných italských městečkách a pomalu se blížily k Florencii, ctihodná matka abatyše byla jata obavou o osud své ztracené ovečky. Když se Jana nedostavila během určených tří dnů, ještě si nic zlého nemyslela; ale když se sestra Berengaria neobjevila ani pátý den, počala se matka abatyše obávat, že se ovečka Eupraxie poněkud zaběhla. I jala se sepisovat dopis baronu Gremisovi, v němž se zdvořile poptávala, co vlastně si s dcerou míní počít, když jí služebná sestra oznámila návštěvu samotného barona Gremise. Matku abatyši to potěšilo, avšak baron vrazil do refektáře s čelem mračně zachmuřeným.

„Buďte nám vítán na tomto posvátném místě, barone! Skutečně jsem ráda, že přicházíte dokonce osobně...“

„O tom si dovoluji pochybovat!“ pronesl baron Gremis posupně, „Přicházím totiž jen proto, abyste mi vysvětlila důvod, který vám dal právo vybrat si pět tisíc z mého bankovního účtu!“

„Ale barone!“ pronesla s údivem matka abatyše, „Přece šek, který jste nám poslal po sestře Berengarii... Ostatně doufám, že přijela s vámi, aby nám předala sestru Eupraxii...“

„Co je mi po vašich svatých kozách?“ rozhněval se baron, „Jde mi o pět tisíc, které jste si vybraly na základě nevím jakého papíru! Kdo říkáte, že vám dal šek?“

„Sestra Berengaria! Řádová sestra, kterou jste poslal pro svoji dceru a která s ní odjela do Vídně!“

„Cože?“ baron zrudl jako krocan, „Jana tady není?“

„Vždyť jste nám sám poslal dopis, abychom ji poslali domů!“

Gremis chvíli lapal po dechu; byl to už starší člověk a náhlé překvapivé změny situace mu nedělaly dobře. „Můžete mi ten dopis ukázat?“ zeptal se výhružně.

Matka abatyše s hrdým úsměvem otevřela zásuvku stolu a vytáhla odtamtud složený dopis; podala jej Gremisovi a ten jej rozevřel, udiveně prohlédl a pak vrátil abatyši. „Co má tenhle prázdný kus papíru dokazovat? Kromě toho, že je na něm nahoře můj znak, není tam vůbec nic!“

Matka abatyše dopis prohlédla; skutečně, nahoře byl znak rodu Gremisů, jinak byl papír dokonale prázdný. Dopis zmizel a jen na několika místech by bystré oko postřehlo mírně natržený papír, jak špička pera porušila jeho strukturu. To ovšem bylo na důkaz žalostně málo, i abatyše to pochopila.

„Ujišťuji vás, barone, že ten dopis tu byl napsán! A byl také vámi podepsán, osobně jsem si podpis ověřila...“

Baron měl všechny důvody se pohrdavě pousmát. „V každém případě jste nesplnila, velebná matko, co jsem vám uložil! Dal jsem vám svoji dceru do ochrany a vy jste ji vydala bůhvíkomu! Znáte tu sestru Berengarii? Víte o ní vůbec něco?“

Matka abatyše sklesla do křesla a vyvalenýma očima zírala na gotické barevné okno. Až po chvíli pronesla sevřenými rty: „Baarfelt! Jenom on to mohl udělat!“

V hrdle barona Gremise to zapískalo, jako by se dusil. Jeho čelo nabylo barvy fialové; a vzápětí zařval jako šílenec:

„Ta italská děvka! Šmajchlovala se kolem mě, až si vynutila pozvání na náš ples; jistě při tom ukradla můj dopisní papír a možná i směnku, kterou potom padělala! Však jsem se divil, že najednou tak rychle zmizela z mého domu...“

„Jste na posvátném místě,“ uklidňovala ho abatyše, „Nemluvte prosím tak... hrubě! Jakou Italku máte na mysli?“

„Ech, ta malá la Venziniová! Dcera Baarfelta a Giny la Venzini, pravý obraz svých rodičů! Jen ta to mohla udělat; a právě teď odcestovala z Vídně! Oklamala vás - a vy jste se od ní nechala napálit! Upozorňuji vás, že to tak nenechám, poženu vás k soudu!“

Vztekle zmlkl - a ticho refektáře se pozvolna plnilo horečnou nenávistí těch dvou podlých lidí...

Ve Florencii zamířila Julie rovnou do jakéhosi zámku za městem; zámek to byl krásný a černé služebnictvo se chovalo velmi uctivě. Julie jim ukázala svůj prstýnek a něco krátce prohodila, za což je pustili dovnitř a nechali přespat. Pánem tu byl nějaký Gierolammo Voglari, ale jeho zástupce oznámil, že je momentálně na cestě neznámo kde. Pro Julii tu byl dopis a nějaké peníze; byl od Baarfelta a obsahoval stručné pokyny, co dělat a jak si počínat v další činnosti - Tomáš nemiloval rozvleklé dopisy. O Janě se zmínil jen dvěma větami: měl z ní radost a přál jí vše dobré, až se sejdou, promluví si s ní osobně. Julie dopis spálila a peníze schovala do tajné přihrádky kočáru.

Potom zase jeli; do Říma a podél pobřeží až do Neapole. Tady vládlo věčné jaro, nyní sice nebylo teplo a občas pršelo, ale zimu a sníh, na jaký byla Jana zvyklá, téměř neznali. Julie tvrdila, že některé roky napadne sníh i v Neapoli, ale to je pro všechny občany téměř svátek. Jana tedy chodila v lehkém oblečení a když zastavovaly, koupala se s Julií v moři. Plavat sice neuměla, ale Julka ji ochotně učila.

Tak dorazily do Neapole, přímo do krásného renesančního zámku, rozkládajícího se uprostřed rozlehlého parku. Ten park přiléhal také k moři a byl z něj nádherný rozhled na celou Neapolskou zátoku s majestátně se tyčícím Vesuvem; v té době byl právě v činnosti a nad sopkou visel obláček kouře.

Služebnictvo uvítalo Julii hlubokými poklonami; nad Janou se trochu zarazili, ale Julka nepřipustila žádné pochybnosti a rázně velela, aby jí přidělili jeden z pokojů pro hosty. Taky se divili, že Jana nemá žádná zavazadla, ale protože se s ní nemohli domluvit, museli to přijmout.

Julie okamžitě požádala, aby byla přijata svým otcem; což jí bylo povoleno a ona se v doprovodu komorníka odebrala do otcových pokojů. Hrabě la Venzini ji přijal ve své pracovně, majestátně usazen za psacím stolem. Byl to vážně vypadající pán dvaašedesát let starý, štíhlý a elegantní, s ušlechtilým stříbřitým věncem vlasů okolo holé lebky. Na čtení nosil brýle, ale jinak měly jeho oči tvrdý lesk, jaký vídáme u dravých ptáků; i svým chováním připomínal dravce. Když Julie vstoupila, na první pohled si všimla, že je značně rozzloben.

„Přeji vám dobrý den, otče!“ pravila s půvabnou úklonou, „Dovolila jsem si přijít vám oznámit, že jsem se právě vrátila a spěchám vám složit svoji poklonu.“

„Vstupte, dcero!“ pronesl ledově hrabě, „A usedněte! Náš rozhovor nebude krátký a nebude pro vás příjemný, jak soudím. Rád bych, abyste si uvědomila, že ani mně není příjemný!“

„Vzbudila jsem snad něčím vaši nelibost?“ zeptala se, usedajíc na kraj koženého křesla před jeho stolem.

„Kladete mi pozoruhodně naivní a drzé otázky. Ano, slečno, vzbudila jste moji nelibost; a to do značné míry! Pokud vás zajímá, čím konkrétně, tedy vám to povím: nerespektujete moje příkazy a jednáte podle svého rozumu!“

„Jak bych si to mohla dovolit!“ rozhodila rukama.

„Mlčte, prosím!“ hrabě sáhl do zásuvky a hodil před Julii hrst popsaných papírů, „Můžete mi říci, co je tohle?“

„Ach...“ Julie se pokusila úsměvem zastřít uzardění, „To jsou účty, nemýlím-li se...“

„Ano, to jsou účty. A to vaše účty! A to účty, které značně přesahují apanáž, kterou jsem vám udělil pro váš pobyt ve Vídni! Milá slečno, musím říct, že přímo rozhazujete peníze! Naprosto nesouhlasím s tím, že jste si koupila nějaký kočár, za který jste dala nejméně trojnásobek částky, který se platí za kočáry! Kromě toho jste zakoupila šest koní, což se mi zdá rovněž přemrštěné a nesmyslné! Nesouhlasím vůbec se žádnými koňmi a kočárem a když už, tak ne v takové ceně! Můžete to vysvětlit?“

„Ach otče!“ Julie se zatvářila pohoršeně, „Podle starobylých privilegií je právem hrabat jezdit se šestispřežím! Co se týče mého kočáru, je sice poněkud dražší, ale zato pohodlnější na cestování. A protože často cestuji, neutratím tolik za hotely, když jezdím v kočáře, v němž se dá i přespat!“

„Vy cestujete!“ zvolal hrabě, „Z jakého důvodu, smím-li se zeptat? Dal jsem vám snad příkaz, abyste cestovala?“

„Ale papá! V dnešní době přece není možné, aby mladá dáma v mém postavení nepoznávala svět!“

„Především není možné, aby mladá dáma jako vy zůstávala tak dlouhou dobu svobodná, slečno! Pokud vím, zněl jeden z mých příkazů, abyste si zvolila manžela, jenž by byl hoden věhlasu našeho rodu! Splnila jste tento příkaz?“

„Nesplnila, ale...“

„Neuhýbejte, prosím! Děláte všechno jiné, jen ne to, co vám přikazuji! Proč jste se doposud nezasnoubila?“

„Nebyl na to čas. Totiž, já...“

„Ona neměla čas!“ hrabě la Venzini začal vycházet poněkud z míry, „Co jste dělala tak důležitého, prosím?“

„Totiž... stala jsem se dvorní dámou arminské císařovny. Což je pocta, která mi zabránila na delší dobu rozptylovat se takovými maličkostmi, jako je vyhledávání ženicha.“

„Výtečné! Krásné! Smím se zeptat, kdo je arminská císařovna? Nikdy jsem neslyšel o nikom, kdo by se honosil tímto titulem! Vy si ze mne tropíte žerty, slečno!“

„Pak jste zřejmě jediný na světě, kdo neslyšel jméno Diany z Guyrlayowu. U královského dvora v Římě jsem byla přijata s otevřenou náručí, když jsem se prokázala. Alespoň vidíte, drahý otče, s jakou obětavostí se starám o čest vašeho jména!“

„O čest našeho jména se starám já! Dovolte mi, prosím, abych sám rozhodoval o tom, co budete dělat a co ne. Když jste se tedy neráčila zasnoubit dle mého příkazu, cítím se povinen nalézti vám ženicha podle svého uvážení. Možná, že nebude tak zcela po vašem výstředním vkusu, ale očekávám, že poslechnete a nebudete se nijak vzpírat, jako se to stalo posledně!“

Julie si povzdechla. „Drahý otče! Berte, prosím, ohled na to, že teprve před krátkou dobou jsem musela oželet svého prvního snoubence! Za tak krátkou chvíli jsem doposud nemohla dostatečně oplakat jeho tragickou smrt a obrátit opět mysl ke světským záležitostem! Musíte mi dopřát čas...“

„Vy žertujete, drahý dcero, navíc velmi nevkusně! Zvláštní je, že vám to nevadí v jiných rozmarech, které si dopřáváte bez omezení! Nikoliv, rozhodl jsem jasně: pro urozenou dívku vašeho věku a postavení existují jen dvě možnosti, pojmout za chotě muže, honosícího se všemi dostupnými kvalitami, anebo se odebrat do kláštera k věčné službě Bohu! Rozhodl jsem, že vás kláštera ušetřím; ale na vašem sňatku trvám, už proto, že nehodlám do nekonečna snášet pošklebky a poznámky svých přátel!“

„O úrovni vašich přátel, otče, jsem odmítla diskutovat už před několika lety! Chci to doplnit pouze tím, že pokud vaši přátelé cítí povinnost zabývat se našimi záležitostmi, necítím já touhu zabývat se jejich míněním!“

„Moji přátelé jsou ctihodní lidé se zdravými morálními zásadami a já se s jejich míněním plně ztotožňuji. Kromě toho jsem dostal několik nabídek k sňatku a z nich vybral ty, které pro proslulost rodu a výši majetku zasluhují pozornosti. Prosím, abyste si je prostudovala!“

Hrabě la Venzini vyňal ze stolu několik listů papíru; Julie je uchopila do ruky, zběžně prohlédla a potom vsunula do rukávu své halenky. „Prostuduji si je ve svém pokoji. Jen bych chtěla upozornit, že můj sňatek je podmíněn souhlasem císařovny Diany a nemám právo vdát se bez jejího svolení!“

„Ach! Co je zase tohle za uličnictví? Okamžitě se vzdáte toho místa a rozejdete se s tou dámou! Je to můj příkaz!“

„Otče! Snad nechcete přivolat na svoje šediny takovou hanbu? Rod la Venzini byl poctěn tím, že jeho dcera byla jmenována první dvorní dámou - a vy chcete odmítnout? Víte vůbec, co povídáte? Věnujete prosím pozornost této listině...“ Julie podala otci svůj jmenovací dekret a hrabě si jej pečlivě prostudoval; zavrtěl hlavou a listinu vrátil.

„Uznávám, že se jedná o určitý druh pocty. Ovšem chtěl bych vědět, zda toto místo skýtá nějakou možnost vstupu do posvátného stavu manželského; a zda by takový sňatek byl hoden našeho rodu. Nacházejí se tam nějací vhodní kandidáti?“

„Jak o tom můžete pochybovat? Charry de Guyrlayowe, arminský císař, má u dvora množství šlechticů značného jmění a vysokého postavení; rozhodně vyššího, než jsou zdejší šlechtici!“

„Dobrá, jak myslíte. A co finanční stránka? Jsou příslušníci arminského dvora dostatečně zámožní?“

„Drahý otče! Cožpak nevidíte výši peněz, které jsem byla nucena utratit, abych se jim zčásti vyrovnala? Ostatně, když už hovoříme o penězích, kromě drobného kapesného, mám na mysli tak sto tisíc zecchinů, budu potřebovat zakoupit plachetnici. Člověk bez vlastní lodi je u dvora úplně nemožný. Nemám samozřejmě na mysli trojstěžník, jaký mívají muži; úplně postačí lehká plachetnice, již mohou ovládat dvě osoby. Samozřejmě ovšem by to byla loď elegantní a patřičně reprezentativní. Už jsem ji viděla a stála by sotva čtyřicet tisíc; nanejvýš šedesát, ale to by bylo i s oplachtěním...“

Hrabě la Venzini se chytil za hlavu a zbledl. „Pro smilování Boží! Vlastní plachetnici? Vy jste se zbláznila!“

„Ale papá! Každá skutečná dáma přece má vlastní loď!“

„Nezaplatím! Nepočítejte s tím, že vám na to dám jediný zecchin! Nebudu podporovat vaše rozhazovačné sklony!“

„To je vaše poslední slovo?“

„Ano! A nezměnitelné!“

„Škoda,“ povzdechla si Julie, „V tom případě ovšem budu muset požádat o finanční výpomoc knížete Baarfelta.“

La Venzini sebou trhl, jako by ho někdo píchl. „Koho?“

„Knížete Tomáše Baarfelta. Myslím, že ho znáte; říkal mi, že má tu čest být vaším přítelem...“

„Kde jste se setkala s knížetem Baarfeltem?“

„U dvora. Je přece kancléřem a prvním ministrem císaře.“

Hrabě la Venzini uvolnil strnulou polohu svého těla; sáhl do kapsy, pak si otřel čelo rozměrným kapesníkem s vyšitým erbem. Vypadal, jako by najednou zestárl.

„Mluvila jsi s ním?“ zeptal se, „O čem?“

„Ovšem, setkávali jsme se přece denně. Jen tak, běžně...“

„Ptal se tě na něco? Na mne... na matku?“

„Samozřejmě. Když slyšel, že jsem la Venzini, vyptával se na vás i matku. Podle jeho řeči jsem usoudila, že naši rodinu velmi dobře zná, což ostatně není nic zvláštního. Potom mne doporučil ke dvoru císařovny Diany.“

„Tak. O průběhu našeho přátelství ti nevyprávěl?“

„Ne. Jenom slíbil, že mi kdykoliv pomůže, když budu cokoliv potřebovat. Proto předpokládám, že by mi ochotně dal i peníze. Dokonce se o tom zmínil; ačkoliv obvykle je dosti šetrný...“

„Tak. Dal ti někdy něco? Myslím... nějaký cenný dárek!“

„Ne. Myslím, že nic cenného; tu a tam nějakou drobnost, květiny nebo... ano, tenhle náramek.“

„Nenos ho už! A pokud možno, vrať mu ho... ne, to nejde. Ale daruj ho někomu jinému, jakmile bude příležitost. A nikdy už od něho nic neber. Rozumíš?“

„To bude dosti obtížné... nevlastním velký majetek a...“

„Zaplatím, co si budeš přát! Koně, kočár, plachetnici. Zásadně ale neber nic od Baarfelta! Dám ti peněz, kolik chceš!“

„Děkuji!“ usmála se Julie, „Myslela jsem, že jste přátelé!“

„Právě. Prokázal mi jednu laskavost - velikou laskavost. Právě proto nechci, aby mi ještě někdy něco dal. Abych mu musel být za něco vděčen. Pamatuj si to, mé dítě!“

„Ano, tatínku, samozřejmě. A co se týče toho náramku, ten mi dal při svojí svatbě...“

Hrabě la Venzini sebou opět škubl. „Při jaké svatbě?“

„Kníže Baarfelt se ženil. Sama jsem byla družičkou...“

„Proboha - v jeho věku?“

„Proč, je mu něco málo přes čtyřicet! Muži, za jaké mě chcete provdat, jsou někdy mnohem starší!“

„Vždyť přece byl ženat!“

„Ano, ale jeho manželku zavraždili v létě bandité.“

„A on se hned znova žení?“

„Ovšem. Smyl přece skvrnu na své cti krví těch, kteří mu ublížili; všichni padli jeho rukou. Může se oženit.“

„Jaká je jeho manželka? Znáš ji?“

„Ovšem; je to milá dívka, jen o pár měsíců starší než já. Velmi dobře jsme si s Evou rozuměly...“

„Proboha... pořád stejný!“ povzdechl si hrabě, „Bohatá?“

„Teď už ano. Ale předtím... neměla nic.“

„Chceš říct, že se Baarfelt oženil... z lásky?“

„Ano, asi. Rozhodně tím nic nezískal.“

„Bože můj! Čekal jsem od něho ledacos, ale tohle je jeden z vrcholů jeho výstřednosti! Sňatek z lásky - v jeho věku! Škoda, že jsem to neviděl!“

„Mohu vám ukázat fotografie...“ nabídla Julie.

„Cože? Co je to foto...“

„Přinesu je, s dovolením.“ Julie byla ráda, že se může vypařit; hrabě svolil a tak se rozběhla do svého pokoje. Poslušně sňala náramek a schovala do stolku; rozhodla se, že ho vzápětí daruje Janě, což stejně chtěla. Potom se vrátila s fotografiemi; hrabě se už uklidnil a vyhlížel opět důstojně.

Julie mu podala fotografie; její vysvětlující text byl ovšem mnohem stručnější než u Jany. La Venzini kroutil hlavou a pobaveně se usmíval: „Tomu bych nikdy neuvěřil! Skutečně, zdá se, že jste se dostala do velmi zajímavé společnosti, milá dcero. Dobrá, dal jsem svoje slovo a dovoluji vám to. Doufám, že jste spokojena!“

„Ano, tatínku, velmi!“ Julie mu za to políbila ruku.

„Nicméně trvám na tom, abyste se snažila nalézti co nejrychleji odpovídajícího ženicha. Jistě to nebude tak obtížné vzhledem k tomu, co jste do toho již investovala a ještě hodláte investovat. Doufám, že vaše císařovna se bude patřičně revanšovat za vaše cenné služby...“

„Ano, to je samozřejmé. Diana ještě nikdy nikoho neošidila.“

„Dobrá. Můžete mi zapůjčit ony fotografie na nějakou dobu? Například, abych s nimi seznámil naše rodinné přátele?“

Julie nevěděla, proč by nemohl, proto se jen uklonila.

„Dobrá, dítě. V tom případě můžete odejít; děkuji vám za vaši návštěvu a zajímavé informace.“

Julie se uklonila a šla; ale u dveří se zarazila a dodala: „Abych nezapomněla, přivezla jsem s sebou jednu mladou dívku; je to také budoucí dvorní dáma, slečna Jana baronesa von Gremis. Kdybyste se s ní setkal, nepodivujte se prosím tomu, že vypadá jako chlapec. Je poněkud zvláštní, jak už Rakušanky bývají. Ale nepřejete-li si, nemusí se s vámi stýkat...“

Hrabě byl kupodivu v dobré náladě. „Je mi samozřejmě vítána, ať vypadá jakkoliv. Bude mi potěšením, bude-li večeřet s námi v salónu. Vyřiďte jí moji poklonu.“

Julie slušně poděkovala a šla rovnou za Janou. Rozložila se u ní na pohovce a oznámila: „Tak jsme si vydělaly na kočár, koníčky, lodičku a živobytí. Na, tu máš náramek; táta chce, abych ho někomu dala. Až se s ním potkáš, chovej se uhlazeně, pokud možno. Doufám, že ho při spatření tvého účesu neraní mrtvice.“

„Ano,“ řekla Jana, „A co tvoje matka?“

„Ach!“ Julie se kousla do rtů, „Na chvíli jsem zapomněla. Ty fotografie... musím jít rychle za ní, než s ní bude mluvit on. Bav se tu zatím jak umíš...“

A Julie se přímo rozběhla po chodbě do křídla, kde sídlila hraběnka la Venzini. Nalezla ji v jejím budoáru, který byl nakvap připraven pro návštěvu; hraběnka klečela před domácím oltářem a modlila se ze silné modlitební knihy, slavnostně oblečena a načesána. Bylo jí teprve osmatřicet let a byla doposud velmi krásná, i když už poněkud ztloustla a zlenivěla; ale její oči byly doposud velmi mladé a zářily štěstím, když Julie vešla.

„Má maličká!“ vydechla a sevřela ji v náručí, „Konečně ses mi vrátila! Bála jsem se, že tě už nespatřím..“ Chvíli si vyměňovaly polibky a něžnosti; až konečně usedla Gina la Venzini na pohovku a prohlížela si s hrdostí svoji dceru.

„Hovořila jsi už s otcem?“ zeptala se.

„Ano - šla jsem k němu hned, jak jsem přijela.“

„To je dobře, alespoň se nebude hněvat. Byl velmi rozezlen na tvoje chování; jistě tě jeho výčitky velmi rozladily...“

„Ani ne, maminko. Já ho hned zchladila, teď je jako beránek. Jak slyšel, že jsem se stala dvorní dámou, přece jen toho nechal; teď souhlasí se vším.“

„Ty ses stala dvorní dámou?“

„Ano, ale to teď není důležité. Chci ti něco říct, nelekej se! Setkala jsem se s Tomášem Baarfeltem.“

„Ach!“ Gina la Venzini si přitiskla ruce na ústa.

„Hovořila jsem s ním o tobě. Ptal se, jak se máš... pozdravuje tě. Vzpomíná na tebe... s láskou.“

„Baarfelt? Ty víš, že...“

„Ano - jsem jeho dcera. Vím všechno, maminko...“

„A neodsuzuješ mne za to?“

Julie jí padla do náručí. „Ach Bože, samozřejmě, že ne! Jsem ti vděčná! Udělala jsi dobře, maminko. On je... nejlepší ze všech lidí na světě, jak jsi řekla. Vážím si ho...“

„Tak... a on ví, že jsi...?“

„Ano, ovšem. Ptal se na tebe. Snad tě má ještě trochu rád...“

„Ach ne, tomu nevěřím! Měl v životě tolik žen... a jistě ještě má. Nikdy nad tím neuvažoval, co si žena myslí, když se zamiloval a když se žena zamilovala do něho. Ale byl laskavý; nejlepší ze všech, jak říkáš. Milovala jsem ho, jeho jediného! A pak tebe...“

Julie mlčela a poslouchala její zmatená vyznání.

„Co teď dělá? Vyprávěj mi o něm...“ prosila matka.

„Víš... možná tě to bude mrzet. Oženil se právě... s mladou dívkou. Úplně chudou, dokonce ze selské rodiny. Neřekla bych ti to, ale... ví to otec a nechci, aby ti to řekl on. Třeba by tě to bolelo. Když je to tak zlé... vynadej mi, třeba mě zbij, ale až on o tom začne, nedej na sobě nic znát...“

Gina ji přitáhla k sobě. „Mé ubohé dítě! Kdybys věděla, co zlého mi o něm navyprávěl otec! O všech jeho milenkách, dokonce i nesmysly: o jeho čarodějnictví, o vraždách, loupežích! Ale co může otřást srdcem milující ženy? Víš, kolik milenek měl za svého bouřlivého života? A teď si vzal mladou dívku? Věřím tomu, že by si vzal každou, kterou miloval, kdyby byl mohl. Dokonce i mne. Škoda, že nežijeme v Orientu, kde muž smí mít více žen!“

Julie vyprskla smíchy. „Podle zákonů ostrova Arminu je každý manželem ženy, sotva stráví jedinou noc v jejím loži. Baarfelt je tvůj manžel, aspoň on to tak cítí...“

„Jaká je ta jeho - je krásná?“

„Ano, velmi krásná. A taky velice laskavá a hodná. Až příliš hodná na život, jaký vede Baarfelt.“

Gina vstala a přešla k zrcadlu. Vztáhla ruku a dotkla se několika šedivých vlasů, které v lesklé černé hřívě na její hlavě prosvítaly. „Vždycky jsem myslela, že stárnu jenom já; ale jak se zdá, i Tomáš zestárl. Když si vzal mladou dívku...“

„Jenom o pár měsíců starší než já. Byla jsem družičkou na jejich svatbě...“

„Ano, Tomáš si vždy potrpěl na takové žerty. Samozřejmě se na něho nezlobím. Jenom jedno mu řekni, až ho uvidíš: ať té dívence neubližuje. Když se se mnou rozešel - musel, můj muž mne odvezl do Itálie - proplakala jsem celé noci. Kdybys nebyla přišla na svět ty, byla bych se zabila žalem! Ale teď už to přebolelo... všechno! I narážky hraběte přejdu mlčením. Uvidíš, děvčátko... budu statečná!“

Julie ji objímala a líbala; Gina ji pošeptala: „Prozraď mi: už jsi se také za někoho vdala, když je to u vás tak snadné?“

„Ne, maminko. Jsem pořád tvoje malá hodná holčička...“

„Zvláštní! Očekávala bych, že tě život zláká dříve; což nejsi opravdu ani trochu vášnivá?“

„Poučila jsi mne o životě, když mi bylo patnáct let; od té doby se snažím najít člověka, který by mi stál za to. Možná jsem ho už našla; ale okolnosti se postavily mezi nás. Buď trpělivá; aspoň tak, jak musím být já...“

Gina se převlékla a doprovázela dceru do salónu; než tam vešly, zavedla ji Julie do Janina pokoje, aby Janu představila. Jana právě uvažovala nad novými událostmi, když vstoupily do pokoje, vyskočila a zaraženě pohlížela na hraběnku. I Gina vykřikla údivem; ale nebylo to nad ostříhanými vlasy malé návštěvnice. Přistoupila k ní, obrátila ji ke světlu a hleděla jí do tváře.

„Taky jeho?“ zeptala se potom, „Kdo to je?“

„Jana von Gremis. Vysvobodila jsem ji z kláštera.“

„Proboha! Toho si otec všimne! Ví o tom, že víš...?“

„Ne, samozřejmě. Ale ví, že se znám s Baarfeltem. Jestli to pozná nebo ne, je teď už jedno, ale ví, že Jana patří do naší společnosti. Doufám, že ji přijme přátelsky...“

„Doufám taky.“ Gina hladila Janu po hlavě a v očích se jí objevily slzy, „Vypadá jako ty, když jsi byla malá... jako bych najednou měla ještě jednu dceru! Bože můj...“ náhle se rozplakala, padla Julii do náruče a šeptala:

„Tak jsem chtěla mít další děti! Všechny ženy mají tolik dětí, i ty nejchudší, pradleny i žebračky; já jen tebe! Tvůj otec... myslím hraběte - mi je už nemohl dát; a já tolik, tolik chtěla! Prosila bych Baarfelta o další dítě, kdyby mi byl dovolil jít za ním. Prosila bych kohokoliv! Ach Bože, jak hrozný byl můj život!“

Uklidnila se, když viděla údiv na Janině tváři; přesto pokračovala se vzrůstající vášní: „Julie, nedovolím, abys zažila peklo manželství z donucení! Kdybych měla muže, kterého ti on chce vnutit, zabít vlastní rukou, nedovolím to! Radši se vůbec nevdávej, radši měj dítě jako svobodná žena; ale neber si nikoho, koho nemiluješ! A kdybys byla příliš slabá, jsem tady já a dýku v ruce udržím!“

Julie jí opět padla kolem krku a plakala. Jana na ně zírala s údivem a říkala si, že ty Italky se dávají do pláče a křiku kvůli každé hlouposti; dokonce kvůli tomu, že je jim představena jedna malá holka.

Hrabě la Venzini předsedal toho dne slavnostní tabuli s obzvláštním nadšením; sice ho zjev malé Jany dost zarazil, ale přenesl se přes to klidně, bez známky vzrušení. Při večeři se hovořilo o ledačems, ale hlavně o Baarfeltově svatbě; dokonce kolovaly i fotografie. Gina se chovala uhlazeně; pochválila nevěstu, zavzpomínala decentně na Baarfelta a Vídeň a nadchla se hlavně nad Julií, jejíž šaty v ní vyvolávaly nadšení. Taky o Dianě a Charrym pronesla pár dobrých slov; dokonce jak Julie později vyprávěla, se vyjádřila o tom, že ta kombinace skvrnitých a pruhovaných koček je velice vkusná a dobře se hodí k tak slavnostní chvíli. Konverzace mezi la Venzinim a Janou byla dost omezená, hrabě neuměl nikdy dost dobře německy a Jana jen pár slov italsky; proto skončila tato slavnostní večeře úspěchem a i všechny ostatní dopadly podobně. Očekávaný triumf hraběti nevyšel; sice ho to rozladilo, ale nedal na sobě znát jedinou stopu rozmrzelosti.

Otec Antonín

Julie dostala svou plachetnici; hrabě la Venzini zaplatil účet, aniž řekl jediné slovo. Poněvadž bylo právě krásně a vál příjemný vítr, vydaly se s Janou zasvětit loď plavbou na ostrov Capri, který se rýsoval na obzoru; oblékla se na to velmi příhodně do pruhovaného námořnického trička, bílých kalhot ukončených nad kolenem, bleděmodré kazajky a námořnické čepičky, která se zvlášť hodila k jejím dlouhým černým vlasům. Jana se oblékla navlas stejně, ale ta aspoň vypadala jako kluk; takový oděv, jakkoliv je běžně šatem námořníků, nebýval doposud nikdy v té části světa viděn na děvčeti. Když dívky spatřili lidé, zhrozili se, hlavně nad tím, že jim je vidět nohy až nad kolena; matky zakrývaly dětem oči a odváděly je stranou, otcům pak spílaly, pokud jejich oko utkvělo na Julce příliš dlouho. Osoby duchovního stavu se přežehnávaly křížem a rodinní přátelé Julce nadávali a kárali ji.

„Nechápu proč,“ zasmála se, „Když vyskočím do vody, abych uvázala loď, umáčela bych si nohavice; v sukni bych se asi rovnou utopila. Zdravý rozum velí zařídit to pouze takhle a kdybyste plul na lodi, jistě to pochopíte.“

Hrabě la Venzini byl rovněž nucen vyslechnout několik názorů odsuzujících Juliino jednání; vyslechl je však s tváří kamennou a neřekl k tomu Julii ani slovo.

Janě se na moři líbilo; sledovala, jak Julie kormidluje, občas udělala, co jí bylo nařízeno a rozhlížela se po moři.

„Jak daleko bysme mohly plout?“ ptala se.

„Jak daleko chceme. Ale nemáme dost zásob a musíme se vrátit večer domů; jinak bychom mohly třeba až do Afriky.“

„Je to daleko?“

„Ani ne. Staří Řekové pluli přes moře na horších kocábkách.“

„No... hlavně, abychom se nepotopily...“

Julie kormidlovala a občas zašilhala po Janě.

„Myslíš, že by mělo smysl udělat něco, abychom tomu předešly? Myslím... trochu ochočit loď, aby nás poslouchala!“

„Co tím myslíš?“

„Říkala jsem matce, že jedeme loď zasvětit plavbou na Capri.“

„Zasvětit? To jako...?“

Julie se usmívala, ale co říkala, bylo velmi vážné: „Pokud se máme plavit na této lodi, mám za to, že bychom se měly pokusit zajistit jí vyšší ochranu, než je naše.“

„A ty víš, jak se to dělá?“

„No, lehké to nebude; jsem na to sama a nemám tady nikoho, s kým bych se poradila. Ale určité znalosti mám...“

„Tak jo; co mám dělat?“

„Nejdřív vymysli, jak jí budeme říkat.“

Jana chvíli usilovně přemýšlela. „Když jsem byla v klášteře, bylo tam moc málo zábavy; ale ze své cely jsem se každé jaro dívala, jak na rohu stavějí hnízdo vlaštovky. Vždycky jsem jim hrozně záviděla, jak můžou volně létat...“

„Chceš jí říkat Vlaštovka?“

Jana nadšeně přikyvovala. Julie řekla: „Jo, to je dobré jméno. Myslím, že jsem nikdy neublížila žádné vlaštovce a do budoucna to taky nemám v úmyslu. Víš, když jsi pod ochranou nějakého zvířete, nesmíš mu už potom nikdy udělat nic zlého...“

Jana jenom přikývla. „Co dál?“

„Teď... je nutné očistit sebe i loď ode všeho špatného, co ji až do této chvíle znečistilo. Bude to chvíli trvat.“

„No, já nevím... vítr je čím dál slabší!“ zaváhala Jana, „Třeba nakonec zůstaneme stát uprostřed moře a nebudeme moci domů!“

„Ano, obávám se, že to je účel.“ Julie se rozhlédla po obloze, „Mám dneska už od rána pocit...“

„Něco se stane?“ lekla se Jana.

„Ne. Právě že je všechno tak, jak má být.“

Julie předala kormidlo Janě a svlékla se; všechen oděv pečlivě složila do skříňky před stožárem. Pouze dýku, jejíž rukojeť byla zdobena templářským osmihrotým křížem, zabodla do horní desky té skříňky a položila k ní jednu z posledních podzimních růží, kterou před odplutím utrhla ze záhonu.

Během té doby ustal vítr úplně, plachta volně visela a jen sem tam zapleskala. Plachetnici vlny mírně hnaly k jihu, hladina se jemně čeřila a leskla se ve slunci jako zrcadlo.

„Julko... já mám strach!“ vydechla Jana.

„Z čeho? Já jsem se právě přestala bát.“

„Ale jsi taková... jako z dávných časů!“

„Já jsem z dávných časů!“ vykřikla Julie, „Já se vracím tam, odkud jsme všichni vyšli! Konečně zas jednou dělám, co mám správně dělat, chápeš?“

„Měla bych... taky?“

„Oděv jsem odložila, aby mi nebránil v kontaktu s přírodou. Teď se mne může dotýkat slunce, vítr a voda. Nejradši bych se zbavila i tohoto těla, kdyby to šlo...“

„Tak počkej...“ Jana se svlékla také, ale nepočínala si tak samozřejmě a klidně jako Julie. Bylo vidět, že se něčeho bojí.

„Voda, slunce, vzduch...“ šeptala Julie, „Ano. To je správné!“

Potom hodila přes palubu konec lana a přeskočila za ním, než se Jana stačila polekat. Držela se toho lana, několikrát se potopila a zase vyplavala s rozpustilým smíchem.

„Co je? Voda je trochu studená, ale jinak nádherná!“

Vylezla opět do lodi, měla husí kůži a klepala se zimou, ale kurážně vystavila tělo slunci, aby trochu oschla.

„Myslíš, že bych...“ špitla Jana.

„Všechno, čeho se odvážíš!“

Jana se odvážila; držela se sice lana mnohem křečovitěji, potopila se jen jednou a hned zas vylezla, ale zvládla to.

„Tak co, je ti dobře?“

„Ne... zima, hrozná! Můžu si vzít aspoň tričko?“

Julie ji pevně objala a přitiskla k sobě.

„No ne, ty vůbec nejsi studená! Jak to děláš?“

„Vnitřní oheň, děvče. Máme ho v sobě všichni, jen ho někteří ještě neumějí používat. Neboj, naučím tě to, zatím se ohřej ode mne. Za chvilku ti bude fajn...“

Jana žasla, ale Julie skutečně měla pravdu; trvalo to jen pár minut a bylo jí skvěle, takže ji Julka mohla pustit.

„Co dál?“

„Teď... dokázala bys mne učesat?“

Dlouhé Juliiny vlasy pročesávala Jana vždy ráda, snad náhradou za to, že její účes se zatím dal pouze kartáčovat jako psí srst. Chopila se želvovinového hřebene a dala se do práce. Julie si to nechala líbit až do chvíle, kdy řekla:

„Teď takhle: nejdřív mi upleteš tenký copánek odtud, z přední části hlavy nad čelem. Může být tenký, ale co nejdelší. Dopředu, přes čelo a tvář...“

„K čemu to bude dobré?“

„Uvidíš, budu ho potřebovat...“

Plést copánky Janu taky bavilo. Dávala si záležet, aby vyhověla Juliinu přání; teď jí copánek visel přes tvář až na hruď a dělil její obličej na dvě poloviny.

„Tak... všechny ostatní vlasy spleť do jednoho copu, který bude viset z temene dolů. Kromě dvou pramenů před ušima; ty můžou být volné, jak samy chtějí...“

„Takový účes má nějaký vnitřní smysl?“

„Ano... myslím, že má. Viděla jsem ho na vázách z Kréty.“

„Škoda, že si taky nemůžu uplést copy...“

„Ještě budeš mít možnost.“

Když byl Juliin účes podle jejího přání, potřásla hlavou, aby se ujistila o jeho trvanlivosti, a byla spokojena.

„Teď si trochu zazpíváme.“

Jana už věděla, že čas od času Julie prozpěvuje mantry v cizí řeči; ráda se při tom doprovázela na kartály. Vyprávěla jí jednou, že velcí asijští světci tímto způsobem očišťují celý kraj, kudy procházejí, všechny lidi, zvířata a cokoliv, co jejich zpívání slyší. Julie se sice nepovažovala za stejně svatou jako oni, ale zpívala velice ráda. Tady uprostřed moře mohla zpívat hodně nahlas a Jana se k ní ráda přidala; jenomže náhle zmlkla a vykulila oči, protože kousek od lodi vystrčily hlavy tři podivné ryby se špičatými zobáky a počaly skřehotat.

„To jsou delfíni!“ rozesmála se Julie, „Zazpíváme jim?“

„Copak nás můžou slyšet?“

„Jistě, připluli na to moje cinkání! Nejsou to ryby, ale savci, jen žijí ve vodě; říká se, že hudbu mají rádi.“

Možná to byla pravda, delfíni se drželi poblíž lodi, plavali kolem a občas vystrkovali hlavy, jako by se smáli. Julii to povzbudilo, zpívala ještě nadšeněji se vzrůstající radostí. Dokonce i Janě se to začínalo líbit.

„Teď budeme dělat co?“

„Teď budeme očišťovat loď.“

Julie vyjmula ze skříňky vonnou tyčinku, jednu z těch, co dostala od Tošia Yamanakiho. Zapálila ji a za tichého zpěvu jí kroužila, jako by ji nabízela. Tak to viděla nejdřív u Diany, od té se to naučil Tomáš, Denis a všichni ostatní, nakonec i Julka. Tu tyčinku zastrčila za ohyb plachty, aby na ni nedosáhla voda.

Potom zapálila malý trojitý svícen a také plamínek obětovala. Pak obešla se svícnem celou loď, nabídla i Janě a ta už věděla, že má přejet rukou nad plamenem a pak se dotknout svého čela. Když se požehnala i Julie, nechala svíce zhasnout.

Potom Julie nabrala trochu mořské vody do mosazného poháru, který si vypůjčila z otcových sbírek, postavila na skříňku před kříž a poklekla. Tuto modlitbu říkala latinsky a Jana ji dobře znala, ačkoliv doposud byla přesvědčena, že ji smí říkat pouze kněz: svěcení vody.

„Já přece jsem kněžka!“ usmála se Julie.

„Což žena může být knězem?“

„Což žena nebyla stvořena Bohem? Každý tvor, který se zrodil podle Pánovy vůle, Mu může konat službu...“

Po posvěcení nabrala Julie vodu do dlaně, pokropila nejdřív Janu, potom sebe, pak celou loď od přídě až ke kormidlu. Jenže to nestačilo; do plátěného vědra nabírala mořskou vodu a vše důkladně polévala. Jana se jí neopatrně namotala do cesty a hned dostala pořádnou sprchu, až vyjekla.

„A co? Polej mě taky a pořádně; všechno musí být čisté!“

Jana se nenechala pobízet; cákaly po sobě, dokud nebyly obě řádně zmáchané, ale přesto se tomu bláznivě smály. Taky delfíni se smáli, vypadalo to, že se baví stejně dobře.

„No myslím, že teď je vše očištěno důkladně,“ usoudila Julie, „Tak se zkusíme trochu zklidnit...“

Poklekla před svým improvizovaným oltářem. Pohlédla k nebi, vztáhla ruce a promluvila:

„Ve jménu Boha Pána a Vládce!

Odvažuji se před Tebe předstoupit, Pane, ač nevím, zda se nacházím plně ve Tvé milosti. Ale znám Tě natolik, abych věděla, že Jsi plný soucitu a milosrdenství a neustále odpouštíš svým služebníkům všechna jejich provinění. Proto Tě prosím, abys byl milostiv také mně a mé sestře a odpustil nám naše viny, jak také my odpouštíme našim viníkům.

Pane, získala jsem Tvojí milostí tuto loď. Přála bych si ji používat vždy jen v souladu s Tvou vznešenou vůlí, k službě Tobě a nikdy k ničemu zlému. Ale jsem slabá a můj rozum nedostatečný; neobejdu se bez Tvé Božské ochrany. Prosím Tě tedy, abys ve Své nekonečné milosti shlížel laskavě na mne i na moji Vlaštovku; ať ji Tvá ruka ochraňuje na všech mořích světa a nedá jí ztroskotat ani zbloudit. Stejně tak prosím, abych já a moje sestra Jana nacházela vždy správnou cestu; je-li ale Tvá vůle jiná, pak se jí poslušně podrobím a půjdu tam, kam mne Ty pošleš, i kdyby to mělo být do samotného pekla. I tam Ti budu oddaně sloužit; prosím jen, abys mi dovolil po všechny dny vzpomínat na Tebe a konat Ti svou službu...“

Jana se dala do breku dojetím, ale Julie si toho nevšímala.

„Označím nyní loď Vlaštovku svým znamením. Přijímám ji do svého vlastnictví a správy; slibuji užívat ji vždy jen v zájmu Dobra. Jestliže nesplním tento slib, pak ať mne stihne trest...“

Julie uchopila dýku a odřízla si těsně u hlavy tenký copánek, který jí do této chvíle visel přes tvář. Ten uvázala okolo stěžně a pevně utáhla, aby se nemohl rozvázat. Potom jej ještě překryla kusem plachtoviny, na ochranu i proti zvědavým očím.

„Myslím, že to je všechno... Ty pláčeš, Janičko?“

Jana se přestala ovládat; slzy jí tekly a ramena se třásla. Julie ji objala a těšila, pak přišla na to, jak ji uklidnit:

„Zazpíváme si ještě? Aspoň trochu... pro naše delfíny!“

Zpívaly - až do chvíle, kdy plachty zapleskaly a vlaječka na vrcholu stěžně se pohnula.

„Vítr se zvedá, poplujeme domů!“ rozhodla Julie, „Mějte se tady hezky, delfínci! A přijďte zas, donesu vám něco na zub!“

Postavila plachtu pod vítr a Vlaštovka se přímo rozlétla ke vzdálenému pobřeží. Jana zatím našla v brašničce nějaké kousky chleba a váhala, zda je má hodit delfínům.

„Kde jsou ty časy, kdy jedli jenom ryby! Teď plují kolem lodí, žebrají a prohledávají odpadky. To víš, civilizace!“

Dívky se vrátily spokojené a šťastné; Gina se vyptávala, jak se jim dařilo na výletě a Julie řekla: „Bylo to nádherné! Mělas jet s námi, maminko!“ a když Gina se smíchem potřásla hlavou, Julie pro sebe dodala: „Myslím, že by ti to prospělo...“

O několik dní později seděla Julie v zámeckém parku na lavičce a četla si nový francouzský román; Jana se někam zaběhla se psíkem, který patřil zahradníkovým dětem. Julka občas zvedla hlavu, ale soustřeďovala se nejvíc na četbu; proto sebou ulekaně trhla, když se za ní ozval neznámý mužský hlas: „Dobré odpoledne, sestro Berengarie!“

Julie sebou škubla; ohlédla se a spatřila mnicha v černé kutně, jenž se dobrácky usmíval a bystře ji pozoroval očima čipernýma jako rtuť.

„Nerozuměla jsem vám, pane!“ pronesla káravým tónem.

„Ale ano, rozumíte mi dokonale, sestro Berengarie. Přišel jsem si pohovořit s dívkou, která se rozhodla sloužit Bohu stejně jako já. Velmi mne těší vaše hrdinské odhodlání, milá sestro...“

„Zřejmě se mýlíte a považujete mne za někoho jiného, než jsem. Jmenuji se Julietta komtesa la Venzini.“

„Snad kdysi. Ale od jisté doby jste řádová sestra Berengaria. Nechává vás pozdravovat matka abatyše uršulinského kláštera v Melku v Rakousku. Vzpomíná na vás často a s láskou...“

„Buď se mýlíte, nebo jste opilý,“ řekla Julie důstojně, „Neznám žádnou řádovou sestru Berengarii a nevím nic o klášteru v Melku ani nikde jinde. Račte se obrátit někam jinam!“

„Ale ale,“ posmutněl mnich, „To od vás není hezké, takhle se zapírat před světem; to by se Bohu jistě nelíbilo, milá dcero! Stačí, abych se zmínil vašemu panu otci o vašich činech a získáte nadosmrti právo velebit slávu Boží v tichu klášterní cely na místě, které vám přidělíme. A pokud se nemůžete rozloučit se sestřičkou Janou, jistě tam rádi vykážeme místo i jí!“

Julie chvíli mlčela a hodnotila jeho slova; pak řekla: „Přesto nevím, o čem mluvíte. Nesložila jsem řádový slib.“

„To je jen formalita, má drahá. Dobrovolně a z vlastní vůle jste oblékla řádový oděv, vyvolila jste si dokonce řádové jméno. Církev svatá má dosti moci, aby vás přinutila vykonávat povinnosti, k nimž jste se zavázala...“

„Pozor!“ usmála se Julie, „Jsem dvorní dámou arminské císařovny a bez jejího souhlasu to nemohu udělat...“

„Císařovna Diana je dobrá křesťanka a jistě neodmítne církvi svaté tento malý dar na důkaz dobré vůle. Krom toho pochybuji, že by prohledávala jeden klášter po druhém, až by vás našla. Milé dítě, máte před sebou jen jednu cestu, ale je to cesta nesmírně krásná: sloužit církvi svaté v klášteře.“

Julie chvíli uvažovala, než ji napadla ta pravá myšlenka; potom pronesla důrazně: „Domnívám se, že bych třeba mohla církvi svaté posloužit i nějak jinak; mimo klášterních zdí...“

Mnich se dobrotivě usmál. „To je moudrá a znamenitá myšlenka, drahá dcero; vidím, že jste bystrá! Dovolíte, abych přisedl? Náš rozhovor bude možná delší...“

Julie kousek odsedla a mnich sedl k ní. „Nejdřív je však nutné projednat onen nepěkný kousek, který jste provedla v onom klášteře v Melku. Máte nějaký nápad, jak byste se v tomto směru mohla usmířit s církví svatou?“

„To nemám; říkám na rovinu, že se Jany nevzdám a nevrátím ji! Rozhodně ne tam, kde ji bili, mučili hladem a zimou a různě týrali. Měl byste si zjistit, kdo je matka abatyše a jak mučí své svěřenkyně...“

„Utrpení je milé Bohu, dcero...“

„Ale ne, když z toho sestry dostávají zápal plic a kvůli podvýživě hynou! Víte o tom, že jich tam několik zemřelo?“

„Dostaly se do ráje! Naopak, matka abatyše způsobila, že milý Bůh rozhojnil řady svých andělů; za to by měla být vyznamenána a vyzdvižena za příklad, nikoliv kárána!“

Julie chtěla vybuchnout, ale pak ji něco napadlo: „S tím musím souhlasit, otče. Slyšela jsem, že Svatá stolice rozhodla zřídit křesťanskou misii pro dívky odhodlané sloužit Bohu někde v Kongu či jinde v Africe; snad by bylo vhodné za její zásluhy jmenovat matku abatyši ředitelkou té bohulibé misie. Proč by nemohla své schopnosti věnovat povznesení černého obyvatelstva?“

Páter zamrkal očima a usmál se. „Jste velmi laskavá a míváte dobré nápady. Svatá stolice ještě nepřipadla na podobnou myšlenku, ale myslím, že využiji vašeho návrhu a poctím matku abatyši podobně náročnou prací...“

„Domníváte se, že to přijme s nadšením?“

„O to se už postaráme; kromě jiného proto, že klášter se právě soudí s baronem Gremisem o podvodné vylákání pěti tisíc zlatých a vydání dcery; totiž stalo se zvláštní shodou okolností, že šek, na který banka vyplatila pět tisíc, byl zcela čistý a Gremis obviňuje klášter, že šek padělal. Je to velmi trapná záležitost a bylo by nejlépe, kdyby za celou aféru byl odpovědný jen jeden člověk, nejlépe matka abatyše. Tím, že by odjela, by se věc lehce vyřešila...“

„Také vy jste moudrý muž, otče... směla bych znát vaše jméno?“

„Jsem otec Antonín, dcero - vám mám říkat Julie nebo...“

„Ovšem, Julie!“

„Dobrá, milá dcero. Nyní k tomu, jak byste mohla prospět naší ubohé církvi svaté. Jistě chápete, že i vaše skrovné síly by byly vhodné pro zvýšení cti a slávy Boží...“

„Jistě, chápu. Co tak asi byste ode mne chtěli?“

„Budu vám napřed něco povídat. Nemusíte mi na vše přikyvovat, stačí, když se ozvete, nebude-li vám všechno jasné. Především vám chci říct, že víme mnoho a kdybychom chtěli, můžeme vědět i více; proto není důvodu, abyste mi vyvracela, co už mám ověřeno.

Tedy, Tomáš Baarfelt, váš otec a v nejnovější době spojenec, je komthurem templářského řádu, který se přejmenoval na řád Blesků, aby nás zmátl. Velmistr řádu don Francisco di Arroyo je starý a brzo zemře; to není předpoklad, ale objektivní fakt, lékařsky potvrzený. Kdyby jej nedrželi při životě řádoví lékaři, když nebudeme říkat čarodějové, už není mezi živými. V současné době se bojuje o jeho místo a Baarfelt je nejvážnějším kandidátem.

Za stávajících okolností se rozhodl jezuitský řád, který mám tu čest reprezentovat, zaujmout k věci stanovisko. V řádu existují dva proudy: jeden je pro to, aby byl templářský řád zničen bez ponechání dědiců; což ovšem není nejlepší řešení, neboť o totéž usilujeme už sedm set let s výsledkem nevalným. Další proud předpokládá, že za vlády Tomáše Baarfelta se stanou v řádu jisté změny, které by vytvořily předpoklad k jeho usmíření s oficiální církví a začlenění do církve.

Jak jistě víte, v současné době je víra v Boha na celém světě v úpadku; církev je utiskována a potírána, jak státy, tak všemožnými organizacemi, které se staví proti nám. Za těch okolností ovšem nesmíme zůstat nečinní a ještě se mezi sebou hádat nebo dokonce vést války. Musíme se spojit; naše skupina je odhodlána spojit se i s Baarfeltem, bude-li on chtít.

Baarfelt má pro naši myšlenku velké pochopení; ostatně míval pochopení vždy, zvláště pro italskou větev řádu. Spolupráce s templáři pro nás nikdy nebyla nevýhodná, zato válka s vámi nám nepřinesla žádný prospěch.“

Julie pokrčila rameny. „Přesto se naše řády střetávají! Naposled tomu tak bylo v případu arminského císařství, kdy jeden z vašich lidí dosáhl toho, že se císař osobně rozhněval na celý řád jezuitů a rozhodl se, že je do Arminu nepustí!“

„Ano,“ otec Antonín se zasmušil, „To byla akce našeho druhého křídla, které je proti všemu. Z případu byly vyvozeny důsledky a viníci ztrestáni. Nepřátelská strana byla tou událostí velmi postižena a bude si to dlouho pamatovat, neboť se tím posílila myšlenka spolupráce.

Tato spolupráce již byla na některých místech realizována: jistě jste slyšela o Jerzy Lasękovi, vašem bratru a polském synu Tomáše Baarfelta. Ten s námi ochotně spolupracuje na přípravě a podpoře nového polského povstání, které by jej mělo vynést na trůn a nám dát možnost jmenovat nového arcibiskupa této diecéze, samozřejmě z našich řad. Ta úmluva je podepřena smlouvou...“

„To bych ráda věděla, co s ní teď uděláte!“ ptala se Julie s hořkým úsměvem, „K čemu vám bude, když je Jerzy mrtev?“

Otec Antonín se zarazil uprostřed slova a udiveně na ni zíral. Tentokrát to nebyl hraný údiv. „Jerzy Lasęka mrtev? Jak je to možné?“

„Nevěděli jste to? Je mrtev skoro dva měsíce; vaše zpravodajská služba vám to tentokrát neoznámila?“

„Ne,“ hlas otce Antonína ztratil svoji suverenitu, „Skutečně se nemýlíte? Máte nějaké důkazy?“

„Já ne, ale otec je má. Mluvil s lidmi, kteří jej doprovázeli při jeho povstání.“

„Povstání vypuklo? Slyšel jsem, že Lasęka dal příkaz svým lidem přejít do ilegality a skrýt se; také naši agenti se ukryli, jak měli nařízeno. Proto nám nedali zprávy a my se doposud domníváme, že jen na čas přerušili práci!“

Julie stručně vyprávěla, co ví o Jerzyho smrti; otec Antonín poslouchal mlčky a teprve když domluvila, vyptával se na nějaké podrobnosti; konečně řekl: „To je ovšem těžká rána naší straně; nepřátelé nad námi získají převahu, jakmile se o tom dozvědí! Hloupý kluk; jak to mohl udělat? A co vůbec dělal Baarfelt, copak nechal svého syna zabít a ani nehnul prstem?“

„Baarfelt se pomstil jeho vrahům. Dal zabít šest nejhorších nepřátel, kteří to zavinili!“

„To nám není k ničemu. Naše plány, peníze, které jsme do té akce vrazili, všechno teď půjde k čertu! To je hrozné!“

„Jistě ho nepotěšilo, že ho zabili. Schválně to neudělal!“

„Padl ten blázen alespoň s takovou slávou, abychom ho mohli dát za příklad druhým?“

„To bych řekla! Poláci ho dokonce považují za svatého!“

„Vážně? To se nám velice hodí! Poslouchej mne dobře, milá dcero: chceš udělat něco užitečného pro svatou církev?“

„Už jsem snad řekla, že jo!“

„Tak dobře. Jsi chytrá; sepiš vše, co o Jerzy Lasękovi víš a co se o něm povídá; samozřejmě jen ty věci, které jsou mu ke cti! Když tě něco napadne z vlastní hlavy, co by mohlo posloužit, nestyď se a klidně to přidej. Nemusí to být ani tak pravda, jako to musí hezky vypadat. Potom to předáš svému zpovědníkovi, ví už, komu to doručit. My to případně opravíme, necháme rozmnožit a pošleme našim kazatelům do Polska; ať taky oni udělají něco pro slávu nešťastného mučedníka...“

„Dobrá, otče, jak si přejete. Ale... nebude mne někdo kárat za takové... téměř rouhání?“

„Ale jdi, děvče! Většina legend o světcích vznikla podobným způsobem. Domníval jsem se, že dívce jako ty není zapotřebí objasňovat, jakým způsobem má pomáhat svaté církvi...“

„Bez starosti, já si s tím poradím!“ usmála se Julka, „Jestli v tom budou nějaké chyby, tak se snad postaráte.“

„Jistě. Nicméně nemám žádnou radost z toho, že ten nešťastný hoch padl; živý by nám posloužil daleko lépe. Učinili jsme pro něho hodně a teď je to k ničemu; obávám se, že nám to bude kladeno za vinu.“

„Co to znamená? Africká misie?“

„Pokud nás nezachráníš ty a tvůj otec, může dojít i k tomu. Záleží na tom, co proti nám učiní nepřátelé, totiž... naši soupeři v řádu. Rozhodně nám budou omezeny finanční prostředky - to je moc nepříjemné, snad sama víš, jak důležité jsou peníze. Předložím zprávu svým nadřízeným; ujišťuji tě, že ti budou velmi vděčni za to, že jsi nám tu zprávu předala dřív, než se ji dozvědí ti druzí. My umíme být vděční!“

„Nikdy jsem o tom nepochybovala, otče.“

Otec Antonín varovně zakašlal. „Podívej se, milá dcero; mezi námi by měla nastoupit větší důvěra, než jakou právě projevuješ. Oba jsme dělníci na vinici Páně a v potu tváře dobýváme chléb svůj vezdejší. Tobě je jistě jasné, že svými činy nechceme pomoci tobě nebo Baarfeltovi, ale sami sobě; a taky ty nám jistě nebudeš pomáhat z čisté lásky k bližnímu. Proto nebuď nesmělá a když se ti zdá, že naše chování je ničemné, klidně to řekni.“

„Budu se snažit být upřímná, otče. Není to tak těžké.“

„Výborně. Ostatně, nevadí ti, že ti tykám?“

„Naopak, jsem tomu ráda. Snad víte, že v řádu si tykáme všichni - mezi rozumně myslícími lidmi to snad jinak ani být nemůže.“

„V tom případě je správné, abys tykala také ty mně!“

„Ráda. Ale dovolím si položit ti otázku: hovoříme o své službě Bohu. Zamýšlíš se někdy nad tím, jak ji Bůh ocení?“

„Je to má každodenní povinnost!“

„V Bibli je určitá zmínka o soudu a o těch, kteří se budou pak odvolávat, že prorokovali a konali zázraky v Pánově jménu; ale On jim řekne: Odejděte ode mne, činitelé nepravosti, nikdy jsem vás neznal. Ta myšlenka mne občas trochu... děsí. Tebe ne?“

„Vše, co se děje v našem řádu, je k větší cti a slávě Boží. Jaké potom pochybnosti?“

„V našem řádu je to taky tak, ale já neposuzuji činnosti řádů, ale jednotlivých služebníků: mne a tebe. Co se týče mne, nemám pochybnosti o příkazech nadřízených; ale nebývám si jistá, zda jsem vždycky udělala všechno, co jsem mohla.“

Otec Antonín zaváhal. „O Templářích existují rozporná mínění. Někdo tvrdí, že jste čarodějníci, bezbožní bludaři a uctívači ďábla. Jiní zas prohlašují, že jste větší fanatici než my.“

„Každý z našich duchovních učitelů vždycky říká: Nestarej se o to, co dělají ostatní; přemýšlej nad sebou, co děláš ty! Takže já nevím, jací jsou Templáři. Já, Julie Baarfeltová, jsem nehodná služebnice Boží, plná pochybností a obav. Jestli jsem fanatik, je mi to jedno. Jestli jsem neschopná služebnice, to mi jedno není. Hledám cestu, jak sloužit co nejdokonaleji!“

„Nevím, jak ti na tohle odpovědět.“

„Škoda. Kdybys mi odpověděl, byla bych ti vděčná.“

„Přesněji řečeno: nemohu ti dát odpověď, aniž bych se dotkl tvé víry. Rozhněvala by ses a pohádali bychom se.“

„Protože moji víru považuješ za kacířskou?“

„V některých aspektech. Zajisté v jiných se shodneme...“

Julie si povzdechla. „Snad bude líp se vrátit k našim společným zájmům. Jaké máš pro mne další příkazy?“

„Mám, samozřejmě. A týkají se Tomáše Baarfelta, tvého otce. Jaké s ním máš spojení?“

„Jenom pomocí pošty.“

„Nemůžeš s ním mluvit pomocí elektrické vysílací stanice?“

„Ne. Nedal mi ji, nemá jich zatím tolik.“

„To je nepříjemné. Potřeboval bych, abys mu vyřídila některé věci, které bychom mu rádi sdělili.“

„Můžu mu napsat hned zítra... nebo i dnes.“

„Ne. Baarfeltovu poštu, rovněž také Ritherovu, prohlíží jednak naši agenti a pak tajné služby všech států, přes které prochází. Dokonce provádějí zkoušky různých způsobů tajného písma, takže nemá cenu, abys mu psala tajně. To jsi přece věděla, ne?“

„To jsem skutečně nevěděla. Upozornil mne, abych v dopisech nebyla přespříliš otevřená, ale tohle mi neřekl.“

„Baarfelt poště moc nevěří; z jeho dopisů se málokdy dozvíme něco důležitého. Kromě toho existují vaše tajné inkousty, které mohou při neopatrné manipulaci zmizet. To ostatně víš, jako tvůj dopis matce abatyši a ten šek. Nežádám, abys mi ten inkoust ukázala, vím, že to nesmíš udělat. Konečně, taky jsme ho už zkusili vyrobit a šlo nám to docela dobře.“

„Tak jo; nebudu nic důležitého psát.“

„Správně. Posílej hlavně pohlednice Dianě, to ji potěší. Můžeš jí psát o svých láskách a takové věci. Církev svatá se ráda dozví o hříších, za něž by mohla udělit rozhřešení.“

„Doposud jsem se nedopustila žádného podobného hříchu.“

„Děláš chybu, děvče. Doufám, že Baarfelt nic nenamítá proti tomu, abys drobným způsobem porušovala přikázání Boží; jeho hříchy jsou nám stejně velice dobře známy!“

„Ale otče Antoníne! Zarděla bych se, kdybych toho byla schopna! Ty mne svádíš ke hříchu, to není pěkné!“

„Chci ti jen ukázat, co všechno je církev svatá ochotna tolerovat a odpustit své věrné dceři.“

„Tak schválně: podle našich zákonů se Baarfelt nedopustil žádné chyby ani hříchu svými styky se ženami; pouze je ženat víckrát, kromě jiného s mou matkou. Zákony Ostrova považují za normální mnohoženství, ale neznají žádnou formu rozvodu.“

Otec Antonín se usmál, ale hbitě při tom přemýšlel: „O něčem takovém už jsem slyšel, jen nechápu, jak to funguje v praxi. Když dojde ke sporu o nějakou ženu, jak se to řeší?“

„Soubojem; ale rozhodující slovo má stejně ona, může si pak vybrat třeba toho poraženého.“

„Proč se tedy souboj koná?“

„Pro osobní uspokojení účastníků. Ale mne víc zajímá, když dvě dívky touží po jednom klukovi, v tom případě totiž bojují taky.“

„Ty by ses toho odvážila?“

„Pravidelně cvičím s nunčaky a občas i s kordem.“

„Hm... jak se řeší otázky dědictví? A vůbec majetku; když si nějaký muž vezme ženu a později si ji vezme druhý, komu patří to, co je jejím podílem na majetku?“

„Samozřejmě jí a jejím dětem. Muž má povinnost se starat o svou ženu a děti; žena nemá povinnost živit muže, ale může to udělat, pokud to považuje za správné.“

„Co když někdo neudělá to, co má?“

„Nevím; asi ho necháme sežrat tygrům.“

„To nezní příliš humánně.“

„Já jsem neřekla, že to s humanitou zbytečně přeháníme.“

Otec Antonín se pousmál, tentokrát upřímně. „Myslím, že takový systém může docela dobře fungovat. Je pravda, že u vás jsou ještě kasty? A když, tak do které patříš ty?“

„Do kněžské a šlechtické.“

„Můžeš patřit do dvou kast zároveň?“

„To je výsada pro členy řádu.“

„Má to nějaké praktické důsledky?“

„Ano, musím zachovávat pravidla obou kast zároveň.“

„Hm... myslíš, že to jde?“

„Nejde.“

„Tak jak tedy...?“

„To je taky výsada pro členy řádu.“

„Už chápu! To myslíš tak, že některé beztrestně vypouštíš?“

„Chyba. Vypouštím, ale ne beztrestně. Tam nahoře je jim úplně jedno, co si my tady na zemi vymyslíme; budou nás soudit podle našich činů, ne podle místních předpisů. Takže to, co dělám ze své vůle, není nikdy beztrestné.“

„Divím se, že to za takových okolností vůbec děláš!“

„V tom je právě ta výsada.“

Otec Antonín byl dokonale zmaten. „No hlavně, že se v tom nějak vyznáš. My máme svévolné jednání velmi přísně zakázáno; kdybych s tebou jednal bez souhlasu nadřízených a někdo na to přišel, zle by se mi vedlo. Pro jistotu tě musím varovat: pokud díky nešťastnému konci tvého bratra Jerzyho padneme, nesmíš se pouštět do žádné samostatné akce, jinak se může církev obrátit proti tobě a případně tě ztrestat!“

„No, to budu muset risknout. Radši povídej, co chceš vzkázat Baarfeltovi, až se s ním uvidím.“

„Týká se to vašeho arminského císařství. Když jsi první dvorní dámou císařovny, jistě víš, jak se dívá na náš řád.“

„Dost nelibě. Díky jistému páteru Františkovi.“

„My to chápeme. Chybou bylo, že díky vylíčení jejího prvního zpovědníka pátera Ignáce jsme podcenili povahu a způsoby Jejího Veličenstva. Byla to chyba a my za ni zaplatili tím, že jsme poslali příliš tvrdého a neústupného muže. Teď bychom byli ochotni vyslat člověka podstatně benevolentnějšího.“

„Možná. Ovšem císařovna asi nebude mít zájem o žádného takového člověka. Zřejmě ani ty si neuvědomuješ zásadní věc: nejde o to, zda je přísný či shovívavý ke hříchům ostatních. Nám je to jedno, my se žádných hříchů nedopouštíme. Jen naše zásady jsou jiné!“

„Císařovna hodlá vážně požadovat, aby ostatní dodržovali její nápady? Třeba ten systém rodinného práva, který jsi mi právě vyložila?“

„Ona to očekává nejen od obyvatelstva, také od kněžstva. Bude považovat za přirozené, když se takový kněz ožení, bude mít děti a bude se o ně řádně starat. Naproti tomu bude považovat za nesprávný jakýkoliv jiný stav.“

„Ona považuje za přečin dodržovat celibát?“

„To ne, pokud jej dodržuješ. Ale nesouhlasí s tím, aby kněz měl hospodyni, se kterou by v soukromí žil, ale před veřejností to popíral. Jistě víš, že jsou kněží, kteří udržují poměr s nějakou ženou a církev předstírá, že to nevidí...“

„Co si pomyslí v případě, že si takový hříšný sluha Pána zajede tajně někam do města, do nevěstince?“

„U nás neexistují prostitutky. Jakmile s nějakou ženou ulehne, aby se s ní spojil, je to jeho manželka.“

„Prostitutka má být považována za manželku slušného člověka?“

„Může být považován za slušného muž, který spí s nevěstkou? Když se nestydí dotknout jejího těla, nesmí se stydět ani před lidmi, když se k němu přihlásí jako manželka.“

„Tím ale strašně poskvrní svoji kastu, ne?“

„Myslím, že o ni dokonce přijde. Dobře mu tak.“

„Jsi dost nesmiřitelná k chybám svých bližních!“

„Já? Copak já někoho přesvědčuju, aby se dopouštěl přestupků? Nejen že nikomu neradím dělat takové věci, já ho ani nesoudím; jen se pokouším odhadnout, jak ho bude soudit Bůh.“

„Ve tvém pojetí Bůh trestá každou, i nejdrobnější chybu?“

„Ano.“

„Uvědomuješ si, že stejně přísně potrestá i tvoje chyby?“

„Ano!“

„A to jsi při tom všem tak klidná?“

„Už jsem ti to přece řekla: stále se zmítám v pochybnostech!“

„Proč se za těchto okolností nesvěříš někomu, kdo se netrápí pochybnostmi? Třeba nějakému řádně vysvěcenému knězi, který zná dokonale vůli Boží a mohl by tě poučit, jak si počínat?“

Julie dvakrát polkla. „V tom je ta potíž, otče Antoníne. Takový člověk se netrápí pochybnostmi proto, že je bez chyb, nebo pouze proto, že je tak hloupý?“

„Hloupý? Kněz, sluha Boží?“

„Člověk, který nevidí rozpory mezi tím co říká a co dělá. Znám u nás v řádu pár lidí, kterých si skutečně hluboce vážím. Konají svou službu, jak nejlíp dovedou a stále se snaží zlepšit. Každý z nich váhá, hledá a prosí Boha, aby mu byl milostiv. Taky znám pár lidí, kteří žádnými pochybami netrpí. Většinou jsou tak neskonale hloupí, že si chyb ani nejsou vědomi.“

Otec Antonín dvakrát povzdychl. „Vyjednávat s vámi je obtížná práce. Uvažoval někdy někdo od dvora, jak v budoucnosti zajistí služby Boží pro celé svoje obyvatelstvo?“

„Myslím, že otec dostal tu záležitost na starost.“

„Obávám se, že Baarfelt stejně jako všichni vysocí důstojníci řádu si neuvědomuje jednu velmi důležitou věc: nelze existovat bez drobného kněžstva. Svět nelze řídit s pomocí dvanácti komthurů a sto čtyřiceti čtyř rytířů řádu. To je příliš málo lidí; obyčejný lid potřebuje také faráře, který by se staral o jejich běžné denní problémy, který by jim křtil děti, oddával je a pohřbíval, zpovídal a podával Tělo Páně. A když bude třeba, také jim poradil v drobných starostech. V tom jim přece nemůže pomoci ani komthur, ani rytíř řádu! Právě na tato skromná místa bychom chtěli nabídnout naše lidi. Jsme vedeni snahou vám pomoci; a taky nějak uživit svoje členy, samozřejmě. Žádáme, aby Baarfelt dal souhlas ke vpuštění řádu do země s podmínkou, že budeme věrně sloužit císaři a také Baarfeltovi, jako Velmistrovi řádu Blesků. Budeme a chceme mu sloužit, aspoň ta větev, za kterou mluvím. To slibuji a budu za tím stát i životem. Tak mu to řekni!“

„Dobře,“ řekla nejistě Julka, „Ovšem... jezuité jsou známi tím, že se jim nedá věřit. Jak mám přesvědčit otce, aby tobě věřil?“

Otec Antonín si skousl rty: „Ať se zeptá, co všechno jsme učinili pro Lasęku! Chtěli jsme získat Polsko, to ano; ale s ním na trůně nebo na arcibiskupském stolci, sám si mohl vybrat! Jerzy padl a my jsme skončili spekulaci se ztrátou. Nyní hrajeme ještě odvážnější hru; ať si Baarfelt a císař postaví své trůny na našich kostelích, je to nejpevnější možný základ!“

„Otec tomu možná uvěří, zná vaši moc a sílu. Ale císař Charry? Tomu nevěř, otče Antoníne! Ten zná jenom jediný pevný základ: vlastní meč! Jeho vláda stojí na síle a důvěře šelem; Charry taky nevěří nikomu kromě svých šelem. Budeme s nimi muset počítat i my. I ty. I tvoji nadřízení!“

„Povídej mi o šelmách. Jací jsou?“

„Nevyzpytatelní. Já je mám ráda a oni mají rádi mne. Jenže vědí předem, jaký člověk je, poznají to a nemají ho rádi. Třeba nemají v lásce jednoho muže, který mně je sympatický a je mým přítelem: Jana Dunbara. Vlastně nemůžu říct, že by ho neměli rádi. Oni říkají, že má zlý osud, který ho zahubí. Řekli, že je zlý a mstí se svým nepřátelům; a on se jim skutečně mstí! Říkají, že ho to zničí. Posuzují to jako nějakou podivnou hru, protože pro ně je všechno hrou. Řekli mu, že zemře při naplnění své pomsty; teď čekají, jak se jejich proroctví vyplní.“

Julie zaváhala a odmlčela se. Zatajila jednu větu, kterou jí řekl Ao Harrap: že je to ona, kdo má možnost Jana zachránit. Snad jediná na světě má možnost ovlivnit jeho osud. Jenže mohla věřit tomu, co si vyfantazíroval nějaký jaguár?

„Otce Františka prý nenáviděli!“ nadhodil otec Antonín.

„Sám si za to mohl. Zato na otce Ignáce vzpomínají s láskou... a určitou blahosklonností. Chápeš, jak to myslím?“

„Myslíš, že jsou nadané... věšteckým duchem?“

„Nemyslím. Cítí povahu člověka z jeho tělesného pachu. Jistě, my nepáchneme jako kozel, ale oni mají daleko lepší čich, mnohem víc jim slouží ke vnímání světa. Jeden z nich, jaguár Ao Harrap, by nikdy nedovolil dotknout se ho člověku, který mu nevoní. Pár lidí dokonce šelmy nenávidí natolik, že by je zabily na potkání. Kromě toho hodně vědí; někdy víc, než jsou ochotné říct. Oni vědí, co se stane; ne že by to uhádli z nějakých věšteb, zkrátka odhadují osudy lidí podle jejich činů.“

„Takže žádné kouzlo, jenom prostý rozum?“

„Ano, rozum. Žádná kouzla neexistují. Otec na žádné čáry nevěří, přestože mu říkají čaroděj. Všechna kouzla jsou jenom fyzika, chemie, metafyzika a alchymie; vědy, které lze poznat. Fyziku a chemii už znají i lidé, z metafyziky a alchymie známe my málo a ani to neumíme využít. Otec to umí líp než jiní, i tak se ještě nepropracoval ke kořenům věcí. Ale nesetkal se doposud s ničím, co by nedokázal vysvětlit vědeckými prostředky.“

„Tak. Co mi ještě můžeš říct o šelmách?“

„Jsou jiní. Zdá se, že obsáhli zkušeností nekonečný čas vývoje. Jako bychom my lidé pamatovali dobu starého Egypta a Bible, jako by to bylo včera. Jsou velmi moudří, velmi chápaví a velmi laskaví; podle svého způsobu. Poznala jsem je krátce, ale chápu Charryho a Dianu, že jim věří víc než lidem. A kromě toho: také můj otec jim počíná věřit víc než lidem.“

„Baarfelt a šelmy? To je zvláštní!“

„Denis s nimi žije, jeho syn. Denis je vůbec podivné dítě; a od chvíle, co se přátelí se šelmami, ještě divnější. Až odejde do Arminu a bude pořád s nimi, změní se ještě víc. Možná bude jako oni: duší šelma, tělem člověk. Nevím, jak bych ti to vysvětlila; snad by bylo nejlíp, kdybys šel k nim a hovořil s nimi sám. Poznal bys je - a oni by tě třeba přijali.“

„Zkusím to... bude-li ovšem souhlasit Baarfelt.“

„Podle toho, co mi o něm vyprávěli, i on se změnil. Chystá se opustit tento svět a jít do Arminu. Změnil svoje způsoby, učí se způsobům šelem. To je vidět i z jeho sňatku. Dřív nebyl v lásce nijak stálý, namlouval si urozené dány a rozcházel se s nimi, jak sám chtěl. Až na to, že některým zbyla památka, jako například já. Nyní se zamiloval do selského děvčete, jistě velmi krásného a... laskavého, ale bez vzdělání a bez... schopnosti intrikovat. To je dost zvláštní, nemyslíš?“

„Chceš tím říct, že ta holka je hloupá husička?“

„Ne, hloupá není. Jen jí chybí talent směšovat věci dohromady a vytvářet z nich patřičné uzávěry. Nikdy by nedokázala sebrat matce abatyši z kláštera sestřičku a ještě ji rozhádat s hlupákem jako je Gremis. Zkrátka, není na to stavěná.“

„To jen potvrzuje můj názor. Taková žena by mu při způsobu života, jaký vede v Evropě, nebyla k ničemu; ale tam v divočině, bude tou nejlepší. Ani ty bys možná nevydržela útrapy, kterým jsou vystaveni lidé tam na jihu.“

„Zkusím to risknout - jen co se tam pojede!“

„Dobrá, jak chceš. Zatím jde o tu věc s naším řádem; oznámíš Baarfeltovi, co jsem ti řekl?“

„Ano, samozřejmě.“

„A jsi ochotna se přimluvit u císařovny, aby vzala na milost náš řád; tu část, která s námi chce spolupracovat?“

„Vysvětlím jí, o čem jsme jednali. Má pochopení pro takové věci a je chytrá. Ať rozhodne, jak umí. V každém případě jí oznámím, že rozhovor s tebou se mi zdál užitečný.“

„To mi stačí. A nyní, aby byl ještě užitečnější, bychom si mohli promluvit o penězích.“

„O penězích mluvím ráda, ale upozorňuji, že nedám víc jak tisíc zecchinů. Nemám na rozhazování.“

„Ale já nechci nic od tebe! Naopak, chci ti dát malý příspěvek na odstraňování obtíží z tvé životní dráhy. Radím ti, abys brala rychle, protože nevím, jak dlouho budeme mít ještě možnost něco dávat našim příznivcům. Brzy nám asi skočí na peníze a nebudeme už mít nic, než co si sami vyžebráme. Proto ti chci dát odměnu hned a ty sama uvaž, zda za to pro nás něco uděláš, nebo ne.“

„To zní rozumně. Souhlasím. O kolik se jedná?“

„Dvě stě tisíc zecchinů pro tebe a sto pro tvoji sestru.“

„Celkem tři sta tisíc? To je dost peněz za takovou maličkost!“

„Mohou to být na dlouho poslední peníze, které od nás můžeš dostat. A třeba budeme něco chtít i později...“

„Chápu. Děkuji ti.“

Páter Antonín napsal Julii dvě poukázky na Banku Svatého Ducha ve Vatikánu; pak se s ní rozloučil a na závěr řekl: „Radil bych ti, aby sis peníze vyzvedla pokud možno rychle. Až se to dozvědí, možná nám zablokují konto...“

Julie poděkovala a zakrátko se černá postava pátera Antonína ztratila v zámeckém parku. Julka pohodila hlavou a šla domů. Janu našla u voliéry ve skleníku, kde krmila papoušky.

„Vydržíš jízdu na koni do Říma a zpátky? Do Říma rychle, nazpět už pomaleji. Pojedeme si pro peníze.“

„Peníze? Kde jsi vzala peníze?“

„Udělala jsem jednu drobnou ničemnost. Prodala jsem mrtvolu našeho bratra za tři sta tisíc. Jediné, co mne omlouvá, je, že by s tím určitě souhlasil. Tak jedeš nebo ne?“

„Když je to tak - pojedu!“

„Fajn,“ řekla Julka a šla se převléci do jezdeckých kalhot.

Zpráva o zdravotním stavu Velmistra Řádu Blesků

dona Francisca di Arroyo - ze dne 2. prosince

Dne 2. prosince t.r. ráčil Jeho Svatost Velmistr opět ulehnout na lože po kratším zlepšení zdravotního stavu, které nastalo v závěru měsíce listopadu. K loži Jeho Svatosti bylo povoláno lékařské konsilium za předsednictví Nejvyššího čaroděje řádu dona Luigi Pietrangelliho, které důkladně vyšetřilo zdravotní stav Jeho Svatosti. Po poradě s lékaři rozhodl Jeho Svatost Velmistr povolat k sobě notáře řádu dona Horatia Almettu, jemuž nadiktoval svoji poslední vůli. Svědky posledního pořízení byli komthur valencijský don Diego Mendoza di Castro a komthur lisabonský don Nicolao Barrancho, kteří její pravost dotvrdili vlastnoručními podpisy. Poté vykonal Jeho Svatost Velmistr za přítomnosti zmíněných tří hodnostářů řádu svatou zpověď a přijal Tělo a Krev Páně z rukou dona Diega, komthura valencijského.

Poté odebraly se Jejich Svatosti do katedrály, kde byly konány prosebné mše za uzdravení Jeho Svatosti Velmistra, kde setrvali komthurové i shromáždění rytíři do pozdních nočních hodin. U lůžka nemocného setrvali lékaři v čele s Nejvyšším čarodějem donem Luigi Pietrangellim; zbožný velmistr po podání utišujících léků usnul a spal s přestávkami až do půlnoci.

O jedné hodině s půlnoci oznámil don Luigi do katedrály, že Jeho Svatost Velmistr upadl do agónie, načež se dostavili oba komthurové a sekretář řádu don Horatio. V 1.23 hod dne 3. prosince poté Jeho Svatost Velmistr skonal, zaopatřen svátostmi umírajících. Jeho Svatost komthur valencijský don Diego Mendoza di Castro nařídil sloužit mše za spásu jeho svaté duše.

Současně byly zahájeny přípravy ke kanonizaci zesnulého; bylo konstatováno, že není překážek, aby duše Jeho Svatosti dona Francisca di Arroyo vystoupila na nebesa a poskytla tak našemu řádu svoji vznešenou ochranu.

O deváté hodině ranní sešli se všichni přítomní hodnostáři, kteří se usnesli svolat veškeré pány komthury a důstojníky řádu k volbě nového velmistra na den 20. prosince t.r.

K volbě jsou obesláni tito pánové:

Komthur Valencijský - don Diego Mendoza di Castro

Komthur Lisabonský - don Nicolao Barrancho

Komthur Londýnský - sir Guy Richard lord Bradley

Komthur Skandinávský - jarl Thor Knassen

Komthur Florentský - baron Gierolammo Voglari

Komthur Káhirský - don Llago di Rienzi

Komthur Olomoucký - kníže Thomas Baarfelt

Komthur Severoevropský - hrabě Charry de Guyrlayowe

Komthur Hongkongský - markýz Ludvík d'Enghiem

Komthur Wittenberský - Herr Jan Dunbar

Komthur Pařížský - don Mario di Carialti

Ježto místo komthura Washingtonského se uprázdnilo smrtí sira Johna A. Danggera a není tudíž plný stav volitelů, bylo rozhodnuto jmenovat novým komthurem dona Horatia Almettu, sekretáře řádu, jenž současně přijal svěcení.

Dále jsou přizváni důstojníci řádu:

Velkokomthur Africký - sieur Wolmarr von Ahlbeck

Polní zbrojmistr - don Adalbert de Lorre

Nejvyšší almužník - don Dino Raoul de Montaignac

Nejvyšší čaroděj - don Luigi Pietrangelli

Tito pánové se dostaví urychleně do Granady, kde bude dne 20.prosince zahájeno zasedání rady.

Až do zvolení nového velmistra převzal správu řádu do svých rukou Jeho Svatost komthur Diego Mendoza di Castro.

Tuto zprávu jsme se dozvěděli pomocí vysílačky 3.prosince; to už všude ležel sníh a my jsme z toho neměli žádnou radost, neboť sníh velmi nepříjemně ulpívá mezi prsty tlapek, když se v něm delší dobu šlape; kromě toho studí a my milujeme spíš teplo než zimu. Samozřejmě Denis měl ze sněhu radost, nazul lyže a zapřáhl naše psy, za kterými se vozil; učil jezdit na lyžích Reného, který samozřejmě neuměl nic. Také kluci bruslili na kovových nožích, ať už na řece nebo našem koupališti. To totiž zamrzlo a tím pádem zamrzla taky elektrárna; s tím Tomáš nepočítal, jemu dodávala energii Morava a ta má problémy spíš s letním vysycháním. Svítilo se tedy nějaký čas svíčkami, čemuž jsme už téměř odvykli; potom Tomáš s Poláky postavili větrník, který naši elektrárnu zase oživil.

Když se to Tomáš dozvěděl, nařídil ten večer vzpomenout památky zesnulého Velmistra a pomodlit se za jeho duši. Když se všichni shromáždili k večerní pobožnosti, vyprávěl místo přednášky o tom muži a jeho zásluhách o řád; pak se celou noc zpívaly žalmy. Ale současně poslal Charry příkaz, aby připravili Reginu k plavbě kolem poloviny Evropy.

Dianu sice napadlo, že až se budeme vracet, mohlo by být moře už zamrzlé a bylo by lepší letět balónem, ale návrh neprošel. Prozatím měla ohledně vzduchoplavby znalosti spíš teoretické a neskýtala záruku, že bychom se dostali do Granady a nikoliv do nebe, kam se sice všichni také těšíme, ale ne zrovna teď.

Tomáš navrhl, abychom s sebou vzali všechny, kdo se zatím natolik uzdravili, že cestu snesou. Na pobřeží Španělska a Itálie je spousta vhodných míst, kde se jim bude dařit lépe než tady; kromě toho z Polska sem soustavně pronikají Lukášovi přívrženci, různými cestami. Sám Lukáš vzkazoval, že je se svými podřízenými velmi spokojen, neboť se schovali velice šikovně a sám má co dělat, aby je našel a vyřídil jim, že se mají přemístit.

Velitelem na Hůrce ustanovil Olgierda jako komthura řádu Svatého Jiří. Nikdo jiný nezbýval a Olgierd ochotně slíbil, že se o všechno na statku postará.

René le Mognićre pozoroval přípravy bystře a pozorně; napřed předpokládal, že pojede taky, ale Denis ho vzal stranou a svěřil se mu:

„Jistě tě překvapí, že tě neberu s sebou; ale mám pro tebe úkol. Víš, na tomto zasedání se můj otec stane velmistrem řádu. To znamená, že bude mít možnost vydržovat armádu; ale taky já ji budu potřebovat! Tu moji armádu sestavíš ty!“

„Já?“ René se dost podivil, „Já nejsem voják!“

„Proč myslíš, že nejsi? Jsi chytrý a šikovný a máš spoustu přátel na místech, kde se dají nabrat vojáci. Pochopils?“

„Ne!“ René mluvil upřímně, skutečně nepochopil nic.

„Nemám na mysli dospělé muže. Míním kluky jako ty. Přece máš nějaké kamarády, ne?“

„No to jo! V každý polepšovně je jich plno...“

„Tak vidíš. Viděl jsi, jak funguje řád Svatého Jiří. Tvůj úkol bude obejít je a všem dát na vědomost, že jestli chtějí namísto toho, aby trčeli za mřížema, bojovat za řád a Boha, přijmeme je jako vojáky. Z takový polepšovny se snad dá utýct, když se toho ujme člověk tak šikovnej jako ty! Jeden dobrej maník zvenku a pár silnejch rukou zevnitř, to povolí každá mříž!“

„Maličkost! Otevřu ti, co si vzpomeneš; když budu mít sadu paklíčů... a možná stříkačku!“

„Tady máš moji pistoli; je památeční, po chlapovi, co mě s ní chtěl odbouchnout. Paklíče máš svý, udělal sis je už dávno!“

„Ty kluky mám přivést sem - nebo co?“

„Zatím je nech, kde jsou; jen se s nima domluv, že je přivoláš, až přijde čas. Potom ať přijdou; zatím ať se cvičí v boji, aby zvítězili. Ti, co se vyznamenají v boji, půjdou se mnou do Arminu - na to ti dávám svoje slovo!“

„To je jistě potěší. Ale co mám dělat, aby věřili tomu mýmu poslání? Víš, jsem takovej trochu... no, černej!“

„Řekni jim jenom to, co jim vzkazuju. Řekni, že jsi kapitánem pluku Denise Baarfelta. Kdo se nebojí, ať přijde. Kdo je zbabělej srab a zabedněnej blbec, ať zůstane doma, o takový nestojíme. Neslibuju jim lehkej a pohodlnej život, ale můžu jim slíbit, že se nebudou nudit. Že buď zvítězíme, nebo padneme!“

„To je poctivá hra, komthure Baarfelte. Moje ruka na to!“

„Přijímám, kapitáne le Mognićre. Slibuju ti: přijde čas, že se naše armáda postaví celému světu!“

Podali si ruce; potom si kapitán René le Mognićre sbalil svoje věci a připravil se opustit Hůrku hned po našem odjezdu.

Nemusel čekat dlouho; Regina vyplula 6. prosince.

Julietta la Venzini se v té době zabývala nejdůležitější prací na světě, totiž zvyšováním vlastní inteligence a moci. Pilně se zúčastňovala společenského života a pokusila se také vřadit do společnosti Janu; ta ovšem byla trvale handicapována vzhledem a neznalostí jazyka, naštěstí však nebyla na hlavu padlá a urychleně se učila italsky a pokud možno i francouzsky.

Ale na setkání, k jakému došlo při jejich cestě na nákupy do Neapole, nepotřebovala umět cizí řeči. Na chvíli se vzdálila od Julky, prohlížela výklady a přemýšlela, co jí koupit jako dárek ze svého kapesného. V té chvíli se k ní přitočil cizí chlapík s pichlavýma očima a řekl německy:

„Tak jak se ti líbí svět, telátko?“

Jana sebou škubla; už dlouho nezaslechla němčinu.

„Copak, máš strach? Máš proč! Vězení na zemi a věčné utrpení po smrti v pekle; z toho nemají strach jen čarodějnice! A ty snad ještě nejsi čarodějnice, co?“

„Nevím, co je vám po tom!“ řekla rychle.

„Nic mi po tom není. Způsobila sis to sama, tak si to taky sama odneseš. Ty a tvoje sestřička!“

„Nevím, co ode mne chcete, ale můžu vám říct jen jedno: zmizte!“

„Ale ale, telátko! To ti nějak brzo narostly růžky! Přestala ses bát? To není moudrý; na to bys mohla doplatit!“

Jana se opatrně rozhlédla; o kousek dál spatřila Julii, hádala se právě s nějakým prodavačem, mávala rukama jako větrný mlýn a křičela jako blázen, ale tomu muži to nevadilo, podobný způsob smlouvání byl jeho oblíbenou zábavou.

„Já vím dobře, co jste zač, pane. Tak se koukejte ztratit a vyřiďte těm, co vás poslali, že telátka se už nebojej!“

„Skutečně ne, sestro Eupraxie?“

„Telátka už nemají strach, pane! Telátka už jsou v houfu; taky mají rohy! Chcete vidět, jak se naučily bránit?“ Jana zasunula ruku pod kabát a ukázala mu pouzdro na revolver; muž zaváhal, potřásl hlavou a pak se ztratil.

Ale Julie to vzala velmi vážně.

„Něco se děje, Janičko. Musíme se připravit; určitě se ještě něco zajímavého stane. Opravdu nemáš strach?“

„Hroznej!“

„Tak si říkej to, cos řekla jemu: v houfu se telátka nemají čeho bát...“

Příštího dne vyhledal Julii sluha. „Slečno, je tu nějaký mnich. Tvrdí, že je váš zpovědník, ale není to páter Martin...“

Julie mu šla rychle naproti; sluha pospíchal za ní a brebentil, že se mu ten páter jezuita nějak nezdá, přijel na koni celý urousaný, asi cestoval blátem a deštěm. Julie už věděla, že je to otec Antonín.

„Pochválen buď Ježíš Kristus, otče...“ usmála se a propustila sluhu, „Jsem ráda, že jsi přišel. Tvoje příkazy jsem splnila...“

„Nech toho teď,“ mávl unaveně rukou, „Jedu dva dny na koni, ale... všecko je ztraceno! Nepřátelé vyhráli, my jsme to museli odtroubit. Někteří naši jsou přeloženi. Já sám...“ nedokončil a vytáhl zpod sutany obálku z voskovaného plátna, dost velikou a tlustou: „Tohle předej Baarfeltovi. Co nejdřív, jen jemu a jen v soukromí...“

„Nevím, kdy se s ním setkám...“ namítala Julie.

„20. prosince v Granadě, je tam volba nového velmistra. Starý don Francisco zemřel, teď všechno záleží na tom, zda velmistrem bude Baarfelt nebo di Castro. V tom jsou seznamy všech našich lidí, kteří jsou do věci zasvěceni, s poznámkami, kdo jde s námi a kdo proti nám. Baarfelt to bude umět využít. Jestli zvítězí, zachrání i mne. Jeď za ním - musíš mu pomoci.“

„Jak mu mám pomoci?“

„Předat mu tohle. Upozorňuji tě, že nikdo to nesmí vidět. Je to tajemství, které bych zaplatil životem já i ty!“

„Dobře, předám mu to. Ale jak se dostanu do Granady?“

„Uvažuj trochu! Máš plachetnici, po moři tam můžeš při troše šikovnosti být, vypluješ-li ihned. Radil bych to. Já musím co nejrychleji pryč, zpátky na svoje místo. Kdybychom se teď nějaký čas neviděli, tak se nediv - možná budu přeložen.“

„Horší to doufám nebude!“

„Kdo ví?“ pokrčil rameny, „Ty buď šťastná, děvče; kdybychom se už nikdy nespatřili, přeju ti, aby tvůj život byl tak krásný a šťastný, jak si zasloužíš...“

„Díky. Šťastnou cestu, otče Antoníne!“

„Sbohem, Julie. Dej to Baarfeltovi - a řekni mu, že mu přeji vítězství ve volbách.“

Otočil se a odcházel, ale ve dveřích se ještě obrátil:

„Vyřiď svojí Janě, že její abatyše už je v Africe. Jestli si ji tam ovšem vezme za ženu nějaký černošský král, tak my za to vůbec nemůžem - viď, sestro Berengarie?“

Julie vyprskla smíchy; černý mnich seběhl rychle po schodech a zmizel, jak se objevil. Julie si prohlédla balíček, ale ani jí nenapadlo rozrušit jeho voskovaný obal; usoudila, že pokud otec bude chtít, uspokojí její zvědavost sám. Ostatně, tři sta tisíc zecchinů bylo i pro ni závazkem; schovala obálku do svých věcí a šla navštívit pana otce.

„Přeji vám dobrý den, pane!“ pozdravila, „Přicházím vás požádat o dovolení, abych se směla na nějaký čas vzdálit z vašeho domu. Volá mne moje povinnost dvorní dámy!“

„Ach!“ řekl la Venzini, „Smím se otázat, kam hodlá Vaše Milost zase odjet?“

„Pravděpodobně do Granady; možná o kousek dál. Tam se sejdu s císařovnou a jejím dvorem.“

„Bude tam i kníže Baarfelt?“

„To nevím. Jeho cesty nepodléhají přání císařovny.“

„Jsem ochoten tomu věřit. Prosím, dcero; jeďte si, kamkoliv je vám libo. Upozorňuji vás však, že se máte všude chovat mravně a důstojně, abyste dělala čest svému jménu; a pokud se vám naskytne možnost výhodného sňatku, požádejte prosím onoho pána, aby se o tom dohodl se mnou. Prosím, slečno, můžete jít!“

Slečna šla; společně s Janou sbalily za večer vše potřebné na cestu, Julie se rozloučila s matkou a slíbila jí, že se vrátí co nevidět. Gina řekla, že se za ni bude modlit.

Ráno odešly dívky do přístavu a nasedly na Vlaštovku. Jana byla nervózní a zdálo se jí, že je po cestě sledoval nějaký chlapík s vyčouhlými předními zuby, ale byl to jiný než ten ve městě. Julie zdánlivě brala její upozorňování na lehkou váhu.

„Ve městě se neodváží nás napadnout,“ řekla, když Jana neustávala ve svých námitkách, „Kromě toho máme revolvery a ručnice. Naučila ses přece dokonale střílet, nebo ne?“

To uklidnilo i Janu. Vytáhly kotvu a odrazily od břehu.

Za chvíli chytila trojúhelníková hlavní plachta příznivý vítr a Vlaštovka se rozlétla Neapolským zálivem na volné moře. Julie zpočátku držela loď při břehu, neboť nevěřila zrádným mořským proudům a vírům; u břehu to aspoň znala. Jana seděla na přídi a rozhlížela se.

„Podívej, támhle se slétají rackové! Něco tam mají...“

„Koukni se dalekohledem!“ navrhla Julie.

„Je to černé a veliké... že by moře vyhodilo na břeh delfína? Na rybu je to příliš... ah!“ Jana vyjekla překvapením.

Julie přelezla k ní a vzala jí dalekohled; potom obrátila bez váhání ke břehu. To už Jana věděla jistě, že je to člověk, černě oděný; ležel na břehu mezi kameny a pokřikující rackové létali kolem něho, zřejmě jej dle svého zvyku hodlali oklovat. Julie předala kormidlo Janě, přelezla dopředu a sledovala vodu; když postřehla kameny a mělčinu, spustila plachtu a vyskočila do vody. Měla kalhoty nad kolena a nebyla by se zmáčela, ale uklouzla na hladkých kamenech a hned byla mokrá jako myš. Nedbala na nic, vylezla na břeh a přistoupila k nešťastníkovi.

Ležel zabořen tváří do písku a byl oblečen do černé sutany; na zádech měl krvavou ránu, také na rukou a nohou byl zraněn, zřejmě o kameny. Moře, které jej nějakou dobu hostilo, jej vlivem mořských proudů vyvrhlo na břeh a tam se tělo zachytilo mezi kameny jako potrava hladovým rackům. Julie ho otočila na záda; opět hleděla do tváře otce Antonína, nyní však zkřivené křečí předsmrtné bolesti. V prsou a břiše bylo několik ran, zřejmě od nože. Kapsy byly vyprázdněny, jako by šlo o loupežnou vraždu.

Jana vyskočila rovněž, o trochu šikovněji; teď stála nad mrtvým a zděšeně na něj zírala. „To je on?“ zašeptala.

„Ano.“ řekla pochmurně Julie.

Jana se dodatečně rozvřeštěla, jak jí kázala výchova. Julka ji pleskla dlaní přes obličej. „Mlč, nikdo tu není, kvůli komu bys vyváděla! Radši mi pomoz!“

„Co s ním chceš dělat?“

„Pohřbít.“

Julie přešla po břehu, až našla v kamenitém pobřeží škvíru mezi dvěma balvany, sotva by se člověk vešel. Pokynula Janě, vzala mrtvého pod rameny a táhla ke škvíře. Jana jí víc překážela než pomáhala, bála se mrtvých. Když ale Julie spustila mrtvolu do tohoto improvizovaného hrobu, pomohla jí Jana snést velké kameny, pak menší a společně jimi zaházely poslední příbytek nešťastného jezuity. Rackové nad nimi zlostně křičeli, když jim braly jejich potravu. Moře i pobřeží byly šedivé jako rozlité olovo.

„Proč ho... zabili?“ zeptala se potom Jana.

„Protože byl naším přítelem. Byl příliš dobrý, proto musel zemřít. A měl nás rád; proto musíme tuhle poslední službu...“

Julie vzala sekeru a do kamene vysekla znamení osmihrotého kříže. Pak obě poklekly a pomodlily se za jeho duši.

„Sbohem, otče Antoníne,“ řekla Julie, „Věř mi, že splním, co jsi mi uložil - i kdybych...“ nedopověděla, obrátila se, přeběhla k plachetnici a vylezla na palubu; Jana za ní.

„Teď jsme na řadě my, že?“ zeptala se.

„Moře nás ochrání.“ Julie odstrčila Vlaštovku od břehu, vytáhla plachtu a zamířila na volné moře. Neplakala, ale v očích měla nebezpečný svit.

„A teď vpřed - do Španělska!“ zavelela rázně. Za chvíli se již trojhranná plachta bělala daleko na moři.

Všichni lidé se na Španělsko nesmírně těšili, zvláště Diana a Denis. Protože plavba byla rychlá a měli několik dní času, rozhodli se zastavit v Cádizu a přejet vnitrozemím napříč, zatím co Regina obepluje Gibraltarem a zakotví v Malaze. Rezident řádu v Cádizu don José, jinak počestný obchodník s vínem, byl tímto nápadem nadšen a ochotně se uvolil nás doprovázet. Sehnal koně a přesvědčil místní lidi, že je my šelmy skutečně nesníme k obědu - dokonce nejíme ani zatoulané děti. Měl dvanáctiletého syna Pepého, který okamžitě navázal přátelství s Denisem a během cesty se od něho nechal přesvědčit k několika bláznivým plánům.

Španělské cesty jsou otřesné. Tady nevěděli nic o zimě, bylo tu teplo až skoro vedro a lidé mohli jezdit v lehkém oblečení. Ovšem místní sedláci žasli třeba nad Denisem, který se koupal v každém potoce, na který narazil; pro ně byla zima až nekřesťanská. Ale když Denis vykládal Josému o sněhu, koukal udiveně a záviděl mu. Tady padá sníh jen vzácně a když, stává se pro lidi atrakcí.

V této zemi je nejcennějším majetkem voda; Španělské vnitrozemí je horké a pusté a prameny, které tady jsou, nestačí dát zemi dostatek vláhy. Když prší, považují to lidé za dar nebes a když voda zůstane ležet na zemi jako bílý poprašek, děkují nebesům a pořádají děkovné bohoslužby. Pro nedostatek vody tu také skoro nic neroste, lidé jsou většinou chudí a velmi zaostalí. Jediné, co se vyplácí, je pěstování ovcí; což také dělají.

Naše putování skončilo v Cordóbě nad řekou Quadalquivir, kde jsme mohli přesednout na železnici; sice místní úzkokolejka jezdí jen dvakrát týdně, ale Tomáš najal celý vlak, ostatně jen o čtyřech vagónech. Železničáři zajásali a okamžitě vlak přistavili, jak jsme si přáli; ani je nenapadlo divit se nad naší přítomností.

Cordóba je krásné město, jako ostatně všechna města Španělska; bílé zdi nádherných paláců se tyčí uprostřed zahrad, vůně tisíců květin opíjí jako místní husté černé víno a lidé ve městech posedávají za vlahých večerů na terasách, brnkají na kytary a zpívají sladké písně; černovlasé krasavice hrdě naslouchají zbožňování svých polodivokých nezkrotných ctitelů a obdivovatelů, mniši se modlí a stařenky vzpomínají na mládí plné vášní a intrik. Jak pracují a kdy, nepodařilo se nám zjistit - práce je pro ně zřejmě až poslední zoufalý pokus, jak se aspoň jednou denně najíst. Obdivuhodná štíhlost a graciéznost místních lidí pochází podle Tomáše z toho, že mnohý z krásně oblečených a vyfintěných šviháků má doma k večeři pouze skrojek chleba a džbán vína. Ale i ten nejchudší touží přijmout ve svém domě pocestného a pohostit ho; třeba by to byl sám král.

Tomáš se okamžitě převlékl do místního kroje a hovořil s lidmi zvučnou kastilštinou. Diana a Charry rovněž rozumějí španělsky, ale nemluví tak čistě jako on; Tomáš strávil ve Španělsku část mládí a často jezdil do sídel řádu. Všichni tady znali jeho postavení a vážili si ho stejně jako v Itálii.

Španělé milují příběhy plné krve, násilí a vášně. Don José jich znal nepřeberné množství a Pepé nadšeně poslouchal. Téměř ke každému místu, jímž jsme projížděli, se váže nějaká strašlivá vražda, krevní msta, válka nebo aspoň zjevení Panny Marie. Diana si kupovala pohlednice, Denis zaplňoval blok kresbami.

Supící lokálka nás zavezla do Granady; Tomáš už dlouho předtím vyprávěl o historii města od chvíle, kdy bylo založeno Římany, přes dobu rozkvětu za éry Maurů až do chvíle, kdy se musel tento poslední kus Asie v Evropě vzdát Isabele Kastillské a Ferdinandu Aragonskému. Líčil těžký a nešťastný osud ubohých Maurů, které vyháněli z jejich domovů jen proto, že se modlili ke stejnému Bohu jinak než křesťané; Španělé si ochotně ponechali jejich paláce, zlato, dokonce i otroky, nešťastné majitele tohoto bohatství však hnali ze svého území jako lovnou zvěř. Emírové se vrátili do Afriky, ale ani tam už pro ně nebylo místo; kamkoliv nešťastní vyvrženci přišli, všude se proti nim obracelo místní obyvatelstvo. Hrdým a statečným synům pouště nezbylo než zůstat na moři, všude a nikde - ukradli lodi a stali se piráty, nejhorší hrozbou Středozemního moře. Dlouhá léta se mstili všem, kdo jim vzali domov, než konečně jejich kosti zalilo milosrdné moře.

Don José se smál a pociťoval potřebu opravit Tomášovo líčení: především Maurové nebyli žádní mírumilovní beránci, ale sprostí lupiči, kteří vpadli do země, ohněm a mečem plenili a dobývali a loupili zejména ženy pro své harémy. Dále mnozí z nich přešli do královských služeb a dosáhli tam význačného postavení; samotný don Diego Mendoza di Castro je prý potomkem válečnického rodu, který vzešel ze saracénské šlechty. Zvěčnělý don Francisco di Arroyo pocházel zas od pokřtěných Židů; z toho vyplývala jeho vysoká inteligence a hluboká moudrost. Don José neměl takové štěstí a jeho předkové se dokonce ani příliš často nevypravovali na obchodní cesty do Západní Indie, tedy Ameriky; zato kšeftovali s conquistadory a dodávali zásoby pro jejich lodě.

Pak jsme spatřili Granadu, poslední sídlo Maurů; mohutné hradby, v nich zahrady a v zahradách kouzelný maurský zámek s mešitami a minarety, které si Španělé přeměnili na svá sídla. To město stále ještě vypadá jako někde v Orientu; zahalené ženy prodávaly různé výrobky svých mužů a když si Diana chtěla koupit mísu vytepanou ze stříbra a ze zvyku promluvila na bradatého kupce arabsky, odpověděl jí touže řečí, aniž se jen na chvíli podivil.

Jeden z nejkrásnějších zámků za městem patří řádu; je to zimní sídlo velmistra. Don Francisco tam přijel, aby se uzdravil ze své nemoci, ale neuzdravil se a nyní spočíval v hrobce katedrály, jako všichni jeho předchůdci, kteří tu zesnuli. A muži, kteří se sjížděli ze široka daleka, se právě chystali zvolit nového velmistra, který zaujme místo na uprázdněném trůnu.

Julie a Jana dojely snadno a bez potíží do Barcelony, kde je řádové centrum a kde se měly dozvědět další instrukce na cestu do Granady. Je tam také hotel, blízko přístavu; bohužel však tu zbyl jen nižší personál, všichni výše postavení odjeli buď přímo do Granady, nebo do Valencie, sídla dona Diega. Když řekla svoje jméno, trochu zaváhali; ale stačilo zmínit se o Baarfeltovi, hned dívky ubytovali a snažili se upravit krásné Italce cestu tak, aby se ani nepatrný kamínek nepřipletl pod její jemné nožky. Julie dobře povečeřela a když se s Janou vydaly do jejich pokoje, trochu se jí točila hlava; jednak z místního výborného vína, jednak z nezvyku chodit po zemi, když tak dlouho pluly po moři.

Do pokoje vešla první Jana a chtěla rozsvítit; avšak podivně zasténala a padla na zem. Julie uskočila zpět, jenomže z pokoje se vyhrnulo několik divných dobrodruhů. Jednoho srazila kopem karate, druhého úderem hranou dlaně; zároveň začala ječet jako poplachová siréna.

Ten její křik měl úspěch: dveře na konci chodby se otevřely a objevila se v nich postava vysokého silného muže. Nevěděla, kdo to je, u večeře nebyl. Vyšel na chodbu a promluvil hlubokým, chraplavým hlasem: „Kdo se opovažuje rušit mne na modlitbách?“

Julii drželi dva chlapi, jeden jí ucpával ústa; náčelník darebáků se otočil a řekl: „To nic, bratře; jen uklidňujeme sestru, která dostala záchvat...“

Julii se povedlo kousnout chlapa do ruky, takže jí pustil ústa; vykřikla: „Nevěř... zločinci... špiclové!“

„Nečiníte dobře, bratři!“ potřásl cizí muž hlavou, „Nehněvejte se na mne, neboť činím vše jen ve jménu Božím. Ale budu nucen...“

Velitel kývl na svoje chlapy; dva se vrhli proti neznámému a v ruce jednoho se zaleskla čepel dýky. Julie viděla, jak tou dýkou zaútočil na cizince; ten ji odrazil rukou, až kov třeskl o kov; vzápětí udeřil druhého muže do hlavy, až lebka zapraštěla. První, kterému vyrazil dýku, vyjeveně zíral; leč cizinec opět mávl rukou, darebák vyrazil přidušený výkřik bolesti a skácel se.

Velitel zřejmě pochopil, že nezbývá než zničit ho jakýmkoliv způsobem, i kdyby způsobil hluk; vytáhl revolver a střelil na něj ze dvou metrů; muž se kryl rukou, kulka se odrazila a zaryla se do zdi. Vzápětí muž vyrazil vpřed, dotkl se ničemova hrdla a Julie viděla, jak vystříkla krev. Vykopla kolenem dopředu a zasáhla jednoho z chlapů, který ji držel; pak přehodila druhého přes hlavu. To už byl cizinec u nich; jeden ho napadl jakýmsi nožem, ale muž opět zbraň odrazil a vzápětí jej udeřil, až to zadunělo. Pátý se zvedl ze země a pokusil se uprchnout; ale tajemný cizinec vymrštil pravačku a popadl ho za hrdlo. Muž vykřikl a z krku mu proudem vytryskla krev.

Konečně cizinec rozsvítil elektrické světlo. Julie se vyděsila, když spatřila zohavené mrtvoly, zalité krví; pak se ale radši věnovala Janě. Ta totiž ležela na zemi a nehýbala se, ale dýchala a zřejmě byla jen omráčena ranou do hlavy. Když ji obrátila, zasténala; to bylo dobré znamení, takže se Julka rozhodla najít v lékárničce něco na vzkříšení, nejlépe dobrý koňak - tomu věřila nejvíc.

Cizinec zůstal stát u stěny a prohlížel si je; Julie k němu zvedla oči a trochu se zarazila. Byl celý v černém, přiléhavém oděvu, zřejmě domácím; bylo mu jistě už přes padesát, jeho vlasy byly prošedivělé, ale vousy ještě černé jako smůla. Snědá pleť a husté obočí připomínaly obyvatele jihu, ale hovořil s výrazným německým přízvukem.

„Tuším jsem vám nepoděkovala za záchranu; děkuji vám tedy dodatečně. Jsem Julietta la Venzini, dcera komthura Baarfelta. Toto je má sestra Jana...“

Julie vztáhla pravici, ale vmžiku se zarazila a chtěla tu ruku stáhnout zpět. Spatřila, že muž nemá pravou ruku; z rukávu trčela ocelová paže zakončená ostrým hákem, nyní zakrváceným. Teď už chápala, jak se ubránil kulce a jedním úderem zabil člověka.

„Jsem Wilfrid von Rhode, sluha Boží,“ promluvil, „Nelekej se mé ruky, panno. Nechceš-li se jí dotknout, nemusíš!“

Julie byla statečná dívka; položila dlaň na jeho železný pahýl, i když se potřísnila krví. Von Rhode se neusmál, zíral na ni chladně a pozorně, jako by čekal něco zlého.

„Vaše jméno zní německy! Jste... jsi podřízený Jana Dunbara?“

„Jsem podřízen jedině Bohu. Ale Dunbar je říšský komthur.“

„Velmi dobře ho znám! Bude ti vděčen, že jsi mi pomohl...“

Wilfrid neřekl nic. Sklonil se k Janě a levou rukou jí přejel po tváři. „Nic se jí nestalo. Ať se probudí a zapálí ten váš Oheň - možná některý ještě žije a promluví.“

Julie vykulila oči a nic nechápala; raději se ohlížela po mrtvých, ale poznala, že Wilfridova ruka je až příliš účinná, všichni byli po smrti. Jana se skutečně probrala a klepala se hrůzou jak při pohledu na mrtvoly, tak na jejich kata.

„Znám dva. Tenhle se mnou mluvil ve městě... a tento nás potom sledoval, když jsme se chystali odplout. Jsou to Italové...“

„Řekla bych, že hledali nějaké dokumenty,“ konstatovala Julie, když zjistila, že celý jejich pokoj je prohrabán, „Vezu něco Baarfeltovi, nejspíš to chtěli ukrást...“

„Propadli peklu!“ řekl Wilfrid, „Jedete na shromáždění do Granady? Potom přijměte můj doprovod a ochranu. Vrátím pekelné moci každého, kdo se pokusí vás ohrožovat.“

„Máme tady plachetnici, v přístavu...“

„Myslím, že bude lepší jet na koních. Zařídím to.“

„Dobře... budeme ti velmi vděčni.“

„Dej ty muže odklidit. Nedokončil jsem kvůli nim svoje večerní modlitby; dovolte, abych se vzdálil!“

Obrátil se a pružnými kroky odcházel; dveře jeho pokoje se zabouchly. Julie tak rychle po starostech neměla; než vypověděla obsluze hotelu všechno, co se událo, trvalo to hodinu a další dvě hodiny, než uklidili tu spoušť; takže této noci už toho dívky moc nenaspaly, i když jim zařídili jiný pokoj a stráž.

Druhý den, když se probudily, Wilfrid už na ně čekal, připraven na cestu. Vstával za svítání, ale nedovolil dívky vzbudit, raději vyčkával a modlil se. Jeho oděv byl stejně černý jako ten spodní, měl řadu skvělých zbraní, všechny vyrobené speciálně pro něho. Kromě zbraní a koně neměl téměř nic.

Koně pro Julii a Janu byli připraveni, služba ochotně slíbila, že se jim postarají o loď. Byli ochotni postarat se o cokoliv, pokud to tichým hlasem nařídil Wilfrid von Rhode; Julii připadlo, že z něj mají všichni hrůzu - a nedivila se. Zabít během několika vteřin pět lidí, každého jednou ranou, to vyvolává úctu.

Bohužel se von Rhode ukázal jako maximálně nezábavný společník; rozhovor s ním skončil nejpozději po pěti větách. Na všechno říkal buď „ano“ nebo „ne“, na Janiny otázky většinou „nevím“. Sám žádné impulsy k rozhovoru neposkytoval; sotva však bylo minutu ticho, počal se šeptem modlit nebo prozpěvovat litanie a vydržel tak dlouhé hodiny. Pravidelné zastávky na občerstvení dělal asi jen kvůli dívkám; nejedl maso a nepil nic kromě vody a mléka. Taky nevěnoval pozornost ničemu okolo, ale o všem věděl; obzvlášť bystře sledoval podezřelé jedince, hotov je zlikvidovat.

Hák, který mu vyčníval z pravé paže, byl sice jeho obvyklým nástrojem, ale zdaleka ne jediným. Měl nástrojů celou řadu, různě tvarovaných a pro různé použití; taky měl u sedla dvoustranný meč se šroubením namísto jílce, který dokázal zašroubovat do své železné paže. Julie se ho neodvažovala ptát, jak o ruku přišel; a on neměl nejmenší chuť se jí svěřovat.

S tímto doprovodem dojeli až do Granady, aniž se dívky cokoliv více dozvěděly o svém podivném průvodci.

Noc byla mrazivá a foukal řezavý vítr, který profukoval beraním kožíškem i rudým kabátkem se zlatými prýmky; naštěstí byl René le Mognićre zvyklý na nepohodu. Krčil se v lese mezi sněhem zachumlanými stromečky, jeho kůň mu dýchal na záda a René bedlivě pozoroval třípatrovou budovu, stojící uprostřed povlovné stráně. Věděl, co je opatrnost a tentokrát se mu zdálo, že je na místě ji ještě zvýšit, neboť tam hořelo světlo v bytě ve spodním patře, pravděpodobně u vrátného. René pozoroval to světýlko už půl hodiny a zdálo se mu, že tam nikdo není nebo už spí, protože se nic nehýbalo. Ostatně byla už půlnoc a dalo se předpokládat, že počestní občané ulehli, počítaje v to i hlídače polepšoven. René le Mognićre studoval zvyklosti počestných občanů už léta, takže se málokdy mýlil; každý omyl mohl mít v jeho podnikání nepříjemné důsledky.

Konečně usoudil, že se může vydat na cestu. Svlékl ovčí kožich, aby mu nepřekážel v pohybech a vydal se dlouhými skoky jako stín přes sněhovou pláň až k vysoké zdi, ochraňující dům. Zeď byla kvalitní, cihlová, se střepinami skla vsazenými nahoře do omítky. Vpředu byla prolomena branou ze silných mříží, kterou René viděl to světlo v přízemním bytě. Dále viděl pobíhající psy, ale ti už mu nenaháněli strach.

Došel k mříži a opatrně pozoroval, co se děje. Psi ho zvětřili a vrhli se k mříži; byli to mohutní alsaští vlčáci, byli čtyři a naháněli hrůzu. René tlumeně zavrčel, jak ho naučili Armini; psi se zarazili, největší přestal ňafat a druzí ani nezačali. René protáhl ruce mříží a hladil je po zježeném kožichu; přitom sledoval osvětlené okno, ale zářilo klidně a ani vybafnutí vůdce smečky nikoho neprobudilo.

René rychle přelezl přes bránu. Psi se okolo něho seskupili, očichávali ho, olizovali mu ruce a tváře. Tiše s nimi mluvil, hladil je a mazlil se s nimi, potom obratně přešel po umeteném chodníku až ke zdi a podél té zdi se ztratil ve tmě.

Sledoval okna v prvním poschodí; byla zamřížovaná, ale ve druhém patře už ne, zřejmě to páni ústavu nepovažovali za nutné. René to tu neznal, ale byl zvyklý orientovat se v cizích domech a nedělalo mu to potíže. Zjistil, že všechna okna jsou zavřená; jediné otevřené bylo okýnko od záchodu. To očekával - a nemýlil se. Zbývalo jen dostat se tam; do druhého patra to bylo jako nic.

René vytáhl zpod kabátku jakýsi železný nástroj; když rozevřel tři ramena s ostrými bodci, byl to trojhák, jaký se používá v dobré společnosti ke zlézání budov k tomu účelu neurčených. K trojháku připevnil tenké, leč pevné lanko; také to měl svinuto pod kabátkem. Nyní se rozmáchl, hodil a jistě i pevně zaklesl trojhák za dřevěnou okenní zárubeň. Zkusil, zda jej to udrží, potom počal rychle a hbitě šplhat nahoru. Zakrátko byl u okénka, protáhl se dovnitř a lano vytáhl za sebou. Schoval svoje pomůcky, pak pokračoval v cestě.

Na chodbu se dostal rychle a bez potíží; byla tam sice tma, ale René měl oči jako kočka. V kapse měl malou lampičku, ale tu používal jen ke čtení nápisů na dveřích. Dveřím, na nichž bylo napsáno Blockleiter, se vyhnul; ozývalo se odtamtud bohatýrské chrápání. Na dalších dveřích bylo číslo 16. Pokrčil rameny a zkusil dveře; no samozřejmě, zamčené. Nicméně šikovný člověk počítá s nedůvěrou bližních a jejich zvykem zamykat dveře, takže má klíč či aspoň šperhák. René měl různých klíčů sadu a šperháků taky; odemkl dveře hbitě a nehlučně. Potichu vklouzl dovnitř a rozhlédl se.

Byly tam dřevěné pryčny po dvou nad sebou, dohromady dvacet. Na každé spal jeden chovanec; místnost byla naplněna jejich těžkým puchem spolu s pachem dezinfekce a neurčitým vězeňským aróma, které nelze přesně definovat. René si prohlédl pár kluků; potom jednoho vybral, položil mu ruku na ústa a tiše zaťukal na čelo. Kluk otevřel oči.

„Le Goff!“ řekl tiše René, „Někde tady vegetuje...“

Kluk byl rozespalý a tvářil se divně. „Neznám!“

„Martin le Goff! Má natržený ušní boltec... modrý oči, světlý vlasy. Na levý ruce mu chybí kus malíčku...“

Kluk se dokonale probudil. „Martin Baumann? Ten tady je, na osmnáctce. Ale kdo seš ty? Co tady děláš?“

„Ššš!“ René přiložil prst na ústa, „Moc nevyzvídej. Spi, až bude čas, všecko se dozvíš. Brouc!“

„...brou...c...“ opakoval kluk, pořád ještě vyjeveně; ale René už vyklouzl jako kočka ven a zas za sebou zamkl. Kluk nad tím ještě chvíli uvažoval, pak si lehl a spal dál.

René otevřel osmnáctku, vklouzl dovnitř a zamkl za sebou. Byl tady stejný obraz jako v šestnáctce; René přešel podle pryčen až k oknu a tam konečně hledaného objevil. Byl to nevelký kluk asi patnáctiletý, se všemi znaky výše popsanými až na to, že hlavu měl do kulata ostříhanou. René jej probudil stejným způsobem, ale Martin le Goff nebyl jen tak někdo; jakmile se ho René dotkl, otevřel oči a jeho ruce mu kvapně sevřely paži.

„Ticho, Martine!“ zasykl René.

Martin zamrkal, prohlédl si svého společníka, pak se posadil a snažil se prohlédnout si ho ještě líp. „René le Mognićre?“

„Jako když mě vyšije! Co tady děláš, ty stará zlodějská kryso? Ty máš bejt přeci v kriminále pro velký!“

„Sha! Napřed by mě museli drapnout a taky mi něco přišít! Ani nevěděj, jak se jmenuju; a co ty tady? Jseš nějakej... koukám, co to máš na sobě?“

„Se šajni!“ René mu podal baterku a Martin si na něj posvítil. Světlo vyhmátlo zlatem premovaný červený kabátek, modré kalhoty s lampasy, vysoké šněrovací boty s ostruhami, tesák u boku, pouzdro na pistoli a důstojnickou čapku s pérem.

„Seš u cirkusu? To se teda dějou zázraky; nejhorší humusák teď chodí vyfešákovanej jako princ! Kdes to čórnul, čéče?“

„To sem vyfás. Vzmohl jsem se, kamaráde; teď jsem kapitánem u armády plukovníka Baarfelta!“

„Mě držte, ať nepadnu! Kde bereš ty lži, syčáku? Baarfelt přeci žádnej není, to vědí i malý parchanti!“

„Jsou dokonce dva a ještě k nim ženský. Já sloužím u malýho; je mu tak deset, je to pískle nenažraný a hubu má jak šlejfíř, ale je náš, taky už byl v lochu. Starej Baarfelt je sice kníže, ale kdyby visel, chlupatý by dali na modlení. Voba dobře znám; ještě fůru všelijakejch hrabat a princů a dokonce si tykám s císařskou rodinou z Arminu.“

„Na tebe snad jde fantas... co je to za blbiny?“

„Nekecej blbě a poslouchej mě! Vona to je podařená parta; nic takovýho, jak ty myslíš. Jsou to kámoši, všecky! Jejich živnost není tak docela podle policajtskýho zákona...“

„Tak bacha!“ oživl Martin, „To mě začíná zajímat; povídej!“

„Ty kecy vo dobrým čarodějovi, co pečuje o chudáky pocestný, jsou z větší části pravda; akorát detaily trochu falírujou, jak to už na světě bejvá. Za á: všichni jsou tam pěkný fanatici.“

„Jak se to projevuje?“

„Je to statek a je to armáda a je to klášter. Dohromady; každej tam je voják a flanďák zároveň a cvičí oboje dohromady. Taky já jsem teď v týhle branži.“

„To mi lej do uší trychtýřem! K čemu seš jim dobrej?“

„Zatím toho moc nedělám. Živili mě pro mý krásný voči, jenom malej mě cvičil v boji a já je učil tahat lidem věci z kapes. Víš, že mají systém, jak přemoct vozbrojenýho chlapa holejma rukama? Učí je to Japončík, takovej šikmovokej. Chlapa propíchne jako nic, nebo zabije jenom holou rukou. To tam umí každej.“

„Myslíš, že bys mi tam moh dohodit místo?“

„A proč myslíš, že jsem tady? Nejen tobě, ale všeckejm, který se ti budou zdát a budou k něčemu. Jsem kapitánem osobní gardy malýho Denise Baarfelta a momentálně verbířem v jeho vojsku.“

„Von má vojsko?“

„Zatím jsem nabral tak stovku všelijakejch podobnejch klacků, jako jsme my. Je tam Gusta, Bertík, Jednookej Hanzi, ten malej chmatáček z Norimberka... fůra známejch.“

„Takže chybím už jenom já? Co máš pro mě?“

„Starýmu kamarádovi koryto! Chceš bejt poručíkem?“

„Já lajtnantem, jo? Co za to?“

„Dostaneš zbraň, takovýhle hadry a možnost řvát na kluky. Až bude potřeba, budem se i rvát. Toho se ty nebojíš!“

„Není to poprvé. Ostatně, o tý kudle v zádech víš?“

„Vím, proto ti věřím. Tak co - bereš?“

„Jo. Jdeme hned?“

„Ne. Zatím jenom verbuju; panstvo odjelo na potlach do Španěl, budou si volit vrchního šéfa. Když to bude Baarfelt, máme po starostech, bude se válčit, vyhrávat a kořistit, jak já to vidím. Až přijde ta chvilka, dostavíš se se svým oddílem pod náš slavnej prápor. Čím víc borců, tím líp!“

„Kde je vemu?“

„Tady ty kolem; co myslíš, vybereš z nich padesát dobrejch?“

„Co padesát? Dvě stovky! A co zbraně?“

„Vaše stráže žádný nemají? Nařezat, zavřít, zbraně, koně, jídlo sebrat a davaj... hele, sleduj!“ René vysvětlil Martinovi, jak se dostat na naši Hůrku a ten pozorně naslouchal. „Po cestě můžete sebrat, co se vám bude hodit. Čím víc zbraní, tím líp...“

„Dobře. A znamení?“

René vytáhl zpod košile osmihrotý křížek. „Tohle: nakreslený, vytesaný do kamene nebo jakkoliv. Až uvidíš tohle znamení, provedeš okamžitě vzpouru. Dokážeš to?“

„Spolehni se. Kdy to tak asi bude?“

„Dejme tomu na jaře. Až sleze sníh...“

„Skvělý. Ještě něco; můžu vzít nějaký holky?“

„Jaký třeba?“

„Jako byla Ušatá Cecilka nebo Hubená Líza. Dobrý kámošky.“

„Takový jo. Potřebujem každou ruku. Pamatuj si: oni mají takovou svoji zemi; kdo se vyznamená, toho tam vezmou. Je to ráj na zemi, žijou tam veliký kočky, skvrnitý, pruhovaný... já jich pár viděl, jsou nádherný a mluvěj jako lidi. Fakt, můžeš mně věřit - podařená parta!“

V tu chvíli se probudil kluk na vedlejší palandě. „Co kecáte a nechrníte? Nemáte dost přes den?“

„Nekecej a pojď sem! A probuď Englberta a Ruprechta!“

Kluk probudil ještě dva další a slezl dolů. Martin jim počal stručně opakovat, co se dozvěděl od Reného; společně kuli plány na vzpouru, útěk i boj, který jim sliboval. Nikdo z nich si ani na chvíli nepřipustil myšlenku, že by mohli prohrát a jejich spekulace by mohly nevyjít. René vyprávěl o Arminu a oni ho poslouchali s rozšířenýma očima.

„Teď musím jít, bude svítat. Buďte připravený - a věřte mi! A ještě: čokly vemte s sebou, budou se nám hodit. Zatím je musíte ochočit. Tohle vás ještě naučím...“ Martin jim ukázal, jak se vrčí na zklidnění zvířat, „Koně taky berte, všecky co mají vzadu ve stájích. Všecko se bude hodit...“

„Brzo se vrať, René!“ prosil Martin, „Budeme čekat...“

„A vůbec,“ ozval se Ruprecht, „Jakto, že můžeš chodit takhle postrojenej po světě? Že se tomu nikdo nediví...“

„Chachá! To je vůbec nejlepší! V jednom lapáku mě chytli, naštěstí na dvoře. Tvrdil jsem, že jsem zabloudil a že jedu z vánočních prázdnin do kadetní školy. Ředitel byl starej zupák, vmžiku stál v haptáku a vytahoval se, že bojoval kdesi v jakýsi válce; vzali mě dovnitř, nechali přespat a dali dobrou snídani; ještě mě kladli klukům za vzor! Moji kámoši (však tam byl Fricek Šupák a jiný) se chechtali, až to pomalu bylo chlapům nápadný. Kdo by neuvěřil, že sloužím vlasti jako kadet naší armády?“

Zasmáli se, ale jen tiše; potom otevřeli okno, René vyhodil provaz a chystal se spustit dolů. Martin le Goff mu podal ruku a René ji pevně stiskl. „Prosím tě, ať už je to brzo! Nebojím se tý války; to ať radši chcípnem, než takhle žít...“

„Neboj a čekej na znamení - já se určitě vrátím!“

René dopadl do sněhu; za ním shodili trojhák a on ho zas schoval pod kabát. Doběhl ke zdi, rozloučil se se psy, přelezl a mazal přes pole k lesu. Kluci se za ním dívali, dokud se jim neztratil v ranním šeru. Koníka nalezl podřimujícího pod ovčím kožíškem; René se oblékl, nasedl a vyrazil směrem k nejbližšímu městu; už byl opět panem kadetem.

„Tak,“ řekl Martin le Goff, „Páni poddůstojníci, račte se začít zabývat přípravou vzpoury!“

Páni poddůstojníci zasalutovali a jali se budit ostatní.

Ženské křídlo paláce

Celý zámecký komplex byl obklopen rozsáhlými zahradami, v nichž byl i v tento zimní čas pravý ráj. Stromy, které tam rostly, byly celý rok zelené a šuměly svými korunami nad pestrými záhony květin. Létali tu pestrobarevní orientální ptáci, zpívaly vodotrysky se zlatými rybkami, které Charry okamžitě zakázal Tannarrovi a Dévi lovit. Po cestičkách vysypaných mramorovou drtí se nehlučně pohybovalo služebnictvo temné pleti, většinou v bílém oděvu; kolem dokola hlídali zahrady a zámek vojáci s puškami.

Uvítal nás vysoký černoch vznešené tváře se zlatými náušnicemi a náhrdelníkem; byli jsme očekáváni a byly pro nás připraveny patřičné pokoje. Tomáš se s černochem znal a hned se ho ptal, kdo z pánů je již přítomen; byli tu téměř všichni, které známe, také neznámí. Například přijel Henryk Wagiera a hlásil, že všechny lodi byly řádně vypraveny do Arminu, projely Suezským kanálem i Adenem a zmizely v moři.

Černoch nás vedl do paláce; byl postaven v Maurském slohu se spoustou klenutých oblouků, zdobených pestrými ornamenty; nade dveřmi byly ještě citáty z koránu, které Diana nadšeně přečetla nahlas. Palác byl velmi rozsáhlý a díky spoustě chodeb připomínal bludiště paláce tygřích vládců v Aurrgharru; ale protože neměl žádné tajné chodby, dalo se v něm mnohem líp orientovat. Oproti evropským stavbám tu byla spousta pestrých barev, ale jakmile si oko zvyklo, působily barvy spíš dojmem, jako by tu byla tma.

Charryho pokoj, kam nás vedli, byl zařízen v orientálním slohu se zbraněmi a koberci na stěnách; na zemi kožešiny šelem, tygrů, leopardů i lvů, ale žádná jaguáři. Také na zdech visely divošské masky, hudební nástroje, mohamedánská korouhev. Namísto lůžek tu byly nízké divany s pestrými pokrývkami a spoustou polštářů, namísto židlí měkce vypolstrované stoličky, namísto stolů nízký stoleček na filigránských nožkách, vyřezaný z ebenového dřeva a intarzovaný slonovinou.

Moc se nám to líbilo, Charry a Diana obdivovali bohatství a nádheru, která tu byla. Tomáš jim vysvětlil: „Před dávnými časy dobývali naši předkové Svatou zemi. Co tam našli, ukradli a přivezli sem. Později jsme prováděli námořní obchod; když jsme se sešli s piráty, taky jsme jim vzali, co jsme potřebovali.“

Jeho pokoj byl vedle, stejně zařízený, že Eva na něm mohla oči nechat. „To jsou zde všechny pokoje zařízené tak přepychově?“

„Nahoře v poschodí jsou pokoje zařízené v americkém slohu; tam jsou zase předměty, které naši předchůdci ukradli Aztékům a Mayům, nehledě k pokladům peruánských Inků. Někdy nás tam možná ubytují, pořadí pokojů není určeno a mění se podle toho, jak kdo zrovna přijde.“

„Mohli bychom některý z nich vidět?“ ptala se Diana.

„Myslím, že ano, jistě tam bydlí někdo z přátel. Můžeme k nim zajít na návštěvu.“

Když se lidé ubytovali (my jsme se zařídili rychleji), měli v plánu jít si povídat s přáteli. Mezitím je navštívil krejčí, který měl za úkol vzít všem míru na nové sutany; bývá to zvykem při slavnostních zasedáních, neboť někteří páni mívají svoje oděvy už ve velmi špatném stavu. Tomáš se převlékl do tuniky rudé barvy, což mělo označovat hodnost komthura; pro Charryho a Dianu nechal taky přinést tuniky odpovídajících barev, Denisovi řekl, že mu stačí ten hadr ze školy na Como.

Když někdo zaklepal na dveře, myslela Diana, že je to sluha s oblečením, ale když otevřela dveře, stála v nich Julie; za ní se krčilo vylekané, blonďaté a ostříhané stvoření, které vypadalo jako kříženec mezi ní a Denisem, zřejmě její sestra Jana von Gremis. Diana zajásala, padla Julce do náruče a počala ji hlučně vítat. To upozornilo Denise, vyběhl a přidal se k uvítání.

„To jsem ráda, že jsi tady,“ volala Diana, „Kdy jste přijely?“

„Právě teď! Ptala jsem se toho černocha, kde se máme ubytovat, ale nedokážu se s ním domluvit; říkal že jste tady, tak jsme se nejdřív přišly podívat, jak to tu vypadá...“

„Neboj se, někam tě uložíme.“ řekl Tomáš, který už také vyšel ze dveří, „Kdyby bylo nejhůř, tak tady u nás; stejně budeme celé dny pořád někde pobíhat...“

Julie jej objala; pak vzala za ruku Janu. „Dovol, abych ti představila tvoji dceru... Janičko, to je náš otec...“

„Pojď sem a neboj se,“ oslovil ji Tomáš vlídně, „Jsem Tomáš Baarfelt; řízením osudu jsem tě dostal jako dar...“

„Dobrý den, pane...“ špitla Jana a zřejmě se hrozně bála.

„Neříkej mi pane. Nechceš-li mi říkat otče, stačí Tomáši... Jak se ti mezi námi líbí? Není na tebe Julie moc zlá?“

„To ne... já už bych nikdy nechtěla zpátky do kláštera! Viďte, pane otče, že tam nebudu muset!“

„Nemusíš. A kdyby se náhodou stalo, máme dost síly, abychom tě našli a opět osvobodili. Za to ručí Julie. A vůbec, proč jsi tak nesmělá? Ber si příklad z Julky, nemusíš se před námi stydět!“

„Jenže... Julie je přece o tolik starší!“

„O hodně!“ vyprskla Julka, „O tři roky, to je toho! Ber si příklad z tohohle uličníka, to je bráška Denis, nejnovější naděje rodu. Do toho se pravidelně vtěluje samotný ďábel!“

„Hele, ještě jsem ti nic neudělal, tak do mě nerej!“ bránil se Denis, „Až ti něco udělám, tak klidně - ale teď ne!“

„Když jsi neudělal, tak to znamená, že nad něčím takovým docela jistě přemýšlíš. Jako kdybych tě neznala!“

„Máš o mně špatný mínění, a docela neprávem! To mě uráží! Kdykoliv jsem zatím dostal vynadáno, aspoň jsem věděl za co. Počítej s tím, že si to pěkně odskáčeš...“

„To jsem věděla už od prvopočátku. Dáme si trénink, bráško?“

„Určitě, jen co se převlíknu!“

„Chtěl jsi asi říct svlíknu. Takový jako ty tady pobíhají jen v kraťasech pro případ, že by upadli do bazénu...“

„Tady mají bazén?“

„Co jsem viděla, asi čtyři. Šílenej barák...“

Tomáš se ohlédl; blížila se k nim dívka, která stala za pohled a taky za popis. Oblečená do bílých šortek a trička, skvěle opálená a velice hezká; hřívu kaštanových vlasů neměla ani tak dlouhou, jako kudrnatou a skládající se ze samých prstýnků.

„Hledám holku, která se jmenuje Julie Baarfeltová; hádám, že to jsi ty. Taky její sestru Janu... Já jsem Renée a posílá mě princezna Veronika kvůli vašemu ubytování.“

„Všechny nás moc těší.“ usmál se Tomáš.

„Ty ji mermomocí chceš mít tady, komthure? Veronika myslí, že by se jí daleko líp bydlelo v harému; co ty na to?“

„To říkal ten černoch taky,“ řekla Julka, „Jenomže já to vidím jako dost šílený... co budu dělat u nějakýho Turka?“

„Harém je křídlo zámku, které obývají svobodné dívky,“ usmál se Tomáš, „Byl to dům žen za časů saracénských, ale teď už není pohyb žen nijak omezen, jak vidíš na Renée. Tohle je rodinné křídlo paláce, existuje taky mužské. A další části, myslím, že tě holky provedou daleko líp než já.“

„No... já bych docela ráda... je v tom nějaký rozdíl?“

„Jeden jo,“ Tomáš pohladil Renée po těch prstýncích, navinul si jeden na ukazovák a podržel si ji, „V harému žije okolo stovky jedovatých bosorek, podobných téhle. Každá je něčím nebezpečná, všechny se chystají zatnout ti tesáky do krku a vysát krev jako upíři. Poslat tě mezi ně znamená vyslat tě do boje.“

Julka zablýskla očima. „Vážně se jich mám bát?“

„Můžeš moje varování ignorovat; ale pak hrozně riskuješ!“

„Bezva, táto. V tom případě se stěhuju do harému! Jdem, Jano!“

„Já už jednou v harému byla,“ dodala Diana, „Pouštíte tam vdané dámy? Já bych se šla podívat...“

„Pohyb po celém paláci je volný a v harému může bydlet každý, kdo chce,“ řekla Renée, „Třeba i tvůj bráška - ty jsi Denis, co? Naštěstí je ještě moc malý na to, aby ho holky sváděly a moc velký na to, aby ho rozmazlovaly...“

„Jak znám zdejší poměry, jsou tam takové, které by ho dokázaly svádět i rozmazlovat; některé dokonce současně.“ řekl Tomáš.

Renée se při tom skvěle bavila. Zachytila vytřeštěné oči Jany a přišlo jí to líto, takže řekla: „Neubližujeme dětem, dokonce ani klukům. A dokonce ani těm, co si to zaslouží...“

„Když s vámi pustím Denise, během dvou hodin budete mít chuť ho zmlátit.“ řekl Tomáš, „Ale někoho bych se hrozně rád zbavil; platí u vás, že se děvčátka ráda mazlí s kočkama?“

„S takhle velikejma?“ pohladila Renée Tannarra.

„Volný pohyb a krmení povoleno. Kočky, kde budete a co budete dělat, je mi jedno až do zasedání. Denis totéž. Julie a Jana do harému, budou tam bydlet. Diana bude lítat po celým paláci jako utrženej vagón a kde bude spát, neví v tuhle dobu ani její strážný anděl, kterýho je mi mimochodem značně líto.“

„Provedu!“ zasmála se Diana.

„Já a Charry se budeme zabývat diplomatickým jednáním. Mám za to, že toho budem mít až nad hlavu, takže vyrušování pouze z absolutně nezbytných důvodů!“

„Rozumíme všichni.“ řekla Julka, „Jenom ještě...“

„Já vím, tvoje spisy. Předej mi je, Renée počká.“

Renée kývla střapatou hlavou; momentálně zjišťovala, zda je možné hladit jednou rukou mne a druhou Džaína. Šlo to.

Julie vstoupila do Tomášova pokoje a svlékla se z cestovních šatů, pak vytáhla z boty tenkou dýku a začala párat ozdobný uzel na spodní části zad, zvaný honzík; vyndala z něj tlustou obálku z voskovaného plátna a dala ji Tomášovi. Ten především vyhodil Evu-Marii, pak otevřel okno a postavil se k němu; pak si zakryl šátkem obličej, totiž ústa a nos a nařídil Julce, aby šla bokem. Teprve potom rozřízl nožem obálku a vysypal na stůl vše, co obsahovala. Chvíli pozorně prohlížel všechny ty papíry, než si sňal šátek a zavřel okno. „Zdá se, že je to v pořádku.“

„Co to mělo znamenat?“ Julie se nesmála, jen se tak ptala.

„Tobě jako Italce nemusím přece vysvětlovat, co jsou jedy! Jsem trochu opatrný; když dostanu balíček, předpokládám, že je v něm výbušnina. Když dostanu dopis, může v něm být jed. Když se obálka otevře, působením vzduchu se chemická sloučenina rozpustí a vznikne jedovatý kouř. To se ovšem nestalo a můžeme tedy předpokládat, že přímé ohrožení není.“

„Důmyslná metoda likvidace protivníka!“

„Ano - taky jsem tak pár lidí připravil o život.“ Tomáš se roztržitě přehraboval v papírech, které se vysypaly z obálky; pak jeden z nich uchopil a se zájmem četl sloupce jmen.

„Velmi zajímavé! Jsou tu jména a adresy funkcionářů jejich řádu; oni totiž nemají stálé hodnostáře jako my, jejich velitelé se neustále mění; po čtyřech, po šesti, někteří po dvou letech. Pořád je šibují sem tam, jeden předává úřad druhému a jde zase jinam, tak je neobyčejně těžké vysledovat jejich pohyby a určit, kdo za co může. Je to velmi dobrý systém, ale my ho nemůžeme používat, protože nemáme tolik lidí. Navíc jejich utajení je dost dokonalé, právě díky tomuhle způsobu. Mnozí z těch lidí kdysi zastávali docela jiné funkce!

A ještě jedna důležitá věc: jsou tu znamínka, kdo stojí v našem případě při nás a kdo proti nám. Porovnáme to s našimi záznamy a zjistíme hodně o jejich struktuře; škoda že ten páter Antonín zahynul, rád bych s ním navázal spojení. Tys udělala dobře, že jsi spolupracovala...“

„Jsem ráda, že ti ty papíry k něčemu jsou.“

„Ovšem! Budu si je studovat v klidu doma, teď na to není čas, kromě toho je zapotřebí při tom přemýšlet a to nejde, když jsi u toho ty. V každém případě ti děkuju. Teď se jdi bavit...“

„Nikdo neumí vyhodit člověka tak roztomile jako ty!“

„Jistě, miláčku. Mohli byste už konečně všichni vypadnout?“

Takže jsme všichni opustili rodinné křídlo; Julii bylo trochu trapné oblékat se do rozpáraných šatů, tak Renée řekla: „Vůbec se nestroj! Stejně ti hned dáme něco na sebe...“

„To mám jít přes celý palác ve spodním prádle?“

„Za dva dny budeš chodit bez rozpaků nahá - jako já.“

Renée nás vedla ven z budovy, přes nádvoří, pak přes park mezi rozkvetlými záhony, okolo další budovy do další zahrady, pod stromy a kolem velkého bazénu; potkala se s nějakou míšenkou, prohodila s ní pár slov, dívka se k nám přidala a vedla nás do harému. Vyběhli jsme po úzkých schodech do prvního patra, Renée šla chodbou a vysvětlovala:

„Tohle byl doopravdy harém, takže pokoje jsou tu menší a míň parádní než ve velkým; zato je možný si vyzdobit pokoj podle vlastního vkusu. Jídelna je dole, tam sedáváme, když to venku nejde. Teď jsou všichni dole u bazénu, jak jsi viděla. Každý vám přidělíme jednu celu, klíče ovšem nejsou, jen závory zevnitř. Diano, tobě pro jistotu taky. Muži, pokud u nás nějací bydlí, se uloží na chodbách, jsou tu měkké koberce. Platí to i pro cvrčky ve tvým věku, Denisi. Pokud si některá holka přeje, může si svýho chlapce pozvat k sobě, proto ty závory. Jenže vy jste panny.“

„Jak to víš tak jistě?“ zeptala se udiveně Julie.

„První ze všeho jsem zkontrolovala aury. Mám to v popisu práce pro princeznu. Jen mi vrtá hlavou, že aura hlásí, že Jana nic nedělá a já nechápu, proč teda má hlavu jako tenisák.“

„Tak moment! Mohla bys to říct pomalu a srozumitelně?“

„Víš snad, co je aura, ne? Astrální tělo; u dítěte a panny má jinou barvu než u dospělý ženy. Dál aura hlásí schopnost pro různou práci; mimochodem u vás obou vynikající. Ty jsi čarodějka jak víno, Julko; cítila jsem tě už na dálku. Jana by měla být ještě lepší, je mladší a virgo intacta, zatímco ty jsi sice panna, ale už to nebude dlouho trvat...“

Julie zčervenala. „Jak tohle můžeš vědět?“

„Za blbý otázky se u nás dává za uši. Můžeš mi odpovědět, proč se ta panna dala ostříhat, když není čarodějka?“

„Tu pannu ostříhaly jeptišky v klášteře, kde byla zavřená. Byl to katolický klášter, tam takové věci dělají.“

Renée vypadala velmi zklamaně. „Jo ták... tady jsou vaše cely. Počkám, až se převlíknete, pak vás vezmu dolů a představím. Další už bude záležet na princeznách.“

„Co dalšího to je?“

„Chtěly s tebou mluvit. Taky s lady Dianou.“

Dívka, která vypadala jako směs černošky a Berberky, přinesla všem třem trička a šortky. Diana si ji se zájmem prohlížela.

„Kde berete tyhle holky? Vypadají jako z Afriky...“

„Některé se narodily už v řádu jako výsledek zábav vznešených pánů rytířů. Ale je jich bohužel málo, občas musíme kupovat děti od obchodníků. Taky je dostáváme z klášterů a sirotčinců...“

„Dívky nebo i chlapce?“

„Jsou lidé, kteří docela rádi prodají svoje dítě do řádu jako otroka. Vědí, že o ně bude doživotně postaráno...“

„To nezní moc lidumilně!“

„Na jih od nás leží Afrika, císařovno. Tam každý den umírá velká spousta malých dětí, hladem, na nemoci nebo v důsledku péče vlastních rodičů. Je lepší se o ně postarat nebo je nechat umřít? A když je zachráníme, jaké jim máme dát postavení?“

„Bojovníci za lidská práva by řekli, že je máme vychovat a pak jim dát na vybranou, zda chtějí zůstat v řádu či odejít.“

„Zkus si to v praxi! My to tak děláme, jen s tím rozdílem, že odchod z řádu je trest za hrubé přečiny. Už se několikrát stalo, že jsme někoho vyhnali; bylo mi jich dost líto.“

Během té diskuse se dívky převlékly; Diana a Julie plné zájmu a očekávání, Jana pořád ještě vyděšená.

„Co ta Baarfeltova žena? Eva-Marie?“ ptala se Renée.

„Existuje u vás možnost vyhlásit nad někým ochranu? Já bych na ni nejradši vydala dobu hájení...“ řekla Diana.

„Jak chceš. A na tuhle maličkou ne?“

„Proč? Je mladá a nezkušená, ale z Baarfeltovský krve. Jenom ať si zvyká, nepřítel ji taky šetřit nebude.“

„Vzácně realistický stanovisko, císařovno!“

Diana položila ruku Renée na rameno a pevně stiskla. „Panenko, jsem císařovna hlavně proto, abych chránila svůj národ. Jako jednu z prvních věcí jsem se naučila koukat po lidech a vybírat si: toho beru, toho neberu. Poznám, když někdo loví v mým rybníce a nebojím se lovit v jeho. Chápeš to?“

„Velice dobře! Smím vědět, jak to vypadá se mnou?“

„Ty už seš na háčku...“

Renée je vedla dolů na nádvoří. „Tohle je velkej bazén, největší v celým areálu. Ještě máme zimní přímo v paláci, kdyby pršelo nebo byla hrozná zima. Teď je zrovna nádherně, taky jsme se pěkně snažily, aby to vyšlo. Představím vás...“

Jana se cítila trapně už od začátku, co sem vstoupila; teď ale se upřímně vyděsila, protože všichni lidé v bazénu i kolem něj byli nazí. Někteří plavali, jiní si povídali, něco jedli nebo popíjeli; ale nikomu to nepřipadalo zvláštní.

„Bazén teda máte nádhernej,“ oceňoval Denis, „Daleko lepší než Voglari na Como, to je co říct...“

„To mu teda nabonzuju, jen co ho uvidím!“ smála se Renée, „Když něco nesnáší, tak je to pomlouvání jeho střediska...“

„Já byla jen ve Florencii, ale má to tam hezký!“ řekla Julka.

„Je na tom blbě s penězma. Španělská provincie vynáší víc...“

Julie využila Denisova obdivu k bazénu a elegantně mu podrazila nohy - vzápětí dostal možnost vychutnat chladnou vodu v košili a kalhotách. Jana vyprskla smíchy, Denis se vynořil, šlapal vodu a smál se taky.

„Když jsem řekla, že se ti pomstím, tak jsem to myslela vážně! Já ti dám si ze mě dělat legraci!“

„Vidím, že začínám stárnout! Tohle bys mi neudělala, kdybych nebyl poraněnej slepotou, hluchotou a blbostí! Však jen počkej, já ti to v pravou chvíli odvedu!“ Denis se hrabal ven, ale Julka ho srazila nohou zas zpátky; sotva ji při pádu stačil chytit za chodidlo a stáhnout za sebou.

„To jsou způsoby, cachtat se v hadrech!“ řekla Renée pohrdavě.

„Ty už mi taky hezkou chvíli piješ krev,“ řekla jí Diana, skočila po ní a smetla ji do vody. Jana zůstala stát na okraji, pak zaťala zuby, nadechla se a skočila za nimi. Nenechali jsme se prosit a šli se taky vykoupat, bylo horko a líbilo se nám to.

V bazénu i okolo nastal rozruch. Hezká černovlasá dívka, která se až doposud opalovala na trávníku, vstala, přiběhla blíž a když pochopila situaci, vykřikla pár rozkazů a skočila do vody. Taky další naskákaly do bazénu, vrhly se na Dianu, Julii a Denise a snažily se je utopit. Jana se držela při okraji, pak v ní zvítězila rodová příchylnost a vrhla se do rvačky; kdo neměl chuť se prát, rychle z vody uprchl a během chvilky zuřil boj, který připomínal hry delfínů. Denis vylezl na okraj, zbavil se rychle oblečení a skočil zpátky, to samé Diana a pak Julie; Jana po chvíli váhání učinila totéž. Kam zmizela Renée, ve zmatku nebylo možné zjistit.

Když už toho měli všichni dost, doplavali ke schůdkům, vylezli ven a černovláska se zeptala:

„Ty jsi Diana z Guyrlayowu?“

Diana neřekla nic, kašlala vodu. Byla jich přesila.

„Já jsem Veronika Mendoza di Castro. A pěkně tě vítám.“

„Moc děkujem... Já jsem Julietta la Venzini - a z Baarfeltu.“

„Ahoj! Ještě se tady někde plete má sestra Valérie; další holky vám představím, až... pojďte si na chvilku oddechnout!“

Na trávníku vedle bazénu měly roztažené deky, ručníky a různé barevné hadříky; Veronika se natáhla a vystavila tělo slunci.

„Není takový vedro jako v létě, ale hezky je, co?“

„Nám to vyhovuje.“ řekla Diana.

Přišla Renée a s ní Valérie z Mendozy, mladší sestra Veroniky; Diana ji bystře odhadla a usoudila, že těžko posoudit, která dívka je krásnější, zda Julie či Valérie; nejspíš mezi nimi brzy vzplane těžký konkurenční boj. Pokud se tady ta soutěž hraje; Diana byla mimo konkurenci, byla blondýnka a docela jiný typ.

„Přednesu slavnostní projev, dámy; pokud možno držte zobáčky, která bude rušit, tu nechám klečet na hrachu! Jsme tak trochu jedna velká rodina; mezi sebou se koušem, ale ven bojujeme pohromadě. Má proti tomu někdo zásadní námitku? Jestli jo ať vypadne, ježto by nám tak jako tak k ničemu nebyl!“

Nikdo zásadní námitku neměl, Veronika pokračovala:

„Já a Valérie jsme dcery komthura Mendozy, ty jsi dcera komthura Baarfelta. Každá máme svoje hejno a ještě čekáme další kámošky do houfu; jak poplyne čas, začnou mezi náma tvrdý války a tak je poslední šance se dohodnout po dobrým. Jistý je, že jeden z našich otců bude Velmistrem; v takovým případě ta druhá zatne tesáky a s laskavým úsměvem předstoupí ke gratulaci!“

„Já teda jo!“ řekla Julie hrdě.

„Nejsem taková puberťačka jak myslíte, umím pochopit situaci a zařídit se podle ní,“ pokračovala Veronika, „Mělo by nám jít o tohle: máme šanci napravit svět, kterej je podle mýho v takovým srabu, že se mi z něj dělá zle. Od chvíle, co jsem vylezla z plínek, čekám na tuhle šanci: až se můj táta jednou stane velmistrem. Až dostanu šanci kromě štěkání taky kousnout!“

„Takže bys nerada viděla, aby vyhrál někdo druhej?“ zeptala se Diana, „Chceš nás ukecat, abysme ti šly z cesty?“

„Blbost! Právě kvůli tomu s váma chci mluvit: ať to vyhraje kdo chce, my musíme držet pohromadě! A přinutit toho, kterej dostane ty bílý šutry, aby nás bral vážně, chápete? Julka Baarfelta nebo já s Valérií Diega, ale musíme! Ukázat světu, že jsme tady!“

„A že s ním pohneme?“ řekla Julie.

„Tobě se to líbí tak, jak to je? Ty chceš čekat dalších dvacet let? Panenko, v tý době budeš mít holku jako seš dneska sama, budeš stará, ošklivá a líná jako prase; jak budeš bojovat? Máme tu kliku, že jsme mladý, hezký, plný ohně! Musíme toho využít!“

„Začínám si myslet, že tě chápu.“ řekla Diana.

„Abys ty mě nechápala! Ty seš v tom taky důležitá: máš území. Budeme mít kam zdrhnout, kdyby nás převálcovali. A odkud útočit, kdyby něco nevyšlo. Píchneš nám v tom?“

„Jistě, ráda. Co potřebuješ?“

„Nevím, jak velká je ta tvá země. Podle žurnálů, co posíláte po celým řádu, dost na to, aby se ti tam vešel jeden maličkej klášter, tak pro tři sta holek. Kdyby to nevyšlo.“

„Máš ho mít.“

„Fajn, to je první věc. Za další: mám plný zuby toho, aby nám v řádu chlapi poroučeli. Je pravda, že jste v Polsku založili nějakou novou lóži a rozdělili ji na mužskou a ženskou?“

„Ano. Řád Svatého Jiří a nebylo to v Polsku, ale u nás na Hůrce. Část lidí jsme poslali do Arminu, část se potuluje krajem a čelná hvězda, komthur Julka Baarfeltová je tady s náma!“

„Není komthur, ale abatyše, když už. V nejhorším bych brala ten jejich řád... Svatý Hedviky? Jenže to až v nejhorším; za dávnejch dob existoval Řád Čistého Srdce, čistě ženská záležitost. Já ten řád chci a chci, abychom v něm byly všecky, jak tu jsme!“

„Já už jsem v řádu Blesků...“ namítla Diana.

„Zbytečně tam zabíráš místo pro nějakýho rytíře, zatímco bys mohla být v radě! Vykašlete se na Blesky a všecko, co s nima souvisí; vzniká z toho jenom zmatek. Dokonce existovala jakási dětská parta, říkalo se jí Černá Lilie. Nebrnká ti to na srdíčko, malej Denisi Baarfelte?“

„Hele, mě vynech, jo? Já už se začal poohlížet sám...“

„Tak promiň, že jsem se tě dotkla! Až něco založíš, hlavně tam nezapomeň vzít toho blba, našeho bráchu! Ale teď máme na programu Řád Čistého Srdce; kdo vyhraje, toho dcera bude nejvyšší abatyše a ostatní budou v řádový radě. Má někdo námitky?“

Nikdo námitky neměl. Veronika si oddechla.

„Tak dál. Teď to bude možná vypadat blbě. Můj otec je, jak víte, nejbližší žák dona Francisca. Don Francisco se nějakou dobu zmítal v agónii. V tom stavu dost často pronášel katastrofický proroctví. Můj otec je zaznamenal. Teda - některý.“

„Tváříš se pěkně tragicky. Je to vážný?“

„Kdyby nebylo, nevyváděla bych jako panna při porodu! Promiň, Jano, jestli jsem se tě dotkla...“

„Ne... já nejsem tak... urážlivá.“

„Tak ta proroctví: Nepřátelé z celý Evropy se chystají řád Templářů rozprášit a zlikvidovat. Po týhle volbě dojde k sérii katastrof, zejména osobních. Spousta našich lidí zahyne, spousta jich bude muset utéct. A každej, říkám každej z nás na to nějakým způsobem doplatí. Zkrátka, zlý časy.“

„Kdo se bojí, sere v síni.“ řekla Diana.

„A na posranýho i hajzl spadne!“ dodala Julie.

„Kuráže máte dost, jak vidím. Otec po těch prognózách požádal dona Nicolaa o horoskop vývoje řádu; hvězdy vyhrožujou ještě víc. Potom požádal nějaký lidi, co mají věštecký sklony. Neptejte se, co viděli. Řítíme se do černý propasti.“

„Zapomněla jsi dodat: bu! bu! bu!“

„Smutná je... ještě jedna věc. Já teď budu fakt muset bejt chvilku vážná, odpusťte mi to, často to nedělám: vypadá to, že kdo vidí v řádu obchodní společnost nebo politickou stranu, bude na tom líp než ten, kterej chce sloužit Bohu; svým tělem, krví, utrpením... vzít na sebe Kristův kříž. Znám pár lidí, co mají z řádu jen prospěch, ti ho budou mít dál. Kdo chce skutečně milovat Boha, ten na to doplatí.“

Tentokrát neřekl nikdo nic; až Julie po chvíli:

„V řádu Svatého Jiří je jeden muž: Olgierd, vizionář. Říkal to samý. Taky u nás byl na návštěvě hrabě Feroz, toho asi všechny znáte; povídá se o něm, že je... ďábel.“

„Na to nemá; je jeden horší, vévoda Miguel Pablo Goméz Fereira de Escambray; je to Bask a jde z něj opravdu hrůza. Ale Feroz je taky dost dobrej čarodějník; co ti vyvěštil?“

„Je to takový trapný,“ ohlédla se Julka na Janu, „Tam na Hůrce si ze mě pořád dělal legraci kvůli vlasům. Potom ho Janek Dunbar dosekal, tak ležel, ale nepřestal hecovat. Řekl takovou věc...“

„Nenapínej a řekni to! Tak hrozný to snad není!“

„Řekl: Do roka přijdeš buď o hřívu, nebo o hlavu. Vyber si!“

„Bezva. Co sis vybrala?“

„Utekla jsem. Pak se mi zdálo... o Janě. Když jsem ji vytáhla z kláštera a měla ji u sebe, občas jsem zkoušela meditovat. Věří některá z vás na věštecký sny?“

„Houby záleží na tom, čemu kdo věří; my je vyvoláváme! Řekni, co se ti zdálo, nebo tě dám natáhnout na skřipec!“

„Budeme muset něco obětovat. Něco ze sebe. Spálením v ohni. Nebo uložením na nějakým posvátným místě, třeba v chrámu. Jestli se jedná o vlasy, tak mi to vychází takhle: jeden pramen kolem krku tomu, co chceme chránit. Muž, dítě, zvíře, dům... já to zkusila se svou lodí Vlaštovkou. Zbytek v tlustým prameni někam, kam nikdy nepřijde nepřítel: do chrámu, do hluboký jeskyně, do vysokejch hor... svěřit do ochrany. Zbytek spálit v ohni.“

Julka vysvětlovala svoje stanovisko poněkud nesouvisle, hlas jí přeskakoval a rukama šermovala, jako když se hádala s trhovci. Ale zdálo se, že ostatní ji dokonale chápou, dívaly se jedna na druhou a když skončila, kývla Veronika na Valérii.

„Ty jsi sepsala kanonizační návrh na Jerzy Lasęku?“ zeptala se dívka Valérie a upřela na ni hluboké, uhrančivé oči.

„Ano... ale jak to souvisí?“

„A to povídání o Walkýrách?“

„To taky.“

„A historickou studii o používání vlasů v magii?“

„To já ne. To Diana. Ale já to četla a souhlasím.“

„Proč pořád kladeš důraz na oheň?“

„Nevím, tak mi to vychází. Diana říkala, že se konala nějaká yadžňa, oběť do ohně. Ten oheň tam být musí, nevím proč.“

Valérie a Veronika si vyměnily pohledy, pak se podívaly taky na Renée. Valérie pokrčila rameny, Veronika si povzdychla.

„Je jedna z mála věcí, který by našeho otce nažhavily do běla; to je možnost, že bysme si sáhly na vlasy. Je alergickej na to, že má nesmírně krásný dcery a kdyby mu na nich někdo něco poškodil, tak ho zardousí. Blbne Baarfelt taky tak?“

„Ani nevím... teda nemyslím!“ krčila rameny Julie.

„Má taky extrémně krásný dcery; vůbec mi připadá, že dcery komthurů to mají v povinnostech, bejt krásný. Pochybuje někdo, jak nás to strašlivě štve? Zažila některá z nás, aby ji otec od mala sekýroval, jestli je dostatečně krásná?“

„Možná to nebude tak zlý...“ řekla opatrně Diana.

„Drahá císařovno, v magii není žádný »možná nebude«! Když něco hrozí, tak to bude zlý, a moc!“

„No já myslela... třeba něco jako na hlavu...“

„Ty radši nemysli a mlč! Mám dojem, že nevíš, co plácáš. Pokud se má konat veřejná oběť, tak...“

„Tak veřejně,“ řekla Julie, „Já to chápu.“

„Pěkně nám to začíná!“ konstatovala Valérie.

„Koukejte, můžu se mýlit,“ rozjela se Julka, „Ono totiž...“

„Copak ještě?“

„To se týká kluků. Copánek kolem krku nestačí. Ještě taky... když se ten copánek váže na krk, tak musíš... nevím, jak to mám říct. Je mi to trapný, já jsem panna, jak dosvědčí Renée...“

Veronika si povzdechla: „Vypadá to, že víš, co povídáš.“

„A že se nemýlíš.“ řekla Renée, „Ještě tady bude veselo, že se budeme všechny třást děsem. Platí taky, když se s někým podělíš o lásku, že si vyměníte půl karmy?“

„Platí,“ řekla Diana, „O tom ani nedejchej...“

„A tohle všechno,“ pronesla varovně Veronika, „Bude platit jen pro ty, co se dají k nám do řádu. Holky, co zůstanou venku, budou dál v pohodě kráčet svým načančaným, pitomoučkým růžovým světem...“

„Budou klopýtat jako slepej krtek pod třema kvalitama přírody, svou karmou a jiným závažím,“ řekla Diana, „My jsme v takovým postavení, že si můžem karmu měnit; co je lepší?“

„Lepší bejt kozou!“ zamručela Renée.

„Tobě se to skoro povedlo!“ popíchla ji Valérie.

„Zklidněte se, dámy,“ řekla Veronika, „Chovejme se jako přední odborníci na danou problematiku! Julko, ta oběť se má konat kdy? Někdy v budoucnu, nebo hned teď?“

„Nejseš ty blbá?“ vyskočila Valérie.

„Ptám se Julie, ne tebe!“

„Ale já... to nevím,“ řekla Julka nešťastně, „Já vlastně vůbec nevím, jestli to má nějakej smysl... taky je možný, že se mi to jenom zdálo, že se toho bojím a proto... takový podvědomí, víte? V psychiatrii se říká: podvědomá obava... frustrace...“

„Klid, povídám! To všecko má smysl: věštecký sny, obětování do ohně, jako naznačení ochoty k sebeobětování. Znamení zasvěcení. To jsou reálný věci a jestli někdo bude kecat...“

Mezi ostatními se propletla černá dívka, naklonila se Veronice k uchu a něco jí povídala. Veronika vykřikla: „Tak ať snad jdou sem; a okamžitě! Na co vůbec čekají?“

Černá dívka odběhla a Veronika ohlásila: „Přijely holky Knassenovy a ještě někdo. Dost dobrý...“

Knassena Julie znala a nepochybovala, že dojely s ním; znala taky jeho syna, o dcerách zatím jen slyšela. Vzápětí se objevily ve vchodu: dvojčata s vlasy barvy světlého zlata a pletí bílou jako alabastr, krásné, vznešené, pravé princezny. Spolu s nimi přišla pihovatá dívka s vlasy jak plamen ohně: Agnes ze široce rozvětveného rodu Wulffssonů.

„Jdem je uvítat!“ rozhodla Valérie, vyskočila a rozběhla se za nimi. Uvítání vypadalo tak, že všechny dohromady skončily ve vodě bazénu; teprve když se vyčerpaly rvačkou, vylezly ven a Veronika stručně poučila nově příchozí, o čem zatím byla řeč:

„Tak jsme se tady právě dohodly, že si založíme vlastní lóži řádu a dáme se ostříhat dohola. Co vy na to?“

Očekávala, že reakce bude rozporná a nemýlila se. Knassenova dvojčata dala najevo chladný nesouhlas, zato Agnes Wulffssonová se rozzuřila jako divoká kočka a začala zběsile nadávat. Ostatní se jejím vztekem nesmírně bavily; teprve když se začínala dusit, prozradila jí Renée, že to nemyslí hned okamžitě.

„Vy mě vždycky tak vytočíte!“ běsnila Agnes, „Jednou si na vás vymyslím něco já, potom uvidíte! Ale jo, jestli někdy v budoucnu, když to bude potřeba, tak se k vám klidně přidám. Kdo ví, kdy nebo co bude budoucnost...“

„A co když je budoucnost blíž, než čekáš?“

„Hele, já už jsem se dneska jednou ztrapnila, mě už nenachytáš! Svěřuji svůj osud dobrovolně do rukou matky abatyše Veroniky; vím o ní, že má rozum a určitě nedovolí žádnou blbost...“

„Aby ses nepletla; já ji znám dýl!“ varovala Valérie.

Příchodem nových dívek se rozmluva stala značně omezenou; její příčinou byly právě dvojčata. Jmenovaly se Senta a Britta, doma nechaly ještě malou sestru Ingeborg; v řádových kruzích byly známé tím, že se málokdy k něčemu vyjádřily. Ani ne tak z vrozené mlčenlivosti jako proto, že byly nesmírně tupé na jazyky a uměly pouze švédsky a norsky; v jakýchkoliv složitějších případech jim Agnes musela tlumočit. Ta zato švadronila plynně všemi jazyky jako Diana (a taky všemi bídně). Kromě toho byla velmi vznětlivá, při každé příležitosti okamžitě vyskakovala a zelené oči jí zle blýskaly. Diana jí za to zkusila polichotit, že byla určitě v minulém životě kočkou, ale ukázalo se, že Agnes je zásadním odpůrcem učení o reinkarnaci a podobných nesmyslů. To rozzlobilo zas Dianu a začaly se hádat, k nemalému pobavení ostatních.

Diana nejdřív používala argumentaci z křesťanské oblasti; jenže záhy se ukázalo, že Agnes sice křesťanka je, ale její představy se téměř přesně kryjí s názory Nordiků; v té chvíli přispěla své paní na pomoc Julie a statečně do Agnes ryla. Ukázalo se, že pojem Walhaly a dívek, které tam odvážejí mrtvé bojovníky, není pro seveřanky nic nového; pak se Julie zmínila, že v nebi je určitě místo vyhražené pro uhynulé Templáře, kam mají za povinnost je svážet právě ony; na tom se shodly.

„Ale nikdy, říkám nikdy!“ zdůrazňovala Agnes, „Nedovolím, aby mi někdo ostříhal vlasy! Kdo kdy viděl ostříhanou Walkýru?“

„Nikdo nikdy neviděl ani vlasatou.“ namítla Valérie.

„Když čarodějce ostříháš vlasy, ztratí svoji moc!“ vykřikovala Agnes a rezavé kudrny jí lítaly kolem hlavy jako plamen, „Kdybych to připustila, nebudu se už moct ani bránit!“

„Třeba ano,“ řekla Diana, „Zkusila jsi to někdy?“

„Ne, a nezkusím! Kromě toho ten, kdo by mi ostříhal vlasy, by propadl smrti! Zabila bych ho sama nebo někdo z mých bratří!“

„Právě proto padl návrh použít ohně.“

Agnes se zarazila, nejistě zamrkala a ohlédla se po Veronice.

„Jak... to myslíš?“ zeptala se opatrně.

„Sleduj: Když Odin uvěznil Walkýru Brunnhildu za neposlušnost na tom kopci, obklopil ji mořem plamenů, aby k ní nikdo nemohl. Brunnhilda oheň ovládala, proto ji uspal. Pak přišel Sigward nebo Siegfried u Germánů; Brunnhildu vzbudil polibkem a vyvedl ji přes plameny ven. Jim oheň neublížil, ale co jejich vlasy?“

„No jo, oheň... to je horší,“ řekla Agnes, „To teda nevím...“

Veronika si zjednala pokynem ruky ticho. „Diano, my nemyslíme obyčejnou formu ohně, jakou znáš ty. Když mluvíme o Ohni, myslíme tím Živý oheň, který neubližuje živým bytostem. Jedná se o...“

„Já vím, co to znamená. Dotýkala jsem se ho.“

Mezi dívkami nastal lehký zmatek. Většinou se zajímaly, jak Diana k této znalosti přišla a kdo oheň ovládal.

„Kateřina z Flammelu.“

„Ty ses někdy někde setkala s Kateřinou?“ řekla Renée do ticha.

„Na Moravě, na kopci nad městem Mikulovem u řeky Dyje, letos v létě. Přivolal ji Baarfelt a požádal, aby mu zapálila Oheň.“

Šum počal vzrůstat; Valérie se zeptala: „Dotýkala ses Ohně, nebo jsi do něj vstoupila a koupala se v něm?“

„Jen jsem se ho dotkla rukou.“

„Proto! Kdyby ses v něm vykoupala, shoří všechno, co není živé. To už bys žádné vlasy neměla...“

„Teda, já bych to riskla...“

Na Veronice bylo vidět, že si moc nepřeje diskutovat na toto téma. Ochotně proto využila krátké šeptané diskuse, které nastala mezi Agnes a jednou z dvojčat; Agnes na vyzvání přeložila:

„Britta chce vědět, jestli Diana vynalezla ty zákony...“

„Nic jsem nevynalezla, pouze je uvádím v život. Zákony existují odjakživa, jenže lidé zapomněli, jak se mají chovat.“

„Britta se ptá, jestli je pravda, že jejím manželem je každý muž, se kterým se kdy milovala.“

„Ano, samozřejmě!“

„Dále se ptá, jestli to zavazuje... ty kluky... k čemu? Jo, aby jako její manželé... ne, jejich manželé! Aby je chránili v boji, různě podporovali... Zkrátka jestli každý, kdo se vyspal s jednou z nich dvou, patří do rodiny.“

„V podstatě ano, ale sňatek s jednou neplatí zároveň pro tu druhou! Každá má právo mít vlastní rodinu...“

Agnes zamávala rukama. „Nedělej v tom větší zmatky, než jsou! Senta a Britta jsou skutečná dvojčata, co prožívá jedna, cítí zároveň ta druhá. Od malička se učí vyměňovat si informace; taky dělaly pokusy, rozdělily se každá na jiný konec Švédska, stejně ale měly pořád ty samé kontakty; teď už to ale nedělají.“

„To zní hezky; ale co dál?“

„Holky chtějí vědět, zda můžou propojit... co?“ Agnes chvilku naslouchala, potom potřásla hlavou: „Já to umím těžko vysvětlit. Zkrátka ony chtějí, abychom dosáhly absolutního vzájemného spříznění. Představujou si to tak, že bysme zapojovaly jednotlivý kluky... tak, že by se oni potom... co? Aha, zkrátka řekneme jim, že když se budou milovat s některou z nás, tak zároveň napojujou každou další, takže my se spojíme s nima a oni zas propojej další holky. Tím vznikne obrovský mentální pole...“

„Řekni jim, že jsou obě blbý.“ navrhla Veronika.

„Já nesouhlasím!“ řekla rázně Julie.

„Já jsem to taky nepochopila.“ dodala Diana.

„Pusťte to z hlavy! Dvojčata jsou úplně tupý!“ řekla Valérie.

„Mám taky ten dojem! Přece kvůli tomu nebudou balit chlapy na potkání!“ řekla Julie pohoršeně.

„To dělají i bez důvodu; tys zřejmě ještě nezažila skandinávský zvyklosti v akci? Takhle by k tomu měly aspoň důvod! Ale to, co vymyslely, absolutně nejde uskutečnit; jak byste například chtěly takový spojení trvale udržet?“

Jedna z dívek začala vysvětlovat a Agnes překládat; při třetí větě se zarazila a nedokázala se za žádnou cenu vyjádřit.

„Nejlíp uděláš, když to předvedeš názorně,“ navrhla Valérie; Senta i Britta navrhovaly něco podobného a Agnes snaživě vysvětlovala: „Když se propojíš, tak vznikne na chvíli takový pole mentální energie. Hrozně účinný...“

„Tak předveď!“ přála si Diana.

„Má pravdu,“ řekla Renée, „Je tady spousta holek, který nic nechápou. Kdyby mohly aspoň na chvilku získat spojení, nemusely bysme jim už nic vykládat, byly by v obraze...“

„Jenže když se o tom dozví táta, tak nás spráská! Zakázal nám dělat tyhle pokusy, když u toho jsme samy!“

„Když mu to nikdo nevykecá...“

„Myslíš, že to nepocítí? Jak je daleko?“

„V hlavní budově. Spousta zdí... ostatní lidi...“

Veronika se očima domlouvala s Valérií a Renée vyčkávala.

„Kdo to chce vést - zkusíš to ty?“

„No... můžu, když chceš!“

„Já pořád ještě nevím, o co jde!“ stěžovala si Julie.

„To se hnedle dozvíš. Ale holky, říkám vám: Jestli některá udělá nějakej průšvih, tak si mě nepřejte! Víte dobře...“

„Hele, jedem! Tři minuty, dýl ne, jo? Stejně budou za chvilku volat k obědu, tak rychle, než to bude nápadný...“

„Fajn; tak se spojíme. Všichni si navzájem podejte ruce, takhle je propleťte prstama. Musí to být dokonalý propojení, je to jasný? Takhle, Julko, chyť se mě... z druhý strany Senty... no dobře, tak je to Britta, to je přeci fuk! Kdo bude hlídat čas? Tak má někdo hodinky? Ty taky, Denisi, samozřejmě! Tak co?“

Konečně byli všichni propojeni; dívka Renée zavřela oči, hlavu sklopila trochu před sebe a zhluboka dýchala. Některé zavřely oči, jiné zvrátily hlavu dozadu a všechny čekaly. Julka dokonce váhala, zda to, co se děje, je skutečnost či nějaká legrace.

Najednou pocítila prudký úder, jako by se její tělo ocitlo pod hydraulickým lisem; ale ten úder směřoval zvenčí na celé tělo a současně zevnitř ven, takže měla pocit, že se jí hlava rozskočí na kusy. V lebce pocítila tupou bolest a jakési mravenčení, jen to nebyla schopna vnímat, protože zároveň pocítila myšlenky všech přítomných; jenže současně a v podobě, jakou nechápala. To zřejmě vyvolávalo tu bolest; naráz znala dosavadní životy všech dívek, jejich lásky a nenávisti, vše co je těšilo a bolelo; a současně cítila, jak jí několik silnějších impulsů přímo sonduje mozek, drancuje myšlenky a pitvá ji zaživa; bolelo to, chtěla vykřiknout, ale nemohla a navíc ta obrovská vlna myšlenek ji docela zahltila, takže přestala chápat, zda vůbec je nebo není, kdo je, jestli je Julie nebo Valérie nebo Diana, protože ty všechny byly najednou v ní; taky ji napadla Jana a v tu chvíli byla Jana a třásla se hrůzou, protože to pro ni bylo ještě horší než pro ni jako Julii, jenže v té chvíli jí procházely myslí divoké představy Agnes plné násilí a sexu, což ji vyděsilo, takže se začala bránit, jenže silnější mysl (Veronika, Valérie?) jí nedovolila opustit hru. Taky jí bleskla hlavou představa koupání v ohni, na okamžik viděla všechny přítomné (včetně sebe, ale zvenku) zcela bez vlasů; jenomže v tom samém okamžiku Veronika rozpojila ruce, vyskočila a se vzteklým řevem se vrhla na jednu z mladších dívek; sprostě jí nadávala a začala do ní kopat, holka se bránila a pištěla jako potkan.

Julie se zhroutila; byla už zase Julie, to věděla zcela jistě, nikdo cizí v ní nebyl a v nikom nebyla ona. Celá se klepala nervovým vypětím; všimla si, že Renée se zhroutila, Valérie ji objala a sevřela v náručí, z druhé strany přiskočila Agnes, obě teď držely Renée mezi sebou a předávaly jí energii; potom Valérie chytila za ucho Tannarra, přitáhla ho blíž a křičela na něj, aby Renée hned důkladně olízal. Přišel jsem mu pro jistotu na pomoc, kdyby to nezvládl; další dívky zatím uklidňovaly zuřící Veroniku.

Přiběhl jakýsi chlap a začal na dívky hulákat; Veronika ho poslala na nějaké velmi ošklivé místo, kam ovšem neodešel, pouze si odplivl a vrátil se ke svým druhům. Julie si povšimla Jany, která seděla tupě a vypadala, že je jí hodně zle. Objala ji, hladila a uklidňovala, ačkoliv spíš sama potřebovala uklidnit; mezi tím přišla Veronika k sobě a prohlásila:

„Pilar k ničemu příště nevezmu, dokud nebude mít rozum! I když ve čtrnácti by mohla být zodpovědnější... Zvednout, oblíkat, za chvilku je oběd. Rozsypte se na částice, nemusíme jít v houfu! Po obědě dvě hodiny siesta, relaxace, kdo dokážete, usnout! Divoký sny povoluju, zblbnout z nich přísně zapovídám! Jasný?“

„Křišťálově jasný, matko abatyše,“ řekla Julie, „Co otázky?“

Veronika na ni koukla, jako kdyby jí právě strašlivě ublížila. „Víš teď přesně to samý co já, huso pitomá! Když chceš na něco odpověď, tak se zeptej, ne?“ A aniž by dále cokoliv vysvětlovala, počala shledávat oblečení a strojit se. Julie neměla dostatek odvahy ještě jednou ji oslovit.

Oběd se podával ve společenské místnosti harému, což byl v tom objektu největší sál; ale jídlo bylo uvařeno ve velké společné kuchyni, sem je jen přinesly služebné dívky. Julie se s Janou usadily na místo, kam jim ukázaly, dostaly nerezovou misku, nerezovou lžíci a skleněný pohárek. Julie koukala jako omámená, Janě bylo zle a Julka ji těšila; na jakékoliv vnímání čehokoliv neměla náladu, cítila se jako prase po první ráně sekerou. Stěny byly ozdobené freskami ze šestnáctého století, strop arabeskami ze dvanáctého století. Jídlo bylo z brambor, zeleniny, těstovin a luštěnin; černá služebná se musela dvakrát ptát, zda Julka chce i masovou kaši, než přikývla. Některé maso nejedly.

„Ještě je ti zle?“ ptala se Julie Jany, ačkoliv to cítila.

„Ne. Už je mi dobře.“ řekla Jana mátožně; neříkala pravdu, ale bylo jí skutečně líp, protože ze všech sil nabírala energii od kamarádek kolem, od Ao Harrapa pod nohama, z jídla i ze stěn okolo. Julie dělala totéž a žasla, že je možné natočit ruku tak, aby brala odraz někoho od něčeho. Cítila se jako vyždímaný hadr.

„Co je tohle za jídlo?“ ptala se jí Jana.

Julie jí bezmyšlenkovitě řekla španělský název a přidala informaci, z čeho a jak se dělá. Vzápětí si uvědomila, že podobný pokrm vidí poprvé, že o něm v životě neslyšela a ani po tom netoužila; taky jí došlo, že Jana ví přesně to samé a pokud se jí zeptala, je to spíš touha po komunikaci. Otočila se, objala Janu a držela ji v náručí, dokud se neuklidnila.

Vzájemným dotýkáním dochází k vyrovnání energií. Zklidnění. Spojení mysli, nalezení souladu. Sdílení pocitů.

»Při vzájemném dotyku může dojít ke vzrušení!« namítla sama sobě, »I když se dotýkám jiné ženy!«

Sexuální vzrušení je nanejvýš kladná emoce. Pomáhá získat větší množství energie. Dokonce i její vzájemné vybití je přínosné.

Julie se vyděsila.

»Proboha, co to se mnou udělaly?« říkala si.

Věděla, co s ní udělaly. Věděla všechno. Kousek od ní seděla Renée; Julka věděla, že jako pětiletou ji našly Veronika s Valérií v sirotčinci, kam ji vlastní matka odložila, jakékoliv další připomínky nežádoucí. Veronika měla v tu dobu dvanáct, Valérie sedm; přály si snad živou panenku? Renée měla nezřetelné vzpomínky na sirotčinec a velice živé, jak ji ty dvě strčily do vany a všechny tři se vzájemně mydlily a drhly kartáčem; prvně v životě poznala, co je to čistota.

Teď dokáže posunovat sklenice po stole vlastní energií bez doteku ruky.

Julie si uvědomila, že by to možná dokázala taky, kdyby neměla hlavu tak vymetenou. Jezdil jí tam popelářský vůz, četa cikánů drhla neuronové spoje a smetí vysypávala ušima ven.

„Jez a nekecej blbosti!“ poručila Janě přísně.

„Já nic neříkala!“ vyhrkla Jana a začala se dávit.

A tehdy se Julie rozhodla. Tak dost! Veronika říkala něco, že po obědě se může jít spát; nebo dokonce má? Díky Bohu... Tak jen to rychle dojíst a pak někam, kde bude klid!

Zalehla a během minuty usnula. Během pěti minut však už byla zase vzhůru, zírala vytřeštěně do zdi a žasla, co se jí zdálo. Nebyl to její sen, byl nejspíš Agnes a byl o nějakém muži. Jenže Julie nikdy se žádným mužem nebyla a to, co začala prožívat, v ní vyvolávalo strašlivý odpor a hnus.

Chvíli uvažovala, co má teď dělat. Obávala se, že jestli znovu usne, vrátí se jí buď tentýž, nebo nějaký ještě horší sen. Ulehla tedy, koukala do stropu a pokoušela se meditovat; měla pro to skvělé předpoklady, neboť její paměť obsahovala všechny Dianiny vzpomínky včetně znalosti hieroglyfů a klínopisu. V krátké chvíli upadla znovu do spánku, zdály se jí sice nesmysly, ale už se kvůli tomu nebudila... nebo aspoň ne často.

Když se probudila, bylo jí líp a měla dojem, že se už probírá. Nadbytečné znalosti v hlavě sice pořád ještě měla, ale teď už je vnímala jako něco, co někdy někde viděla nebo četla, neobtěžovalo ji to. Aha, tak se na to musí; nechat odležet! No dobře, pro příště už to bude vědět. Pokud bude ještě nějaké příště.

Šla si umýt obličej, umývárna byla na konci chodby. Když se před zrcadlem česala, přivřela oči a představila si, jak vypadala bez vlasů. Chápala, proč se Veronika tak rozzuřila; kdyby představa dívky Pilar získala větší podporu, třeba několika dalších, mohlo dojít k samovolnému pokynu tělu; to by pak uvolnilo vlasové kořínky a vlasy by vypadaly. Podobným způsobem zde léčí některé choroby: dýchací obtíže, srdeční arytmie, dokonce ledvinové a žlučové kameny. Pokud se tělo zasažené nemocí uvede do souladu s větším počtem zdravých těl, počne se samo chovat jako zdravé a nemoci se zbaví.

Julie si nacákala vodu na obličej a šla ven. Janu nechala spát, dokud se sama neprobudí. Venku ji dívky radostně zdravily, mohla si být jistá, že o ní vědí všechno a zřejmě jim to nevadí. Na oplátku zas toho věděla hodně ona o nich; ale podléhalo to její vůli, vzpomínky se jí nevybavovaly samy od sebe, jenom když si to přála. A taky věděla, že zítra či pozítří už bude tyhle věci znát jen matně jako něco, co jí někdo vyprávěl.

„Co novýho přes poledne, drahé kolegyně?“ otázala se zvesela Veroniky, která ležela na své dece a vypadala otrávená jako malajský šíp. Valérie ležela vedle a nevypadala nijak.

„Eh!“ řekla Veronika a zavřela oči.

„Co je? Někdo umřel?“

„Ty si prosímtě lehni a drž zobák! Vypadá to, že nám nebudeš k ničemu - tak aspoň nepřekážej!“

Julie se svlékla a pohodila svoje šaty vedle nich.

„Hele, seš tak milá, že bych měla otočit kormidlo a opustit nehostinný vody! Jenže moje paní Diana mě naučila udělat vždycky všechno naopak, než lidi čekají. Takže zůstávám!“

„Pro mě za mě...“

Julka zaváhala. „Nechcete si třeba zacvičit, dámy?“

„Co to?“ Valérie zvedla hlavu.

„Cvičíte přece u vás nějaký kung-fu?“

„No... o tom vašem jsme slyšely všelijaký pohádky! Ty bys vážně neměla strach si to rozdat proti některý z nás?“

„Já bych neměla strach si to rozdat proti vám oběma naráz!“

Veronika se zvedla. „Ona je ještě ke všemu drzá!“

„Ona si to může dovolit!“ vycenila Julie zoubky.

„Tak teda!“ zaječela Valérie, vyskočila na nohy a vrhla se na Julku. Ta ji smetla kopem z otočky, Valérie udělala salto a jako žába se rozplácla na trávníku. Veronika už taky stála, skočila na Julii zezadu, ta ji chytila za ruku a přehodila přes hlavu. Pak to bylo chvíli nepřehledné; když diváci opět rozeznávali osoby, ležela Julka na zádech a obě druhé na ní. Jenže Julie se nevzdala a kopala tak dlouho, dokud se jí nepovedlo zasáhnout kolenem Valérii a odhodit ji. Pak se zbavila Veroniky a už zase byla na nohou, rozháněla se rukama a vyhrožovala, že je zmlátí obě.

„Nechcete pomoct, holky?“ zeptala se Renée nejistě.

„Klidně pojďte všichni!“ vytahovala se Julka, „Já vám ukážu, že ze mě Tošio nedřel kůži nadarmo!“

A vzápětí smetla nešťastnou Pilar, která se k ní pokoušela připlížit odzadu; teď dostala do zubů a začala brečet. Renée jí skočila na záda, Veronika s Valérií šly zepředu a už ji mlátily; Julka občas některou zahodila, ale nebylo to ono.

V tu chvíli přicházela Diana; když spatřila, že jí surově bijou kamarádku, radostně zaržála a vrhla se do bitvy. Její vstup znamenal, že se mohou zúčastnit i další, jmenovitě Agnes a dvojčata Britta a Senta. Pak několik osob dělalo přemety různého druhu, některé spadly do bazénu, jiné tam naskákaly z vlastní vůle. Ve vodě rvačka pokračovala a když skončila pro totální vyčerpání všech účastníků, vylezly ven, pokud měly něco na sobě, svlékly to a rozložily se na trávník.

„Diana povede ranní rozcvičky,“ rozhodla Veronika, „Jsem nucena trpce konstatovat, že jsme slabý jako čaj a potřebujem cvičit, jinak s náma zamete každá porcelánová panenka!“

„To nebylo nic proti mně, doufám!“ zamačkávala si Julie bouli nad okem a uvažovala, zda to půjde zalíčit.

„To nebylo nic proti nikomu; ale rvačka to byla hezká. Kdyby nás viděl tatínek, pochválí nás, jak pěkně cvičíme...“

Senta (nebo Britta) pronesla něco zajímavého švédsky.

„Aha, už si zas nerozumíme! Co chce?“

„Líbí se jí Dianino tetování. Chce taky takový.“

„Což o to, mně taky! Jenomže já bych chtěla něco jinýho: ptáka Fénixe. Víte všecky, co je Fénix?“

Julce se rozsvítilo v hlavě červené světýlko. „Vím, co to je; ale vím taky, že to je zas něco...“

„Jo, je to něco. Jste ochotný mě chvilku poslouchat?“

„Těžko se tomu můžeme vyhnout, Agnes. Spusť!“

Agnes si sedla doprostřed ostatních. Julie měla pocit, že jí na ní něco velmi intenzívně vadí, ale netušila, co to je.

„Veronika nám doporučila, abychom se pokusily meditovat. Tak jsem to udělala; poprosila jsem svou Paní, aby mi zjevila něco z budoucnosti, přeje-li si to. Nejdřív se mnou nechtěla mluvit; musela jsem prosit, musela jsem... udělat oběť.“

„Komu říkáš Paní?“ zeptala se Julie.

„Paní Freya; kromě jiného máš pravdu, byla jsem kdysi kočka. Jsem jedna z koček, které tahají její vůz. Ale nejsem tu za trest, jak jsem myslela. Jsem tady za odměnu. A mám určitý úkol, který musím splnit. Včas se dozvím, jaký.“

Všechny dívky pozorně poslouchaly, ale nikdo se nesmál; možná tomu všechny bezvýhradně věřily.

„Ptala jsem se na ty věci, o kterých se mluvilo. Paní Freya mi vyjevila: Nastane boj. Ty, které do něj půjdou, stihne trest. Čeká je utrpení v tomto životě a zrození do dalšího, ve kterém budou mít ještě obtížnější a bolestnější službu. Čím víc budou sloužit, tím větší bude utrpení a bolest.“

Dívky se dívaly jedna na druhou. Veronika řekla: „Co ty, které to odmítnou?“

„Prožijí život v klidu a míru, obyčejných lidských radostech a strastech. A jejich jména budou zapomenuta.“

„Co se má stát?“

„Je tady jedna osoba: Diana. Její postavení není srovnatelné s lidskými bytostmi. Přišla sem splnit určitý úkol. Dostalo se jí vzácného daru, ostrova, kam smějí vstoupit jen svatí. Zároveň se však o tom dozvěděli démoni. Bude válka. Velká bojová hra mezi anděly a démony. Rozhodněte se, kdo je anděl a kdo démon.“

„Diana byla vybrána, aby tu válku vedla?“

„Diana je ve výsadním postavení: není člověk, není anděl ani démon. Je zde, aby pomáhala těm, kterým se má dostat pomoci. Pomáhá nalézt cestu. Dobrým dobrou, zlým zlou. Zároveň projde velikým utrpením, protože také ona se musí očistit.“

„Od čeho? Co jsem způsobila?“

„Ve chvíli, kdy se to dozvíš, bys musela odejít. Nikdo se to nesmí dozvědět, dokud nebude splněno tvé poslání.“

„Jeden Japonec kdysi říkal, že jsem Pastýřka draků.“

„Možná. Já bych to nazvala: Strážce brány.“

„Co o tom ještě ví tvoje Freya?“

„Neví nic. Jsou to věci vyšší, než má právo vědět. Paní Freya je jenom kočka. Pán Odin je víc, smí vstupovat do paláce Ásgardu, kdy se mu zlíbí. Ale ten se mnou nechce mluvit.“

„Proč se mají stát všechny ty věci?“

„Kdo si vybere obtížnější cestu, musí se připravit, že mu budou kladeny překážky. Paní Freya mi řekla: rozmysli se a vyber si. Snadná cesta je bez úskalí. Obtížná je horší.“

Veronika pokynem ruky uklidnila vzrůstající šum.

„Pokračuj! Velmistrovské volby; co o nich říkala?“

„Nic. To je věc, po které jí vůbec nic není.“

„Neřekla, kdo v nich zvítězí?“

„Ať zvítězí kdokoliv, na věci to nic nezmění.“

„Na co ses ptala?“

Agnes se dotkla rudého plamene svých vlasů. „Co řekl Feroz Julii, je pravda. Kdo neobětuje hřívu, obětuje hlavu. Ale zahynou také mnozí z těch, kteří dodrží vše, co měli dodržet. Ještě je mnoho prázdných sedadel v síni Walhalle...“

„Někdo z nás také?“

„Julie tady řekla... takovou věc. Zvláštní místo pro Templáře, padlé v boji. Pronesla to na posvátném místě, ve společnosti mnoha velkých světců. Taky ve společnosti nějakého... anděla. Taková přání se uskutečňují. To místo už je. A čeká.“

„Ach!“ zaúpěla Julie.

„Ano... tobě přibyla jedna bolest navíc. Za vyslyšení přání.“

Julie chtěla něco říct, ale radši si to rozmyslela.

„Zajímá mě ten anděl,“ řekla Renée, „Je tady?“

„Nevím, ani Paní Freya to neví. Je víc než ona. Je to soukromý anděl rodu Baarfeltů.“

„To je jasné,“ řekla Diana, „Opět Jerzy Lasęka...“

„Svět kolem nás je plný andělů.“

Veronika opět zjednala ticho. „Jaká je vůle tam nahoře? Máme tu oběť učinit hned teď?“

„Ne. Freya vidí tu věc jako hru; strašně touží hrát ji s námi. Jenomže ona nesmí, když ji nebude hrát někdo, kdo ji uctívá. Asi se bude snažit mě přinutit, abych do toho šla. To říkám proto, že vaši ochranní duchové... budou asi naléhat také.“

„To je zajímavé,“ řekla Diana, „Ty říkáš, že se nesmějí zapojit do hry, když v tom není někdo z jejich lidí? Proč to?“

„Tuto hru vymyslel... Nejvyšší Pán. Ne, to neříkám správně. Mocní světci prosili Pána, aby jim dovolil potěšit Ho velikou bojovou hrou. Pán jim laskavě umožnil, aby ji připravili; někteří se smějí zúčastnit osobně. Poslal Strážce brány, to je Diana. Její činnosti stojí mimo dobro a zlo; pokud se nám někdy zdají nesmyslné, je to docela v pořádku. Ostatní - jako my, sloužíme každý nějakému... prostředníkovi. Světci, andělu, démonovi. Nebo bohyni jako Paní Freya. Někteří z nich už začali hrát, jiní čekají, jestli jim bude dovoleno. My lidé jim můžeme pomoci.“

V tu chvíli promluvil Denis, dneska pozoruhodně mlčenlivý: „Ten zákaz zapojit se sám od sebe platí i pro Satana?“

„Koho? Ach tak, ovšem. Toho zvlášť; ten by tam normálně nesměl ani jako divák. Proč se ptáš?“

„Poslal svého služebníka. Hraběte Feroze.“

„Když se zúčastňuje Feroz, potom může i on.“

„Zdá se, že ta hra je větší, než si myslíme!“ řekla Valérie.

„Ta hra... nejspíš zničí všechny, kdo se jí zúčastní.“

„Kdy začala?“

„Nevím. Z našeho hlediska... pořád pokračuje. Je to součást té hry, do které se zapojil Jakub Molay, Jean d'Eclair a ostatní, jejichž ikony visí v katedrále.“

„Kdy skončí?“

„Pro nás, až budeme všichni mrtví. Ale budou tady... naše děti. To je... v té chvíli jsem se zděsila. Nerozhodujeme se jenom za sebe, ale taky za děti. Také děti musíme obětovat.“

„Cože?“ vzdychla bolestně Valérie.

„V této chvíli rozhodujeme o osudu dětí, které se ještě vůbec nezrodily. Jestli se narodí v řádu, potom v něm prožijí celý svůj život, budou v něm bojovat a taky v něm zemřou.“

„I v normálním životě by se narodily, trpěly a zemřely!“

„Ale v řádu budou trpět víc.“

„Kdy je ta chvíle? Teď?“

„Čas je pro ty nahoře lhostejná věc. V tuto chvíli přišla výzva; každá z nás teď má právo chvíli váhat. Pak se něco stane; tehdy se budeme muset rozhodnout. Zapojit se do hry.“

„Zapojíme se stejně, ať chceme nebo nechceme,“ poznamenal Denis, „Jenže když o tom víme, můžeme hrát s větším nadšením!“

„Ne, je to trochu jinak. Ti, kdo nebudou chtít, můžou uprchnout, vyhnout se tomu. Zdá se, že tentokrát berou jen dobrovolníky.“

„Dobrá, v této chvíli jsme se to dozvěděly, hra začíná; co dál?“

„Nevím přesně; jenom že v průběhu hry dojde k té oběti, co o ní je řeč. Bude nám nabídnut Živý Oheň; ten si vezme vše, co mu patří. Taky naše vlasy.“

Teď už nedokázala utišit rámus ani Veronika.

„Živý Oheň? Ten už přece nikdo neumí zapálit! Jediný, kdo jej umí ovládat, je Kateřina z Flammelu, a ta přece...“

„Je ještě jedno místo; klášter Panen Měsíce. Tam se to učí.“

„Blbost!“ vykřikla Veronika, „Dělají se pokusy ve škole na Como a jinde, to všechno vím; ale nikdy nikomu se to trvale nepodařilo!“

„Tobě se to nepodařilo. Byly takové, kterým ano.“

„Kde jsou? Proč o nich nikdo neví?“

„Ty o nich nevíš. Jsou takoví, kteří vědí.“

„Někdo z komthurů? To by mi otec určitě řekl!“

„Nechtěl, abyste tam odešly. Panny Měsíce jsou trochu zvláštní stvoření. Samy uvidíte, jakmile přijde čas.“

Veronika opět utišila svoje dívky.

„Dozvídáme se velmi zvláštní, skoro neuvěřitelné věci. Zajisté ti věřím, že nelžeš a nevymýšlíš si; ale přece jenom by mne dost potěšilo, kdybys o tom mohla podat nějaký důkaz!“

„Důkaz podat nemůžu, bohužel. Vím jen to, co mi řekla Paní.“

„A důkaz, že jsi s ní vůbec mluvila?“

Agnes Wulffssonová odhrnula ohnivé vlasy z levého ucha. Dívky spatřily, že má boltec čerstvě propíchnut třemi mosaznými zavíracími špendlíky; zakroutila jimi, zkřivila tvář bolestí a z ran se vyřinuly nové stružky krve.

„Dala jsem Paní Freyi svou krev a svou bolest. Ona mi za to seslala vizi, o které vám právě vyprávím.“

Julie už chápala, co jí na Agnes vadí; vnímala ještě pořád bolest, jako kdyby ona sama měla ucho propíchnuto špendlíky.

„Možná budu muset udělat ještě něco,“ dodala Agnes, „Prozatím je se mnou Paní sice spokojena, ale není vyloučeno, že požádá ještě o nějakou oběť. Vy ostatní... budete asi taky muset něco dát. Nevím, co a komu; oni si včas řeknou...“

„Jak to dlouho takhle necháš?“ ptala se Renée.

„Slíbila jsem do večera. Až půjdu spát, ošetřím se. Stejně asi budu mít pěkně neklidnou noc...“

Veronika sklopila hlavu a uvažovala. „Pojďte se koupat! Nebo si něco zahrajem... třeba s míčem!“

Dívky se tvářily překvapeně, ale poslechly, byly zvyklé dělat, co Veronika řekne. Diana se samozřejmě dala do hry nadšeně, ale Julie byla opatrnější, po chvíli hry začala kňourat, že se při pádu uhodila a musí si jít odpočinout. Lehla si tedy, koukala na ostatní a přemýšlela. Taky zjistila, že Veronika a Valérie někam zmizely, i Renée je pryč. Došlo jí, že to byl zřejmě hlavní důvod, proč tak náhle navrhla hru.

Julie si lehla, zavřela oči, opalovala se a přemýšlela. Musela se vyrovnat s velikou spoustou nových informací, o kterých neměla tušení, zda je má brát vážně nebo ne. Bylo by krásné, kdyby se mohla s někým poradit - ale s kým? Diana se momentálně nadšeně strefovala míčem do koše a vypadalo to, že ji nic jiného nemůže upoutat. Jana nebyla pro tento účel k ničemu; Julie přemítala, kdo z přítomných by jí vůbec mohl k něčemu být a posléze přišla na to, že žádný. To nebyla zrovna potěšitelná informace.

V tu chvíli postřehla, že na ni padl něčí stín. Otevřela oči, pak se rychle posadila a zaváhala, zda by se neměla narychlo zakrýt, aspoň trochu, neboť to byl Jan Dunbar. Zřejmě právě přijel, protože byl ještě v cestovním oděvu a těžkých botách, jen koženou bundu a motocyklistickou čepici odložil. Nebo že by snad porušil svoje zvyklosti a přijel jinak než na motorce?

„Jsem rád, že tě tady vidím!“ řekl s úsměvem.

„Vítám tě,“ řekla Julka právem starousedlíka, neboť tu byla o pár hodin déle, „Dlouho jsme se neviděli!“

Janek zrozpačitěl. „Zřejmě narážíš na tu trapnou záležitost v Berlíně - promiň, nechtěl jsem...“

„No, hlavně že se ti nic nestalo! Bála jsem se, že na něco přišli a zavřeli tě. Pak jsem si dávala hrozně pozor, dokud jsi mi neposlal ten lístek...“

„Víš, nepodléhám vždycky jenom svému rozhodnutí! Můj šéf...“

„Nedělej si starosti, přežila jsem to...“ odsekla.

Dunbar si nešťastně povzdychl. „Tobě je hej, děvče! Klidně tady ležíš, koupeš se v bazénu, opaluješ se, starosti nemáš... Jak ti závidím! Osvěžit se v tom vedru ve studené vodě...“

„Závidíš?“ zeptala se; odměřila, jak stojí daleko od bazénu, pak mu najednou skočila do náruče, ale vlastní váhou ho smetla do vody. „Aby ses osvěžil taky!“ řekla, když se vynořila.

Očekávala, že se na ni bude zlobit, ale zřejmě měl dobrou náladu, na rozdíl od ní. Smál se s ostatními kolem, vylezl a hned se začal svlékat.

„Nechceš náhodou na zadek?“ zajímal se.

„A co? Stejně potřebuješ ty hadry vyprat po cestě!“

Janek se skutečně svlékl a odevzdal mokré šaty jedné ze služebných; neměl u sebe nic důležitého, to vozil v náprsní tašce a tu nechal ve svém pokoji. Trochu vedl řeči, co všechno Julce za tu koupel udělá, pak ji vzal do náruče, skočil s ní do vody a chvíli plavali; to ale dělali i všichni ostatní.

„Vypadá to, že nemáš náladu; nebo se mi to zdá?“

„Ale... docela jo.“ řekla rozmrzele, „Poslouchej, jestli budeš takhle na slunku, spálíš se! Počkej, namažu tě...“

Zaváhal, podobné činnosti se svěřovaly černým otrokyním, které v tom byly vycvičené - ale pak souhlasil. Julka sehnala masážní olej, právě od těch děvčat - dala se do práce a pokoušela se působit mu prsty co největší bolest; objevila několik starých jizev a míst, která bolela sama od sebe. Ani si neuvědomovala, od které doby umí konečky prstů rozeznat nemocné místo a odstraňovat masáží bolest ve svalech. Janek ležel a ochotně se podvoloval tlaku jejích prstů; když promluvil, ještě ji pobízel, aby ho hnětla víc. Čím víc ho to bolelo, tím byl spokojenější a Julii pomalu přecházela špatná nálada. „Tohle je skvělý,“ vydechl, když ho nechala, „Nechceš třeba taky trochu namazat?“

„Ale... ani ne,“ mávla rukou.

„Vypadá to, že nemáš náladu - proč?“

„Ale ne, nic mi není!“ bránila se.

„Někdo ti ublížil? Některá holka, co? Neber je tak vážně, někdy bývají trochu moc divoký. To víš, jsou od malička v řádu...“

„Ale vážně ne! Nikdo mi nic neudělal a je mi fajn...“

„A vidíš, mně ne! S chutí bych si dal kafe... pojď si sednout tam na terasu, zkusím říct té dívce v bufetu...“

Julka dostala taky velkou chuť na kávu a přijala pozvání. Když vyjednával s dívkou arabsky snědé pleti, byla ještě rozmrzelá, ale když čekali, až ji přinese, řekla: „Ten systém černých otrokyň, co tady mají, dost obdivuju. Bylo by to skvělý, mít doma černý služebnictvo...“

„Je to určitá tradice ve španělských državách. Ale nemysli, je s tím víc starostí než užitku; když koupíš děti někde v Africe v sirotčinci, můžeš doufat, že budou zbytek života dělat, co nařídíš. Ale většina děvčat se narodila už v řádu jako důsledek nočních zábav pánů rytířů s otrokyněmi; takový holky mají všechna práva jako my a musíš jim dát odpovídající práci! Odejít z řádu jim ani nenapadne, venku by je považovali za ubohý domorodce, tak se pletou tady a jinak z nich moc užitku není!“

„Takže páni rytíři si tady užívají s černoškami, jo? A když se z toho pak narodí děti, tak se k nim nechtějí znát?“

„Proč by se neznali? Pokud o tom vědí, jsou rádi. Většina dívek se snaží mít dítě s některým rytířem, získá tím nějakou protekci, když něco potřebuje.“

„Doufám, že mezi nimi nemám nějakou sestřičku nebo bratříčka!“

„Určitě ano, Tomáš sem jezdí od útlého mládí. Jenomže o jeho výkonech nemám bohužel přehled... On asi taky ne.“

Přišla sem arabská dívka s kávou. Julie přijala šálek, napila se a ulehčeně vydechla. „Tak rytíři si sem jezdí vlastně užívat! Člověk by myslel, že je takové věci vůbec nezajímají!“

„Jsou takoví, kteří se nezajímají; pak jsou takoví, co jsou celoživotně věrní své ženě. No a někteří mladí zkrátka...“

„Co ty? Až se oženíš a žena tě omrzí, budeš jezdit na řádový schůze a tam jí pěkně zahýbat, ne?“

„Budu-li někdy ženat, bude moje manželka asi vědět, že se mohu v případě nouze dočasně oženit s jinou dívkou...“

„Co kdyby ti v tom případě vyškrábala oči?“

„Třeba bych jí pak dal pár facek!“

„Kdyby ovšem nebyla silnější než ty!“

„Takovou ženskou znám jen jednu, Dianu; ta je už naštěstí vdaná a určitě by mě nechtěla. Jiný holky jsou slabý jako čaj...“

Julie už si chystala říznou odpověď, když jí došlo, co dělá: věděl dobře, že nejvíc na světě ji baví se hádat se vším italským temperamentem, který podědila po matce, takže ji plánovitě provokoval a snažil se vylepšit náladu. A dokonce se mu to dařilo, protože si uvědomila, že je jí nějak líp.

Zřejmě si to uvědomil i Jan, protože se usmál a prohodil: „Tak povídej, co ti kdo udělal. Nebo co tys udělala jemu!“

A Julie začala povídat. Nepřemýšlela nad tím, jak seřazuje věty k sobě, vykládala páté přes deváté, občas něco vynechávala, pak se k tomu vracela a vysvětlovala, mluvila a mluvila, až jí došel dech a byla nucena přestat; při tom uvažovala, jestli vůbec chápe, co mu povídá, protože to bylo velmi zmatené. Ale zřejmě chápal dost, protože se tvářil povážlivě.

„No jo.“ řekl konečně, „Tak sis skočila do zdi. Blbý, co?“

„Hrozně... vlastně - teď už ne tolik.“

„A co - přežiješ to?“

„Snad se to nějak...“ zaváhala.

„Ne, to se nevyřeší. To je realita a budeš si muset zvyknout. Chápu, tys to dostala hodně naráz; já taky koukal, když jsem tenhle svět viděl poprvé. Ale taky jsem si zvykl.“

Julka po něm koukala psíma očima a upíjela kávu.

„Toto je jiný svět, Julie. Docela jiný než venku. To si musíš uvědomit nejdřív. Pak už to půjde.“

„Je to součást světa! Nic tak zásadně jinýho...“

„Podívej, vysvětlím ti to. Něco jinýho je Dianina egyptská nebo indická kultura, jiná je Itálie v šestnáctým století a jiná zase Evropa na konci devatenáctýho. Ta Evropa je z tohohle místa stejně daleko jako faraónskej Egypt! Tady neplatí žádné zákony, které platí tam venku, chápeš?“

„Ani zákony státu?“

„Ani ty. Pokud jim řád věnuje pozornost, tak jen jako rušivému elementu; posuzuje zvyklosti společnosti asi tak, jak společnost posuzuje nás. Jako partu výstředních podivínů...“

„Ale to přece nejde! Nemůžeme nebrat ohled na ty lidi venku!“

„Proč?“

Julie se zakuckala; pokoušela se najít argumenty, ale došlo jí jen to, že přesně stejně vysvětlovala před nedávnem svoje názory Janě. Ale výchova byla silnější, pořád ještě pociťovala určitou sounáležitost s lidmi a brala ohled na jejich mínění.

„Tak vidíš; Veronika, Valérie a ostatní prožily celý život v řádových centrech. Nikdy v životě nemusely jít ven na dost dlouhou dobu, aby skutečně poznaly, že svět je jiný. Jistě, dobře vědí, jak to tam vypadá; my taky víme, jaké jsou poměry v cikánské kolonii, ale nemusíme tam žít! Stejně ony posuzují svět, ve kterém ty jsi doma.“

„Tak dobře! Já už to všechno chápu!“

„V tomto světě je zcela normální, že když si někdo neví rady, obrátí se na svého ochranného ducha. Stejně tak je normální, že tu ochranu skutečně dostane. A je normální, že všichni uvažují v kategoriích: prosba, modlitba, oběť, vyplnění přání; spasení, zatracení. Je neobvyklé, leč normální, že někdo obětuje něco ze sebe, aby získal ochranu. Je normální, že existuje Živý Oheň a jeho kněžky...“

„Tím chceš říct, že ke všem těm věcem skutečně dojde?“

„Nepochybně ano.“

„Přesně tak, jak to říkala Agnes?“

„Nevím, jak posuzovat slovo přesně. Dojde k tomu, ale rozdíly proti její verzi tu určitě budou. To proto, že ona vnímá svoji představu o věci, která se může případně měnit; hodně to ovlivní ostatní lidé kolem. Ty máš taky šanci leccos ovlivnit.“

„Já? Proč zrovna já?“

„Nepleť se, Julie, teď patříš k důležitým osobám. Vzaly tě mezi sebe a během pár dní se naučíš spoustu věcí, které by ti dřív připadaly směšné, podivné a nemožné. Budeš ovlivňovat okolí a hodně záleží na tom, zda k dobrému či zlému. Jsi význačná osobnost tohoto světa...“

„Z toho mám teda obrovskou radost!“

„Radost? Přejde.“

„Už přešla! Nejde mi o detaily, ale o význačné události. Myslíš opravdu, že přijde ta válka, co o ní mluví Agnes?“

„Spolehlivě. Když to vzaly do ruky princezny Mendozovy...“

„Tím chceš říct, že ji způsobí ony?“

„Nesmysl. Všichni lidé, kteří jsou tady, konají pouze Dobro. To je v našich povinnostech, přísaze a tak. Ovšem tu a tam se stane, že lidé dost rychle nepochopí, v čem to jejich dobro je. Tehdy je potřeba si na ně došlápnout a vysvětlit jim to.“

„Nejlíp násilím!“

„Když začínáš, nikdy to není násilím. Ale někteří nervóznější lidé tě občas napadnou, když se snažíš jim prospět po dobrém. Tak dojde k tomu, že se musíš začít bránit...“

„Chápu, dobře. Dá se tomu nějak zabránit?“

„Boji, který prorokuje Agnes? Dalo by se: zastřelit všechny, kdo o tom vědí, v první řadě Veroniku, Valérii, Agnes, Renée, dvojčata... pak taky tebe a mne. Obávám se, že by se takové řešení nesetkalo s naším bezvýhradným souhlasem!“

„Co mám tedy dělat?“

„Nevím, co máš dělat ty. Řeknu ti, co dělám já: když se dozvím, že začíná další kolo, nejdřív se zděsím. Pak zatnu zuby a dělám, co je zapotřebí. Nesnažím se to nijak zhoršit a pokud možno ani vylepšit. Obojí bývá výrazně nebezpečné...“

„Povídej mi trochu o tom nebezpečí!“

„Nebezpečí... vyplývá od nepřátel, těch má řád stále spoustu. Z toho plyne možnost zemřít; před smrtí ještě zakoušet bolest, ponížení, hanbu. S tím vším každý z nás počítá. Taky děvčata, od první chvíle, kdy poznají rozdíl mezi sebou a ostatními. Jenže smrt znamená ještě něco: možnost nesplnit úkol. Ze smrti máme strach jako každý člověk. Z nesplnění úkolu máme strach, který přesahuje všechno. Protože jestli nesplníme, co jsme splnit měli, byl celý náš život k ničemu. Chápeš?“

„Chápu. Velmi dobře.“

„Z toho vyplývá další. Povinnost, láska, manželství, děti... Když se řádová dívka zamiluje do chlapce, ví od počátku, že zítra nebo za hodinu bude její vyvolený muset třeba odejít. Že tam, kam jde, ho čeká obtížný úkol, že může zahynout. Není čas čekat, až se po letech vrátí. Je třeba stát se jeho ženou.“

„To taky chápu.“

„Ve světě se diskutuje o tom, kdy je člověk dospělý. Naše dívky jsou připravené bojovat jako dospělí; těžko jim vysvětlíme, že nemají právo žít jako dospělé. Veronika, Valérie a ostatní jsou dospělé. Podle zákonů Arminu provdané. Mnohokrát.“

Julie se rozpačitě podrbala na nose. „Takže já představuji mezi ostatními určitou... anomálii?“

„Je jedna zásada: panny jsou pod ochranou. Z odborných důvodů, panna má totiž v magii větší moc než dospělá žena. Netýká se to ani tak tebe, jako spíš... Jany. Té se nikdo nedotkne. Co se týče tebe, doporučuju být opatrná.“

„Opatrná kdy, kde, za jakých okolností?“

„Především opatrná, aby se ti někdo nezačal líbit. Nemyslím, že by tě napadl násilím - pokud se neopije nebo tak. Některé jejich zábavy bývají trochu divoké a účast na nich znamená předběžný souhlas s tím, co se tam stane. Říkám ti na rovinu, že jsem na těch nejdivočejších nikdy nebyl. Jen jsem slyšel...“

„Dají se označit slovem nemorální?“

„Nemorální předpokládá existenci všeobecně závazné morálky. Na to ti můžu říct jen toto: morálka zvenku neplatí uvnitř a to, co se děje uvnitř, je tady morální.“

Julie chvíli váhala. „Jaký má na to názor Wilfrid von Rhode?“

„Prosím tě... jak jsi přišla na Wilfrida?“

„Zachránil nám život v Barceloně a potom nás doprovázel sem. Vím o něm, že je to starý muž přísných mravních zásad; tak nějak bych si představovala křižáckého rytíře.“

„Wilfrid von Rhode je baron, potomek staré šlechty Sachsen-Coburgu. Jeho předkové částečně vlastní vinou přišli o všechno a zanechali mu jen dluhy, které ovšem nemusel platit. Wilfrid se hodně pletl do politiky, kromě jiného taky do různých povstání; tak se stalo, že při jedné bitvě byl postřelen do ruky. Felčar mu ji nějak špatně ošetřil, do rány se dostala sněť a skončilo to tím, že mu museli ruku pod loktem uříznout. Luigi Pietrangelli, Nejvyšší čaroděj řádu, mu udělal tuhle železnou protézu. Ale zranění Wilfrida vyléčilo z jeho divokosti, dřív býval postrachem všech nepřátel, teď se utáhl na svoje statky a žije tam jako mnich; většinou se jen modlí a kaje za svá provinění. Odejde-li, pak jen z nařízení řádu. Zabije-li někoho, lituje svých činů a dlouho se očišťuje. Je velmi zbožný, a upřímně zbožný. Zdá se, že ale není příliš šťastný...“

„Měla jsem dojem, že o tobě neslyší rád...“

„Ach... tys mu řekla moje jméno?“

„To jsem neměla?“

„Von Rhode mne absolutně ignoruje, za celou dobu, co pamatuji, mi řekl tak dvacet vět. Když jsem se stal komthurem, oznámil mi, že nehodlá splnit ani jediný můj příkaz.“

„Takže jsem opět něco zvrtala, ne?“

„Wilfrid je, jak jsem řekl, velmi zbožný. Mne považuje za kavárenského povaleče, nezodpovědného hejska, bezbožného ateistu a... tvrdí, že kradu jako straka.“

„To snad není pravda!“

„Upřímně řečeno je - ale není to důvod, aby jeden člen řádu byl proti druhému. Wilfridovi jsem v životě neublížil, ačkoliv je to starý hlupák, o nic se nestará a neplní svoje povinnosti; určitě má nějaký majetek, ale sedí na penězích jako orel na hnízdě.“

„Nechtěl být třeba komthurem on?“

„Určitě ne; ale měl velmi rád profesora Hartwiga. Ten vždycky kryl všechny jeho činy; to já nebudu. Prý se hrozně rozčílil a prohlašoval, že nebude poslouchat kluka, kterému ještě teče mlíko po bradě. Taky že jsem bezbožník a loupežný vrah... zkrátka my dva se v životě nemůžeme smířit.“

„Jaký je jeho vztah k ženám?“

„Není pamětníka, že by se kdy dotkl ženy.“

„Ví se tedy jistě, že se žádnou nic neměl?“

„Ani to se neví. Předpokládá se. On ti na to neodpoví.“

Julie se několikrát nadechla a zase vydechla.

„Jene, řeknu ti... osobní záležitost. Neměla bych se vdát?“

„Jak mám rozhodnout, co bys měla a co neměla?“

„Holky na mne koukají divně, že? Vyřešilo by se něco, kdybych si někoho vybrala a provdala se za něj? Třeba... hned?“

Dunbar chvíli zvažoval situaci. „Nevím.“

„Bohužel mi nenapadá nikdo vhodnější než ty. Co bys odpověděl, kdybych ti to přímo nabídla?“

Dunbar sklopil oči a tváře mu zčervenaly. „Julie, ty víš, že si tě nesmírně vážím a obdivuji tě; kdybych získal tvoji lásku, bylo by to pro mne naplněním mého života...“

„Počkej, zbrzdi! Já tě mám hrozně ráda, to jo; když si někdy představuju svýho manžela, tak jako tebe. Ale láska... říkají, že to je něco víc než vzájemný sympatie. Tak ti říkám na rovinu, v životě jsem nebyla do nikoho zamilovaná a nepočítám, že by se mi to stalo. Ale kdybych si měla vybrat ze zdejších mužů...“

„Ach tak!“ Dunbarovi trochu ztuhly rysy, ale zvedl hlavu a choval se opět rozvážně a moudře. „Julie, zapamatuj si: jsi suverénní osobnost a máš právo dělat, co chceš. Proto nemysli na to, co si myslí všichni ostatní a uvažuj po svém; rozhodně se nevdávej, dokud nebudeš mít někoho ráda. Zůstaň pannou jak dlouho chceš. A potřebuješ-li ochránce, chci jím být já.“

„Díky...“ Julie se nahnula a políbila jej na tvář, „Jenomže... pokud bys někdy dospěl k názoru, že se ti líbí některá jiná, nebo měl chuť na některou z těch zdejších míšenek, k ničemu tě to pochopitelně nezavazuje...“

„To je, doufám, můj problém. Poradím si. Jako obvykle.“

„Zlobíš se na mě?“

„Ne, Julie, na tebe se nemůže nikdo nikdy zlobit.“

„Já tě mám ráda, Jene! Věříš mi?“

„Já tě mám taky rád a doufám, že ti to budu moci dokázat. Ale snad bychom se mohli vrátit k rozumnému uvažování.“

„Tak dobře. Mluvme o Živém Ohni.“

„To budem brzo hotoví. Nic o něm nevím.“

„Dívky taky moc nevědí. Dneska přišla Agnes s tím, že někde na světě je klášter, kde žijí Panny Měsíce. Ty se učí s Ohněm pracovat. Ale je to tajné.“

„Panny Měsíce? Potom jsou to kněžky tak zvané Rohaté Bohyně; slyšela jsi někdy o řádu vicca?“

„Má to něco společného s božstvy Germánů?“

„Spíš Keltů, když už. Ale říkám, moc o tom nevím.“

„Tak dobře. Co znamená řád Fénixe?“

„Fénix je pták, kterého uctívaly všechny dávné civilizace. Fénix patříval Egypťanům, Arabové mu říkali Rúch, Inkové Wadawasee, Číňané Feng-chu-ang. Diana ho zná jako Garudu, který nosí na hřbetě Višnua. Jednou za sto let přilétá na místo, kde si postaví pohřební hranici, zapálí ji a vstoupí na ni, aby se znovu zrodil z vlastního popela; je věčně mladý a krásný...“

„Skvělé. Ale dívky mluví o řádu Fénixe jako nějaké organizaci.“

„Možná... jsou to ty, které pátrají po tajemství Ohně.“

„Teď nějak nechápu!“

„To máš jako rytíři Svatého Grálu, ti se taky všelijak dělí. Obyčejní Gráloví rytíři jej hledají, ale jsou také Strážci Grálu a ti jej zase před ostatními chrání; ale dorost si vybírají z té první skupiny z jedinců, kteří ho najdou.“

„Teď už chápu. Holky z řádu Fénixe hledají tajemství Ohně, když ho najdou, odejdou k těm Pannám Měsíce a ztratí se z dosahu?“

„Tak nějak to je.“

„Teď po něm pátrají Veronika s Valérií. Dozvěděly se, že něco takového existuje a že jim to tatínek don Diego utajoval, aby mu neuprchly z domu. Myslíš, že to najdou?“

„Možná najdou, ale k ničemu jim to nebude.“

„Proč?“

„Nejsou panny; Oheň nerad poslouchá dospělé ženy. Teď ovšem... ach jejda! Už jsem na to přišel! Jsi vrcholně důležitá, Julko, máš pro ně nedozírnou cenu. Jsi čarodějka a panna zároveň; možná v tuto chvíli je tvé panenství chráněno tak mocným zákazem, že jen blázen by se odvážil je porušit!“

„Cože? Ony by se odvážily rozhodnout bez mého vědomí?“

„Po celý život bude někdo rozhodovat bez tvého souhlasu, vědomí a... zkrátka se o tom dozvíš jako poslední. Potřebujou tě, budou si tě všelijak předcházet... taky Janu. Obě máte cenu!“

„O důvod víc si na ně dávat pozor.“

„Vypadá to, že se na tu hru docela těšíš!“

„Těším se vždycky na všechno, co je zajímavé.“

„Je to tvůj život. Mohla jsi zůstat hloupá a bezvýznamná. Ale vybrala sis jinou cestu. Teď už to musíš nějak dohrát.“

„Kde to skončí?“

„Když budeš mít štěstí, skončíš mezi anděly jako tvůj brácha.“

„Ty tomu věříš?“

„Věřím. Čemu jinému bych měl věřit?“

Julie opět chvíli váhala. „Jene, musím ti položit otázku... je pro mne velice důležitá. Ty znáš správnou cestu k Bohu?“

Dunbar neodpověděl hned. „Nedá se říct, že bych něco znal nebo neznal. Pokud něco vím, dá se to definovat negativně: vím, kudy cesta nevede. Taky mám určitou představu, jak pokračovat z bodu, kde jsem momentálně. Ale jestli dojdu, to nevím.“

„Takhle jsem na tom taky!“

„Takhle je na tom většina těch, kdo tady jsou.“

„Dá se vůbec říct, že jsme lepší než jiní; ti tam venku?“

„Jakmile si to začneme myslet, přestaneme být lepší.“

„Jaký smysl tedy má udržovat si naše zvláštní zvyklosti?“

„Nevím, jestli to má smysl Mám dokonce pochybnosti, zda mnohé naše zvyklosti jsou správné. Jenom vím, že musím dělat to, co dělám. Jinak bych ztratil veškerý smysl.“

„Pochybnosti? To je právě to, co mě trápí!“

„Obávám se, že pochybností tě nezbaví nikdo. Mají je všichni, včetně nejvyšších hlav řádu. Možná právě pochybnosti nám pomáhají jít dál. Stálé každodenní hledání...“

„Mohli bychom... třeba hledat spolu?“

„To bych si moc přál.“

Kávu měli dopitou a neměli žádný jiný rozumný důvod, proč tu sedět, takže se šli ještě jednou vykoupat; potom se Julie chtěla jít podívat po zámeckém areálu a Dunbar byl velmi vhodný jako průvodce, protože se tu vyznal, takže se oblékli a šli. Po cestě jí zběžně představoval různé vznešené osobnosti, které mezitím dorazily a ubytovaly se.

Nejdřív potkali Lukáše Anczewskiho; nebyl moc k poznání, vlasy měl podle poslední módy, švihácký knírek a německé doklady na různá jména. Dorazil přes Rakousko a měl s sebou několik přátel, které jen pozvolna opouštěla vyjevenost. Pochlubil se, že pilně buduje kanály, jimiž jeho lidé opouštějí svou polskou vlast a plánovitě se přesunují na Hůrku; než se vrátíme, bude jich tam už opět veliká spousta. Dá-li Bůh.

Tomáš Baarfelt se procházel nádvořím v rudé sutaně, která mu příslušela jako komthurovi; vypadal jako kardinál. Vlídně hovořil s každým, koho potkal, často s několika najednou; Julii jen pokynul, usmál se na ni a pokračoval, protože neměl čas.

Nejvážnější Tomášův konkurent na funkci velmistra byl don Diego Mendoza di Castro. Bylo mu jistě už přes šedesát a proti Tomášovi působil drtivě svojí výškou a především tloušťkou. V rudé sutaně kráčel s omračující důstojností; jinak ani nemohl, jen štíhlí lidé se dokážou pohybovat nedůstojně. Námahou mu při řeči okamžitě zrudly tváře i kulatý nos a po chvíli diskuse i téměř holá hlava; ale černé živé oči byly bystré a prozrazovaly, že v tom mohutném těle pracuje velmi schopný, dobře fungující mozek. S Tomášem jednali jako nejlepší přátelé, dokonce se při setkání objali; don Diego se s úspěchem snažil předstírat, že ho miluje jako vlastního bratra. Tomáš ostatně dával najevo, že si dona Diega váží a velmi ho ctí; neuctivé poznámky nedovolil ani Dianě, i když je vyslovila arminsky.

Don Nicolao Barrancho, lisabonský komthur, byl stínem dona Diega; zdálo se, že se s ním rozdělil o tělesný vzrůst. Byl to starý pán s bílými ulízanými vlásky a truchlivým obličejem, jímž se snažil dát lidstvu najevo, jak strašně mu ublížilo; vypadal jako trucovité děcko. Ožíval pouze ve chvíli, kdy se začalo hovořit o řádové politice; to byla jediná vášeň, která dokázala vyloudit úsměv na jeho zvadlé tváři. Znal dokonale celé dějiny řádu a všechny zákruty jeho vývoje; dívky ho pomlouvaly, že si mnohé události pamatuje z vlastní zkušenosti.

Lord Raddley ještě přítomen nebyl; bylo o něm známo, že se zásadně dostavuje na poslední chvíli. Podle Janova popisu muž, který se úzkostlivě snaží ničím nevynikat; dokud byl mladý, dařilo se mu to špatně a měl na kontě několik afér, které se dnes snaží zastřít, ovšem bratři mají dobrou paměť. V současné době je plně vytížen problémem, jak se postarat o blaho řádu v Anglii a jejích koloniích a přitom si zachovat pověst gentlemana; z toho důvodu jdou věci řádu v Anglii od desíti k pěti.

Llago di Rienzi, káhirský komthur, měl tvrdou, ostře řezanou tvář dobrodruha, krátce přistřižené vousy a vlasy upravené pečlivěji, než bylo zvykem; to vše spolu s dokonalým oblečením vytvářelo dojem, že je tuctový šlechtic odněkud z provincie. Ale když se usmál bělostnými zuby v osmahlé tváři a jeho oči zasršely vnitřním ohněm, bylo rázem po iluzi: don Llago je tvrdý chlap, který jde za svým cílem bezohledně a úporně jako vlk za kořistí. Být jeho nepřítelem je asi tak moudré jako spát pod jednou dekou s jedovatou kobrou; ale Dunbar je jeho přítelem. A Llago di Rienzi má rád svoje přátele a nedá jim ublížit; to se vědělo už od doby, kdy nabídl Baarfeltovi pomoc v boji proti vrahům jeho ženy Wandy.

S potěšením se seznámil především s námi šelmami. Byl zřejmě jedním z mála, kdo si bedlivě prostudoval Pietrangelliho přípis o vyhledávání arminských šelem po světě, aby byl dokonale informován o našem postavení; zvlášť mu imponoval Džaín, neboť se lvy měl ve svém kraji často možnost se setkat.

Llago di Rienzi neměl v řádu lehkou pozici; jeho provincie byla původně ustanovena jako Jeruzalémská, s povinností starat se o dobytí Svaté země. Zlé jazyky nadhazovaly, že možná bylo jeho nejdůležitějším úkolem krýt záda ostatním, když odtamtud prchali. Protože řád neměl nikdy v dějinách žádnou šanci Jeruzalém znovu obsadit, nepovažoval nikdo tamního komthura za významného vladaře a všemožně jej opomíjel při každé příležitosti. Přestože za Napoleonských válek přesídlil komthur do Káhiry a jeho následovníci tam už zůstali, nezměnilo se nic a provincie je považována za zdroj potíží a nepříjemností. V důsledku objevných cest v Africe se působnost káhirských komthurů neustále rozšiřovala k jihu; tam se srážela s provinčními zájmy afrického velkokomthura, který sídlil v Kapském městě a rozšiřoval svoji moc zas nahoru na sever. Llago nebyl s touto situací spokojen nikdy a jeho nespokojenost vzrůstala, jak šla léta a nikdo se neobtěžoval zabývat jeho množícími se námitkami a požadavky. V současné době to vypadá tak, že Rienzi je silně rozzloben na vedení řádu a bude jen otázkou vhodné chvíle, kdy dá svoji zlost veřejně najevo.

A ještě toho nebylo dost: Llago di Rienzi byl částečně muslim. Mezi jeho povinnosti patřilo studovat Korán, vyhledávat styčné body a reagovat na ně i na události v mohamedánském světě. Kdo se začne příliš do hloubky zajímat o určité učení, přirozeně mu podlehne; tak praví jistá moudrá kniha. U Llaga k tomu přispěl obdiv k muslimskému životnímu stylu. Žil mezi Araby, obchodoval s nimi a navštěvoval je, bylo přirozené, že se s nimi též modlil; několikrát navštívil Mekku a honosil se tedy titulem hadži. Také se hovořilo o neukojitelné sexuální náruživosti; jeho palác v Káhiře krášlilo několik mladých žen, které všichni považovali za manželky, což mu ve společnosti zjednávalo patřičnou úctu.

Velkokomthur Africký Wolmarr von Ahlbeck byl naopak velmi spokojen, neboť jeho naleziště diamantů pořád slušně vynášelo. Přes německé jméno byl tento pán Holanďan a pomluva, že je pouhý brusič diamantů, se naprosto nezakládala na pravdě; pan Ahlbeck diamanty nejen brousil, on je i prodával a případně jejich pomocí ovlivňoval mínění vlivných osob, jak potřeboval. Jeho postavení bylo pevné a stabilní a nebylo důvodu k obavám, že se zhroutí, takže si žil klidně a poměrně blahobytně. Jeho příjezd do Španěl, který se odehrával pravidelně po pěti letech, znamenal vždy skvělou možnost nakoupit diamanty pod světovou cenou; také teď si přivezl ocelovou truhličku plnou lesklých kamínků a pilně obchodoval. Tomáš od něj koupil dva krásné diamanty pro Evu a po jednom pro Julii a Janu. Charry nekupoval nic, v Arminu máme větší a krásnější, jen je hledat. Jan Dunbar s Ahlbeckem dlouho vyjednával a nakonec se shodli, že mu dodá zlatou čelenku se vsazenými diamanty jako vhodný svatební dar pro případ, že by se chtěl ženit.

Polní zbrojmistr Adalbert de Lorre byl asi pětatřicetiletý, inteligentní, uhlazený; nic víc se o něm nedá říct. Tomáš se s ním znal jen zběžně, protože Adalbert se málokdy objevoval v sídle řádu; většinu času trávil na cestách ze země do země. Tentokrát se však dalo čekat, že se bude s Tomášem silně přít, protože s Knassenem zabavili poslední dodávku zbraní z Ameriky, kterou měl původně rozdělit on. Měl však tolik vkusu, že s tím nevyrukoval jako s poškozením svých zájmů.

Nejvyšší almužník Dino Raoul de Montaignac byl další osobou nepolapitelnou; Jan ho viděl v životě prvně. Pán okolo padesátky, uhlazený, zdvořilý, nenápadný; nikdo netušil, že baron Montaignac točí malíčkem miliony. Jako vrchní správce nad řádovým jměním nedal nikdy nikomu nic, pokud ten člověk nezaručil, že se to třikrát vrátí. Tomáš si od něho vypůjčil dvakrát v životě a pokaždé v pořádku odvedl trojnásobek, takže Montaignac neměl žádný důvod být proti němu zaujat. Jeho úhlavním nepřítelem však byl di Rienzi, který chtěl peníze neustále a nedával záruky, že je v pořádku vrátí; však taky nikdy nic nedostal.

Samozřejmě tu byli naši přátelé a známí: Knassen, Voglari, Carialti, spousta různých rytířů, mimo jiných dobrodinců chudého lidu též Palmiro Corsi, který se pyšnil zbrusu novým rytířským křížem. Otravoval Voglariho tak dlouho, až mu ho pověsil na krk s podmínkou, že pokud bude třeba, podpoří Baarfeltovskou stranu; Palmiro samozřejmě nadšeně souhlasil, neboť si byl dobře vědom, kdo mu nasypal do krmítka.

Julie se mezi řečí zeptala, který z pánů bude mít přednášku, neboť se zvolna blížil večer. Jan se jen zasmál, přednášky nebyly ve Španělských sídlech řádu obvyklé.

„To teda bude dost ubohá pobožnost!“ namítla Julka.

„Obávám se, že nebude ani žádná pobožnost. To je zvyk na Hůrce, tady by se v životě nedohodli, kdo má co dělat. Každý, kdo cítí potřebu se modlit, si to vyřeší sám, kdy a jak potřebuje...“

Julie byla nepříjemně překvapena; sama dodržovala dokonce doma v Neapoli pravidelný denní režim, ráno s Janou cvičila a večer zpívala před domácím oltářem, někdy dokonce s matkou a domácím služebnictvem. A nejzbožnější lidé světa nic?

„No právě,“ povzdychl si Jan, „Právě, že jsou tak zbožní. Každý má svoje zvyklosti a považuje za ponížení, když z nich má něco slevit; z toho by povstaly jen různice a hádky!“

„To teda hned ometu Veronice o zobáček!“ nadchla se Julie, „Já jí ukážu, kdo je tady nevzdělaný barbar!“

„Upřímné snaze pomoci se meze nekladou!“ šklebil se.

„Co se vůbec má dnes večer dít?“

„Vlastně ani nevím. Zítra se koná velký slavnostní ples na zahájení; dnešek je asi vyhrazen na soukromé akce. Počítá se, že to bude trvat několik dní a jednání budou složitá; jestli nemáš co dělat, bav se...“

„To jo! Hned se začnu bavit, jen co najdu Veroniku!“

Dunbar potřeboval ještě projednat spoustu věcí. Slíbil, že se ukáže okolo sedmé, pak se rozloučil a zmizel. Julie šla zpátky a přemýšlela, jak udělat dojem na Veroniku; ale potkala Renée, tak se rozhodla začít nejdřív s ní.

„Jsem ráda, že tě potkávám! Prosím tě, mohla bys mi pomoci? Potřebovala bych půjčit na chvíli chrámovou místnost, abychom tam mohly uspořádat naši obvyklou večerní pobožnost...“

„Chrámovou místnost? Co to je? A co chcete dělat?“

Potěšená Julie jí stručně vysvětlila situaci; Renée potřásla kudrnami a prohlásila, že to nemůže rozhodnout sama a musí se na to zeptat své velitelky. Potom hbitě odkvačila; Julie oběhla lidi z Hůrky a domluvila se s nimi na jednotném postupu.

Přišla Veronika, zjevně nespokojená, neboť byla vyrušena. Jakou záslužnou činností se zabývala, neprozradila; zato se vyptávala na totéž, nač se ptala Renée, ještě důkladněji. Pak se ptala, zda smějí být přítomny; Julie řekla, že budou vítány.

Hudební skupinu tvořili: Diana na harmonium, Julie na kytaru, Denis na housle, Jana na kartály. My šelmy jsme měly za povinnost obstarat zpěv; zpíváme nesporně nejkrásněji. Doslechl se o tom Lukáš a přivedl svoje Poláky; Julie se s ním hned dohodla, že za ni převezme kytaru po dobu, kdy bude provádět obřad.

Chrámovou místnost samozřejmě neměli, ale byla tu domácí kaple; do ní se před sedmou shromáždila většina dívek. Úderem sedmé se začalo hrát a když se pak zpívalo, ochotně se přidaly. Diana s Julkou se překonávaly, zazpívaly všechny písně, které si pamatovaly, neboť se to všem líbilo.

„Tohle děláte každý večer?“ divila se Veronika.

„Jenom když se sejdeme; doma děláme mnohem skromnější obřady.“

„Mohly byste v tom pokračovat, dokud tady budete?“

„S radostí! Tobě se to líbí?“

„Samozřejmě! Mám dojem, že jsme zbytečně rychle upustili od tradic, které jsou viditelně správné. Je na čase je obnovit!“

Julie byla spokojena, dařilo se jí.

„Co u vás děláte po obřadu?“

„Obvykle se koná přednáška. Míváme dvě denně, jednu ráno před snídaní, druhou večer. Nevím, jak to vyřešit dneska...“

Iniciativní návrh podala Agnes: „Možná by nám mohla něco říct Diana! Kolujou pořád všelijaký řeči o Arminu a o různých jejích dobrodružstvích; taky se povídá, že je to zpracovaný do knížek, který napsal někdo z řádu. Ovšem k nám na sever nic nedojde!“

„To bude tím, že je zatím nikdo nevydal. Sepsal to Ludvík d'Enghiem ještě doma v Arminu a mám s sebou jeden opis, ale vydat to jako knížku? Zatím jsme o tom neuvažovali...“

„Docela určitě vydáme, co nejdřív! Jenže... v jaký je to řeči? Ludvík myslím píše francouzsky, anglicky a německy...“

„Totiž, moje texty jsou francouzsky a Charryho německy. Ludvík je jen upravil, trochu vylepšil a tak...“

„Stejně bys nám mohla něco říct! Třeba o tom, kde jsi strávila celý život až do teďka! Taková nápadná dívka jako ty se přece nemohla někde na světě schovávat, aniž by se to vědělo! Tak rok se o tobě vypráví po celý Evropě...“

„Myslíš, z který díry mě vyhrabali? No, od čtrnácti jsem byla pořád v Arminu, na našem ostrově, pak v jižních mořích. Nebyla jsem v té vaší Evropě, tak jsem přišla o to potěšení.“

„A předtím? Kde tě vlastně vychovávali?“

„Já jsem se více méně vychovala sama.“

„To myslíš vážně?“

„Jo, bohužel. Maminka mi brzo zemřela, vychovával mě tatínek, ale ten měl oči jen pro věci starší než dva tisíce let a já byla sotva pětiletá - tak jsem mohla dělat, co jsem chtěla. Když dělal vykopávky ve Schliemannově Tróji, pomáhala jsem mu rozhrabávat hroby a hrála si se šperky Trojských princezen...“

Bylo vidět, že děvčata to zajímá.

„Potom si všiml, že rostu jako dříví v lese, tak mě učil číst. Napřed mě naučil egyptské hieroglyfy, ty mu daly nejmíň potíží, pak mi teprve ukazoval v knížce, jak se to píše francouzsky. A když to nešlo jinak, učil mě z klínopisu anglicky.“

To bylo sice trochu přehnané, ale splnilo účel - tento systém výuky byl pro dívky nepředstavitelný, leč lákavý.

„To musel být krásný život!“ vzdychla Renée.

„Ani se neptejte! Běhala jsem bosá po břehu, koupala se v moři, jedla ovoce nebo co mi dali rybáři, hrála si s místními dětmi... kolikrát jsem půl roku nespala pod střechou, jenom pod stanem, pořád namočená ve vodě; když jsem se oblíkla a šla s tátou do nějakého města, nikdo ani nevěděl, jestli jsem kluk nebo holka.“

„A proč jsi takového života nechala?“

„Já ho nenechala! Copak za to můžu, že táta odjel do Afriky beze mne? Jednou jsem tam už byla s ním, dokonce v Súdánu a Etiopii. Ale potom jel hledat... jeden vymřelý kmen domorodců a mě nechal doma. Asi myslel, že jsem už moc velká.“

„Kolik ti to bylo?“

„Třináct. Víš, v tom věku... nesmíš jít mezi černochy. U nich je už holka dospělá a oni netuší... nevím, jestli to pochopíte, zkrátka jsou toho názoru, že by se tak velká holka měla co nejrychleji vdát. Pokud možno za někoho z nich. Táta měl obavy, aby to neprosazovali násilím.“

Dívky prudce dýchaly a tvářily se šelmovsky; jejich vlastní dospívání nebylo tak dávno pryč, aby se nepamatovaly. Dráždivá představa nebezpečí je příjemně vzrušovala.

„Co bylo dál?“

„Otec se nevrátil. Vydržela jsem rok a když od něj nepřišla žádná zpráva, rozhodla jsem se jet ho hledat. Odjela jsem zkrátka a dobře do Afriky.“

Zkrátka a dobře! Llago di Rienzi, který tu shodou okolností něco zajišťoval, se zastavil ve vchodu do kaple a naslouchal; zdálo se mu divné, že mluví jen jedna, ostatní mlčí a nepřerušují ji. Když postřehl, že hovoří o jeho provincii, našpicoval uši.

„Jak to dopadlo? Našla jsi ho?“

„Copak jsem ho mohla hledat? Za tři měsíce mě prodávali na tržišti v nějaké pouštní oáze do harému jednoho místního šejka. Bylo mi čtrnáct a dost jsem řvala, když mne tam uvázali za ruce na takovou dřevěnou šibenici; chlapi chodili kolem, ohmatávali mi nohy a... jednoho jsem nakopla, pak už si dali pozor!“

Dívky zíraly a představovaly si sebe na jejím místě. Ani jedna se nezhrozila, většinou se jim to zdálo dobrodružné.

„Potom mě koupil ten dědek. Ani nevím, kolik za mě dal, ale moc to asi nebylo, byla jsem hubená jako šindel a tam jsou v kursu tlustý ženský. Ale vzhledem k mýmu věku třeba doufal, že si mě vykrmí. Ostatně, v harému se nejí tak špatně...“

„Takže tě přece koupil? A potom tě...?“

„Ale kdepak, tak rychle to nešlo. Muslimský přístup k ženám má svý výhody i nevýhody. Nevýhoda je, že nepatříte mezi lidi, spíš věci, takže majitel je značně překvapen, když projevíte nějakou vlastní vůli. Na druhé straně když se holka vzpouzí, oni to považují za důkaz, že je ještě moc pitomá, tak se snaží ji nějak poučit nebo vzdělávat, aby byla povolnější. To samý udělali se mnou, zavřeli mě do harému a posílali ke mně učitele, aby mě učil arabsky. Kleštěnce, samozřejmě. Učit arabsky - mě! Já uměla mluvit líp než ten trouba, jen jsem se bavila a dělala si z něj legraci. Tak arabsky nadávat jako já neumí ani poháněči velbloudů! Taky za mnou posílali starou ženskou, zřejmě jednu z jeho žen, aby mě učila, jak se k němu mám mít, až mě milostivě ráčí navštívit v mým pokoji. Tak jsem se teda učila.“

„A když přišel?“

„Tak daleko to nedošlo. Nosil mi jídlo takovej ohromnej černej blbeček, taky otrok. Moc mu to nepřemýšlelo a přehlídl, že jsem si nechala nůž na jídlo - krájela jsem s ním maso. Byl docela dobře vyváženej... a já občas házím nožem. Počkala jsem, až mi nesl večeři, pak jsem mu hodila nůž přímo do srdce. Vzala jsem mu klíče a utekla. Ještě jsem ukradla chlapecký šaty, tím nožem si ořezala vlasy až u hlavy, aby nebylo vidět, že jsou světlý, na tržišti sebrala velblouda a už jsem si to hnala k moři. Ještě štěstí, že byla jasná noc a já se umím orientovat podle hvězd. Jela jsem celou noc; až ráno zjistili, že tam nejsem a začali mě pronásledovat. Nevím, kolik to trvalo dní, štvala jsem toho chudáčka hrbatýho pořád pryč, ani jsem neslejzala. Dohnali mě až u nějakýho města, dokonce po mně i stříleli; jenže naštěstí to byla Alexandrie. Velbloud už se sotva potácel, nemohla jsem ho přinutit běžet - pak padl. Byl postřelenej, dostal to za mě...“

Už se nikdo ani neptal, co bylo dál.

„Naštěstí jsem viděla nějaký bílý lidi, tak jsem běžela k nim. Byl to Charry, později můj manžel, a jeho námořníci. Vysvětlil šejkovi bouchačkou, že nemá nárok na mou maličkost a pak s ním promluvil ještě pěstmi. Tehdy jsem se rozhodla, že si ho vezmu za muže.“

„Ano, to se sluší,“ řekla Veronika, „Taky bych to udělala.“

„Byl aspoň rád?“ ptala se Agnes, slzy na krajíčku

„On nic netušil - ani nevěděl, že jsem holka. Přiznala jsem se mu až... po čase. Já totiž dělala pomocníka strojníkovi a protože jsem to neuměla, podařilo se mi zničit parní stroj. Teda ne navěky, ale na dost dlouho. On mi dal facku, až se mi hlava zatočila a já se bála, že mě zřeže, jak má ve zvyku mlátit svý námořníky. Teda, já dost vydržím, jenže on měl už tehdy ránu, jako když kopne kůň. Tak jsem radši řekla, že jsem děvče...“

„To bylo radosti, co?“

„No - málem prolítl stropem, jak se vztekal. Ale pochopil to, uklidnil se a nechal mě dělat na lodi plavčíka. Potom jsme následkem bouře objevili ten ostrov, Armin. On vystoupil na břeh a jeden darebák mu tam rozbil hlavu mačetou, protože na něho Charry moc věděl. Takže jsme odpluli bez něho a on se tam z nedostatku jiný zábavy stal císařem. Jenomže já už byla pevně rozhodnutá, že si ho vezmu, tak jsem skočila přes palubu a utekla za ním. Trochu to sice trvalo, než jsme se sešli, bylo to daleko a bohužel tam vládli jiný šéfové, ale našli jsme se. Od tý doby jsme pořád spolu...“

Princezna Veronika obdivně vydechla. „Řeknu ti, holka, ty si tu korunu fakt zasloužíš! Musela ses hodně snažit, abys ji dostala. A zadarmo jsi toho asi moc nezískala...“

„A víš, že jo? Tu vejprask, tu vši...“

„Neblbni, taky?“

„Jo. V noclehárně v Alexandrii, když jsem byla malá. Otec rozhodl, že tam přespíme; když se koplo do slamníku, tak se jich rozbíhaly miliony všema směrama...“

V té chvíli se ozval Llago di Rienzi, dost zprudka: „Kde to bylo? Vlítnu tam na ně a nechám jim to podpálit...“

„Hned u přístavu; je tam taková mešita s červenou střechou. Ale to je už... možná deset let. Nebudou se pamatovat.“

„Nicméně nemůžu souhlasit, aby někdo tvrdil, že moje sídelní město se hemží tvory, jako jsou vši!“ pronesl Llago.

„Nejen vši! Taťka všecko, co jsme ze sebe ráno sebrali, zalil lihem do lahviček a posílal jednomu kamarádovi na univerzitu do Paříže; ten jásal, protože tak úplnou kolekci všech možných blech, štěnic a jinýho hnusu ještě neviděl!“

Llago tlumeně zamručel a rozhodil rukama: „Co chceš? Zkrátka Orient! Dělám co se dá, ale když nejsou peníze a lidi nemají zájem se snažit o čistotu...“

„Já ti snad něco vyčítám? Konečně, od tý doby jsme si s sebou pořád vozili stan...“

Llago di Rienzi byl nicméně roztrpčen pohaněním svého sídla; taky smíchem děvčat, který vlastně vyvolal spíš tím, jak se bránil Dianinu nařčení. Přesto počal přemýšlet o odvetě.

„Jak se vlastně jmenoval ten tvůj otec?“

„François Garrichet.“

„Zajímavé! Když jsem studoval v Paříži na universitě, přednášel nám nějaký Garrichet o starých kulturách v Řecku, celkem čtyři přednášky. Už tehdy ho všichni měli šmahem za blázna.“

„Tak to byl určitě táta!“ souhlasila Diana.

„Jenže ten neměl dceru! Měl nějakýho sviště, ale to byl kluk, nevychovanej až běda. Starej si ho vodil s sebou a vždycky mu dal číst něco z universitní knihovny, aby nevyváděl...“

„Jo, to jsem já! Z toho si nic nedělej, já nevypadala jako holka nikdy. Takže jsme vlastně staří známí, co?“

Llago dal najevo, že ho tahle známost moc těší.

„A co se stalo s tvým otcem? Už se nevrátil?“

„Ne. Já ho pak nemohla jít hledat - teď už je to šest... ne, vlastně sedm let. Za tu dobu musely stopy dávno zmizet, kdoví, kde skončil. Šel do kraje, kde jsou lidojedi, bažiny, hadi, šelmy; musela bych propátrat celou Afriku, abych ho našla!“

„To přece není problém!“ řekla Valérie, „Llago, to je tvůj rajón! Mohl by ses po něm podívat, nebo snad ne?“

„To by znamenalo vyslat expedici, na to nemám peníze. Víš snad přesně, do kterého kraje zamířil?“

„Asi přibližně. Mohla to být Etiopie nebo třeba Kongo; ale mohl taky zamířit do Kenye. Snad bych ho našla sama, kdyby se to nebylo stalo - ale teď nevím!“

Veronika počala rozvíjet nějaké plány, ale všechny narážely na hradbu těch sedmi let, po které se profesor neozval. Diana sice jistý plán měla, jenže s tím se nechtěla teď chlubit. Týkal se Džaína; zabývala se myšlenkou vrátit ho domů k jeho bratřím a svěřit mu pátrání.

Veronika, Valérie a ostatní začaly plánovat, až se Diana vrátí do Arminu, přijedou ji navštívit k jejímu dvoru; ochotně s tím souhlasila a prohlašovala, že každého ráda uvidí.

Jenže Agnes jejich plány krutě zcenzurovala: „Nebudeme jezdit do Arminu na návštěvu. Budeme tam žít a na návštěvy jezdit do Evropy. Vím to jistě.“

„Ale proč?“

„Protože ve světě lidí už pro nás nebude místo.“

„To ještě není jistý! Třeba tu válku vyhrajeme...“

„Vyhrajeme ji, určitě. Ale stejně budeme muset odejít!“

Nedovedly si to představit, připadalo jim to jako nesmysl. Odejít z Evropy, opustit veškerou nádheru, blahobyt, klidný a šťastný život uprostřed radovánek? Leda by se zbláznily!

Potom se podávala večeře, tentokrát ve velkém hodovním sále hlavní budovy za přítomnosti všech hodnostářů. Julie zjistila, že omezení platná u Voglariho tady neplatí. Běžně se jedlo maso, často drůbeží a v roztodivné úpravě, protože řád vlastnil různé farmy a hospodářská zařízení. Zalévalo se spoustou dobrého a ohnivého vína, neboť řád vlastnil také vinice. Vlastně všechno, co přišlo na stůl, bylo z vlastních farem; přebytky se odprodávaly a tím se získávaly peníze.

Večeře nebyla večeře, nýbrž hostina; taky se pronášely četné přípitky, zejména každý komthur si pokládal za čest pronést vzletnou řeč, po jejímž skončení se popíjelo. Charrymu taková slavnost samozřejmě vyhovovala; ale i jiní měli dobrou náladu, popíjeli čím dál víc a začali se chovat družně.

Julie si na chvíli odskočila; když se vracela, našla v předsálí vzlykající Pilar. Dívenka vypadala, že snad omdlí; když se jí Julie zeptala, co se stalo, chytila ji za ruku a prosila:

„Prosím tě, zachraň mě! Ty máš na ni vliv, nedovol jí to!“

„Počkej! Komu a co nemám dovolit?“

„No, přece Veronice! Chce mě obětovat!“

„Cože tě chce?“ Julii se zdálo, že se napila přespříliš.

„Dopustila jsem se... hrubého přestupku!“ brečela Pilar, „Když nám v poledne propojila mysl, představila jsem si, jak budeme vypadat, až nás ostříhají. Nemyslela jsem to zle! Jen mi to napadlo, ale promítlo se taky... netušila jsem...“

„To vím. Taky ti za to hned napráskala.“

„Jenže teď přišla na to, že chce vidět, jak budeme vypadat. Že to na někom vyzkouší... na mně!“

„Ale nepovídej! Nedělá si legraci?“

„Právě, že dělá! Jenomže aby byla legrace, budou všichni určitě trvat na tom, aby se to udělalo! A já nechci!“

Julie neměla ráda, když někdo brečel; zvlášť zbytečně.

„Pojď!“ zavelela, chytila ji za ruku a šla za Veronikou. Ta seděla za hodovním stolem, ozobávala hrozen vína a poslouchala, jak někdo za šéfovským stolem přednáší svá moudra. Oči měla zasněné a když viděla Julii, usmála se.

„Neděs to děcko!“ řekla jí Julka, „Vidíš, že je ještě malá!“

Veronika jim pokynula, aby si přisedly blíž.

„Co ty o tom víš? Co ty vůbec o něčem víš?“ otázala se.

„Možná toho moc nevím - ale ubližovat dětem není hezké!“

„Tohle dítě...“ Veronika vztáhla ruku, navinula na prst jednu kadeř Pilar a podržela si ji, „Je sice ještě maličké, přesto už patřičně zkažené. Nejen to: úchylné, perverzní. Měla bych to vědět... je to má nevlastní sestra. Nemanželská dcera mého otce. Nepřipadá ti přirozené, že mám náladu ji trýznit?“

„Mám dojem, že ty sama jsi úchylná a perverzní!“

„No a co? Jenže moje sestřička Pilar taky. Až povyroste, bude z ní strašně zkažená ženská. Všichni to vědí, i ona to ví. Škoda rány, která padne vedle. Je třeba ji soustavně mučit a týrat.“

Julie potřásla hlavou. „Nerozumím vašim rodinným vztahům, ale nevadí ti, že kvůli tomu brečí a je smutná?“

„Bude ještě smutnější. Prožije krušné chvíle; přemýšlela jsem, co by mi tak nejvíc udělalo radost a přišla jsem na to, že asi nejlepší bude podrobit ji patřičnému utrpení. Začneme tím, že ji ostříháme, abychom měly představu, jak budeme vypadat, až dojde na proroctví Agnes Wulffssonové.“

„Myslíš, že je to spravedlivé?“

„Vůbec ne. Proč bych měla být spravedlivá? Naopak, budu jednat svévolně, podle okamžité nálady. A co jako?“

„Co bys řekla, kdyby se někdo rozhodl jednat stejně svévolně s tebou? Kdyby třeba někoho napadlo týrat a mučit tebe?“

„Na to čekám celý život! Aspoň by se konečně něco dělo!“

„Dneska mi někdo řekl, abych moc nevykřikovala svá přání; jinak by se mi mohlo stát, že se splní. Tak ti to připomínám: nepřej si takové věci, nebo se může stát...“

Veronika nechala Pilar a soustředila se na Julii: „Tak si něco zkus! Pojď bojovat - rozdáme si to dřív než naši tátové!“

„V čem? Mám dojem, že na vás dvě stačím...“

„Já nejsem děcko, Julinko! Ty ještě jo, ale jak vidím ty oddaný psí oči Janka Dunbara, už dlouho nebudeš! Povídám bojovat, ne do sebe mlátit jako při ranní rozcvičce...“

„Co máš tedy na mysli?“

„Rozdat si skutečnou, tvrdou válku; bez slitování, bez milosti, s cílem zničit soupeře! Zdeptat tak, až se bude plazit a prosit o milost, kterou stejně nedostane! Všechny zbraně dovolený...“

„To nehraju.“

„Protože se bojíš?“

„Bojím, ale ne o sebe. Nesmím být zlá; složila jsem takovou přísahu, víš? Nikomu neublížím a nikým si ublížit nedám...“

„V našich hrách se neumírá a neteče krev... aspoň ne moc. Ale bojovat můžeme; nebo tebe nevzrušuje bolest a ponížení? Já bych skoro radši prohrála; když se staneš bezmocnou loutkou v surových rukou vítěze, je to nádherné!“

Julie zírala, překvapená a nechápající.

„Ach bože! Ty opravdu nic nechápeš! Tak jdi spát a nepleť se do hry dospělých žen, když jsi... víš dobře co! Zapomeň na všechno, co jsem ti řekla. Budu hodná, nechám tu pitomoučkou Pilar klidně spát a tebe... ty si můžeš dál snít svoje panenský sny!“

Julie konečně cosi pochopila; a zrudla jako pivoňka.

„Opravdu, jdi spát,“ opakovala Veronika, „Až povyrosteš, ráda si s tebou o čemkoliv popovídám. Zatím nemáme o čem...“

Julie odešla; vzteklá, naštvaná. Vypila ještě několik sklenic, některé dobrovolně, jiné k zapití arabského cukroví, přeslazeného až do nechutnosti; další jí vnutili různí mladí muži, kteří se na ni pokoušeli udělat dojem. Měli dneska večer skutečně smůlu, Julka neměla dobrou náladu a spíš hledala, na kom si zchladit žáhu. Potom ji potkal táta a poslal ji spát; Julie protestovala a začala vést nějakou velmi spletitou a nepochopitelnou opozici, ale Tomáš se jen dotkl rukou jejího čela a poručil. Tehdy odešla do svého pokoje, zalehla a spala až do rána.

Zdály se jí šílené sny.

Daň Ďáblu

Julie se probudila přesně o osmé hodině s pocitem, že má hlavu prázdnou a vyleštěnou, jako by ji měla vyfouknutou ze skla. Snad se měla trochu bát, že jak vstane, může si ji rozbít; ale nic takového, spíš jí připadalo, že je jí fajn jako nikdy. Dostala chuť si jít okamžitě zaplavat, rozběhla se tedy ven a vrhla se do bazénu s nadšeným křikem. Mohla si to dovolit, bylo tam skoro prázdno a kdo tu byl, vypadal na umření. Když vylezla z bazénu a kráčela kolem, vnímala téměř u každého jeho bolest, ať to byla hlava, žaludek či jiné orgány. Taky znala příčinu, tu včerejší hostinu s následným opíjením. Mnozí přítomní znali různé způsoby, jak se ze svého špatného stavu vymeditovat; to vše cítila Julka také a mělo to na ni příšerný vliv.

Natáhla se na sluníčko a pokusila se meditovat; nejdřív chtěla odstranit všechny nepříjemné vlivy od ostatních. Potom si uvědomila, že by dokázala pomoci i jim, kdyby z nich tu bolest vytáhla a vyslala někam do prostoru, kde nemůže ublížit. Vzápětí si vyjasnila, že v tom případě by jim jen umožnila zase se opít dneska večer s nadějí, že jim ráno nic nebude, pokud jim pomůže. Ta myšlenka se rovnala nabídce, že při rvačce bude za všechny chytat facky a při tom vykřikovat: 'Nebolí, nebolí!'

Vrátil se jí včerejší stav po spojení s ostatními: znalost všeho, jako by byla napojena přímo na vyšší inteligenci. Jak tak ležela, zkoušela si klást otázky a odpovědi:

»Jak to, že najednou všechno tak jasně vnímám?«

»Vlivem propojení došlo k odblokování tvého vnímání. Takovou možnost má každý člověk, ale z neschopnosti jí nevyužívá.«

»Jakým způsobem vnímám výboje energie?«

»Přijímáš energii pomocí svých vlasů; tvoří antény, na které chytáš vše, dobré i špatné.«

»Je možné se toho nějak zbavit?«

»Ano, ostříháním.«

»To mi připadá jako nějaký hloupý vtip!«

»Je to vtip.«

»Budu mít tuto schopnost zostřeného vnímání stále?«

»Ano, ale ne ve stejné míře. Můžeš ji ovládat svou vůlí, pokud se naučíš soustředit a ovládat nejprve sebe.«

»Existují nějaká vhodná cvičení vůle?«

»K tomu účelu slouží většina her, které navrhuje Veronika.«

»Ty hry vedou k poškozování těla!«

»Ale ty nejsi toto tělo!«

»Takže ty hry jsou zároveň prospěšné?«

»Termín prospěšný či škodlivý je zavádějící. Určitá věc má zároveň prospěšné i škodlivé aspekty; způsobením prospěchu jedné věci poškodíš druhou.«

»První námitka, kterou ke mně Veronika má, je že jsem panna. Skutečně to má tak podstatný vliv?«

»Dítě nebo panna snadněji kosmickou energii přijímá, podvoluje se jí a plní vyšší vůli. Dospělý člověk, který se naučí využívat svoji tělesnou energii, snadněji ovlivňuje okolní přírodu.«

»Lze říct, že Veronice erotická nevázanost prospívá?«

»Sexuální gymnastika pomáhá tělu jak energii snadněji získávat, tak účinněji vydávat.«

»Jak si mám tedy počínat já?«

»Je nutné uvážit, jaké máš v této situaci plány. Který cíl je pro tebe prioritní a který druhotný...«

Julie se probrala a přerušila spojení. Byla rozladěná.

V té chvíli došla k bazénu Diana. Julie byla ve stavu, kdy ostře vnímala všechny její pocity, četla v ní jako v knížce: tak poznala, že i když večer Diana pila víc než normálně, nepociťuje žádné problémy. Naopak prožila nádhernou vášnivou noc a její tělo je nabité energií. Charry je jako milenec skvělý, dokonalý, tělesně velmi dobře disponovaný, s Dianou se výtečně sehráli a v noci ji těšil tak dlouho, až usnul vyčerpáním. Diana má tak skvělou náladu, že ho dokonce nechala spát, jak bude dlouho chtít, i když jindy ho pro opilství kárá.

Diana neměla vůbec žádné problémy. „To všecky ty holky ještě pořád chrápou?“ vykřikovala, „To bylo včera keců, že chtějí ráno pořádnou rozcvičku! Já myslela, že jsem zaspala, ale...“

„Všichni zaspali. Asi uděláš nejlíp, když se na to vykašleš!“

„Hm... Pojď si zaplavat! Nebo si můžem něco zahrát...“

„Proboha, slituj se nade mnou!“

Zaplavaly si ve studené vodě, pak se natáhly na sluníčko.

„Já se naštvu!“ pohrozila Diana, „Jak nám včera prozvonila Renka hlavu, tak jsem si vzpomněla, jak nás budily v klášteře. Pošlu jim takovou pecku, že se probudí i noční služba, která má na trochu klidnýho odpočinku nárok!“

„To bys vážně dokázala?“

Diana několikrát hluboce vdechla a vydechla, propletla prsty rukou a koncentrovala se; pak zavřela oči. Julie cítila, jak její energie prudce vzrůstá, pak se najednou Dianiny ruce zatřásly a z vlasů jí začaly sršet blesky. Julie pocítila téměř bolest. Diana to opakovala ještě dvakrát - pak si lehla a oddychovala.

„Teď budeme chvíli čekat; za chvilku se to začne scházet!“

„To zas bude den!“ povzdychla si Julka.

Pravdu měly obě. Nejdřív se sešla celá sestava ze včerejška; ženy i muži se koupali, odpočívali, sháněli se po snídani. Diana navrhovala rozcvičku, ježto snídaně stejně ještě není a kdo ví, kdy bude - uposlechla tak polovina přítomných. Neměla s nimi žádný soucit, surově je honila, tloukla a nutila, aby též oni mlátili jeden druhého. Během té doby přišla Julie na to, že ztratila schopnost poznat, kdo s kým strávil noc a co si spolu užili; byla tomu nesmírně ráda.

»Nikdy v životě nebudu s nikým spát!« rozhodovala se, »Je to hnusné, odporné, příšerné, co se sebou lidé dělají! Nedůstojné člověka, perverzní, úchylné!« Zaklínala se a zároveň věděla, že ten neuvážený slib stejně nesplní a bude za něj potrestaná. Přímo se děsila, chvěla se hrůzou z toho, jaký trest ji stihne za takové myšlenky; vzápětí si ale uvědomila, že se při té představě trestu už dopředu chvěje rozkoší.

»Nejlepší by bylo okamžitě se zabít!« řekla si, když jí došlo, jak hluboce a otřesně je nemravná, ale nahlas pronesla něco zcela jiného: „Nejlepší by bylo pořádně se najíst!“

Návrh byl přijat a všichni šli na snídani.

Snídaně se podávala v hlavní budově; to bylo příčinou, že když přišly, vyvolaly pozornost dona Diega; mocný komthur zanechal diskuse s jinými pány, přišel ke svým dcerám a oslovil je hlasem, v němž vibroval hněv: „Co to zas bylo ráno?“

Veronika pohlédla na Valérii a naopak, ale žádná si nebyla ničeho zlého vědoma; zaváhaly tedy a zpytovaly svědomí, co na ně asi mohlo prasknout. Don Diego chvíli vyčkával, pak pochopil, že se dobrovolně nepřiznají a bude muset udeřit rázněji:

„Od začátku, co jste tady, si soustavně hrajete s energetickými výboji! Několik lidí si mi už stěžovalo; ale dnes ráno jste to už opravdu přehnaly! To byla rána, že se probudil celý zámek!“

Diana právě pila čaj; zkřivila tvář, jako by si opařila ústa, ale Diego nepociťoval potřebu si jí všímat.

„Ale tati, to jsme nebyly my!“ rozhodla se Veronika bránit, „Nás to probudilo taky, jako ostatní! To byl někdo jinej!“

„Kdo jinej?“ zvýšil don Diego o stupeň intenzitu hlasu, „Kdo je tady ještě tak dobrej, aby to dokázal?“

Valérie udělala absolutně nevinný obličej a rozhodila rukama. „Jak to můžem vědět? Spaly jsme!“

„Přišlo to z harému! Kdo tam ještě bydlí, co? Drahé dcerušky, nepokoušejte se ze mě udělat blbce, byla by to zbytečná práce!“

„Ale my za to opravdu nemůžem!“

„Vy nikdy za nic nemůžete! Od malička, ať se stalo cokoliv, vy nikdy za nic nemůžete, ve všem jste absolutně nevinné a nemůžete pochopit, proč vás někdo obviňuje, co? Aspoň mi nelži!“

V Dianině mysli bojovala obava s vrozenou pravdomluvností.

„Počítejte s tím, drahé dcery, že jestli provedete ještě jednu podobnou pošetilost, budu nucen vás přísně potrestat!“ promlouval komthur rázně, „Nevím ještě, jaký druh trestu pro vás zvolím, ale ujišťuji vás, že budu uvažovat dlouho a důkladně!“

„Promiň, done Diego,“ ozvala se konečně Diana, „Dneska ráno jsem to způsobila já! Nerada bych, aby byli trestáni nevinní!“

Don Diego se k ní zvolna otočil. „Drahá lady Diano, při veškeré úctě k tvým znalostem a schopnostem jsem nucen neuvěřit tvému tvrzení! V dobré vůli se možná snažíš očistit ta dvě zpropadená stvoření, ale já jako jejich otec velmi dobře vím, jak zlovolné, ničemné a zákeřné ve skutečnosti jsou! Proto je kárám...“

„No - snad! Jenže v tomhle případě nespravedlivě!“

„Je možné, že tě z pošetilosti naučily nějakým trikům,“ usmál se Diego, „Ale stejně pochybuji, že by dokázaly během jednoho dne někoho naučit používat Síly tak účelně. Stejně nemá smysl tvrdit, že by se to mohla tak rychle naučit princezna Julie. Přeju vám dobrou chuť, dámy - a vy se těšte!“

S těmi slovy se don Diego odvrátil a důstojně odkráčel.

„Má vůbec smysl říkat tady pravdu?“ vzdychla Julie, „Diana nekecá, opravdu to udělala ona!“

„Klid,“ usmála se Valérie, „Tak jsme zas jednou byly potrestány nevinně; to se nám stává každou chvíli! Ale ty pověz, jak ses to naučila! Kde se to ještě dělá, kromě nás?“

„V buddhistických klášterech. Jak víš, v jednom jsem byla.“

„Co tě tam naučily ještě?“

Diana si povzdechla. „Já tam byla hrozně krátce... ono to nešlo, loď na mě čekala! Kdybych se tam mohla vrátit, dokončit studium a pak... jenže by se mi už třeba nechtělo nikam chodit.“

Chvíli si povídaly o klášteře a Dianiných zážitcích; potom se začaly dohadovat, co dnes dělat. Co se týkalo mužů, měli program jasný: příprava na volby, to jest zjišťování, kdo si co myslí a jak se k tomu postavit. Kromě toho mnozí dělali činnost podstatně zajímavější: obchody. Ty se dělily na počestné a takové, o kterých se nesměl nikdo dozvědět. Pokud se o nich nešťastnou náhodou dozvěděl, opět se to dělilo: buď se mu dalo taky vydělat, nebo se zlikvidoval. Projednání různých variant tohoto počínání vyžaduje značný čas a úsilí.

Dívky se tedy přemístily k bazénu a tam odpočívaly; po jaké námaze, není vhodné se ptát.

„A takhle je to tady pořád!“ povzdechla si Veronika, „Vy tam na severu se aspoň bavíte tou vaší válkou. Ale co my, chudinky?“

„Můžete třeba taky vést nějakou válku!“ navrhla Diana.

„S kým, nechceš mi říct? Každý se nás bojí, nikdo se proti nám ničeho neodváží. To máme jet válčit do Alžíru?“

„Upřímnou soustrast.“ vzdychla Julka.

„Můžeme třeba jet nakupovat!“ navrhla Valérie, „Diano, tys měla nějaký řeči, že sis ještě neprohlídla město...“

„Nakupovat - co?“ zeptala se Diana.

„Nakupovat - za co?“ zeptala se Julie.

„Štvete mě!“ řekla Valérie a obrátila se na druhou stranu.

„Večer je ten zahajovací ples,“ nadhodila Agnes, „Povídejte mi, co si vezmete na sebe!“

„Proboha, utopte ji někdo...“ řekla Diana a zavřela oči.

„No tak ne, no!“ Agnes to bylo viditelně líto.

Pak bylo nějakou dobu ospalé ticho; až řekla Julie:

„Já bych něco chtěla říct... ale nebudete mě mlátit?“

„Co myslíte, pobavilo by nás, kdybysme zmlátily Julku?“ ptala se Valérie, aniž zvedla hlavu.

„Třeba jo; to poznáme, až nám to poví!“

„Jde o ten včerejšek; konkrétně o malou Pilar. Já se ráno trochu zamýšlela nad různejma souvislostma. Nehodí se obětovat někoho, kdo byl vybrán nebo dokonce přinucen. Takovej člověk musí být v nějaký spojitosti s tou věcí a přihlásit se dobrovolně.“

Veronika otevřela oči a Valérie zvedla hlavu.

„Tys ten nápad vzala vážně?“

„Účelem oběti je připoutat pozornost k nějaké osobě nebo činu, který považujeme za důležitý. Dáváme tím na vědomost, že tu záležitost považujeme za tak závažnou, že jsme ochotni dát za její splnění život... nebo něco, co považujeme za stejně cenné. Dostalo se nám zjevení naší budoucnosti; takové zjevení má velkou cenu. Pokud skutečně chceme poděkovat, pak by myslím osoba vhodná k této oběti byla Agnes.“

„Já? Proč zrovna já?“ zaječela Agnes a vyskočila na nohy, „Proč se nepřihlásíš sama, když seš tak chytrá?“

„Já neřekla, že to máš udělat. Jenom říkám, že kdyby se to mělo vykonat, byla bys na to vhodná!“

Agnes začala vykřikovat vikingské nadávky; jako obvykle jí nikdo nerozuměl, snad kromě dvojčat.

Veronika a Valérie se zvedly a zapojily do hádky; pronášela se různá mínění, zhusta nesmyslná. Až konečně, když zdravý rozum začal definitivně opouštět vážené shromáždění, promluvila náhle Jana von Gremis: „Zapomínáte na velmi důležitou věc. Oběť nemá být provedena ocelí, ale ohněm. Máme snad k disposici Živý Oheň?“

Dívky se zarazily. Měla naprostou pravdu a ony byly pošetilé, když na to zapomněly. Naráz bylo po hádce, pokud nepočítáme tichý stud, že na to nepřišly samy. Taky to bylo poprvé, co Jana ve shromáždění promluvila, aniž byla tázána, takže se jednalo o záležitost význačnou.

„Je hezké, Janičko, že ses taky ozvala,“ pochválila ji Julie, „Vlastně jsme tě zatím dost utiskovaly a nedovolily ti říct svoje mínění. Ale ty přece patříš k nám!“

„Víte... také já jsem se pokusila nahlédnout do budoucnosti. Včera večer jsem poprvé pila víno; tedy poprvé víc, než se sluší na počestné děvče. Dozvěděla jsem se hodně věcí.“

„Tak se nedej prosit a mluv!“

„Tak nejdřív: rozhodla jsem se, že už nikdy nebudu pít alkohol ani vdechovat omamný kouř. Zjistila jsem, že prvotním účelem těchto činností je získat věštbu nebo zjevení; pokud někdo ty obřady dělá bezúčelně, je to ošklivý přestupek.“

Dívky se na to zatvářily pohoršeně; představa, že by si měly přestat zlepšovat náladu alkoholem, je hněvala.

„Dále jsem zjistila, že v době, kdy se stanou všechny ty věci, já s vámi nebudu. Odejdu do daleké země, budu tam žít a už nikdy se nevrátím. Jsem tomu ráda a velice se na to těším...“

„Do Arminu?“ zeptala se Diana.

„Ano, do země šelem. Chci tam odejít.“

„Myslím, že je to správné rozhodnutí! Budu velice ráda...“

„Ještě před tím bych ale chtěla udělat něco pro ostatní. Nějak dát najevo pocit sounáležitosti s vámi, i když se nezúčastním vašich dalších činů... Proto se hlásím dobrovolně!“

„Co to povídáš? K čemu se hlásíš?“

„Chci, abyste tu... oběť vykonali na mně. Je naprosto jedno, jestli mám vlasy tak ubohé jako teď, nebo vůbec žádné. Ostříhejte mě, spalte v ohni a vykonejte slib. Já zase slibuji, že ho vyřídím všude, kde bude zapotřebí.“

Mezi dívkami nastalo určité vzrušení; některé souhlasily, jiné nikoliv. Jednotné stanovisko se nepodařilo vytvořit do chvíle, kdy Agnes řekla: „Jestli to uděláme, potom tím dáváme naprosto jasně najevo, že s tím souhlasíme! Pak už nemůžeme couvnout!“

„Jak to myslíš?“

„Zatím jsme se pouze dozvěděly, jaká hra se má odehrát; řekly jsme sice, že se do ní chceme zapojit, ale ještě neudělaly nic konkrétního, co by to potvrdilo. Jestliže uděláme tohle, pak dáváme najevo svůj souhlas, aby nás zařadili jako kameny na šachovnici v čase, který budou považovat za nejlepší!“

Vzrušení bylo podstatně větší; jenom Diana byla klidná: „A co? Stejně jsme jako figurky na stole, bez ohledu na nějaký náš souhlas! Vyšší moc s námi může pohybovat, jak chce!“

„Jistě - ale zatím jsme se nepřihlásily samy od sebe!“

„Tak se přihlásíme. Aspoň já chci!“

„Já taky; ale říkám na rovinu a všem, kdo se zúčastní takového obřadu, nebude už moci couvnout! A jestli couvne, pak jeho jednání může být označeno jako zrada!“

„No ano,“ řekla Valérie, „My víme.“

„Proto... právě proto se hlásím.“ dodala Jana.

„A ještě něco: Od té chvíle se ocitneš v přímém boji se všemi démony, co jich na světě je! Samotný Satan jako Nepřítel Spasení určitě pošle svoje služebníky, aby tě nějak dostal...“

„Víš - já jsem v boji se Satanem už delší dobu. Pomohla mi Julie, jinak bych určitě prohrála. A stejně se nebojím!“

Do různých projevů souhlasu i odporu se začala vyptávat Pilar, jak je možné, že Satan Ďábel bude bojovat proti Janě, když přece včera někdo říkal, že je jeho největší touhou sloužit Pánovi jako všichni andělé. Kupodivu jí odpověděla samotná Veronika:

„Samozřejmě, že slouží Pánovi! Ale v téhle hře hraje nepřítele; že slouží Pánovi ještě neznamená, že bude sloužit každé z nás! Naopak, jeho úkolem je prověřit, jak vydržíme...“

Pilar nad tím přemýšlela ze všech stran a hlava se jí mohla samým úsilím rozpadnout. Konečně začala rozvíjet jakousi divnou teorii, že když je to tak, potom by taky ona mohla, přece jenom, když už na ni padl výběr a Veronika by se uvolila...

„Prosím tě, ty někam zalez a mlč!“ vyzvala ji Veronika, „Přišla jsem na to, že se na to nehodíš; a lituju, že jsem se o tom kdy zmínila! Ty se nehodíš k ničemu, jsi totiž absolutně blbá!“

Od té chvíle dostalo jejich počínání smysl: plánovaly, jak obřad vykonat co nejúčinněji. Protože všechny měly nějaké znalosti, každá pochopitelně říkala svoje mínění; a podivným způsobem přispěl i Denis.

„U nás na Moravě se v některých vesnicích pořádá na jaře akce, které se říká Jízda králů; dělají ji ovšem kluci, co jdou toho roku na vojnu. Zvolí si krále, bývá to kluk okolo třinácti let; ten je jejich symbolem, oni ho chrání a nedají mu ublížit. Sousedé se někdy pokoušejí zaútočit a krále unést; to se pak bojuje, někdy pěkně zostra! Jana je teď takový náš živý poklad; proto ji všichni musíme chránit!“

„Ale Jana už není dítě!“ namítl někdo.

„Je panna; to je jako dítě.“

Samozřejmě, že ta myšlenka se všem líbila; kromě Julie. Ta na rozdíl od ostatních věděla, jak je Janino postavení zranitelné a křehké; předem vytušila, že bude-li proti Janě veden útok, je prvním cílem její panenská nedotčenost. Těm druhým to těžko mohlo napadnout, v jejich světě bylo panenství klenot pochybné ceny, po jehož osudu se nikdo neptal - spíš drobná tělesná vada, která může být snadno odstraněna. Juliina výchova vyžadovala uchovat si nedotčenost pro vybraného manžela; říkali jí to tak často, že tu zásadu přijala. Jenže, kdo útočí a kdo se brání? Julie ze všeho nejvíc touží se vdát; a tady to je tak snadné! Ale všechny okolnosti se soustavně obracejí proti ní.

Diskutovalo se, která chvíle bude nejvhodnější; večer se měl konat slavnostní ples a některé soudily, že vhodná doba by byla až po plese, aby to tam nevyvolalo zbytečnou pozornost; na to se Veronika naštvala a prohlásila: „Naopak, to musí vyvolat pozornost! Trvám na tom, aby se o tom co nejvíc mluvilo, aby si toho všichni všimli a věděli, proč to děláme a co to má znamenat! Janu budeme předvádět jako naši princeznu, náš korunní klenot!“

„V tom případě je vhodná chvíle mezi obědem a večerem; třeba za poledního klidu, až všichni odejdou spát?“

S tím každý souhlasil; zvlášť Jana se těšila.

V té době si přišel k bazénu odpočinout Mario di Carialti, pařížský komthur. Kromě jiného hodlal složit poklonu Dianě, kterou velmi obdivoval, a seznámit se s ostatními, které dosud neznal. Mario se těšil u dívek všeobecné přízni, byl hezký, inteligentní, zábavný, dosáhl v mladém věku vysokého postavení a přesto byl dosud svobodný. Taky se o něm proslýchalo, že je skvělý milenec; z dívek, které svedl, si prý dělal sbírku.

Od počátku projevoval eminentní zájem o Julii; jenže ta byla citově vázána jinde, takže jeho dvornosti nevěnovala sebemenší pozornost. Zato ostatní děvčata s potěšením naslouchaly jeho vyprávění, jak si vede při uspořádávání spletitých poměrů ve francouzské provincii; neměl to jednoduché a všechny oceňovaly, že si s tím dokáže poradit.

V jeho doprovodu přijel mladík jménem Percy, podle zjevu mu táhlo na sedmnáctku a byl nějakým záhadným způsobem příbuzný s děvčaty Mendozovými; Dianě dokonce napadlo, zda to není syn dona Diega a některé arabské dívky. Očividně nebyl docela bílý, jako u mnoha lidí z řádu bylo těžké definovat jeho původní národnost. Genetické teorie říkaly, že právě křížením různých ras a národů se dosáhne překvapivých úspěchů; tento Percy mohl sloužit jako důkaz. Byl zároveň dětsky roztomilý a mužně půvabný; navíc potřeboval jejich péči, neboť při plavbě Mariovy lodi dostal zánět slepého střeva, nějaký felčar v Brindisi mu je sice vyřízl, ale tak nedokonale, že se rána dobře nehojila. Mario tedy požádal Valérii, aby se na to podívala.

Výraznou jizvu na Percyho břiše důkladně prozkoumala nejen Valérie, ale všechny ženy s lékařským vzděláním. Dospěly k názoru, že ta záležitost není nebezpečná, slepé střevo felčar vyřízl dobře a vše by bylo v pořádku, nebýt katastrofálního stavu hygieny jak ve špitále, tak na lodi. Valérie doporučila odpočinek, nejlépe zde u bazénu, časté koupání a volný přístup slunce a vzduchu; kromě toho přejela po jizvě prsty, čímž Percyho okamžitě všechno přestalo bolet. Mario poděkoval a žádal Julii, aby se pacientovi zvláště věnovala. Julie nechápala, proč by o něj měla pečovat právě ona, ale slíbila to. Mario se s ní ještě dlouho bavil o Percym i o jiných věcech, k nemalé závisti ostatních děvčat, Julie však udržovala rozhovor na čistě odborné úrovni a nevypadala, že by to pro ni byla tak velká čest. Také ostatní mladí muži z jeho doprovodu předváděli dle okolností svoji výřečnost, inteligenci či svaly; pak se domluvili, že se sejdou večer na plese a odešli; pouze Percyho zanechali v něžné péči dívek u bazénu.

Maria o svých záměrech neinformovaly, i když by jim nejspíš rád přispěl nějakou radou; zato před Percym nebylo možné to utajit. Když se dozvěděl, co Jana zamýšlí, okamžitě upadl do nadšení; od té chvíle vřele souhlasil a obdivoval vše, co s ní souviselo. Byl inteligentní, vzdělaný a vtipný, živě reagoval na všechny jejich řeči a přispíval iniciativně vlastními nápady. Počínal si při tom však natolik přirozeně a nevtíravě, že až po delší době Julii došlo, že Janu soustavně balí. A co víc, úspěšně.

Nebyla si jistá, zda si toho všiml vůbec kdo jiný. Pro sestry Mendozovy byl Percy jako muž neviditelný, patřil do jejich rodiny a jeho přítomnost byla stejně přirozená, jako Denisova pro ni. Naopak, kdyby si uvědomily, že Percy je dospělý muž a touží po nějaké dívce, ještě by mu fandily, stejně jako Julie přijímá se souhlasem představu, že se jednou zamiluje Denis. Ostatním bylo Percyho líto, byl přece nemocný a nic nemohl!

Julie měla pocit, že slyší trávu růst a staví hradby, kde není žádný důvod; poslouchala jak Percy vypráví vtipy a Jana se jim ze srdce směje a uvažovala, zda to nějak neohrozí jejich záměry. Došla k uzávěru, že nebezpečí je akutní, ale když to nadhodila před Veronikou, nezdálo se, že by chápala.

„Tvůj problém je, že jsi zbytečně přísná! Tak se mu líbí; no a co? Stane se snad něco hrozného?“

„Pokud vím, máme s ní určité plány...“

„A tobě vadí, že on má svoje plány taky?“

„Chceš říct, že by nevadilo, kdyby...?“

Veronika zavřela oči a nějakou dobu uvažovala. „Rozeberme to logicky. Je jasné, že ve chvíli oběti musí být panna. Taková oběť je mnohem účinnější, než kdyby se jednalo o dospělou ženu. Ale právě proto není dobré, aby se to dalo ještě někdy opakovat; aspoň za stejných okolností! Ano, máš vlastně pravdu! Ta Jana, která oběť provede, musí zmizet ze světa! Zmizet, aby už nikdy nebyla... aby už byla někým jiným!“

„Tedy - Veroniko! Já nechápu...“

„Já naopak velmi dobře! Otevřelas mi oči, děkuju ti! Ale je to docela v pořádku, nedělej si starosti...“

Veronika odešla spokojená, Julie naopak ještě znepokojenější, než byla předtím. Měla pocit, že naráží hlavou do zdi.

Na jiném místě se vedla jiná zákulisní jednání. Mario Carialti se přidružil k Tomáši Baarfeltovi a mile se usmíval. „Ani jsem netušil, jak krásnou máš dceru!“ polichotil mu.

„Mám řadu krásných dcer,“ odtušil Tomáš, „Naštěstí jsem přivezl ukázat jenom dvě, což ovšem nevadí; všechny vypadají stejně.“

„Myslíš? Pokud vím, tvé Julii se podařilo okouzlit komthura Dunbara natolik, že můžeš najisto počítat s jeho hlasem při volbách. Uvažoval jsem... o té mladší. O Janě.“

Tomáš to přijal s kamennou tváří. „Vážně?“

„Sám říkáš, že všechny tvoje dcery si jsou podobné. Dá se očekávat, že až Jana dospěje, bude stejně krásná a chytrá jako Julie... rád bych se zeptal na tvůj předběžný souhlas, kdybych chtěl žádat její ruku.“

Tomáš se už ovládl. „Vskutku? To se ještě dělá?“

„Já vím, narážíš na fakt, že řádové dívky si samy vybírají, kdo a kdy se stane jejich milencem; teď jim to císařovna Diana svými zákony ještě navíc zlegalizovala. Ale mně se jedná o řádný vztah, posvěcený Bohem i společností: legální sňatek.“

„Chápu tě, Mario. Ale proč myslíš, že mám nějakou schopnost jakkoliv ovlivnit touhy a přání svých dcer? Když tě bude mít Jana, Julie nebo kterákoliv jiná ráda, pak budu samozřejmě její přání respektovat a podporovat. Ale když ne...“

Mario mohl tuto odpověď považovat za jasnou, leč přesto otálel a shledával slova. „Tvoje Janička je ještě mladá a její názory nemusí být definitivní. Kdyby jí někdo moudrý, na koho dá, poskytl vhodné vysvětlení, třeba by pochopila... Jistě tě nemusím přesvědčovat, že naše vzájemné vztahy by se tím upevnily natolik, že bych ti nemohl nedat svůj hlas...“

„Mario, ty mě překvapuješ! Chceš tím říct, že ses rozhodl vzít si za manželku dceru svého velmistra, ať jím bude kdokoliv?“

„No a co? Totéž má v úmyslu Dunbar; připadá mi, že s jeho záměry souhlasíš a všude ho chválíš!“

Tomáš neztratil vlídný klid. „Jan Dunbar se vskutku přátelí s Julií; jejich vztah však zatím nepřekročil hranice přátelství. To vím proto, že kdyby tomu bylo jinak, jistě by se tím pochlubili, vzhledem k těm Dianiným zákonům. Nevylučuji, že by Dunbarovi lichotilo být zetěm velmistra, možná s takovým vývojem počítá; ale především se mají rádi, to vidí i slepý! Jejich vzájemné vztahy jsou nesmírně krásné...“

„No dobře, když nechceš hned mluvit o svatbě, snad by bylo možné navázat méně formální svazek! Měl bys něco proti tomu, kdybych poskytl chudince opuštěné Janě svoji ochranu a trochu rozptýlení? Myslím, že by se jí to líbilo...“

„Mario, svádí mne to, abych na tvou nabídku odpověděl: »Fuj!« Proč ve tvém podání je všecko tak zapatlané nemravností? Kdyby ses Janě líbil, proč ne, mně se taky líbíš - ale ty chceš, abych ti půjčil svou dceru do postele na hraní; ty ji naučíš milostným hrám, vytříbeným cvičením s četnými jinými a pak ji dle okolností vrátíš nebo pojmeš za choť před tváří světa. Vážně myslíš, že s tím budu souhlasit?“

„A co je na tom špatného?“

„Jen jedno: vůbec nebereš do úvahy její zájmy!“

Mario se uchechtl: „Že to říkáš zrovna ty! Odjakživa jsi znám tím, že uskutečňuješ své záměry pomocí žen; už ke komthurskému křeslu ses dostal sňatkem s dcerou svého velitele! Při tom ti zájmy a přání těch žen jsou lhostejné, zapomínáš na ně, sotva si natáhneš kalhoty!“

„Myslíš, že to opravdu dělám?“

„Všichni to říkají! Nepovažoval jsi ženy za nic víc, než prostředek ke svému uspokojení a prosazení své politiky!“

„Žena, Mario, je rovnoprávný a rovnocenný lidský tvor; jestli se zamiluje do nějakého muže, je to stejně její rozhodnutí, jako jeho. Zodpovídá za to, koho má ráda! Nikdy jsem ji nepovažoval za hračku či chvilkové uspokojení...“

„Žena je především cenný klenot, který je zapotřebí dobývat a pak chránit před druhými. Diana je buddhistka, ta to má chápat nejlíp!“

„Klenot je jen předmět. Ale žena je živý tvor; obávám se, že se v tomhle neshodneme! Mario, já ti nemůžu pomoci; budeš muset zkusit sám svoje umění! Ale můžu slíbit, že do toho nebudu zasahovat, ani ji před tebou varovat. Nevím ovšem, jestli se nepochlubí ostatní dívky, které tě znají!“

„Trochu jsem s ní mluvil. Jenže Jana se vytáčí a odmítá pod hloupými záminkami. Buď se jí nelíbím, nebo je příliš naivní!“

„V tom případě s tím nemůžu nic dělat.“

„Nevěř tomu! Otcovské slovo zmůže někdy hodně a ty dokážeš lidem vysvětlit své názory skutečně obdivuhodně; málokdo nepřijme za svoje, co ty mu jasně vysvětlíš!“

„To je sice pravda; ale patnáctiletému dítěti nebudu nic takového vykládat. To ode mne nechtěj!“

„Co je na tom zlého? Jednou musí začít i ta malá!“

„Až bude chtít, ať začne. Ale já jí nebudu předepisovat kdy ani s kým! Ani v tom případě, že je to podmínka mého zvolení!“

Mario di Carialti škubl tváří a přimhouřil levé oko. „Jak si přeješ, bratře Tomáši. I jiní muži mají dcery.“

„Skutečně mají, velice krásné. To je nejlepší řešení, které tě mohlo napadnout, bratře Mario. Přeju ti vše nejlepší, ať si vybereš kteroukoliv...“

Mario se rovněž usmál a odkráčel; Tomáš ho sledoval pohledem, pak si povzdechl a potřásl hlavou. Přesto si umínil, že se svými dcerami vážně promluví.

Jan Dunbar strávil dopoledne pilnou prací; vyjednával se spoustou osob, které mohly být důležité. Julii viděl za celý den jen letmo, trochu se mu po ní stýskalo a doufal, že ji uvidí aspoň u oběda. A vskutku, dívky se přihrnuly na oběd v houfu, rozesmáté a s mokrými vlasy, protože se předtím ještě vykoupaly. Julka hned, jak viděla Jana, se k němu vrhla a začala mu spílat, že se nepřišel vykoupat a zahrát si s nimi něco. Zvesela se jí bránil a Tomášovi připadalo, že jsou docela hezký párek.

Ale s mírným překvapením zjistil, že Janu doprovází chlapec, vypadající stejně něžně jako ona, s dětsky upřímným obličejem a nakrátko ostříhanými černými vlasy, vlnitými jako ovčí rouno. Navíc se zdálo, že přestože je přítomno více děvčat, o tohoto chlapce pečuje nejvíc Jana; když se přitočil blíž, postřehl, že jejich konverzace vyvolává smích celého okolí, neboť Jana mluví německy a lámaně italsky, zatímco Percy španělsky, arabsky a částečně francouzsky. Na každém složitějším pojmu se museli domlouvat, ale nezdálo se, že by jim to vadilo.

Tomáš se zabýval svým obědem; přitom však sledoval, zda si dění všímá také Mario. Kupodivu ano, ale nevěnoval mu žádnou pozornost a hovořil s Knassenem (taky složitě). Tomáš zvažoval, zda má s děvčaty o něčem mluvit nebo nechat všemu volný průběh; nakonec mu ta druhá možnost připadla vhodnější. Zastavil se při jídle, sepjal ruce a zavřel na chvíli oči.

»Můj Pane,« pravil v duchu, »Ty vládneš všem živým tvorům podle Své vznešené vůle a rozhoduješ, co se s nimi stane. Pomáhej mým dcerám, aby našly správnou cestu! Aby jim žádná zlá ruka neublížila ani násilím, ani lstí... aby byly šťastné...«

A potom klidně pokračoval v jídle; víc udělat nemohl.

Osud se rozhodl zasáhnout v podobě dona Diega; ten prošel přes jídelnu, nespokojeným zrakem přehlédl svoje dcerunky i jejich kamarádky a pohoršeně zafuněl jako podrážděný slon; potom přisedl k Tomášovi a řekl zkormouceně:

„Je to radost mít holky, co? I když, ty tvoje jsou snad trochu lepší...“

„Snad o něco méně zkušené,“ povzdychl se Baarfelt, „Leč obávám se, že to hodně rychle doženou.“

„Nepochybuji, že ty moje ještěrky jim v tom budou vydatně nápomocny. Určitě zas něco vymýšlejí - uvidíš!“

„Vypadají, že se docela mírumilovně baví!“

„No právě! Já je znám bohužel trochu líp, než ty!“

Diego se dal do jídla, zatímco Tomáš pokračoval v úvahách; když dospěl k tomu, že asi bude muset s dcerami promluvit, smutně si povzdechl a začal organizovat situaci. Dojedl, zkontroloval stav pokrmu na talířích dcer a potom opustil jídelnu; před vchodem usedl na lavičku, oslovil nějakého starého rytíře a zdržoval ho bezúčelným povídáním, dokud dívky nevyšly.

„Julko... směl bych tě na chvíli zadržet?“

„Zajisté, tatínku!“ řekla ochotně a přisedla si i s Janou.

„Napadlo mi zeptat se, jestli se tady nenudíte! Celý den vás není vidět, tak si říkám, jak se vám tu líbí...“

„Moc, tati. Je to tady skvělý - hned bych tu zůstala!“

„Brzo by ses začala nudit. Jen co by odjel Janek Dunbar! Stejně se divím, že za tebou neutekl z jednání!“

„Co, za mnou?“ Julie se začervenala, aniž by chtěla, „Nevím, proč by měl Dunbar hledat právě mne! Je nás celá parta...“

„Nedovedu si představit partu, ve které by Dunbar vydržel jen tak pro nic za nic. Na Hůrce se sice bavil, ale většinou se vyhýbá děvčatům; až na Dianu, ovšem tu nepovažuje za děvče. Teď se mi zdá, že se začíná nějak strojit a šlechtit; nejspíš se chce líbit nějaké dívce!“

„To nemusí znamenat, že to mám být zrovna já!“

„Nemusí, ale žádná jiná mne nenapadá. Kromě toho mne nenapadá žádný jiný muž, se kterým by ses bavila tak příjemně. A už vůbec si neumím představit člověka, kterého bys byla ochotna bránit, když se o něm zle mluví!“

„Ale tatínku! Tebe musím bránit, kamkoliv přijdu; o nikom se nemluví tak špatně jako o tobě! A vidíš, já o tobě říkám jen to nejlepší!“

„Děkuji mockrát. V mém případě bývá stejné, jestli mě chválíš nebo pomlouváš. Vůbec si nevšímej toho, co o mně říkají, radši se věnuj Dunbarovi.“

„Ale já si nechci povídat o Dunbarovi! Ostatně, moje rodina by mi nikdy nedovolila vzít si člověka, který není šlechtic!“

„Dunbar je šlechtic, i když dost nízký, nějaký junker. Ale je tady Ferozovo proroctví, že ho Charry udělá vévodou...“

„Ještě Feroze do toho pleť! Ještě že tu není!“

Tomáš se usmál a rozhodl se dát už Julii pokoj a soustředit se na Janu. Ta zatím vyčkávala plná obav, co bude dál.

„A co ty, Janičko? Jak tobě se tady líbí?“

„Děkuju. Dobře.“ řekla opatrně.

„Pověz mi: nenapadlo tě někdy, že by ses chtěla vdávat?“

Jana se zalekla a přemýšlela, co udělat; potom se vyděsila.

„Proč by se měla vdávat?“ bránila ji Julie, „K čemu by jí to bylo dobré? Co si to o nás myslíš?“

„Jen se tak ptám! Je tady spousta hezkých mladíků...“

„Děkujem, my to zvládnem!“

„Počkej Julko, nech mluvit Janu! Vlastně jsem její hlas ještě pořádně neslyšel... Tak ji nech se vyjádřit!“

„Jestliže si přeješ, tatínku, provdám se dle tvého přání!“ řekla Jana s očima sklopenýma k zemi.

„Zvláštní odpověď! Ale já se ptal, zda chceš nebo nechceš!“

Jana se podívala na Julii, jako by se ptala, co má říct.

„On někdo požádal o její ruku?“

„No, je tady určitá nabídka. Ale zcela nezávazná...“

„Kdo to je?“

„Komthur Mario di Carialti.“

„Ten všivák!“ vylítla Julie, „Ještě ráno se snažil balit mne! Neuspěl, samozřejmě, tak to zkouší tady! Nestoudná opovážlivost!“

„Nediv se mu; má pro to určité politické důvody. Kromě toho dneska se každý snaží najít partnerku na večer a dělá pro to, co dokáže...“

„Je nejmíň dvakrát tak starej jako Jana! To je přece drzost, já mu snad dám přes hubu, až se zas ukáže...“

„Dobře. Tak já mu řeknu, že neuspěl ani u Janičky.“ Tomáš se chvíli odmlčel, pak dodal: „Hlavně... dneska večer na sebe buďte opatrné. Bude ten ples - tam se hodně pije a mnozí potom považují jakékoliv zábrany za něco zbytečného. Tak abyste...“

„Neboj tati, nedáme se zblbnout. Nejsme tak pitomý...“

Tomáš měl pocit, že by měl Janu pohladit; vztáhl ruku a dotkl se její hlavy. Vnořil ruku do jejích vlasů; připomínaly mu psí srst a bylo příjemné se jich dotýkat. Jana se nejdřív lekla; už dávno ji nikdo nepohladil. Jako dospívající dítě v klášteře zoufale toužila se mazlit, ale nebyl nikdo, kdo by se jí chtěl dotknout. Vlastně, když se pokoušela vzpomínat, pamatovala si jen na laskavou náruč své chůvy v útlém dětství. Další člověk, který na ni byl hodný, byla až Julie.

Julie hleděla na ty dva a cítila téměř mateřské dojetí a něhu. Říkala si, že Jana je vlastně ještě dítě a svěřit jí zodpovědnou práci je skoro nebezpečné; zároveň však si uvědomovala, že také jí chybí láska a pocit bezpečí. Ano, matka ji miluje; ale Julie si uvědomovala, že touží po jiném objetí. Pro jistotu zvedla oči a rozhlédla se, ale Jan Dunbar nebyl v dohledu. Takže zatoužila svinout se do Tomášovy náruče a nechat se od něj hladit, jako to právě dělal s Janou. A Jana se tulila jako malé dítě.

Ale jak se rozhlížela, postřehla jiný pohled; kousek od nich stál hrabě Feroz a jeho tvář byla tmavá, jen oči planuly mocným vnitřním ohněm. Julie se zachvěla; pak se jejich pohledy střetly, Feroz přistoupil blíž a dvorně se ukláněl. Tomáš okamžitě jemně odstrčil Janu a počal s ním hovořit; Julie se chvatně rozloučila, vzala Janu za ruku a odcházela.

Málokdy byla tak rozrušená - a málokdy viděla Janu tak šťastnou a rozesmátou. V Julii bouřila úplná smršť pocitů, potřebovala si naléhavě spoustu věcí promyslet, možná ještě něco víc: meditovat. Ujasnit si, co je pravda a co ne, jestli jejich počínání skutečně je nezbytné a správné; co je vůbec správné? O její duši se rvala smečka stínů, každý se pokoušel zavléci ji jinam a jistota nebyla nikde, kromě jednoho místa: hřejivé otcovy náruče. A ani tato jistota nebyla jistotou. Byla nadějí. Nebo ani to ne?

»Sama sobě jsi jedinou jistotou!« přesvědčoval ji hlas vlastního nitra.

„Tak jdem, ne?“ zasmála se Jana, „Já už se hrozně těším!“

Julka sebou škubla, vykulila na ni oči, pak se zamračila: „Jseš pitomá, jak daleko vidíš!“ rozkřikla se na ni.

„Co je, co vyvádíš? Udělala jsem něco?“

Julie věděla, že Jana neudělala nic; ale právě to ji nejvíc ze všeho rozčilovalo. Procházely bludištěm zahrad; bylo postaveno schválně jako bludiště, ale Julie se cítila obklopená nekonečným množstvím pastí. A Jana o nich nic netuší!

Přišla jim naproti Valérie, krásná, rozzářená, plná ohně.

„Tak co je, kde se touláte? Veronika už se začíná bát...“

„Už jdem, nevyváděj! Jenom... víš jistě, že co chceme udělat, je v pořádku?“

„Já myslela, že už jsme rozhodly!“

„Já vím; jenže taky vím, že tím pěkně rozkolíbáme nebeské sféry a připoutáme na sebe spoustu vysoko postavených bytostí!“

Valérie na ni pohlédla nechápavě. „Ale... to my přece víme!“

Jana pochopila situaci až teď. „Proč ty si děláš starosti?“ zeptala se Julky, „Tebe snad nikdo nestříhá!“

Julie mávla rukou. „Jděte pryč! Doženu vás!“

Valérie potřásla hlavou. Pak pokynula Janě a obě odešly. Julie si všimla, že v tom místě se nachází stará smuteční vrba, její větve splývají až k zemi a tvoří veliký baldachýn; vstoupila do něho a usedla ke kořenům stromu. Stáhla přes hlavu tuniku, položila ji pod sebe a složila na ní nohy do lotosu. Na rozdíl od Agnes, která si propichovala uši špendlíky, Julie při meditaci odkládala náušnice, náramky, prsteny i řetízek na krk. Položila ruce na kolena dlaněmi nahoru, sepjala palec s ukazováčkem. Potom začala zhluboka dýchat a vnitřně se uklidňovala, jak se naučila z přednášek na Hůrce.

Byla klidná. Věděla, že v této chvíli na tomto místě se jí meditace musí podařit. To, co prozatím dokázala při cvičeních, nebylo uspokojivé, bylo to spíš jen předstírání sama sobě; žádná vyšší moc s ní nemluvila, žádné spojení neobdržela. Jenom seděla, dýchala a vypadala vznešeně; dokonce při tom dokázala kontrolovat okolí a sledovat, jak působí na ostatní lidi. Také nyní částečkou své mysli sledovala vše kolem, ale nikdo tu nebyl a strom ji zakrýval před pohledy lidí. Někde zpívali ptáci, ale bylo to daleko. Strom šuměl a slunce si hrálo v jeho listoví.

Julie se náhle propadla do hlubiny, jako by se za ní zavřela voda. Ocitla se mimo čas a prostor, její myslí probíhaly strašlivě rychle zmatené představy, nemající žádnou souvislost se skutečností. Vydechla, vykřiknout však nemohla, hrdlo měla sevřené a jazyk jako přilepený k patru. Ale už tím výkřikem se opět probírala, a když se jí navrátilo vědomí, pociťovala zimu a třásla se po celém těle jako v horečce.

»Tak tohle je ono.« říkala si, »Vidíš, hlupáčku! Pořád jsi chtěla mít vidění jako dospělí. Tak ho máš...«

Vstala. Nevěděla kolik uběhlo času, ale tušila, že na ni čekají. Zvedla se, natáhla tuniku a vzala svoje ozdoby. Při tom se usmívala, neboť věděla, že brzy bude chodit v šafránovém rouchu kajícníka a jedinou její ozdobou bude růženec na krku. Ale také věděla, že tehdy najde hluboký vnitřní mír.

Co ale věděla jistě: tím, co dnes učiní Jana, se na věčné časy vyváže ze všech pout osudu. Už nikdy nebude muset udělat nic závažného a důležitého; bude moci odejít, žít v malém domku na předměstí, pečovat o svoje políčko a vychovávat svoje děti. Bude laskavá, mírná, tichá a šťastná.

Nás ostatní však zachvátí bouře následků a příčin.

Na Julii čekal leopard Tannarr a vedl ji za sebou hluboko do zahrady, protože se orientuje čichem a žádné bludiště není pro něho dost složité. Julka milovala parky a zahrady, takže se okouzleně rozhlížela a snažila se zapamatovat cestu zpět.

Dívky se sešly u fontány, zdobené zvláštní sochou. Když přicházela, byla to mužská hlava na těle ženy, ale když fontánu obešla, viděla zas hlavu ženy na těle muže. Na hlavě měla socha korunu pradávného barbarského tvaru, ruce rozepjaté a pozvednuté tak, aby působily přirozeně z obou stran. Tvář muže byla zarostlá hustým vousem a jeho čelo podmračené, ale na rtech ženy hrál tichý zamyšlený úsměv.

Na trávníku pod sochou seděla dívka s pletí barvy ebenového dřeva, se šikmýma očima a něžnou, do sebe zahleděnou tváří. Na kolenou držela hliněný buben, hrála na něj oběma rukama a zpívala něco, co začínalo jako: „Ang tharang theurwa-théra wors-agho gharta...“ Julie nerozuměla ani slovo.

Byly tu shromážděny všechny dívky, které sem patřily: Renée, Veronika, Valérie, Agnes, Britta a Senta, Diana a spousta jiných, které braly jmenované za své velitelky. Uprostřed seděla Jana a po jejím boku černá leopardice Dévi, která považovala za svou povinnost ji pečlivě hlídat; z nějakého důvodu předpokládala, že jí něco hrozí. Z mužů jsme byli přítomni my: já tygr Aflargeo, jaguár Ao Harrap, leopard Tannarrwaghirr a lev Džaín, pak Denis Baarfelt a Percy, už předem ze všeho nadšený.

„Stalo se něco?“ zeptala se tiše Veronika.

„Ne; všechno je v pořádku.“ řekla Julie klidně. A už neměla žádných pochybností: všechno skutečně bylo v pořádku.

„Ang tharang theurwa-théra wors-agho gharta...“ zpívala dívka, oči měla zavřené a kývala se ze strany na stranu do rytmu svých prstů, bušících do bubnu. Julka zapřemýšlela, zda by se neměla přidat svými kartály. Ale stejně je tu neměla.

Veronika svlékla tuniku a ponořila se do fontány; vodotrysk, stříkající vodu z obou stran na sochu, byl natolik silný, že mohl sloužit i jako sprcha. Po ní se vykoupaly ostatní; nakonec se šla ponořit Jana, velice šťastná, že je středem pozornosti. Renée rozložila na šátku nástroje: nůžky, břitvu. Slunce se blyštělo na jiskřivých čepelích.

„Ang tharang theurwa-théra...“

Jana usedla doprostřed ostatních. Veronika uchopila nůžky, sevřela je v dlaních a šeptem přednesla modlitbu, aby tato zbraň konala pouze vůli Boží a odmítla jednat svévolně, proti přání vyšší moci a ke zkáze nevinných; je to podobná modlitba, jakou muži před bojem zaklínají své meče. Potom vnořila čepele do Janiných vlasů nad čelem a střihla; pár chloupků krátké srsti padlo Janě do tváře, takže radši zavřela oči.

Veronika podala nůžky Valérii, ta učinila totéž. Po ní pak to činily všechny, také Julie; dokonce i Denis a Percy. Nějakou chvíli to trvalo - Jana seděla klidně a usmívala se.

„Ang tharang theurwa-théra...“

Renée rozmíchala v mosazné misce mazlavé mýdlo; počala je prsty vtírat do kůže Janiny hlavy. Janě to bylo příjemné, držela, ani se nehnula. Veronika zatím připravila břitvu; vložila ji na Janinu hlavu, ostřím seškrábla jeden proužek a otřela mýdlo o hřbet vlastní ruky. Po ní tak činily ostatní; některé dívky byly trochu rozechvělé, ale starší jim pomáhaly.

Když byla kůže Janiny hlavy očištěna, pokynula Veronika, aby jí Renée ještě jednou namydlila. Janě to bylo příjemné, takže neměla námitek; teď však očištění vykonala samotná Veronika, aby zcela předešla možnosti jakékoliv závady či zanedbání.

Když skončily, vykoupala se Jana ve fontáně a také ostatní se očistily. Jana se spokojeně usmívala a vypadala velice zvláštně; pouze Diana viděla něco podobného v Asii. Jistě, ve špitále na Hůrce jeptišky také praktikovaly stříhání z hygienických důvodů, ale nikoliv za tak obřadných okolností.

„Jsi krásná,“ řekl Percy a dotkl se rty Janiny hlavy, „Vypadáš tak zvláštně... jako z jiného světa...“

„Je mi příjemně.“ řekla Jana.

„Ang tharang theurwa-théra...“ zpívala tmavá dívka.

„Teď se musíme připravit na večer; noc bude dlouhá!“ pravila Veronika, „Protože bychom všechny měly klidně spát a odpočinout si, navrhuji uložit se tady v Mřížovém pavilónu. Pokusíme se nás všechny uspat; je to zvláštní druh spánku, který se používá pro posílení nemocných...“

Pavilón se zřejmě jmenoval podle toho, že neměl stěny, pouze mohutné kované mříže ze všech stran a nad nimi plechovou střechu; někoho napadlo, že mohl být používán jako vězení, ale na to byl dost velký. Naskládaly se těsně vedle sebe na podlahu, Julie sice nepovažovala takové místo za příliš pohodlné, ale byla zvědavá. Renée k ní přistoupila a dotkla se konečky prstů jejího čela; vzápětí se Julie propadla do černé tmy, v níž zněl odněkud z dálky pouze tichý zpěv: „Ang tharang theurwa-théra...“

Julii probudila Valérie; Renée klidně spala, zřejmě si vyměnily povinnosti. Kolik uběhlo času, odhadovala jen podle slunce, ale zřejmě ne víc než tři hodiny; přesto byla svěží a odpočatá, jako kdyby prospala celý den.

Bylo na čase chystat se na ples. Do harému přišly odzadu, takže se jim podařilo mezi sebou dovedně utajit Janu. Byla menší postavy, proklouzla jako myška. Julie šla hned s ní, aby jí pomohla při oblékání a zdobení. O své plesové toaletě měla jasnou představu: předvede ty parádní šaty, co měla při Baarfeltově svatbě s Evou-Marií. Ukazovala děvčatům fotografie a ony je rozhodně chtěly vidět. Ale co provést s Janou? Zajisté něco velmi exotického - ale co?

Jana si nedělala starosti. Naopak, nadšeně vykládala něco o přijímání energií a Julka chápala jenom zpolovic, nedávala moc pozor. Když ji Jana přinutila vnímat, pochopila hlavně to, že se jí tento nový stav nesmírně líbí a domnívá se, že Agnes rozhodně nemá pravdu, že ostříháním ztrácí svoji moc. Jana tedy rozhodně ne, naopak když jí slunce svítí na pleš, má tolik energie, že by mohla rozsvěcet žárovky.

Tímto prohlášením se jí povedlo zapojit dva nejsilnější generátory energie v celém zámku: Dianu a Agnes. Diana totiž přišla poradit s Janiným oblečením a když jí tu teorii přednesla, zavyla nadšením a šla to říct Agnes. Vmžiku byly obě zpátky a už to mezi nimi jiskřilo; Diana vykládala něco o stavbě Egyptských pyramid, Agnes o bohu Thorovi metajícím blesky. Když se jejich ječení stalo neúnosným, Julka je vyhodila, aby se šly hádat jinam (ačkoliv Janu to možná zajímalo).

Pak přišla Valérie a navrhla, aby se s Janou přemístily k ní; jelikož tu bydlí, má ve svém pokoji soustavu zrcadel, která jí pomáhají při oblékání. Skutečně měla: na jedné stěně trojité, při čemž dvě byla naklopená tak, aby se viděla z boku, na protější zdi další přes celou stěnu, navíc všechna sestavená tak, že se za každých okolností viděla ze všech stran. Není to nic zvláštního, Veronika má dokonce jedno zrcadlo na stropě nad lůžkem.

Janě už dávno nedělalo problémy prohlížet se nahá v zrcadle; taky už nevypadala jako vidle, což byla Juliina definice, když viděla poprvé její vychrtlou postavičku. Drobná a štíhlá zůstala, ale aspoň žebra nebyla tolik vidět a zmizely stopy po bičování na zádech. Taky byla opálená a vypadala zdravě; jen její hlava byla bílá a leskla se, když Valérie rozsvítila.

„Je to nádherný,“ chválila Julka, „A nejlepší to bude tak za týden, až ti naroste jemný tmavý mech, jako krtčí kožíšek...“

Valérie se přehrabovala ve svých věcech; objevila tam nádherné briliantové náušnice a zavěsila Janě do uší, aby při pohybu metaly odlesky na všechny strany.

„To je paráda!“ řekla Jana a tiše žasla.

„Jenže to chce něco na krk!“ prohlásila Veronika, která přišla něco říct sestře a zastavila se na prahu, „Hned něco přinesu!“

Přinesla zlatý náhrdelník zdobený rovněž brilianty; když ho Janě zapnula na šíji, celá její útlá hruď se třpytila jako nebe plné hvězdiček. Zároveň s Veronikou přišla Renée, pochválila všechny dosavadní pokusy a navrhla, že by se něco mělo dělat taky s hlavou: „Chce to čelenku do vlasů!“

„Čelenku snad, do vlasů těžko...“ konstatovala Julie, ovšem hovořila už k zavřeným dveřím. Renée se vrátila a nesla zlatou čelenku s blýskavou smaragdovou hvězdou nad čelem.

„To jsem nosila, když jsem byla menší,“ vysvětlovala, „To jsem měla menší hlavu, teď už nevím...“

Ať to bylo jak chtělo, Janě seděla jako ulitá.

„Tak - co dál?“ otázala se Veronika.

„Nejkrásnější by byla, kdyby už nic víc neměla.“ řekla Valérie znalecky, „Vero, troufala by sis jít někdy nahá na ples?“

„Jak moc nahá?“ upřesňovala Veronika.

„Představuju si, že bych vstoupila zahalená do pláště,“ zasnila se Valérie, „Hofmistr mě ohlásí, já sestupuji po schodišti do sálu, hudba hraje, kavalíři se klaní... pak zvolna spouštím bělostný plášť z ramen a stojím tam v záři světel, oděna pouze do svých šperků...“

„Bezva! Zrealizujem to?“

„Tady? Ani by si toho nikdo nevšiml! To bysme musely někde mezi normálníma lidma, aby to mělo ten správnej efekt!“

„V tom případě doporučuju dvorní ples v Escorialu!“ navrhla Julie, „Tam je to nejvíc nóbl...“

Valérie začala plánovat, jak by to nejlíp realizovala; Renée zatím hledala, až našla velmi jednoduché bílé šaty, zdobené pouze tu a tam malými perličkami. Patřily Valérii, ale když se do nich Jana oblékla, vypadala velmi pěkně.

„Ještě to není ono!“ řekla Veronika, „Něco to chce - ale co?“

V tu dobu se vrátila Agnes; nedalo se říct, že nad Dianou zvítězila, stejně tak nelze říct, že vyhrála Diana; setrvaly obě na svých stanoviscích. Ale byla spokojená.

„O něčem bych věděla! Je to z těch šatů, co vypadají jako z renesance - no, ten krajkový límec!“

Spolu s Renée odběhly do sálu, kde byly vitríny s muzeálními exponáty; v jedné skříni byly šaty se širokým stojacím límcem z krajek, zdobeným zlatem a velkými perlami. Vypůjčily si ho, přinesly Janě a připevnily k původnímu zcela malému límečku. Výsledkem bylo, že krajky vytvářely kolem hlavy jakýsi vějíř a velmi zdůrazňovaly její vzhled.

„Teď je to dokonalý!“ konstatovala Veronika.

„Ale vůbec to není dokonalý!“ rozkřikla se Renée, „Je potřeba jí přitažlivě nalíčit obličej!“

Posadily Janu před Valériina zrcadla a začaly jí zdůrazňovat oči, obočí, ústa. Jana odevzdaně držela, Renée malovala a ostatní radily; několikrát je vyzvala, aby šly někam jinam, ale žádná její výroky nebrala vážně.

„Vy naprosto neumíte nikoho namalovat,“ prohlásila konečně Agnes, „Mohly byste tak natírat plot!“

„Předveď nám svoje umění a pak kritizuj!“ požádala ji Valérie, „Až uvidíme výsledky, posoudíme a odměníme medailí!“

Agnes se cpala k zrcadlu, ale Veronice se podařilo zmocnit se jejího zraněného ucha a bolestivě zakroutit: „Hele, táhni si na svý! Tady je už tak dost rušno...“

Agnes jen trhla rameny: „Genialita vyžaduje samotu! Uvidíte!“

Veronika, Valérie a Julie se začaly strojit, ale přitom co chvíli pokračovaly ve výzdobě Jany; stalo se jejich zájmem, aby byla co nejkrásnější. Julka věnovala značnou pozornost kolekci šatů, které princezny měly; chlubily se jimi velice rády a hned vykládaly, kdy je kde předvedly a jaká byla reakce lidstva.

„Řád má spoustu výhod, ale jednu nevýhodu: považuje lidskou vůli za posvátnou natolik, že nikdo tě za nic nekritizuje. Snad otec nám občas něco řekne, ale to už ho musíme pořádně vytočit; když se jedná o mírný prohřešek, přejde to mlčením...“

„Připadalo mi, že ho vytáčíte dost a rády!“

„Samozřejmě! Kdysi nám vysvětlil, že stálým sklonem lidských bytostí je ubližovat jedna druhé; příbuzné člověk dostal proto, aby mu co nejvíc ubližovali, na základě jednání v předchozích životech. Proto se ti, kdo se mají nejvíc rádi, stále trýzní a způsobují si utrpení...“

Julie se trpce ušklíbla. „Nedovedu si představit, že bych tyhle moudrosti říkala svému otci! Nemyslím Baarfelta, ale hraběte la Venziniho doma v Neapoli...“

„Na rodiče si stěžují všechny kamarádky. My si podle nich nemůžeme stěžovat, tatínek je k nám nesmírně laskavý! Kdyby věděly! Dovolí nám sice všecko, ale ty řeči při tom!“

„Aspoň vás nenutí provdat se za nějakého blba!“

„Cože? Nejmíň třikrát denně! Jenomže, to máš těžký: koho si tak my můžem vzít za manžela? Musí to být někdo, koho potřebujeme z politických důvodů nebo komu chceme prokázat velkou přízeň. Kdo je vůbec hoden vzít si některou z nás, co?“

„Ty by sis klidně vzala někoho, koho nemáš ráda?“

„Nevím, o kom by se dalo říct, že ho zásadně nemám ráda... Spíš bych řekla, že netoužím vzít si žádného z těch, které jsem až doposud poznala; po určitých zkušenostech jsem se rozhodla, že se u nich omezím jenom na kamarádství...“

Dveře se rozlétly a vpadla Agnes Wulffssonnová. Rázem zrušila veškeré jiné diskuse, protože její vzhled stál za popis. Vlasy rudé jako plamen si načesala jako lví hřívu a obličej měla nalíčen do podoby fantastické kočky; především oči s obočím, protaženým až ke spánkům. Navíc si pořídila na uši ozdoby doposud nevídané, jakási rysí ouška se štětičkami z diamantů. Šaty byly z měňavé látky, třpytící se stříbrem a zlatem v ornamentech podobných skvrnám obláčkového levharta.

„Jejda - ono je to maškarní?“ vykulila oči Valérie.

Okamžitě vstaly a začaly ji obdivovat; kromě jiného též fakt, že tuhle svoji podobu dokázala utajit a neprozradit předem, co chystá.

„Jsem kočka bohyně Freyi!“ prohlásila rozhodně, „Ba co víc, jsem samotná Paní Freya, bude-li si přát vstoupit do mého těla a jednat mým prostřednictvím! Agnes je křesťanské jméno, byla to nějaká světice. Má paměť sahá do časů před křesťanstvím!“

„Můžem ti říkat Freya, chceš-li; ale přiznáš se, kdes sehnala tu látku, kdo ti to šil a kdo dělal ty kočičí uši!“

„Návrhy jsem si dělala sama; strávila jsem předtím půl roku ve Stockholmu na umělecké průmyslovce. Výrobu obstarali příbuzní, třeba ty ozdoby můj bratranec Swerre.“

„Tak to je jasný, seženeš a dodáš!“

„Pochopitelně! Můžeš mě brát jako chodící reklamu na textilku strýčka Gunnarra, kde to dělali. Pro princezny jako vzorek bez ceny, pro obyčejný plebs za těžký peníze...“

„Budou s tím problémy! Spousta žen nebude chápat, jak se taková látka vůbec používá...“

„Ta látka může existovat i ve variantách! Zítra vám předvedu, co se s ní všechno dá dělat. Nějakou zvlášť zdařilou verzi pošlu tý bestii Dianě, ať vidí, co my holky ze severu dokážem!“

„Ona to ještě neviděla? Tak to musíme...“

Diana se objevila během pěti minut, vyzdobená do největší možné dokonalosti. Okamžitě zapištěla obdivem a začala chválit Freyu, která jen zářila spokojeností.

„Z tohohle bych chtěla mít kimono na cvičení!“ promnula látku v prstech, „Je to dost jemný, ale přitom hrozně pevný; určitě jsou do toho zatkaný kovový drátky, že?“

„No, to taky. A ještě taková hmota, kterou vymysleli v Americe, syntetická pryskyřice. Dají se z ní dělat plochy, ale i vlákna. Jenže mám jí poměrně málo, pro všechny by nestačila...“

Diana začala vykládat něco o tom, jaká kimona a proč nosili přední japonští bojovníci; líčila význam Diamantového pásu, ale vcelku ji nikdo nevnímal.

„Ve srovnání s Janou a Freyou vypadáme moc obyčejně!“ sršely blesky z očí Valérii, „To s tím nic neuděláme?“

„Ne!“ řekla Veronika celkem klidně, „Jediné, co můžeme je přiznat, že se na nás připravily a zabodovaly. Jestli tě během večera něco napadne, můžem to realizovat...“

„A hlavně půjdem,“ řekla Julie, „Nezačali už?“

Skutečně se vydaly do hlavní budovy; zahajovací ples se konal ve Velkém sále, kde zítra budou instalována křesla pro komthury na slavnostní zasedání. Dnes večer však bylo vše uzpůsobeno k tanci a zábavě; také se tady hrálo, skupina hudebníků černých a snědých, většinou od narození členů řádu, vyluzovala na svoje nástroje dráždivě znepokojivé zvuky, připomínající spíš Orient než civilizovanou Evropu.

„Naši hudebníci umějí zahrát všechno,“ chlubila se Valérie, „Ale v tomhle se v poslední době vyžívají nejvíc. Mně se to taky docela líbí - hezky se na to tančí...“

„Umějí taky vídeňský valčík?“ ptala se Julie.

„O tom nepochybuj; konečně, brzo ho uslyšíš.“

Vstup jednotlivých hostů neohlašoval dveřník, nebylo to nutné. Když dívky vstoupily a ocitly se v záři světel, všichni se k nim otočili a vítali je, byly zde nejkrásnější ozdobou; potom však nastalo trochu překvapené ticho, když si všimli Jany a Freyi. Na tváři dona Diega bylo vidět, že to přičítá za vinu svým dcerám; avšak Tomáš Baarfelt snesl úder s tváří až netečně klidnou. Další váhali, jak by měli reagovat; cítili se podřízeni svým velitelům natolik, že čekali na jejich reakci, aby jí mohli přizpůsobit své názory a začít je šířit.

A tak nastalo trochu překvapené ticho, jen hudba vyluzovala své podivné melodie; pak se ale ozvalo několikeré plácnutí dlaně o dlaň. Všichni se otočili; to hrabě Feroz stál v pozadí, usmíval se koutkem úst a tleskal. Přidalo se k němu pár mladých, kterým o nic nešlo a děvčata se jim líbila; to považovali další za pokyn a postupně se roztleskali všichni.

Prošly středem sálu, zdravily se s přáteli, vlídně se usmívaly na všechny ostatní. Zaujaly místa v blízkosti komthurů a dávaly najevo, že jejich společnost nevyhledávají, ani se neobávají jejich posudku. Kdo si s nimi chce promluvit, ať si je najde, jsou tam, kde mají být.

Jako na pokyn začala hudba hrát k tanci; okamžitě bylo kolem dívek spousta mladých mužů, uhlazených a inteligentních, jak je řád vychovává. Jenže to už se ke svým dcerám protlačil don Diego, funěl a pleš měl zrudlou hněvem.

„Co má zase znamenat tohle?“ otázal se.

„Která skutečnost vyvolává tvůj hněv, tatíčku?“ otázala se mile Veronika, „Nebo si chceš s některou z nás zatančit?“

„Nehodlám se znemožňovat poskakováním na parketu; na to nemám věk ani energii. Chci se otázat, jakou čertovinu ráčí slečny zase chystat a jaký význam má ten zvláštní vzhled...“

Valérie si důkladně prohlédla nejdřív sebe, potom sestřičku. „Co ti na našem vzhledu připadá zvláštní?“ divila se nevinně.

„Ty dobře víš, co mám na mysli! Řekni, co chystáte?“

„Ty dobře víš, co chystáme na dnešní večer. Ale ujišťuji tě, že to s Janou ani s Freyou nemá nic společného!“

„S Freyou? Agnes Wulffssonnová dostala přezdívku?“

„Spíš se dá říct, že se vrací ke svému původnímu stavu mysli; je přece z národa Vikingů! Je taky kočka a...“

„Mlč! Nepokoušej se mě zmást nějakými nesmysly! Já budu mluvit! A říkám vám oběma: řád je nesmírně tolerantní k lidským slabostem a pošetilostem; dovolí vám jakékoliv počínání, pokud je určeno k větší cti a slávě Boží. Ale nedovolím vám pošpinit svoje dobré jméno a způsobit skandál!“

„My jsme zatím žádný skandál nezpůsobily!“ bránila se Valérie, „Co konkrétního nám vyčítáš?“

Don Diego si musel poctivě přiznat, že jeho dcery nevyvolávají žádné výtržnosti a za to, co dělají jejich kamarádky, nemohou. Ale na druhé straně svoje holčičky znal; kdyby nedaleko Valencie v moři vybuchla podmořská sopka, určitě by nepochyboval, že za to může Veronika, Valérie či obě najednou. Pronesl tedy ještě pár neurčitých hrozeb a vztekle se vzdálil.

Tomáš Baarfelt se vydal k Janě; usmíval se, ale dcera před ním přesto strachy couvala. Julii napadlo ji bránit, ale nevěděla, jak by to měla udělat. Tomáš Janě zjevně nehodlal ublížit; naopak se před ní uklonil a žádal ji o tanec.

„Ráda...“ špitla Jana, „Nehněváš se... tatínku?“

Tomáš ji namísto odpovědi políbil na hlavu. „Sluší ti to...“

„Měla bych ti vysvětlit...“ začala, ale on se jen usmál:

„Nemysli na to! Uklidni se... Je to tvůj večer!“

Zavedl ji na parket, uchopil levou rukou její dlaň a pravou pod lopatkami a počal s ní kroužit v rytmu pomalého valčíku.

„Uvolni se, buď klidná... a dívej se mi do očí!“ hovořil k ní vlídným hlasem. Pak zvolna jel rukou po jejích zádech výš, až zasunul prsty za krajkový límec a dotkl se na chvíli jejího zátylku. Jana pocítila, že se vnořil svou myslí do její a sonduje v hlubinách její paměti, co bylo předtím. Ale zároveň pocítila jeho hluboký, vyrovnaný klid; najednou se cítila spokojená a bezpečná v jeho náruči; nic zlého se nemohlo stát.

Julie sledovala jejich tanec ostřížím zrakem, hotova zasáhnout při jakémkoliv nebezpečí; v tom zmatku ani nepochopila, že se před ní někdo zastavil a žádá ji o tanec. Teprve když roztržitě přikývla, poznala, že je to Feroz.

„Ach... to jsi ty?“ teprve teď se lekla.

„Cítím tvůj strach. Čeho se bojíš? Pro dnešek ses zachránila; předhodila jsi peklu svoji malou sestřičku! Ty z toho vyjdeš čistá!“

„Zase už provokuješ, vznešený pane?“

„Nemusím; ale ty si to přeješ!“

„Budeš mi zase předstírat, že jsi vyslancem pekla na Zemi?“

„Nikdy nic nepředstírám; a taky se nestarám, co o mně říkají hloupí lidé. Jsem rytíř Feroz, sluha Boží; nejsem ďábel a sloužím ďáblovi jen do té míry jako ty a všichni, kdo jsou tady. Splatím dnes Daň Ďáblu, abych měl právo se očistit; nic víc, nic míň.“

„Hloupé řeči, vymyšlené na okouzlování děvčat!“

„Bezúčelné řeči, protože pannu Julii moje řeči neokouzlily. Proč tedy byly proneseny? Určitě to mělo jiný účel, ne?“

„Zajisté stejně hloupý; ale pokračuj!“

„Zachránila jsi sestru před peklem, které působí lidé. Proč ji tedy necháváš platit svoje dluhy? Proč jsi ji obětovala, když jsi tu oběť měla přinést ty?“

„Pořád nevím, o čem mluvíš!“

„Možná skutečně nevíš. Měli ti to říct; tvůj otec nebo Jan Dunbar. I když, Dunbar si to možná chystá jako překvapení...“

„Povídej; nebudu zastírat, že jsem zvědavá.“

„Satan Ďábel je přítomen v každém z nás; je tam v podobě našich tužeb a přání, je nemravný a zkažený a chlupatý jako kozel! Cítím chvění tvého těla, když si to jen představíš! Posílá ti zvrácené touhy, úchylné představy a myšlenky, za které by ses bičovala, kdybys k tomu měla dost odvahy. Nebo to chceš zapřít?“

„Občas mě napadají nesmysly; ale to asi každého!“

„Zajisté ano; ale ty jsi panna. Když se koná velké posvátné zasedání, podobné nemravné myšlenky by rušily jednání a sváděly vznešené světce od ctnostných úkolů; proto bývá zvykem před zahájením složit Satanu Ďáblovi malý úplatek, aby nerušil. Líbí se ti takový zvyk?“

„Uznávám jistou jeho účelnost.“

„Každý člověk je ve své podstatě nakloněn ke hříchu; Satan Ďábel netvoří hřích, pouze ho nabízí, jako kramář nabízí svoje nablýskané zboží. Komu se zalíbí, ten si je koupí; nikoho ale nenutíme. Kdo nekoupí, toho kramář obtěžuje a zlobí se na něj, že mu neposkytl výdělek. Pán Temnot postupuje stejně, je to malý obchodníček s chlupatými strašidýlky...“

„Dejme tomu, že máš pravdu.“

„Dnešní noc je určena k tomu, aby byla splacena Daň. Jenomže ty nechceš platit - proto za tebe zaplatila Jana?“

„Jestli Jana něco zaplatila, pak za sebe.“

Feroz se usmíval. „Neděláš dobře, panno Julie. Radím ti dobře: zaplať dřív, než si sám vezme, co mu patří!“

„Nejdřív nabídky, potom hrozby. Správně. Co bude dál?“

„Dovol mi chvíli v těch hrozbách pokračovat! Znám toho pána trochu líp než ty; všichni ho tady znají a přiznávají mu takovou část moci, jaká mu náleží. My víme, že není mocnější než Pán; ale taky víme, že Pán neochrání toho, kdo není čistý. Jsi ty tak čistá, abys měla právo žádat Pánovu ochranu?“

„Jsem, co jsem. Ty to soudit nebudeš.“

„Nemyslím teď na Nejvyšší Soud. Myslím na drobné rozsudky, které obdržíme ve všedních dnech. Taky jeden dostaneš; předstoupí Pán Temnot a vezme si, co mu náleží. Co nabídneš?“

„Říkáš, že si vezme, co chce. Tak ať to udělá...“

„Mohla by ses před tím ochránit. Mám ti říct, jak?“

„Nemusíš. Strč si svoje rady, kam patří.“

„Hněváš se, panno. Nevím, proč. Říkám ti pravdu: já zaplatím, abych měl klid. Krví své krve, tělem svého těla... něčím, co mi patří. Kdybych to neudělal, bude hůř...“

„Promyslím to. A poradím se.“

„S Janem Dunbarem? Když jdou dva blázni světem, který z nich pozná, která cesta vede k cíli?“

„Třeba je Dunbar blázen. Ale je čestný a spravedlivý!“

„Myslíš, že netouží po tvém těle?“

„Já toužím po jeho. To není nečestná myšlenka.“

„Tak to udělej! Všichni budou šťastní a spokojení - i tamten to přijme jako výkupné za všechno, co děláš!“

„Co je vlastně tobě do toho?“

„Je mi do toho; ty to sama dobře víš.“

„Taky víš, že udělám, co budu chtít!“

„Vím. Přemýšlej, panno; máš na to celý večer.“

„Už jsi ztratil schopnost předvídat, co se stane?“

„Neztratil jsem nic. Ale vím taky, že je možné to ještě změnit. Až nastane ráno, bude všechno definitivní; pak už se nestane nic. Ale teď je noc ještě mladá...“

Julie se zasmála. „Udělal jsi mi radost, Ferozi. Uklidnils mě. Teď už se nebojím ničeho. Tebe ani tvého pána.“

Tanec končil a Feroz zavedl Julii k ostatním. Zamyšleným zrakem sledoval Baarfelta, který přiváděl Janu; Jana se zasněně usmívala a vypadala, jako by právě sestoupila z nebe.

Další kousek byl rychlý a zcela nevhodný k rozhovoru; Baarfelt se ani nepokusil, Feroz vyzval Renée, která tančila nesmírně ráda. Jana pokynem ruky odehnala Percyho, když ji žádal o tanec a odvlekla Julii pod sloupy ke stolu s občerstvením.

„Julko, je to v pořádku! Odpustil mi! Souhlasí se vším!“

„Baarfelt? Co říkal?“

„Nic. Vůbec jsme spolu nemluvili.“

„Tak co vlastně povídal?“

„Říkám ti, vůbec... víš, jak nás Renée propojila? To samé teď udělal on se mnou. Položil mi ruku na hlavu a najednou jsme byli jedna mysl... nejdřív si prošel mou paměť, všechno v ní propátral a teď zná každou myšlenku. Pak mě za to pochválil, uklidnil... všechno, co udělám, bude v pořádku.“

„Vstoupil do tvé mysli? To dokáže?“

„Je to hrozně krásné...“

„Já s Ferozem spíš válčila. Povídal něco o tom, že musíme dnes večer zaplatit Daň Ďáblu. Něco z nás; tys už zaplatila, já teprve budu muset. Začínám mít trochu strach.“

„Promluv si s Baarfeltem. Nebudeš se už bát ničeho...“

„Dobře. A ty jdi za Percym; vypadá to, že tě strašně miluje.“

„Já ho mám taky ráda. Julko, jestli bude chtít...“

„Opovaž se! Jsi ještě dítě!“

„Já už nejsem dítě. Já už nechci být dítě!“

„Telátka už nemají z ničeho strach?“

Jana ji objala a pevně se k ní přitiskla. „Já ti strašně moc děkuju, sestřičko! Zachránilas mi život...“

„Proč mi zrovna teď děkuješ?“

„Protože se loučím. Už nebudu patřit ani tobě, ani Baarfeltovi. Co když budu patřit svému muži?“

„Je to tvoje cesta. Přeju ti na ní štěstí.“

Julie ji vedla za ruku přímo k Percymu; vložila její dlaň do jeho dlaně a chvíli je obě držela v rukou. Ti dva ji vnímali jen letmo, hleděli jeden druhému do očí a hledali v nich ráj.

Julie hledala Dunbara. Samozřejmě, byl poblíž a vyčkával. Došla k němu a usmála se: „Ještě musíš chvíli počkat. Nejdřív si musím pohovořit s tátou. Pak už budu patřit tobě...“

„Napijem se zatím?“ podal jí sklenici vína.

Julka se skutečně napila; pak hluboce vydechla: „Nesmím se dnes v noci opít. Feroz mě varoval, děje se něco pod povrchem. Nevím, co by se stalo, kdybych se přestala ovládat.“

„Stane se, co si budeš přát.“

„Vím. Buď se mnou, prosím tě! Kdyby něco...“

„Stane se jen to, co si budeš přát.“ ujistil ji.

Tomáš Baarfelt stál opřen o sloup, v ruce držel sklenku a díval se na kroužící páry. Julie přišla z druhé strany, ťukla si s ním a zeptala se: „Jak se to dělá?“

Nepoložil žádnou hloupou otázku. Řekl: „Dotkneš se rukou, nejlíp na zátylku. Podle odolnosti tam musíš držet ruku kratší nebo delší dobu. Pak už toho druhého řídíš, jak chceš.“

„Uděláš to taky se mnou?“

„Chceš?“

„Bojím se toho. Když se něčeho bojím, jdu tomu vstříc.“

„Mohl bych ti říct spoustu slov; ale povím ti to potom. Musí to být pomalá skladba; při rychlé by to šlo hůř.“

„Ten tanec je k tomu důležitý?“

„Tanec ani tak ne, ale hudba pomáhá.“

„Nebylo by lepší jít někam stranou?“

„Ani ne. Je přirozené, že si otec zatančí s milovanou dceruškou. A ty jsi moje oblíbené dítě...“

„Tak mě to nauč!“

„Zkusit to můžu, jestli už na to máš dost síly.“

„Je na to zapotřebí síla?“

„Je zapotřebí spousta věcí; hlavně abys byla velmi silná. Teď nejsi, ovládají tě touhy a vášně. Promiň.“

„Udělám, co budu moci.“

Hned příští kousek byl pomalý; Tomáš na začátku podrobil Julii své vůli. Pak spolu zvolna kroužili sálem a Julka se cítila, jako by se vznášela do nebe.

Když ji propustil z poddanství, chvěly se jí nohy, ale vypadala nesmírně šťastná. Opět zahnala Jana Dunbara: „Počkej teď! Nejdřív musím něco projednat s děvčaty!“

Valérie, Veronika, Renée, Freya a další vyslechly její zmatenou reportáž, potřásaly hlavou a uvažovaly.

„Nedivím se,“ mávla Veronika rukou, „To je typický Tomášův způsob, vždycky mít nějaký trumf. Dřív to nedělával.“

„Dřív nedělal spoustu věcí, které dělá teď!“ řekla Freya.

„Udělal by to i s námi?“ ptala se Valérie.

„Nevím. Zkus ho požádat.“

Jenže teď právě rozhodně nebyla vhodná chvíle; Tomáš hovořil se svou zákonitou manželkou Evou-Marií, protože postřehl jistou známku rozladění na její krásné tváři. Okamžitě si pospíšil, aby rozehnal její chmury a dodal jí dobrou náladu.

Je nutno přiznat po pravdě, Eva-Marie tu nebyla šťastná. Cesta po moři a pak po Španělsku ji zajímala a těšila, s radostí přijímala nové zážitky a dopřála ostatním, aby ji bavili. Trochu ji jenom mrzelo, že všichni jsou bystřejší než ona; třeba Denis se rychle učil španělsky, ona neuměla ani slovo. Pak přišli do Granady; Eva očekávala, že bude přijímána jako choť komthura, což se sice stalo, ale... pořád nějaké ale. Julie, dokonce Jana byly víc. Diana do toho spolku bezpochyby patřila; Eva pociťovala, že nikoliv. Nebyla čarodějka; proč taky, tato činnost ji nezajímala a neměla k ní schopnosti. Copak kdo není čarodějka, není nic?

Teď se snažila vysvětlit Tomášovi, že by se jí měl také trochu věnovat. Celý den strávil v jednání s ostatními hodnostáři; no dobře, to je jeho práce. Ale teď je večer, čas zábavy; slušelo by se, aby ji představil, zapojil do rozhovoru, pochlubil se s ní jako s cennou osobností! To nevadí, že neumí žádnou řeč kromě němčiny, může jí překládat, ne? Těch pár slov, která ji budou zajímat... Ostatní, ty zbytečné řeči ji nezajímají.

„Ale tady se nevedou žádné zbytečné řeči!“ vysvětloval jí.

„Mám na mysli to povídání o vašich mužských věcech...“

„Právě to jsou ty nejdůležitější!“

„Možná pro vás! Já bych chtěla... přece jsme ve vznešené společnosti! Tak mi překládej to, co říkají vznešení lidé!“

„Nechápu, co chceš slyšet. Mluví právě o tom, co považuješ za zbytečné. Třeba o duchovním uvědomování.“

„To snad nemyslíš vážně! Tady na plese?“

„Evičko, jsi v sídle řádu! Tady se neprojednává nic jiného; snad chvílemi odbočíme na světská témata, ale zakrátko se stejně ukáže, že to má nějakou souvislost. Nemůžu ti vysvětlovat každé slovo, které kdo pronese; sám musím sledovat, abych rozuměl...“

„Nepovídej mi, že všechno tady má hluboký význam!“

„Ano, má. Ne snad všechno... tak osmdesát procent.“

„No dobře! Tak mně překládej těch zbývajících dvacet!“

„Z toho nebudeš ale nic mít!“

„Dovol mi, abych si to rozhodla sama! O čem se třeba teď baví ty holky? Určitě ne o vědeckých problémech!“

„Právě teď se hádají o jednom experimentu, který jsem ukázal nejdřív Janě a pak Julce. Počítám, že za chvilku tady budou další a všechny budou chtít, abych to dělal taky s nimi. Potřeboval bych se uklidnit a dobít energii; ale to asi s tebou těžko...“

„No dobře; tak to ale nejdřív udělej se mnou!“

Tomáš zaváhal. „No ano, to bych mohl...“

Co hrála hudba, bylo dost rychlé, ale dalo se to zvládnout. Tomáš ji vzal na parket a propojil se s ní; potěšilo ho, že když překonal podvědomý odpor organismu, nenacházel v ní žádné další složité myšlenky, do nichž se musel ponořit. Tančili spolu; Eva-Marie byla tak šťastná a spokojená jako toho dne, kdy se poprvé dali do tance v hospodě táty Borga, Cikáni hráli, vesnice zírala a Eva byla tak nezkušená...

Tomáš s ní protančil skoro hodinu; po tu dobu Eva zářila spokojeností, všichni je obdivovali a svět byl krásný a laskavý. Pak se svěřila, že je už unavená; usadil ji, přinesl nějaké zákusky a na chvíli se omluvil. Vyšel na terasu, obrátil dlaně k obloze a snažil se vyzískat co nejvíc energie. Nestačilo to; sešel tedy do zahrady, posadil se tam na lavičku a odpočíval.

Dívky byly zatím v jednom kole. Všichni mladí muži se snažili získat některou z nich, okouzlit, dobýt. Děvčatům se takový lov nesmírně líbil, byly spokojené v rolích obětí a nedávaly najevo, že také ony loví - velmi úspěšně. Zvláštnímu obdivu se těšila Freya; několikrát musela vysvětlovat důvody pro změnu jména i vzhledu. Její tvrzení, že je kočkou Paní Freyi, nevyvolávalo žádný údiv, spíš pobavení a souhlas.

„Chceš tím říct, že taky miluješ jako kočka?“

„Chceš se o tom přesvědčit?“ zablýskala zelenýma očima, „Jenže kočka má drápy; musel bys obětovat vlastní krev!“

„Jsi snad upír, že toužíš po krvi?“

„Já ne - Freya, moje Paní.“

„A kdybych byl ochoten ji dát?“

Otočila se, kdo to řekl; překvapilo ji, že komthur Mario Carialti. Potměšile se usmíval.

„Myslela jsem, že lovíš jinou kořist!“

„Jak ty víš, co já lovím? Jak já mohu vědět, co lovíte vy?“

„Koho myslíš? Nebo jsi mi začal vykat?“

„Něco se děje mezi vámi děvčaty; která mi prozradíte, co?“

„Nebuď zvědavej, nebo brzo zestárneš! Je to tajemství...“

„Jsem taky inkvizitor a tajemství mě láká; co kdybych je zkusil z tebe vynutit... třeba násilím?“

„Jestli si to násilí představuješ tak jako já, můžeš!“

„Říkají, že máš ráda bolest; jak velkou?“

„Jsem z rodu Wulffssonnů; pro každého z nás znamená bolest jen větší vzrušení. Konečně, něco už o mně přece víš...“

„Od té doby uběhl nějaký čas a oba jsme se nějak rozvíjeli; mám chuť se přesvědčit. Třeba kolik vydržíme...“

„Nezkoušej se mnou soutěžit! I když jsi komthur a inkvizitor!“

Mario něžně uchopil její ruku; pak jí zaryl nehty do dlaně a sevřel tak pevně, aby se nemohla vyprostit. Ani to nezkoušela, naopak sama zaryla nehty do jeho ruky. Tak se vzájemně trýznili, aniž si toho kdokoliv z ostatních všiml.

„Když byla Diana u nás v Paříži, vyprávěla mi o zvyku odněkud ze Singapuru. Muži si tam propíchají tělo jehlicemi a háčky, na ramena nasadí těžkou a nešikovnou konstrukci, které říkají kawadi a s tím pak tančí celý den. Rád bych si to jednou zkusil...“

Freya se usmála. „Hádej, jak mám přidělané ty kočičí uši!“

„Hryznutí do ucha jsi měla ráda už dřív!“

„Můžu doufat, že mě kousneš i dnes v noci?“

„Budeš mít všude po těle stopy mých zubů, když chceš...“

„Ještě nevíš, jaké stopy budeš mít ty...“

Julka si všimla jejich milostného šepotu; nevěděla, o čem si tak něžně povídají, ale byla spokojena: po ní ani po Janě už určitě nejel. V pořádku, to chtěla.

Veronika, Valérie a ostatní se zatím stihly nejen pořádně vytancovat, ale taky ledacos vypít a měly tím pádem náladu značně rozvernou. Dávaly ji najevo poněkud výstředním žertováním na témata, která pro ně zřejmě byla zdrojem legrace, avšak Julii se jevila jako velmi vážná. Byla to především láska; Julka věděla, že jsou v tom směru značně lehkomyslné, ale pořád ještě nebyla schopna dostatečně změřit hloubku pokleslosti jejich morálky. Vše pro ně byla hra; pokud někdy myslely na city svých bližních, pak jen jako na zábavnou kuriozitu.

Nedá se říct, že by Julie nic nevypila; bylo tu mnoho mladíků, kteří doufali, že bude povolnější, když do ní nalijí nějakou tu skleničku. Julka si s nimi připíjela, ale kdyby ji někdo sledoval po celou dobu, musel by poznat, že má v ruce sklenku pořád jednu a tutéž, přiťukává, ale nepije. Jim to nápadné nebylo, byli už ve stavu, kdy jim nebylo nápadného nic.

Občas se při zábavě setkala s Dunbarem, několikrát spolu tančili. Ale Jan měl neustále spoustu povinností, odbíhal někam a zas se vracel, zřejmě potřeboval vyřídit nějaké svoje záležitosti, politické, obchodní, kdovíjaké. Jednu chvíli ji zamrzelo, že se jí věnuje tak málo, ale co s ním mohla dělat?

Tomáš se vrátil ze zahrady, klidný, vyrovnaný, plný dobré nálady. Obhlédl sál a nenápadně zjišťoval stav hostí; když se střetl pohledem s Julií, překvapilo ho, že je střízlivá a při smyslech. Nenápadně k ní zamířil.

„Nezdá se, že by ses bavila, proč? Nikdo o tebe nepečuje?“

„Je jich spousta, co by chtěli. Ale já se tážu: je nutné o mne pečovat? Jsem tak malá, že mi musí utírat nudli u nosu?“

„To jsem zrovna nemyslel! Ale bavit by tě mohli...“

„Já se bavím, nedělej si starosti. Nemusím se kvůli tomu hned vypnout jako ty holky... Trochu mě překvapuje, že se nedrží kapku zpátky, v tak vznešené společnosti!“

„Vznešenost společnosti není v žádné souvislosti s alkoholismem a sexuální zvrhlostí. Obojí vlastní ty dámy v hojné míře...“

„Tak vidíš! A já myslela, že jsou dost inteligentní!“

„To s tím taky není v žádné souvislosti.“

„Chceš říct, že je pro ně přirozené střídat milence a ještě si z toho dělat legraci?“

„Zklidni se, dcero. Nevím, jak dlouho bude trvat tobě, než si na jejich chování zvykneš, ale určitě to hrozí. Ony nestřídají milence, ony chodí zároveň se všemi. Proto jim tak vyhovuje myšlenka současného manželství s mnoha partnery...“

„V tom případě bych jim řekla: Fuj!“

„Říkej to hodně dlouho; ale já si to zapamatuju a řeknu to tobě, až budeš tenhle styl života provozovat taky.“

„Nikdy! Musela bych se stydět!“

„Klidně můžeš. Mírný stud dívkám sluší.“

Julka chtěla začít zuřit, pak si vzpomněla na něco lepšího. „Taky jsem s nimi mluvila o tom, co jsi provozoval se mnou a s Janou. Chtějí to vyzkoušet, co ty na to?“

„Opilé, rozjařené a zkoušet hypnózu? Riskují, panenky!“

„A co? Ty jsi střízlivý, tak je dokážeš udržet, ne?“

„Ale nevím, co to udělá s nimi...“

„Když si s tím nedělají starosti, proč ty? Udělej to s nestarej se o následky; to je tady všeobecný zvyk!“

Tomáš se ušklíbl: „Sama jsi to chtěla. Kterou mám začít?“

„Objednávku si podaly Veronika, Valérie, Renée a Agnes. Freya, podle novýho kalendáře. Možná by to zajímalo taky Brittu a Sentu, kdyby ses s nima domluvil...“

„Dokázal bych jim způsobit problémy jedné za druhou; nevím, zda dokonce ne všem najednou. Jestli budou provokovat...“

„Tady máš jednu z těch provokatérek!“

Ta provokatérka byla Valérie; blížila se a oči jí zářily. „Máš hrozný štěstí, že jsi jeho dcera, jinak bych se ti pomstila! Jaký máš důvod mě tady pomlouvat?“

Tomáš nedovolil Julce odpovědět, naopak dvorně uchopil Valérii pod křídlem: „Povídala něco, že se mnou chceš mluvit!“

„To teda rozhodně chci! Barákem letí zvěsti, že máš nějakou zvláštní metodu hypnózy, kterou nechceš nikomu prozradit ani ji naučit; můžu vědět, z jakýho důvodu?“

„Hned ti ho prozradím: nemám trychtýř.“

„Cože?“

„To se tak dělá v Norimberku: do hlavičky se v místě zvaném sankalpa vyvrtá díra, tou se prostrčí trychtýř a jím se nalejvá do hlavy rozum. Ale nefunguje to u každýho.“

„Tím chceš říct, že jsem na to blbá?“

„Těžko posoudit. Momentálně máš rozumu jako elektrická lampa, co má šňůru vytaženou ze zásuvky.“

Valérie si to nechala projít hlavou a postupně pochopila. „To bych měla považovat za urážku!“

„Považuj si to, za co chceš. Ale můžu ti slíbit, že až se zítra probereš ke zdraví, rád si s tebou o tom pohovořím.“

„Hned! Jinak se budu zlobit!“

„Nezkoušej to! Se mnou nezkoušej bojovat ani v žertu!“

Valérie blýskla očima. „Tak podívej, komthure: já vím, že mě považuješ za malou hloupou holku, ale jestli sis nevšim, už nejsem maličká, aby sis se mnou házel balónem! Jsem dospělá žena; dokonce natolik, že bych tě mohla...“

„Hm?!“

Ovinula mu paže okolo krku: „Má sestra na tebe stále vzpomíná s obdivem! Noci, které jste spolu zažili...“

Podržel ji za ty ruce a snažil se mluvit vážně: „Vzpamatuj se, Valérie! Neříkej věci, které bys někdy musela odvolávat!“

„Nejsem taková, abych někdy něco odvolávala! Když říkám, že tě chci, tak to myslím vážně - možná jsem si jenom dala pár sklenic na kuráž, abych ti to dokázala říct!“

Hleděl do jejích rozzářených očí a jeho tvář byla velmi vážná. „Varuji tě, děvče! Hraješ si nebezpečně a mohlo by se ti stát, že si způsobíš vážné nepříjemnosti. Nebo ti nikdy nikdo neřekl, jak dopadnou ženy, které se do mne zamilují?“

„Kašlu na tvý hloupý řeči! Já chci...“

Stiskl jí zápěstí: „Tak si pojď zatancovat; ale bude tě mrzet všechno, cos dnes večer řekla nebo udělala!“

Když ji vedl na parket, věnovala svým kamarádkám pohled hodný královny; viděla, že to patřičně oceňují. A jako častěji v tuto hodinu, muzikanti zvolili tango, prudké a vášnivé. Valérii se to líbilo - objala Tomáše a držela se ho co nejpevněji.

Cítila, jak jí vsunul dlaň do vlasů na zátylku. Jeho ruka byla pevná, hřejivá, plná síly; Valérie se s potěšením svěřila jeho ochraně a podvolila se všemu, co s tím souviselo. Hleděla mu při tom do očí, jak jí nařídil, vnitřně srozuměná se vším, co jí chce udělat. Věděla, že to bude něco prudkého, násilnického; právě po tom toužila.

Pocítila příval síly, prostupující brutálně celým tělem i mozkem. I kdyby byla střízlivá, nedokázala by se tomu bránit. Jeho vůle do ní vnikla a teď tam ničila a kácela vše, co bylo pevné a jisté; skálopevná, léty osvědčená myšlenková spojení se hroutila jako dětské hrady z písku. Poprvé pocítila na vlastní mysli, co znamená odblokování: jako by obrovský nebozez vrtal do jejího mozku kdesi pod lebkou. Bylo to nad veškeré pomyšlení bolestivé a byla by řvala, kdyby jí nezablokoval řečová centra a spolu s nimi veškeré prostředky, jimiž mohla přivolat pomoc. Byla v jeho rukou, bezmocná a ztracená, jako dětská loutka v rukou komedianta. A jeho oči pálily jako oheň!

Když se trochu vzpamatovala (ten příval bolesti trval jen pár vteřin, ale byly to nekonečné vteřiny), pozvolna pochopila, proč Freya Agnes považuje bolest za příznivou pro své počínání. Hlava se jí náhle vyjasnila, ačkoliv tělo měla doposud opilé a vláčné; stále ještě automaticky tančila, ani na chvíli nevypadla z rytmu a kroužila v jeho náručí sálem v rytmu tanga. Teprve nyní začala jeho mysl zvolna sondovat v její, opatrně se dotýkala vzpomínek, myšlenek, pocitů. Bylo to bolestivé, ale nebyla to ta omračující, zdrcující bolest jako před chvílí. Bylo to příjemné, dráždivé, laškovné - a nevýslovně vzrušující. Valérie znala velmi dobře různé druhy erotického dráždění; teď někdo dráždil ji, aniž se jí dotkl, a co víc, dělal to zevnitř! Pokusila se bránit, aby tím ještě zvýšila svoji rozkoš z přemožení; nemýlila se, intenzita bolesti stoupala až k nesnesitelnosti, ale bylo to tak příjemné! Tak si počínala ve vrcholné extázi milování s chlapci, kteří rozuměli své práci; ale teď měla dojem, že už nikdy nenajde nikoho, kdo by dokázal něco podobného. V tomto stavu dospěla k vyvrcholení; tím se na chvíli vrátila do reality a zděsila se.

Fakt, že se nechala unést vlastními představami (ačkoliv pod vlivem mocného mága) k tělesné reakci, ji vylekal. Cítila se strašně ponížená, měla pocit, že přece všichni okolo musí vědět, co se stalo, jak se nechala přemoci a pošpinit. Nenápadně se rozhlédla kolem, ale nikdo si jí nevšímal, každý měl dost svých starostí a všechny ty starosti byly nějak spojené s erotikou, takže i kdyby někdo něco pochopil, nebyl by schopen to nikterak posoudit. Byla spojena s Baarfeltovou myslí, takže cítila také ozvěnu jeho myšlenek. Při svém vzdělání věděla, že jeho aura, teď spojená s její, dosahuje do vzdálenosti patnácti metrů, obsáhne tedy celý parket a volně prostupuje s jinými. Když se někdo z ostatních tanečníků neprozřetelně dostal do Baarfeltovy sféry vlivu, Tomáš ho smetl brutálně a bezohledně, aniž se zajímal, kdo to je. Valérie současně cítila jeho počínání a bavila se jím; teď zapřemýšlela, zda by také dokázala vnutit jim svou vůli.

Tomáš tady byl proto, aby plnil její přání, pokud se mu ovšem líbila. Tohle ho zaujalo; naznačil, že je ochoten jí pomáhat. Tak se Valérie rozhlédla kolem sebe, vyhledala si okolo pár mladíků, kteří jí byli sympatičtí, a náhlým výbojem vášně jim způsobila spontánní erekci. Vpravdě to byli chlapci mladí a nezkušení, funkcí vlastního těla neznalí a navíc notně opilí, takže naprosto nic nechápali a tato zkušenost je uvedla do zmatku.

Pak se soustředila na dívky. Ne kamarádky čarodějky, ale slečny z vážených rodin hostů, částečně poučené a vzhlížející na komthurovu dceru jako na zázrak. Chlapce si vybírala podle toho, jak se jí líbili, u dívek v tom byla jistá potíž. Ačkoliv se také občas bavila hrou s jinými děvčaty, dobře rozlišovala, co je náhražka a co skutečné uspokojení a nějaký vztah k jinému děvčeti u ní nepřicházel v úvahu. Takže zvolila takové, kterým měla co vracet za jejich dřívější provinění: neuposlechnutí rozkazu, neúcta k princezně a tak. Teď je zasáhl trest, spontánní orgasmus z nevysvětlitelných příčin. Avšak pravdou je, že žádná to nespojovala s nějakými vnějšími vlivy, domnívaly se, že se to stalo z vášnivé touhy a nedočkavosti. Současně je zachvátila hrůza; právě spojení extáze se zděšením bylo Valérii příjemné.

Neboť Valérie prožívala spolu s nimi vše, co se dělo. Teď už jí bylo docela jedno, co s ní je a co s ní Tomáš provádí. On sám se pořád dokonale kontroloval, byl nad věcí a Valérie mu nedokázala při veškeré snaze pohnout ani uchem. Vzdala to, nemělo to cenu a nebyla takový blázen, aby to zkoušela. Soustředila se na ubližování lidem okolo; právě poznala, že mučit kamarády je pro ni vrcholné potěšení. Do jisté míry ji to zahanbovalo, ale právě ten pocit ponížení ji vzrušoval.

Konečně tanec skončil, Tomáš ji odvedl k děvčatům a teprve tam propustil z moci své vůle. Valérie si až nyní uvědomila, co se s ní všechno dělo, aniž si to dokázala srovnat v hlavě. Uběhlo jen pár minut; kolik tak může trvat jedno tango? Ale pro ni to byly hodiny, dny, celé věky; dokáže si vůbec zítra vzpomenout na všechno, co se za tu chvíli naučila?

„Prosím tě, co s tebou dělal?“ ptala se jí Renée, „Vypadáš jako vstalá z hrobu, klepeš se... co je ti?“

„Nic...“ vydechla, „Jenom bych se měla jít převléknout...“

Renée potřásla kudrnami. „Já taky, pot ze mě leje - chtělo by to vzít si něco lehčího, na potom.“

Valérie to myslela jinak, ale nic jí nevykládala. Veronika se taky přišla zeptat, co a jak; společně se vytratily ze sálu a šly do harému. Byly zvyklé se v pozdější době převlékat do volnějších oděvů z jemné látky, které nebránily pohybu a daly se v případě potřeby rychle svléknout; ale rozhodně neodpovídaly představám o oděvu vznešené dámy, jak je diktuje móda.

Valérie jim už po cestě začala vykládat, co s ní bylo; avšak koktala a mluvila zmateně a ony byly dost podnapilé. Pochopily až po chvíli, kdy ze sebe strhala šaty a rozběhla se pod sprchu; udělaly totéž a když se Renée pokusila pomoci Valérii při umývání a namydlit jí záda, Valérie se na ni vrhla a počala hystericky řvát; na chvíli jim připadalo, že zešílela.

„Co s tebou proboha dělal?“ žasla Veronika.

„Nedokážu ti to říct; ale až to ukáže tobě, pochopíš, že ses do teďka namáhala zbytečně. Táta měl pravdu, když nám říkal: učte se, kozy pitomý, s prázdnou hlavou to nikam nedotáhnete! Teď mi Tomáš předvedl, že neumím naprosto nic!“

„On se s tebou bavil o magii?“

„On se mnou prováděl magii! Jenže takovou, že... nechápu lidi, kteří si dovolujou ho provokovat. Kdyby chtěl...“

„Mohl by je zabít?“

„On musí hlídat svoje myšlenky, aby nezabíjely. Kdyby jednou pustil svoje umění ze řetězu...“

Pokoušela se jim vyložit, co vše se dělo; tím se postupně uklidňovala a ony žasly. Nebyla si jistá, že jí věří, ačkoliv si uvědomovaly, že Baarfelt má obrovskou moc.

„Co teď uděláme? Vrátíme se tam?“

„Musíme. Půlnoc se blíží; a Daň Ďáblu je třeba splatit...“

Julie Baarfeltová byla klidná mezi vzrušenými, střízlivá mezi opilými, chladná mezi rozpálenými. A kdyby se náhodou stalo, že by přespříliš vzplála vášní, stačilo jí pohlédnout na tvář jejího společníka a okamžitě by ztuhla v kus ledu; protože Jan Dunbar se nedal k nějaké neprozřetelnosti svést ani na okamžik.

„Bude půlnoc,“ řekl jí, „Chvíle, kdy se hodí jít spát. Někteří z těch moudřejších za chvíli odejdou...“

„Ale mnozí taky zůstanou! Co nás nutí, abychom odešli?“

„Vážně tady chceš zůstat - a vidět to?“ ujišťoval se.

„Rozhodně ano!“

Všimla si, že don Diego se loučí a odchází; také Tomáš s Evou-Marií se zvedali. Viděla Voglariho, Knassena, Almettu; ti všichni odcházeli, ale zůstávali mladí: Carialti, di Rienzi. Taky Charry s Dianou tu seděli, bavili se přátelsky s Agnes a dvojčaty Knassenovými a podle výbuchů smíchu to vypadalo, že projednávají nějaká filosofická témata.

Jana tančila nějaký pomalý tanec, zaklesnuta pažemi do Percyho, hlavu na jeho prsou tak, že se jí mohl dotknout rty, kdykoliv se mu zachtělo. Čas od času ji líbal, přejížděl rty nebo jazykem po oholené kůži a Jana se chvěla, až jí slzely oči. Před chvílí si zaběhla do pokoje odložit šperky a vše, co jí na oděvu připadalo zbytečné, takže teď mohly jeho ruce zabloudit ledaskam. Nezdálo se, že by vnímali okolí.

Julie usedla do křesla; právě šla kolem dívka se sklenicemi vína, Julka na ni kývla, jednu vzala a další podala Janovi.

„Jaký má smysl zůstávat rozumná mezi šílenými? Rozhodně nechci jít spát; naopak, byla bych schopna být vzhůru až do rána! Chce se mi... lítat! Jenom bych roztáhla křídla a letěla bych a letěla a letěla...“ postavila sklenici, skočila Janovi na klín a počala mu cuchat zkadeřené vlasy, „Pojď se vykoupat do bazénu, je tady takový vedro! Šla bych se opláchnout, ale to už bych se potom nedokázala navlíct do těchhle šatů! Leda bych měla takový vzdušný šatičky jako Veronika a Valérie a ostatní holky. Jsou krásný, skoro je přes ně vidět! Janku, sehnal bys mi takový šaty, kdybych na tebe byla drobátko hodná?“

Jenže Dunbar byl ještě střízlivější než ona. „Myslím, že bys neměla předstírat, co v tobě není. Pokus se uvažovat rozumně; někdo nezodpovědný by toho mohl využít...“

„Já nechci uvažovat rozumně! A nechci být střízlivá; střízliví lidé jsou odporně rozvážní! Být opilá je krásné...“

„Uklidni se, prosím tě! Jestli chceš, doprovodím tě ven do parku, ale tady je to nebezpečné! Podívej, všichni už odešli!“

„Jsou tu všecky mý kamarádky! Valérie, Veronika, Freya, René - dokonce někteří komthurové, Carialti a di Rienzi! Tady bude zábava až do rána; tak já taky zůstanu až do rána! A chci tančit! A pít! A hned!“

Objala ho a přitiskla se k němu; cítil její horké tělo na své hrudi a hlava se mu zatočila; ale Jan Dunbar nebyl zvyklý ztrácet hlavu.

„Je po půlnoci; za chvíli se rozsvítí červené světlo. Ty nevíš co to znamená, ale já ano: v té chvíli skončí vláda světla a čas dobra. Rudá je barva ďábla a oživlý ďábel vstupuje na svět, aby se ujal vlády! Věděla jsi to?“

Julie se zvonivě rozesmála a objala ho kolem krku. „To je ono! Ať jen přijde, já ho... já s ním... na to právě čekám!“

„Tak dobře, když jsi taková - ale já jdu pryč!“

„Nikam nepůjdeš! Jsi můj rytíř, nepustím tě. Chci vidět, jak vypadá ďábel; a ty s ním budeš bojovat!“

„Nepřijde ďábel; přijde čas ďábla. To se jen tak říká, víš?“

„To jsem si mohla myslet, že to bude zas nějaká hra! Tak mi dej aspoň napít, abych...“ vztáhla ruku, ale Jan jí sevřel zápěstí a nedovolil uchopit sklenici. Obrátil ji obličejem k sobě a syčel jí do tváře: „Když chceš, tak uvidíš! Ale bude tě to mrzet!“

Hudba opět hrála a všichni tančili, ale Jan s Julií zůstali sedět; odpočívadla byla pod sloupovou galerií, dost ve stínu, aby na ně nikdo neviděl. Kousek od nich se nějaká dvojice líbala, ale taky si jich nikdo nevšímal.

„Náhodou,“ řekla Julka, „Ne aby tě napadlo zkoušet něčeho využít! Kdybys mi ubližoval, začnu křičet!“

„Blázínku!“ odsekl Dunbar.

„Neboj,“ uchopila ho za ruku a šeptala, „Já budu křičet docela potichoučku... aby to nikdo neslyšel!“

„Mlč a dívej se! Dělat ze sebe blázna nemusíš.“

Během večera byl sál rozzářen; pochopitelně tam bylo elektrické světlo jako všude v paláci. Teď některé lustry pohasly, v jiných zhasly některé žárovky, takže intenzita osvětlení pohasla. Místo toho se však rozsvítily červené reflektory, takže sál získal poněkud přízračnou atmosféru. Také hudba se trochu změnila, přibylo v ní afrických a arabských rytmů, které vyvolávaly podivně snivý pocit, jako by se hudebníci vykloubili z času a prostoru a ocitli se někde mimo tento svět. Lidé tančili, ale v té rudé záři bylo vidět jen jejich zmítající se stíny. Julie už nemusela předstírat; hleděla na ně a chvěla se v tom rytmu.

Najednou princezna Veronika pozvedla ruce a okolo ní se náhle vytvořil prázdný prostor. V tom prostoru počala dcera komthura z Mendozy tančit. Tančila bosá, oblečená jen v lehkých hadříkách, připomínajících závoje. Stačilo jí rozepnout jedinou sponu na krku a pláštík jí sklouzl s ramen; odkopla ho stranou, neustávala však kroužit v pomalém smyslném tanci. Naopak, vztáhla ruku a dotkla se ramene jednoho z mužů, který ji sledoval oddanýma psíma očima. Když byl vyzván, předstoupil, Veronika mu rozepjala košili, on se jí zbavil a odhodil.

„Co to bude?“ šeptala Julie, svíraje Janovu paži, „Co...?“

„Teď mlč. Chtěla jsi to vidět!“ zasykl.

Veronika byla oblečena do širokých zvonových kalhot, sepnutých v pase zdobeným opaskem. Dovolila chlapci, aby jí rozepjal sponu, kalhoty sklouzly a nádherné opálené tělo zazářilo v rudém svitu reflektorů. Na chlapcově svalnatém těle se leskly krůpěje potu; teď se také on svlékal v rytmu hudby, nevnímal okolí, jen oči měl upřené do očí Veroniky. Když se zbavil všeho, co mu překáželo, vrhl se k ní a sevřel ji v náručí. Julie vydechla rozčílením, ale to už dvojice splynula a zmizela do stínu mimo okruh rudého světla. Ale místo nich do svitu rudých lamp vběhla další dívka a hledala si mezi chlapci partnera.

„Tak takhle to je?“ vzdychla Julie.

„Daň Ďáblu.“ řekl Jan podivně hluše, „Chtěla jsi vědět, co se stane, až vstoupí na svět. Tak se dívej!“

Julie by nedokázala odtrhnout oči za živý svět, sledovala scénu rozšířenými zorničkami a žasla. Další dívky se přidávaly k šílenému tanci, všimla si Valérie a Renée. Alabastrově bílá těla Knassenových dvojčat se svíjela v rytmu s tmavými těly Španělů; rudovlasá kočkovitá Freya sevřela v náručí komthura Carialtiho. Šílenství zachvacovalo všechny; někteří muži se zmocňovali černých a snědých dívek z obsluhy, ale nikdo se tomu nedivil; ty holky se na to těšily celý večer.

„Tohle... se koná vždycky?“

„Když je velká fiesta... tedy slavnost.“

„Tady, v sídle křesťanského řádu?“

„Kdo tady není, je povinen o tom nevědět. A stejně ráno uvidíš, jak se žádá o odpuštění. Kdyby nebylo hříchu, nemuselo by být ani odpuštění, nebo myslíš...“

„A oni to svým dcerám dovolí? Takhle, přede všemi?“

„Po půlnoci přestávají platit zákony. Každý má právo volby, co udělá; kdo nechce být tady, odešel dávno spát.“

„Už chápu, co mi chtěli říct: otec, Feroz, všichni... Jen jsem netušila...“

„Svět nás pořád překvapuje, viď?“

Julie mlčela. Dívala se na Janu, která se uložila s Percym jen kousek od nich, objímala ho, zmítala se a při tom kňučela jako týrané štěňátko. Pak jí napadlo odvrátit zrak jinam, ale povšimla si, že Diana s Charrym taky podlehli všeobecné náladě a sklouzli pod stůl, u něhož předtím seděli. Ale nejvíc ji fascinovala Freya a Mario, jejichž milování připomínalo tanec dvou šelem.

„Očekává se od nás, že se také připojíme?“ otázala se chladně.

„Můžeš udělat, co sama chceš. Nikdo ti nic neřekne.“

„A kdybych chtěla... třeba odejít?“

„To taky můžeš.“

Julie stála na místě a váhala. Napadlo jí zeptat se, co by chtěl on, ale slova jí nechtěla přes rty. Ne, tohle nemohla vyslovit; ale ani Jan se neodvážil to říct.

Namísto toho řekl: „Za dávných časů to bývalo ještě podivnější. Někdo z řádových teologů dospěl k názoru, že je na vůli Boží, koho v tuto noc s kým spojí. Dělalo se to tak, že se muži shromáždili na jedné straně, ženy na druhé. Potom se zhasla všechna světla, až nastala absolutní tma. V té tmě se lidé navzájem hledali... tak nikdo nevěděl, s kým v noci byl.“

„Mohli si to přece říct!“

„Ano, to mohli - ale mnozí dávali přednost mlčení.“

Julka opět vzdychla. „Pojď pryč!“ řekla.

Neřekl nic, vedl ji k východu na terasu a pomáhal jí vyhýbat se jednotlivým dvojicím. Nikdo si jich nevšímal, každý měl dost svých starostí.

Venku byla tma, jen hvězdy zalévaly park svým třpytem. Někde poblíž se také nacházely jakési dvojice, ale Julka mířila někam, kde by byl aspoň trochu klid. Vítr byl chladný a ona se otřásla zimou; Jan jí přehodil přes ramena svůj kabát.

„Nehněváš se na mne?“ zašeptala.

„Nemám proč.“

Najednou se rozplakala. Plakala dlouho a žalostně, zatímco Jan ji vedl jako malé dítě, až našli jakýsi ozdobný pavilónek; bylo tam prázdno, tak ji uložil na jedinou lavici a pomohl zabalit se do toho jeho kabátu. Utišila se, dokonce snad usnula, jenom občas ze spaní zavzdychala.

Pak usedl vedle ní, sepjal ruce a něco pro sebe šeptal.

Všude bylo ticho, ani pták nezazpíval - jen sem tam se ve větvích stromů pohnul nějaký lístek.

A Jan hlídal její spánek a naslouchal jejímu tichému dechu.

Krev a bič

Krátce před úsvitem Jan Julii probudil. Ani se nestačila řádně vyspat, ačkoliv byla zima a v tu dobu vychází slunce pozdě. Teď se překvapeně rozhlížela, nechápala, co se v noci dělo a jak se dostala zrovna sem. Pak jí to došlo, zrudla a uvažovala, jak se má podívat do očí Janovi a jak se chovat k ostatním.

Ale on nebyl na její duševní zmatky nijak zvědavý. Taky ho moc nedojímalo, že se klepe zimou; jemu byla ještě větší, protože ji zabalil do svého kabátu. Zato si zacvičil, aby se zahřál.

„Co se bude dít teď?“ zajímala se.

„Co ty soudíš o pokání?“ odpověděl jí otázkou.

„Pokání... za co? Dopustili jsme se něčeho zlého?“

„A jsi si jistá, že ses nikdy v životě ničeho nedopustila? No, pokud nebudeš chtít, nemusíš svoje hříchy odpykávat nijak zvlášť vášnivě. Stačí, když půjdeš s námi a budeš zpívat...“

„Co budeš dělat ty?“

Jan se otočil a pohlédl jí do očí. „Když jsi spala, pokoušel jsem se meditovat; jak nás to učila Diana, jak nás učil Tošio i jak to vyučují naši. Bezúčelně; se mnou Bůh nemluví.“

Julie sklopila oči. Nevěděla, co říct.

„Prosil jsem ho o radu, co mám dělat. Není totiž vyloučeno, že i to, že jsme... neuposlechli, je přestupek. Bylo rozhodnuto dát Ďáblu jeho Daň, ale my jsme to neudělali. Ostatním už neublíží; ale možná se soustředí na nás.“

„Proč? Copak je nějaký hřích nespáchat hřích?“

„Jsou chvíle, kdy ano. Nediv se; já už si za ta léta v řádu zvykl na všecko. Taky se časem přestaneš divit.“

„Víš, co ti povím? Tvůj řád je dobrá věc, ale někteří šéfové jsou cvoci, podvodníci a pokrytci! Kdyby byla na světě nějaká spravedlnost, musel by je Bůh potrestat!“

„Možná máš pravdu, ale pro jistotu to neříkej nahlas! Tady se přání někdy rychle splňují...“

Za této řeči docházeli k paláci; Julie si hned všimla, že kolem vchodu se hemží spousta lidí, ačkoliv bylo časně ráno.

„Tohle je zas co?“ zeptala se opatrně.

„Flagelanti.“

„A co to je?“

„Kajícníci. Lidé, kteří trýzní svoje tělo za trest za jeho hříchy. Pokud souhlasíš s tezí, že tělo je hříšné a je nutné je patřičně pokárat...“

„Nepřipadá mi to moc logické; tělo ovládá mysl a ta přece byla při tom přítomna taky! Pokud už to tak rozdělujeme...“

„Jistě, že mysl vládne tělu; ale jak bys dokázala všem ukázat, že trestáš svoji mysl? Zatímco trestání těla je vidět dobře!“

Julka potřásla hlavou. „Nikdy nepoznám, zda si děláš legraci nebo to myslíš vážně!“

„Nejlepší vtipy jsou ty, které jsou míněny vážně.“

To už byli dostatečně blízko, aby si mohla prohlédnout ty lidi. Na rozdíl od včerejška dnes byla veta po všem přepychu či parádě; pokud byli oblečeni, pak měli žíněná roucha kajícníků. Většinou však byli nazí, vlasy měli rozpuštěné a posypané popelem a těla pomazaná blátem či něčím podobným; ale Julku děsily nástroje, které svírali v rukou.

„A podívejme, tady je princezna z Baarfeltu!“ oslovila ji Veronika, „Kampak jste zalezli, že vás celou noc nebylo vidět?“

„Hledali jsme trochu soukromí.“ pokusila se Julka vysvětlit.

„Aha - a proč? Když se docela nic nestalo?“

„Ono se nic nestalo?“ zbystřila pozornost Freya, která seděla na kamenném překladu a splétala dohromady cosi trnitého, „Vy jste nic... no vážně, pořád ještě... A to je zajímavé!“

Julie se zhluboka nadechla. „Co je na tom zvláštního? Udělala jsem, co jsem chtěla udělat; kdo a jakým právem mi má co nařídit, určovat mi, co mám a co nemám dělat?“

„No - nařizovat ti nikdo nesmí, to je pravda; ale snad bys měla aspoň vysvětlit, proč jsi nic...“

„Protože pařez! Chceš ještě něco vědět?“

Freya nechtěla vědět nic, zato Valérie: „A co uděláš teď?“

„Co budu chtít! A jestli chceš vědět proč, tak...“

„Pařez?“

Julka neřekla nic; zato odněkud zezadu bylo slyšet dotaz Britty či Senty, co že je to pařez. Jan ochotně vysvětloval:

„To je část stromu, která zůstane, když se uřízne...“

„Aha!“ řekla jedna a druhá se otázala:

„A k čemu takovou věc potřebujeme?“

Julka se chytila za hlavu; vypadalo to, že bude zase veselo. Jan šel do svého pokoje se převléknout, vlastně svléknout; Julka požádala, aby si u něho mohla nechat šaty. Když odložila všechno, všimla si, že na ni hledí jaksi soucitně.

„Co je?“ zeptala se, „Taky mi chceš dát nějakou radu?“

„Jo. Nepřeháněj to.“

Pak vzal svůj bičík na koně, na zkoušku jím zašvihal do vzduchu, ale rozmyslel si to a podal ho Julii. „Pro jistotu si ho vem... já si seženu něco pádnějšího.“

„Myslíš, že to budu potřebovat?“

„Při nejhorším se tím můžeš bránit.“

„Tak počkej! Ty docela vážně myslíš, že se přidám k nějakýmu šílenýmu podniku, při kterým se budou lidi mlátit bičem? Totiž... ty se k němu přidáš? Opravdu vážně?“

Ale už když to říkala, bylo jí jasné, že udělá přesně tohle, protože to nemůže neudělat. A začínalo jí být taky jasné, že ona sice možná nepropadne davovému šílenství, ale určitě půjde s ním, aby to viděla. A když nějakou chytne, třeba náhodou? Bita byla naposledy jako malá holka, od té doby se jí nikdo nedotkl; taky si takové ponížení nedovedla představit.

Pak ji napadlo, co na Hůrce při cvičení každé ráno, kdy do ní Diana nebo někdo jiný bušil rukama nohama; a co včera ráno, když se u bazénu servaly, pak učila Veroniku a Valérii kopy s otočkou a chytala jejich rány většinou do chráničů, ale občas taky do těla a jednou do hlavy, až jí zabrněla. Ale to se přece nejednalo o bití, to byl výcvik, něco docela jiného!

Vyšla ven s bičíkem v ruce a zarazila se, protože na kamenných schodech klečel nějaký muž a rytmicky se šlehal po hřbetě důtkami s devíti prameny; na zádech už měl krvavé pruhy. A jako by toho ještě neměl dost, z obou stran ho současně mlátili dva zbrojnoši. Ale ještě víc vytřeštila oči, když poznala Maria di Carialti.

Lidí na dvoře přibylo, mnozí se šlehali podobně jako Mario, bičem, devítiocasou kočkou nebo jen prutem či holí. Pobíhal mezi nimi taky Denis, občas někoho šlehl bičíkem a snažil se uskočit, než mu to vrátí; ale pár už jich taky chytil, jak bylo vidět na jeho zádech. A přicházeli další; Julku zaujaly Britta a Senta, které šlehaly svá alabastrově bílá těla, až se na jejich kůži objevilo pár kapiček krve.

Opatrně přistoupila k Mariovi; zblízka viděla, jaký má ve tváři výraz vytržení, jako by zažíval nikoliv bolest, ale rozkoš nejvyššího řádu. Některé dívky to nepřeháněly, jejich zbožnost se projevovala spíš kvílením a extatickými výkřiky pokaždé, když se šlehly bičem; ale třeba Veronika a Valérie to braly poctivě, nic si neodpouštěly.

K Julii proklouzla Jana, oči vykulené a tvář rozzářenou. Percy byl s ní, držel se jí, jako by se bál, že mu někam zmizí; přijít o ni rozhodně nechtěl. A Jana se smála:

„Julko, je to blbost! Všichni kecají, nemají pravdu!“

„Dobře, ale v čem?“

„Jsou to kecy, že když holka ztratí panenství, přijde taky o všecky jasnovidný schopnosti! Je to absolutní pitomost! Mně to aspoň funguje skvěle, ještě líp než dřív! Teď jsem prošla velkou knihovnou; chápeš vůbec, že jak jdu podle regálů s knížkama, dokážu poznat, co je v který knížce napsaný? Ani je nemusím číst, dokonce ani otevřít, hned vím, co tam je, kdo to napsal, jakej byl... zkrátka vím úplně všecko!“

„To máš teda dobrý!“

„Já jsem tak šťastná! Kecali, že vlasy jsou jako antény, na který se něco chytá; já je nemám a energie beru, že můžu dávat rány, podívej!“ Jana ťukla do Julky a ta pocítila skutečně ránu, jako by ji kopl elektrický proud, „Zkrátka, já můžu všecko, úplně všecko, co chci nebo co potřebuju... Co říkáš, je to možný?“

„Nevím, jestli to je možný, ale stalo se to...“

„Jsem hrozně šťastná! Děkuju ti!“

„Za co? Já ti nic dobrýho neudělala!“

„Nevadí!“ Jana jí dala pusu, chytla Percyho za ruku a prchala s ním někam pryč. Julka jen kroutila hlavou.

V tu ránu dostala přes záda. Vyjekla bolestí, ale ihned mávla bičem zpátky a zasáhla Valérii, která využila svou šanci. Jenže Julie je cvičená k automatické obraně; vymrštila se a natáhla Valérii kopem, který ji odhodil na stěnu a rozhodně odnaučil útočit zezadu, i kdyby to vypadalo nadějně. Očekávala, že se Valérie bude nějak bránit, ale ta si jen kryla obličej a nejspíš čekala další údery bičem. Jenže Julie byla pevně rozhodnuta, že není blázen a nehodlá jím být.

„Co je?“ řekla Valérie a přistoupila k ní, „Můžeš mě bít! Čím víc tím líp - já tě taky šetřit nebudu!“

„Kdybych ten bič použila, jak mě Diana učila japonským mečem, dokázala bych tě zabít, ty nádhero! To bys přece nechtěla!“

„To ani ne; ale šlehat mě můžeš!“ Valérie jí to předvedla, když se sama přetáhla bičem přes záda a zároveň zakvílela, jako by ji propíchli vidlemi. Julie považovala veškerý křik bolesti za silně ponižující, dokonce něco takového naznačila, ale Valérie energicky potřásala hlavou: „Křik, pláč a bolestné kvílení být musí! Když dostaneš ránu, můžeš řvát jak chceš, čím víc, tím líp...“

Julie nekladla hloupé otázky; radši sledovala čtyři černochy, kteří včera hráli k tanci, ale dnes měli na řemeni přes rameno těžké bubny, do nichž rytmicky bušili a tančili při tom. Někteří lidé kolem už do toho rytmu zpívali, jakési drastické a velmi extatické písně.

„Podívej, už jde!“ ukázala Valérie.

Přicházela Freya a v ruce nesla trnovou korunu; podobnou však měla vsazenu na své hlavě a z čela jí stékaly krůpěje krve. Šla k Mariovi - jeho přátelé jí vzali korunu z rukou a vtlačili mladému komthurovi na hlavu, až i jemu vytryskla krev. Mario však nekřičel, jen vzdychl jakoby slastí; pak jim pokynul, aby zvedli kamenný překlad, na němž Freya seděla při pletení. Ten mu vložili na ramena; byl těžký a Mario se pod ním zapotácel, ale ještě žádal, aby mu k němu přivázali ruce. Udělali to a Mario začal vzápětí s těžkým kamenem na šíji tančit!

„Nezná míru v ničem, co dělá,“ řekla Julka nesouhlasně, „Včera se s vášní oddával hříchu, dneska pokání. Co udělá zítra?“

„Zítra nevím; ale jednou bude velmistrem. Vyvěštili mu to ve hvězdách; Freya taky souhlasí!“

„Rozhodně dělá všechno, aby jím byl co nejdřív.“

„Vyslovil dokonce přání, to ještě než objevil ten kámen, myslel že ponese jen kládu. Tak chtěl, aby mu k ní přibili ruce hřeby, jenomže to mu odmítli udělat. Taky mluvil o nějaké konstrukci, která se připichuje k tělu...“

„Jo, to znám, o tom vyprávěla Diana...“

„Jednou si to stejně prosadí! Mario je borec!“

Ale ještě dříve se objevil ten, který byl vážným kandidátem při dnešní volbě: don Diego, bosý a v žíněném rouchu, v ruce důtky. Na ramena mu vložili trám, ačkoliv mu dělalo potíže chodit i bez zátěže; jenom hekl a po tváři mu stékal pot. Samozřejmě tu byl také Tomáš, nahé tělo měl pokryté prachem a šlehal se důtkami; ale nikde nebylo vidět Evu-Marii.

Přicházely černé dívky z obsluhy, teskně kvílely a nesly ošatky sazí a popela; kdo měl v ruce bič, uvítal je šlehnutím přes záda a ony na oplátku nabíraly plnými hrstmi špínu a sypaly ji na každého, kdo se jim namanul. Julii napadlo jít jim z cesty, ale neměla kam, zrovna vycházela nějaká větší skupina a než něco stačila, už byla celá posypaná sazemi; rázem taky vypadala jako kajícník. Nerozhněvala se, řekla si, že jí už aspoň dají pokoj; ale tušila, že tak snadné to nebude.

Don Diego pokynul, bubeníci se pohnuli vpřed a za nimi děvčata, která se okamžitě dala do zpěvu. Byl to nějaký spirituál; černí sluhové byli skvěle sezpívaní a milovali rytmus. Ostatní se hned připojili, obcházeli nádvoří a řadili se do průvodu.

„Kam se vůbec jde?“ křičela Julka na Dunbara.

„K potoku, umýt se!“

Julie sice měla dojem, že to by se podstatně jednodušeji dalo realizovat v moderně zařízené koupelně, ale nepovažovala za rozumné říkat to nahlas. Zařadila se do průvodu a připojila se ke zpěvu; dokonce i tančila. Aspoň jí přestávala být zima.

„Nechceš si vzít kámen?“

U východu z nádvoří stál šedivý oslík s kárkou plnou kamenů, velkých i menších. Oslík potřásal dlouhýma ušima a meditoval, zda někteří z přítomných nejsou rovněž oslové.

„Měla bych?“

„Což tebe netíží váha hříchu?“

Julka bystře koukla, jaké kameny si berou ostatní. Muži větší a nešikovnější, dívky spíš takové symbolické. Konečně, proč ne? Vybrala si jeden, který jí připadal přijatelný, ale když si ho hodila na rameno, nebyl zas tak úplně lehký, pronesl se. Kromě toho mohla mnohem méně šikovně uhýbat šlehům biče, kterými ji zdravili kamarádi i kamarádky; teď už neváhala a když se jí někdo namotal do cesty, přetáhla ho a neměla soucit. Nikdo nedával najevo, že by mu to vadilo, pouze vykřikovali bolestí.

Julie si vzpomněla, že je první dvorní dámou císařovny Diany, a hledala ji, aby se zařídila podle jejího příkladu. Napřed ji nepoznala, protože byla celá zamatlaná blátem a vší možnou špínou, ale těžko věřit, že by to bylo z kajícnosti, spíš ji bavilo zlobit ostatní. Nejdřív se vyřádila na manželovi; vybrala mu velice dlouhý a nešikovný trám a uvázala mu k němu ruce, aby jej musel nést na ramenou. Pak už si s ním mohla dělat, co chtěla, neboť ho uvázala důkladně, jenže dosáhla naprostého opaku, vydráždila ho. Kdyby mohl, vyřídil by si to s ní, takhle mohl jen nadávat.

Dívky z kuchyně, prádelny, krejčovských dílen a podobně dostaly vzácnou příležitost kritizovat panstvo. Charry se koupal nahý jako všichni ostatní, ale ne všechny ty holky se pletly mezi šlechtu; teď si ho mohly pořádně prohlédnout a říct k věci, co se jim líbilo. Julie taky věděla, že je to velký a silný muž, a tomu odpovídají i jisté detaily, kterých si dáma zásadně nevšímá; ještě líp na tom byli černoši, ale Charry byl bílý! Podobně na tom byl taky Mario, ani Tomáš nebyl o moc horší, a ty holky si nenechaly ujít možnost pronášet o nich svá mínění. Julie se styděla, ale nebylo to vidět, měla tvář posypanou sazemi. Diana zuřila, taky neušla veřejné kritice, a Julka jen čekala, kdy vybuchne a všechny je zmlátí.

Z nádvoří zamířili do parku, ale ouha, vybrali si k tomu snad jedinou cestu, která nebyla vysypána měkkým pískem, ale ostrými kameny. Julie nebyla zvyklá chodit bosá, leda tak po trávě nebo kolem bazénu, kameny ji tlačily do nohou; ale mnozí po nich tančili a nedbali, že jim zraňují chodidla. Mario di Carialti, který byl hodně vpředu, krvácel z mnoha drobných, leč nepochybně bolestivých ran, ale tančil s těžkým kamenem a zpíval; stejně tak Freya, které se podobné počínání zjevně líbilo.

Julie si vzpomněla na svoje vzdělání; při přednáškách na Hůrce se projednávala i psychiatrie včetně úchylky zvané masochismus, potěšení z bolesti; často se vyskytuje v kombinaci se sadismem, touhou působit bolest jiným. Tehdy si z toho dělaly s Dianou legraci a různě si vzájemně ubližovaly; teď viděla tento stav mysli v realitě a nepřipadal jí vůbec zábavný, zvláště když si představila, že by se mohl stát společenskou normou. Valérii a Veroniku to neznepokojovalo, tančily vpředu, pot jim stékal po tvářích pomazaných sazemi a kvílely jako duše zatracenců.

Cesta vedla někam dolů, což mělo svoji logiku: voda sama od sebe do kopce neteče. Jenže ta cesta byla čím dál horší, skončily sice kameny, ale byla tu spousta bláta. Dalo se snadno pochopit proč: odtékala tudy voda z kuchyně, koupelen i bazénu a vytvářela bahno a louže. To velice zaujalo Denise, který byl pořád vpředu; vybral si tu největší louži a s rozběhem se do ní vrhl, až se bláto rozstříklo na všechny strany. Stačilo několikrát se převalit a byl jím olepen od hlavy až k patě; to se zalíbilo dalším dětem, které byly přítomny a vesměs považovaly kajícnou pouť za veliké povyražení. Nejdřív se v bahně vyválely samy, pak začaly podrážet nohy těm, co se nemohli bránit. Také nabíraly bláto plnými hrstmi a házely je po ostatních; don Diego dostal zásah přímo do tváře, ale jen zbožně pozvedl zrak k nebi a zpíval zvučným hlasem vroucnou píseň.

Mariovi v blátě ujely nohy a upadl pod svým břemenem; nejdřív mysleli, že se nezvedne a budou mu muset pomoci, ale napjal síly, znovu vstal a tančil dál. Jeho hrdinství už vyvolávalo obdiv, zvláště u mladých mužů; mnozí měli na hlavách alespoň trnité větvičky a vybrali si co nejtěžší klády a kameny; také pobízeli ty, kdo měli biče, aby je šlehali až do krve, neboť sami nemohli. Julie se přimotala do jedné rozvášněné skupinky; vmžiku dostala nespočet ran, zavyla vztekem, vrhla se na ně a rozdávala šlehy vpravo vlevo, nestaraje se, kolik schytá ona; ti druzí ječeli bolestí a nadšením a skákali jí do rány. Aniž postřehla, dostala se postupně do podobné nálady; každá rána, kterou obdržela, ji víc a víc rozvášnila.

Prošli bahnem a cesta zase stoupala; tam Denisovi a jiným dětem bohužel došlo bahno, ale vypomohly si: začaly házet kamení. Toho bylo všude dost; za jiných okolností by je možná někdo pokáral, nebo by si to ani netroufly, teď to bylo každému jedno. Dunbarovi nějaký kámen rozsekl ret, ale že mu stéká krev po tváři, si Julka všimla dřív než on; zpíval a tančil bosýma nohama po kamenech, aniž to vnímal.

Pak se cesta obrátila zase dolů, tentokrát dost strmě; lidem klouzaly nohy, zvláště těm obtíženým kameny a trámy. Julka taky upadla, ztratila svůj kámen a než se zvedla, několik lidí přes ni přešlo, aniž si to uvědomili, leda že sami upadli. Zvedla se jen s námahou, chvěla se a zděšeně zírala na šílenství kolem sebe; až teď si všímala, co se to děje. Nechala se zmást, podlehla davové extázi, vnímala to nikoliv jako nezúčastněný pozorovatel, ale jako nějaký středověký barbar, jako všichni ostatní, zmítající se za zpěvu kajícných písní. Co se to s ní stalo? Co se vůbec děje se všemi? A co má dělat dál?

V tu chvíli dostala kamenem do hlavy. Zachvátil ji vztek, sice nevěděla, kdo konkrétně to byl, ale rozběhla se s úmyslem ho ztrestat, zase uklouzla, ale tím dospěla jen k pomyšlení, že teď už je všechno jedno. Vrhla se mezi ostatní, nepřemýšlela nad ničím a řádila jako ostatní, bila každého, kdo se jí namanul a neuhýbala ranám, které na ni pršely. Protože na dně rokle vytvářel potok jakousi tůni, tam jejich cesta směřovala a na břehu té tůně se rozpoutalo úplné davové šílenství. Všichni se vrhali jeden na druhého, tloukli se, kopali, padali do vody i do bláta na břehu, a kdo ležel a ostatní po něm šlapali, alespoň je s řevem kousal do nohou. Julku mlátili jako žito; s ječením mezi ně vletěla Diana, Julie myslela, že jí přišla na pomoc, ale vůbec jí o to nešlo, chtěla se pořádně porvat. Původně se ozbrojila tenkou rákoskou a slíbila, že bude ostatní mlátit jen po lýtkách, jinak by je zabila. No, při nejhorším po zadnici. Teď na to zapomněla, nebo tu rákosku někde ztratila, ale dokázala nadělat dost škody i rukama. Holkám se to ovšem líbilo, od mládí procházely výcvikem a nezůstaly jí nic dlužny.

Don Diego s funěním doklopýtal ke břehu, dosti obratně se vyhnul zběsilé mládeži a s ulehčením svrhl svoji kládu. Potom roztrhl své žíněné roucho, poklekl na břeh, sklonil hlavu a tiše se modlil; nakonec vstoupil do tůně, ponořil se až po prsa a smýval se sebe špínu a krev. Když se očistil, přebrodil na druhou stranu; tam zůstal stát, sepjal ruce a opět se modlil. Ostatní se také umývali, nejdříve ti starší a rozvážnější. Mládež nikterak nespěchala, zběsilé rvačky je bavily a ještě na břehu soutěžili, kdo si způsobí víc a těžších zranění. Mladíci se vzájemně tloukli klacky přes hlavu, do obličeje; smáli se krvi, která z nich prýštila. Julie se namotala do cesty, dostala přes hlavu klackem a vzápětí ji někdo skopl do vody; právě ta voda ji vzpamatovala, zůstala v ní, umývala se a teprve když ji roztřásla zima, přebrodila na druhou stranu.

To se už umyli a přebrodili také dva bubeníci a několik černých zpěvaček; teď zanotovali jásavou píseň a děkovali Bohu, že byli očištěni od hříchu. Vydali se zvolna na zpáteční cestu, ale šli jinudy, radostně a lepším terénem. Mnozí ještě zůstávali; rvačka pokračovala, zřejmě měli hodně hříchů, které museli smýt vlastní krví. Julie se sice mohla považovat za dostatečně očištěnou, ale přesto toužila po horké vodě a mýdle, kterým by očistu dokonala. Taky jí začínala být zima. Šli rychle, bubeníci tančili, ale Julku to zrovna moc nezahřálo.

Když vpadla do velké koupelny v harému, bylo tam jen několik dívek, což bylo dobře; vybrala si jednu sprchu, pustila horkou vodu a počala se mydlit. Teprve podle bolestivého štípání mýdla poznala, kolik má na těle oděrek a ran; zatím se neprohlížela v zrcadle, ale viděla kamarádky a bylo jí jasné, že vypadá stejně. Na vlasy použila příjemný voňavý šampón, důkladně si je promyla a vyčesala z nich bláto, saze a popel. Teprve potom přikročila k zrcadlové stěně, aby se prohlédla; ale nedalo se říct, že by ji výsledek nějak potěšil. Šrámy po těle ji tolik neděsily, věděla, že za pár dní zmizí a do té doby budou považovány za ozdobu - ale co modřina pod okem, dvě boule na čele a několik šrámů porůznu přes tvář? S tím se může objevit před lidmi? Kromě toho na hlavě ve vlasech se jí otevřela rána po kameni a tekla jí krev.

Správkyní v lázni byla tlustá Orientálka, kterou Julka odhadla na padesát let a několik dospělých dětí. Rozdávala mýdlo, šampóny a ručníky, ale taky dobré rady; když Julku viděla, jen se smála.

„Nedělej si starosti, ovečko!“ řekla vlídně, „Polož se na chvíli na stůl... hned to napravíme!“

Julka váhala, ale té ženě se dalo těžko odporovat, natlačila ji do kouta, kde měla masážní stolek. Namočila ruce do nějakého oleje a počala prsty jemně přejíždět po její tváři. Bolelo to, ale jen na první dotek, pak to bylo velmi příjemné. Masírovala jí obličej, ale Julka postřehla, že jí zároveň předává nějakou energii; tady to umí snad opravdu každý! A nejen to, pod dotyky citlivých prstů té ženy ji opustila veškerá únava a skleslost; dostala dokonce veselou náladu!

„Teď už ti bude dobře, ovečko,“ pleskla ji žena po tváři, „Jdi se vykoupat do bazénu, je vás ještě hodně, kterým musím pomoci! A když budeš mít nějaké obtíže, netrap se a přijď!“

„Co ty vůbec všechno umíš?“ ptala se Julka opatrně.

„Léčím všechny nemoci těla, pokud je zvládnu. Lidé zacházejí se svým tělem moc špatně, ovečko, jako kdyby ani nebylo jejich. Jak jen často za mnou chodí moje vnoučata, ach jej! Pořád je něco bolí, protože pořád přepínají svoje síly. No, jen jdi, ovečko!“

Bazén uvnitř v koupelně byl mnohem menší než ten venku, ale byl naplněn teplou vodou a Julka se do ní s rozkoší ponořila. U jedné stěny byla pod hladinou lehátka, na jedno se položila a užívala si příjemně hřejivé lázně; přitom sledovala, jak přicházejí další a koupou se. Vypadaly strašně.

Režim v řádu rozhodně neměl nic společného s demokracií; i hluboké pohrdání cizími národy a rasami mu bylo vrozeno, avšak to se naprosto netýkalo vlastních lidí. Černé a snědé dívky se přirozeně koupaly vedle princezen a vzájemně si pomáhaly se mýt; při tom vznikaly potyčky a žerty, což všechno bylo zcela normální. Ale Julie věděla, že právě barevní jsou nejpyšnější na svůj řád a sliby, které složili a dávají to nejvíc najevo těm, kdo zatím stojí mimo, i kdyby to byli jejich příbuzní. Teď a tady se však všichni umývali svorně a navzájem si pomáhali.

Valérie a Veronika byly princezny, legální dcery komthura. Renée je původem sirotek, kterou si vybraly v rámci humanitární pomoci v sirotčinci a odvedly s sebou. Jaké je ve skutečnosti její právní postavení, nebylo zcela jasné, zřejmě jí ani nikomu; taky by se těžko protloukala, kdyby se rozhodla někdy z řádu odejít. To ovšem rozhodně neměla v úmyslu, ačkoliv možná by se uživila léčením různých nemocí; je vynikající léčitelka. Dále má každá z princezen svou osobní černou otrokyni, dívku stejně starou jako je sama a jak se pochlubily, počatou v rámci oddanosti jejich matek matce Veroniky a Valérie. I Renée měla svoji služebnou, ale Julka je vlastně ještě ani pořádně neviděla, držely se mezi ostatními černými dívkami a nedělaly naprosto nic, ani to od nich nikdo nepožadoval. Pokud ano, pak si každá pořídila ještě jednu mladší dívku, která práci udělala, vrchní komorná ji zkontrolovala a podala paní. Fungovalo to zdárně a Julka soudila, že stát se otrokyní princezny je nejlepší cesta, jak se rozhodně nepřetrhnout.

Taky jí vysvětlovaly systém vzdělávání. Veronika a Valérie měly své domácí učitele, Renée posléze také. Povinností otrokyň bylo se výuky zúčastňovat, ale na rozdíl od slečen nebyly trestány, když něco neuměly. Výsledek byl jasný, učily se jen když chtěly a co chtěly; vzhledem ke všeobecnému mínění, že jsou méně bystré než bílé slečny, se vyhýbaly jakýmkoliv povinnostem a jen se bavily. Co ale potřebovaly, to se naučily zázračně rychle.

A co se před Julií neříkalo, ale stejně se to dozvěděla: hlavní zábavou těch dívek byly milostné hry. Pokud se samotné slečny daly označit za rozverné či nevázané, služebné vůbec nechápaly, proč by si měly klást nějaké zábrany. Vhodný důvod strávit noc s nějakým mužem byl také to, že ho ještě neznaly; rovněž cítily soucit s každým, kdo neměl partnerku a byly ochotné mu okamžitě poskytnout rozptýlení.

Z milostných vztahů vznikají děti. Julka zaslechla, že tomu slečny předcházejí pomocí léků, které pravidelně užívají, dokonce se jednalo o přírodní produkty, vynalezené přímo v Africe. Avšak tmavé dívky naprosto nechápaly, proč by neměly mít děti, když se okolnosti tak seběhnou. Jejich pánům bylo jedno, kdy a kolik jim přibude služebnictva, zvláště pokud se jednalo o děti jejich vlastní; kluky upotřebili do vojenských oddílů, dívky ochotně nastoupily na místa svých matek. V řádu bylo tolik všelijakých míšenců, že měli dokonce své pojmenování: aztacal, dříve snad označení pro Indiány, přivezené z Jižní Ameriky a chované jako strážní. Míšenci měli řadu výhod, byli bystřejší, agresivnější, lnuli ke svým příbuzným i k řádu. Na druhé straně ani nemohli dělat nic jiného, bez řádu byli ztraceni.

Nad tím teď Julie uvažovala, když sledovala, jak se děvčata umývají. Černé služebné měly o výhodu víc, většinou velice krátké vlasy. Princezny se pyšnily hřívami až na záda, patřilo to k jejich zvyklostem a právě proto je tak vyděsila představa, že se budou muset ostříhat. Teď by to možná přijaly s menším odporem - dostat z vlasů všechen popel a bahno nebylo jednoduché. Kadeřavá Renée vykřikovala, že se hlásí jako příští oběť a dá se ostříhat jako Jana, ale když nějaká dívka zkusmo zacvakala nůžkami, začala pištět a prchala z dosahu. Janě bylo hej, hlavu si jen namydlila a bylo jí fajn, hned mohla pošťuchovat ostatní a provokovat je; konečně, ani ji neměly za co chytit.

Jako poslední přišla Freya, vyčerpaná, ale plná nadšení. Jejímu účesu rozhodně neprospěla trnová koruna a krev, která jí vytekla z ran a slepila vlasy; teď je rozčesávala hřebenem a vyškubávala celé chomáče. Ale pořád ještě se tomu smála.

V průběhu mytí přišla zpráva, že přinesli snídani; Julie se okamžitě vynořila z vody, osušila a spěchala se najíst, cítila veliký hlad. Jana šla s ní; ačkoliv přišla dost pozdě, byla ze všech nejrychleji umytá a ještě dělala všelijaké žerty na tohle téma. Vůbec jí značně stouplo sebevědomí a bylo ji podstatně víc slyšet než včera; zřejmě ji společenský úspěch naplnil hrdostí. Julka už uvažovala, zda by ji neměla trochu zkrotit.

Cpaly se koláči a zapíjely čajem; Jana se chlubila, co všechno prováděla při procesí. Taky předváděla čerstvé šrámy na svých zádech, zřejmě na ně byla ohromně pyšná.

„Není to tak dávno, co tě bičovali ve vašem klášteře; jenomže to sis tak nepochvalovala!“ sjela ji Julie.

„To jsem nevěděla, k čemu to je!“ řekla Jana s plnou pusou.

„Vidím, že se ti tady líbí! I ostříhané...“

Jana potměšile zamžikala očkem: „Mohlo to dopadnout daleko hůř! Jednu chvíli mi napadlo navrhnout přímo při procesí, abysme se na znamení pokání ostříhali všichni. Umíš si představit říct to třeba před Freyou - nebo před donem Mariem?“

Julii zamrazilo. „Jseš ještěrka - a s jedovatým žihadlem!“

„A co? Leda že bys vypadala jako já!“

„Krutě bych se ti pomstila!“

„Za tu legraci by mi to stálo.“

Jediné co Julii těšilo bylo, že teď už by návrh neprošel, bylo provedeno očištění a všechny jsou zbaveny hříchu. A skutečně; po snídani bylo každé předáno nové bílé roucho, označené jen na místě srdce osmihrotým křížem s malým srdíčkem uprostřed. Dívkám sahalo roucho až k zemi a mělo delší rukávy, muži je měli sotva ke kolenům a označené rudým templářským křížem. V tomto oděvu se měly zúčastnit slavnostního zasedání a bylo jim důrazně doporučeno, aby je chránily před poškozením. Když se oblékly a v pase převázaly provazem, vypadaly všechny jako hejno bělostných andělů.

„Půjdeme do kaple,“ řekla Veronika, „Vezměte si kříže a další odznaky, ale šperky pokud možno decentní...“

„Kočičí uši jsou podle tebe decentní ozdoba?“ ptala se Freya.

„Ve tvým případě jo.“

To, čemu říkali kaple, by jinde nazvali katedrálou: mohutný trojlodní chrám, původně možná mešita v byzantském slohu, ale po vyhnání Maurů přestavěný na křesťanskou baziliku; jednotliví velmistři přidávali další a další stavební výzdobu, až z toho vyrostl pomník moci a ctižádosti řádu. Všude spousta byzantských ikon; ty nejstarší byly naloupeny při drancování Konstantinopole, pozdější už mírumilovně zakoupeny na svaté hoře Athosu i jinde. Oltáře zdobené množstvím zlata, drahokamů, perel; každý kdo se domohl nějakého bohatství, to chtěl dát najevo světu zřízením dalšího oltáře zasvěceného buď jeho svatému patronu, nebo některému ze zasloužilých Templářů. Proto tu byly ikony svatých, o kterých nikdo nikdy neslyšel; jejich hrdinské činy nebo slavná smrt byly vyobrazeny známými malíři a sochaři.

Julii doprovázel Dunbar a vyprávěl jí polohlasem historky o jednotlivých patronech řádu; taky s nimi byla Jana a Percy, ten to sice měl znát, ale samozřejmě neznal. Julka z toho nabyla dojmu, že ať se řádový hodnostář za svého života choval jakkoliv, po smrti se stává svatým automaticky. Dramatické a vzrušující příběhy plné vášní a krve ji přitahovaly a líbily se jí, o to víc, že mnozí z hrdinů byli předky zde přítomných osob.

„To i naše činy jednou takhle zvěční na oltářích?“ ptala se.

„Nepochybně; jenže to budou muset přistavět větší katedrálu.“

„No jo - ale co když nic zvláštního nezažijeme?“

„O to se neboj. Obávám se, že nám nebude dopřáno prožít život v klidu a spokojenosti...“

Katedrála se zvolna plnila; všichni přítomní byli oděni do bílého roucha, takže to Julii připomínalo pasáž ze Zjevení Sv. Jana. Vůbec jí dnešní události dost připomněly Apokalypsu; ještě cítila na zádech šlehy bičů. Mladí bratři si navíc nedali ošetřit stopy na tvářích a byli na ně patřičně hrdí. Zahřměly varhany, píšťaly, bubny; kdo znal slova písně, přidal se ke zpěvu. Julie je sice znala, ale německy, jak se zpívala na Hůrce, tady však používali španělštinu. Zpívala tedy jen tehdy, když se chytla; jinak sledovala lidi kolem sebe.

Zvyk velel, aby úvodní mši sloužil Velmistr řádu; ten však opustil tento svět a nový nebyl doposud zvolen, jednalo se tedy, kdo vlastně ji má sloužit. Kdyby tím byl pověřen Diego nebo Tomáš, mohlo by to ovlivnit volbu, takže oba odmítli. Dokonce se mluvilo o Mariovi Carialtim, ale ten v současné chvíli nebyl schopen to vykonat. Nakonec se této služby ujal don Nicolao Barrancho, lisabonský komthur, muž vznešený, uvážlivý, zbožný, tichý a na nejvyšší míru skromný; za posledních třicet let nebylo pamětníka, že by měl jakýkoliv soukromý zájem. Konal pouze to, co mu nařizovala povinnost, ale to zase činil s nadšením a láskou, jeho provincie vzkvétala a každý si ho vážil.

Slavnostní mše je velmi dlouhá a náročná na pochopení všeho, co se při ní děje. Julie Baarfeltová ji zpočátku řádně sledovala a snažila se chápat, ale jak čas plynul, její odhodlání se zvolna rozplývalo a nahradila je malomyslnost a skleslost. Uvědomovala si, že na to místo vlastně nepatří, je tu více méně omylem a shodou okolností a ti lidé ji zřejmě považují za lepší, než si zasluhuje. Hřmící hudba, vznešené prostředí, kouř kadidla, vše na ni silně působilo, ba co víc, drtilo ji, až se cítila maličká a nepatrná v obrovské katedrále plné bělostných andělských hávů.

Uvažovala: Všichni ti lidé tady mají právo být namalováni na oltářní obrazy; nepochybně jsou zaživa svatí. Ať je to jak chce, obětovali svoje duše Bohu, složili řádové sliby a konají službu, jak vyžaduje zákon. Jak nadšeně zpívají, jak se v jejich tvářích zračí zbožné odhodlání! To jsou muži, kteří půjdou třeba na smrt s obličejem prozářeným jasem víry; lidé odhodlaní prožít život bez poskvrny hříchu. I jejich ženy jsou takové; vybraly si takový život, pečují o svoje muže, když se vrátí domů z dalekých výprav, rodí jim děti a vychovávají je pro tuto službu.

Ale co já? Jsem člověk pokrokového devatenáctého století, věku páry a vědeckého poznání, racionální a zdravě myslící dívka, kulturní, vzdělaná a na úrovni! Nepodléhám emocím, nemiluji mrskání bičem, tanec po ostrém kamení a koupání v ledové vodě. Mám střízlivý rozum a řídím se jím za všech okolností. Jsem slabá žena, křehká a k boji výrazně nevhodná; až mi skončí doba nerozumného mládí, chtěla bych mít hodného muže a děti, přiměřený majetek, hezký dům, třeba jako otcův zámek. Je na tom něco zlého? Rozhodně dávám přednost klidnému životu před smrtí v nějaké cizí zemi, divoké, barbarské a pohanské; dokonce ani netrvám na tom, že v takové zemi musí zahynout muž, kterého budu mít ráda. Proč Bůh chce, aby to bylo jinak?

Neměla bych nic proti tomu, kdyby muž, kterého si vezmu, byl něco jako Jan Dunbar. Strašně se mi líbí, hned bych si ho vzala, kdyby to mělo nějakou perspektivu. Otec mi pořád vnucuje nějaké hlupáky, lidi naprosto neužitečné, neschopné samostatného života. Byla bych blázen, kdybych je chtěla! Jenomže Jan je zas opačný extrém; složil slib Bohu, zasvětil mu svůj život a není ochoten se od svého morálního kodexu odklonit. Já samozřejmě nechci, aby byl jiný, právě proto jsem si ho vybrala! Ale tím pádem taky nemůžu přehlédnout, že nikdy nebudu mít klidný a spokojený život. Nebudu mít pěkný dům s hodnými dětmi, nebudu si zvát na odpolední čaj paní pastorovou, paní soudcovou a paní vrchní radovou; naopak můj domov bude připomínat vojenskou pevnost s katedrálou místo domácího oltáře, špitálem místo pokoje pro hosty a strážemi místo úslužných komorných. Moje děti budou rozjívené a zpustlé a moje kamarádky Veronika, Valérie, Agnes a Diana; pořád budu muset trnout, kdy mého muže zavolá hlas polnice a on půjde někam bojovat a zahynout... jako můj bratr a jako mnozí z těch, kterým tady pak postavili oltáře.

Vybrala jsem si skutečně takový život, nebo se mi to jen přihodilo? Pochopitelně když chci žít s takovými lidmi, musím být jako oni - ale jsem? Rozhodně ne tak fanaticky zbožná jako oni, třeba Veronika, která se stejně vášnivě oddává milování, jako se bičuje; šla by se stejnou vášní i do boje? Nepochybně ano, řekla přece, když se mluvilo o Polském povstání a o dívkách Řádu Svaté Jadwigy: „I vlčice chrání svá mláďata, když přijdou lovci!“ Jenže já nejsem vlčice, jsem žena jemných mravů a kultivovaných mravních zásad; tak proč se po mně vlastně chtějí takové věci? Věřím já vůbec doopravdy v Boha?

V tu chvíli se Julie ulekla, když ji někdo postrčil, aby šla k přijímání. Nepamatovala se, že by se zpovídala, ale to zřejmě je zvyklost katolická, v řádu odbouraná, neboť Bůh zajisté zná všechny hříchy lidí a faráři po tom nic není. Bylo rozhodnuto, že vykonáním kajícné pouti jsou všichni ve stavu milosti; Julie tedy rozhodně ne, ta byla ve stavu zmateném. Ale přijala hostii i víno a cítila se ještě hůř.

Najednou jí do očí vhrkly slzy; vůbec si to nepřála, nedovedla to ale nijak zvládnout, chvěla se a ramena jí škubala v křečích. Jan ji objal, hladil po vlasech a snažil se ji utišit, ale plakala o to víc, že k ní byl hodný a ona měla pocit, že si to nezaslouží. Chtěl vědět, co se stalo; nad nimi burácely varhany a Julie mu zmateně koktala do ucha, že je hříšná, bezbožná, zmatená světem a nemá vůbec žádné právo tady být; že všichni se zmýlili, když ji vzali mezi sebe, protože není bělostný anděl, ale obyčejná holka se spoustou chyb a nedostatků.

„Bůh tě sem přivedl a rozhodl, abys tu byla,“ zašeptal jí Jan, „Když tak učinil, zajisté v tobě nalezl zalíbení. Nestarej se; Bůh sám se postará, abys naplnila jeho vůli a vykonala vše, co máš na této zemi uloženo.“

Neutěšilo ji to, snad to ani nepochopila. Plakala dál, ale už se trochu utišovala. Řekla si, že je to další část povinností v tomto zmateném světě, že nikdo to nemůže pochopit a nikoho by s tím ani neměla obtěžovat. Pak už se chovala klidně.

Když skončila mše, vydali se všichni v průvodu do zasedacího sálu. Ten již změnili po včerejším plese, odstranili většinu honosné výzdoby a naopak rozvěsili všude zbraně, praporce a jiné válečné trofeje. Postavili též křesla pro komthury a důstojníky řádu, dokonce i pro zvlášť význačné hosty. V čele sálu stál trůn, bílý a zlatý; nebyl obsazen, leč na trůnu ležela zlatá přílba s bělostnými pštrosími péry, bílý oděv a řádový meč. Křesla komthurů byla purpurově rudá, důstojníků šarlatová, rytířům byla vyhrazena křesla černá, dvě za každým komthurem. Pro ostatní lid tu byly obyčejné židle, ale mnozí museli stát.

Jan šikovně zařídil Julii židli v první řadě, aby něco viděla; za Charryho křeslo se posadil Vítek a Tošio a protože vedlejší křesla za místem komthura D'Enghiema zůstala volná, pokynul Lukášovi Anczewskimu, aby si tam sedl. Tomáš nařídil Denisovi držet místo Evě-Marii; když přišla, sedl si na zem k nám, což mu stejně vyhovovalo nejvíc.

Jan Dunbar se proplétal mezi hosty a hledal Wilfrida von Rhode. Starý muž se necpal nikam dopředu, zůstal stát u sloupu, opíral se o něj hákem namísto ruky a choval se velmi nenápadně.

„Bratře Wilfride, směl bych tě požádat, abys nám prokázal tu čest a usedl na křeslo za mnou? Potřeboval bych tvoje rady...“

Všichni kolem na okamžik ztichli, neboť vzájemná nechuť těch dvou byla všeobecně známa; Wilfrid také zaváhal, pak řekl: „Co ode mne žádá můj komthur?“

„Službu, bratře. Jsi znám jako muž navýsost čestný a zbožný; protože sám takový nejsem, potřebuji, abys dohlížel na má slova i činy a upozornil mne, kdybych někdy udělal chybu!“

Wilfrid na pár okamžiků přivřel oči, jako by se bál, že ho někdo přistihne při pohnutí. Pak řekl: „Děkuji ti, bratře komthure. Přijmu to místo.“

Když pak procházel okolo Julie, poznal ji a usmál se na ni; dokonce se dotkl levou rukou jejího čela, jako by jí žehnal.

Kromě Ludvíkova zůstávalo ještě jedno prázdné křeslo: lorda Raddleyho, komthura Británie. Všichni se už domnívali, že se mu tentokrát nepodaří přijít včas, ale právě vstupoval i se svými rytíři. Byl to výrazně prostřední člověk; nebylo na něm nic zajímavého ani charakteristického, snad jen to, že chodil věčně na poslední chvíli.

Jeden z jeho průvodců byl mnohem zajímavější, už tím, že nosil skotskou suknici, pléd a čapku (také široký meč, ale ne tady v paláci). Byl to plukovník Donald MacLawwen, jeden z důstojníků řádové armády. Šeptalo se o něm, že by si zasloužil komthurský kříž mnohem spíš než jeho nadřízený; to bylo vidět i na vznešené inteligentní tváři, dýchající rozhodností a duševní silou.

Don Horacio Almetta se ujal předsednictví; oznámil, že Velmistr don Francisco di Arroyo zesnul a byl pohřben do krypty svého sídla a že tedy svolal toto shromáždění, aby zvolilo nového. Přivítal hosty, četl jejich jména a funkce, na což oni odpovídali: „Zde!“ nebo „Přítomen.“ Jediný zádrhel nastal u Ludvíka d'Enghiema.

„Není přítomen.“ odpověděl Charry na otázku.

„Proč se nedostavil?“

„Nachází se mimo dosah řádu a nebylo možné poslat mu zprávu do jeho současného sídla.“

„Kde je to sídlo?“

„Pravděpodobně ve městě Aurrgharru v Arminu.“

„Armin je, pokud se pamatuji, poddán tobě, bratře Charry. Proč jsi nedokázal uvědomit bratra Ludvíka o zasedání řádu?“

„Do Arminu zatím nefunguje pošta, telegraf ani telefon. Poslal jsem mu telegram do Bombaye, kam občas zajíždí jeho loď; ale asi se tam ve vhodnou dobu nedostal.“

„To mne velmi překvapuje!“ pronesl káravě don Diego Mendoza, „Jak se zdá, bratře Charry, plníš své povinnosti velmi liknavě, ba laxně! Proč jsi ve své zemi doposud nezavedl řádné poštovní spojení, když tvrdíš, že jsi jejím vladařem?“

Charry povstal a zatvářil se vztekle: „Nepovažoval jsem doposud za možné a vhodné tak učinit! Armin je odříznut od světa nejen technickou nedokonalostí, ale též tím, že jeho občané si nepřejí spojit se se světem. Dokonce jsem nucen trvat na tom, že Armin nebude veřejně označen na mapách a přesná poloha se nebude prozrazovat cizím lidem!“

Don Diego zrudl jako krocan. „Nevěříš snad řádu?“

„Řádu pochopitelně věřím; ale každý člověk, ať člen řádu či nikoliv, se před vstupem na půdu Arminu musí zavázat přísahou, než je mu to dovoleno. Nedodrží-li tuto přísahu, je zabit; tak praví zákon Arminu.“

„Řád přijal na sebe záruky za všechny svoje členy, pokud vím! Myslím, že v kruhu bratří a sester nemůže dojít k prozrazení!“

„Tím si nejsem tak jist. Nezapomínejme, že rada Arminu, v níž zasedají také šelmy, doposud nedala svolení k volnému příchodu lidí na ostrov. Vstup se povoluje pouze individuálně.“

„Zajímavé! Přesto existuje informace komthura Tomáše Baarfelta, podle níž jsi povolil řádu vstup na ostrov a požádal, aby ti pomohl při budování vyspělého státu. Dokonce byly vyslány lodi s vystěhovalci; o jejich osudu zatím není ničeho známo, přestože nás velmi zajímá...“

Charry vypadal naštvaně; nejspíš netušil, že se záležitosti jeho státu budou projednávat ještě před zahájením, a to tónem značně pohrdavým. Obrátil se na Tomáše a ten řekl:

„Dovolil bych si podotknout, že organizace těchto záležitostí není tak jednoduchá. Nemáme dostatečně kvalifikované lidi, nemáme technické prostředky a podpora řádu, jakkoliv jsme ji dostali... přislíbenou, se prozatím jeví jako iluzorní!“

Donu Diegovi se z toho nelíbilo nic, zejména ne dramatická pausa za slovem dostali; takže pravil:

„Předpokládám, že narážíš opět na nezdařené polské povstání; to povstání jsme neschválili ani nepodněcovali, takže nechápu, proč bychom se do něj měli jakkoliv zaplétat. Taky nevím, jak to souvisí s Arminem a nutností zřídit na něj lodní spojení!“

„Velmi úzce to spolu souvisí: po porážce polského povstání jsme byli nuceni v první řadě poslat do Arminu občany Polska, kteří jsou ve své vlasti vystaveni perzekuci. Dále pak jisté množství občanů Rakousko-Uherska a přilehlých oblastí, což jsme už také zvládli; vyslali jsme tam tři lodi, což je myslím dost...“

„Komthur Knassen mi hlásil, že spolupracuje s bratrem Charrym na nějaké lodní dopravě do Ameriky. Proč jste tedy neposlali také některou z jeho lodí do Arminu, například se zařízením? Naše školy vychovávají řadu zkušených námořních důstojníků...“

„Přesto se obávám, že by ti důstojníci ostrov nenašli, pokud by nebyli seznámeni s určitými místními podmínkami...“

„Ti lidé jsou absolventi nejlepších námořních škol! Představa, že by nedokázali doplout na určené místo, je absurdní!“

„Za celou existenci lidstva se tam dostaly jen dvě lodi, i ty pouze nešťastnou náhodou. Není to tak jednoduché...“

„Co na tom? Lidé, kteří marně hledali ostrov, nebyli řádovými lodními důstojníky; neodpovídám tedy za jejich úroveň!“

Charry sledoval diskusi mezi Baarfeltem a Mendozou a zdálo se mu, že pozvolna začíná přerůstat v hádku; rozhodl se tedy smířit je nějakým gestem a zvedl na obranu ruce: „Ať je to jak chce; tu dopravu zatím skutečně nelze zařídit...“

„No ovšem; když pro komthura, který to má zařídit, je nejspíš důležitější posekat obilí a svézt z pole brambory...“

„To může říct jen člověk, kterému se na jeho pozemcích jaktěživ nic neurodilo!“ zrudl Charry a začal se taky zlobit.

Don Diego zalapal po dechu; ovocné sady, které vlastní péčí zkultivoval z vyprahlých strání, byly jeho největší pýchou. Chtěl se možná hádat dál, ale včas si vzpomněl, o čem byla původně řeč, takže řekl: „Poněkud jsme odbočili od otázky prezence! Jisté je, že komthur d'Enghiem se nedostavil k volbám; následky si laskavě přičtěte sami!“

Charry a Tomáš si vyměnili pohledy a rozhodli se, že budou pro začátek přijímat další výtky s klidem. Ale žádné další už nepřišly, don Diego se zřejmě domníval, že je zdeptal dostatečně.

Po zjištění přítomnosti jednotlivých hodnostářů zahájil don Diego projevem, v němž je seznámil s truchlivou skutečností, že Jeho Svatost Velmistr don Francisco di Arroyo po dlouhé a těžké nemoci skonal a byl oplakán a pohřben. Poté začal velebit dobré vlastnosti zesnulého, jeho zásluhy o řád i blaho celého světa; hovořil dlouho a dobře a mnohé lidi dojal. Velmistr byl jeho dlouholetým přítelem; kromě dona Nicolaa snad jediným skutečným přítelem. Nikdo o jeho zásluhách nepochyboval; nebylo sporu, že si právem zaslouží být vyzdvižen mezi nezapomenutelné. Škoda, že jsme neměli to potěšení znát ho osobně; věřím, že bychom obdivovali šlechetného starce stejně jako jeho nejbližší.

Po Diegovi hovořil Nicolao Barrancho, poté Voglari, Almetta, pak i Tomáš; všichni velebili zesnulého a vzpomínali na jednotlivé jeho dobré skutky. Teprve když už nikdo nechtěl nic říct k jeho památce, pronesl don Diego:

„Jakkoliv jsme sklíčeni smrtí našeho bratra Velmistra, je naší povinností zvolit jeho nástupce. Poněvadž z předvolebních jednání nevyplynul jednomyslně žádný kandidát, cítíme se nuceni uspořádat volby systémem více kol. Prosím pány komthury a důstojníky, aby přednesli svoje návrhy, jimž budou všichni přítomní věnovat pozornost. Poté bude ukončeno jednání a dána možnost ostatním, aby si připravili návrhy na zítřejší den. V tomto prvním kole bývá zvykem, že nikdo nehlasuje pro sebe samotného. Don Horacio Almetta laskavě zaznamená návrhy. Prosím o vaše vyjádření!“

Nicolao Barrancho: Mendoza di Castro

Guy Richard Raddley: Mendoza di Castro

Mario di Carialti: Mendoza di Castro

Gierolammo Voglari: Tomáš Baarfelt

Jan Dunbar: Tomáš Baarfelt

Tomáš Baarfelt: Gierolammo Voglari

Llago di Rienzi: Gierolammo Voglari

Charry de Guyrlayowe: Tomáš Baarfelt

Thor Knassen: Gierolammo Voglari

Horacio Almetta: Gierolammo Voglari

Wolmarr von Ahlbeck: Mendoza di Castro

Adalbert de Lorre: Mendoza di Castro

Dino Raoul de Montaignac: Mendoza di Castro

Luigi Pietrangelli: Gierolammo Voglari

Dieto Mendoza di Castro: Nicolao Barrancho

Po oznámení těchto výsledků nastalo chvíli napjaté ticho; poté promluvil opět don Diego:

„Konstatuji, že názor řádových hodnostářů není jednomyslný. Jak vidíme, byly podány tři hlasy pro Tomáše Baarfelta, pět hlasů pro Gierolammo Voglariho, jeden hlas pro Nicolao Barrancha a šest hlasů pro Diega Mendozu. V takovém případě je nutné odročit další zasedání na zítřek, aby bylo možno ujasnit si svá stanoviska.“

S tím se všichni odebrali k obědu; zasloužili si ho. Sesedli se dle příslušnosti a hodnotili situaci.

„Zdá se, že je to dobré,“ soudil Tomáš, „Pro Voglariho pět hlasů, tolik jsem ani nečekal. S mými třemi osm, Mendoza má sedm hlasů. Měl pravdu, citelně nám chybí Ludvík; ten by svým hlasem mohl rozhodnout!“

„Myslíš, že všichni Voglariho příznivci se přidají k tobě?“ ptal se Dunbar.

„Doufám, ale jistý si nejsem ničím. Almetta, Pietrangelli, di Rienzi by nikdy nehlasovali v prvním kole pro mne! Možná mi nyní svoje hlasy dají, bude-li to jejich vůle. Nebo je taky možné, že se k Voglariho straně připojí někdo další.“

Voglari se laskavě usmíval: „Ať je to jak chce, Tomáši, já ti svoje hlasy dávám! Chci, abys byl velmistrem v každém případě. Pokusím se získat pro tvoji věc mladého Carialtiho; včera se vyjádřil, že by proti tobě nebyl!“

„Jenže pak jsem mu odmítl dát za manželku svoji dceru.“

„Cože, on chtěl... To snad ne!“

„Nevím, zda to je v příčinné souvislosti, ale mluvil o tom velmi... otevřeně. Má smůlu; mám pouze svobodomyslné a své cti dbalé dcery, kterým se víc líbí kluk, co má koně vypůjčeného a sedlo na dluh...“

„Jenže má zas jiné přednosti...“ smála se Julie.

„Doufám, že o nich nebudeš mluvit u oběda?“

„Pokud to zlepší všeobecnou náladu...?“

„V tom případě se pochlub svými láskami!“

„To je velice jednoduché: nic nebylo, nic není a nic nebude. A kdyby někdy něco bylo, tak to včas rozhlásím.“

„To je mi tě líto, dcero...“

„Mně tebe taky, tatíčku. Kdybys měl dceru jako Agnes Wulffssonnová, na koho bys ji nasadil?“

„Podívej, o svatbách na Vlčím hradu si nech někdy vyprávět; ale až u toho bude Agnes, aby se mohla patřičně červenat. Ti všichni tam jsou tvrdí Vikingové, kulturou téměř nedotčení. Zvrácenosti, násilí a sex, to jsou jejich zábavy...“

„Theobarr ani nevypadal...“

„Theobarr strávil dětství v řádové škole, tam mu vyprášili z vlasů vši, z kožichu blechy a z hlavy nemravné myšlenky. Teď se z něj stal dokonalý evropský gentleman.“

„Na to taky nevypadal.“

„Potom už vážně nevím, co bys chtěla...“

Když se najedli, vydal se don Gierolammo opatrně za Ahlbeckem a de Lorrem, aby je přesvědčil; Julie se vydala k bazénu, kde si lehla na sluníčko a odpočívala. Prozatím toho měla dost.

Záhy se jim tam donesly divné zvěsti: komthurská rada se totiž rozhodla zavést v řádu pořádek. Tyto pokusy zavést pořádek se periodicky opakovaly pokaždé, když zrak některého nově zvoleného šéfa padl na skutečnost a spatřil ji v její otřesné nahotě. Tehdy se obvykle zděsil, bral jméno Boží nadarmo a tázal se, kdo je za to odpovědný. K témuž vývoji došlo i nyní.

Pánům komthurům bylo důrazně vysvětleno, že pořádek není to, co si pod tímto pojmem představují jednotliví správci provincií. Pořádek je dvanáct komthurů na svět a dvanáct rytířů na jednoho komthura; ani víc, ani méně. Rytíř pak má mít dvanáct vojáků a tak dál, což už není ale záležitost nejvyšší rady.

Záhy za touto první informací přišla následující: těch dvanáct rytířů musí být dvanáct mužů dospělého věku; nikoliv tedy žen, dětí, tygrů, leopardů, jaguárů atd. Pokud tito všichni byli do řádu za nějakých okolností přijati, stalo se tak omylem, do organizace nepatří a je nutné uvést to na pravou míru.

„Není to třeba něco proti nám?“ zeptala se Diana, otvírajíc jedno oko, „Nemám se třeba zvednout?“

„Je to zcela jistě proti vám,“ řekla Veronika, „Jenže na druhé straně, je to pravda. U vás se teda dějí věci!“

Diana nemá ráda kritiku svého počínání; protože už delší dobu musela poslouchat a mlčet, teď vylítla: „Co teda máme dělat s těma přebytečnejma kusama? Zastřelit?“

„Pořádek je pořádek,“ stála na svém Veronika, „Kdybych já byla Velmistrem, rozhodně bych nedovolila...“

„Kdybys ty byla velmistrem, tak já si hodím mašli!“ zaječela Diana, „A vůbec, co seš vlastně ty? Patříš do řádu nebo ne?“

„Pochopitelně patřím; jsem abatyše Čistého srdce...“

„Tebe bych chtěla mít za vlastní! Asi bych ti musela nejdřív urazit hlavu!“

„Vyčkáme, co ty chytrý hlavy navrchu rozhodnou,“ řekla Julie, které se do potyčky nechtělo, „Pak uvidíme...“

Jana neřekla nic; povídala si s Percym řečí, které nerozuměl nikdo kromě nich dvou a zřejmě jim to postačilo.

Zakrátko přišla další doplňující informace: Osoby, které byly do řádu přijaty, aniž by v něm být měly, jsou v něm naprosto oprávněně; cokoliv bylo komu uděleno, ať za jakýchkoliv okolností a z jakéhokoliv důvodu, je platné. Svěcení by muselo být platné, i kdyby bylo uděleno omylem v osobě. Takže všechny dosavadní hodnosti a funkce zůstávají v platnosti.

„Pomalu to přestávám chápat!“ komentovala Diana.

„Já tyhle věci nechápu už pár let,“ pravila Freya, „A vzrušuju se? Nevzrušuju. Vyčkej, to ještě není konec.“

Nebyl, samozřejmě. Další instrukce: Veškerá jednání, která jsou zde vedena, se netýkají řádu Templářů, nýbrž řádu Blesků. Ona se dokonce ani Templářů týkat nemohou, protože nic takového vůbec neexistuje. Na světě není templářský řád od roku 1312 a tak to na věčné časy zůstane.

„To neberu,“ mávla Diana rukou, „To je z příručky pro jednání s konkurencí, to znám. Ale jak tedy...?“

K bazénu zabloudil Mario Carialti; přišel zkontrolovat, jak si počíná jeho vojáček Percy. Počínal si náležitě, ležel hlavou Janě v klíně a dovolil jí, aby si hrála s jeho vlasy, chundelatými jako ovčí vlna. Mario se rozesmál: „Měla bys mu to ostříhat, ať vypadáte stejně! Pak můžete soutěžit, komu porostou vlasy víc!“

Jana zvedla hlavu, zatvářila se divně a nechápala; částečně proto, že Mario hovořil Piemontským nářečím, zatímco Jana byla zvyklá na Juliin Neapolský přízvuk, což dorozumění poněkud bránilo. Když jí to vysvětlili, rozesmála se.

„To je bezvadnej nápad!“ nadchl se Percy, „Já chci!“

„Ty seš taky nápaditej chlapec,“ konstatovala Diana, „Nevadí ti, že nám tady rozvracíš morálku?“

„Ne - ona je tu nějaká morálka?“ rozhlížel se Mario; při tom svlékal bílou tuniku, neboť si hodlal zaplavat. Zlákalo to taky ostatní, takže se vykoupali, ale neporvali se, protože když dívky viděly různé šrámy na jeho těle, začalo jim ho být líto.

„Neměl by tě někdo ošetřit?“ Diana zlehka nakopla Freyu, „Není povinností řádné manželky starat se o tělesné blaho svého muže?“

„Manželky? Jo tak, ovšem... ale mně to nevadí! Mírná bolest je docela příjemná, stimuluje myšlení...“

Diana mávla rukou, Mario se natáhl k Freye na deku a nechal se od ní krmit koláči a pomerančem. Původně to byla její svačina, ale zajisté si mohla snadno opatřit jinou.

„Když tě tak člověk vidí, ani by neřekl, jakej jsi fanatik!“

„Všichni jsme fanatici,“ položil Mario hlavu do klína Freye, neboť se mu Percyho poloha nejspíš zalíbila, „Fanatismus snad není v žádné souvislosti s dobrým vychováním...“

„Dejme tomu: sametový fanatismus! To je hezké!“ tleskala Jana.

„Povídej, bráško,“ řekla Diana a přisedla si blíž, „Copak to na vrchním velení vymýšlíte za převraty?“

„Co máš na mysli?“

„Zavádění pořádku do evidence. Vyhazování děvčat z řádu...“

„Nikdo tě nevyhazuje; a pořádek být musí! Naopak, otevírají se před tebou širé obzory! Můžeš přejít do ženské části řádu...“

„Která doufám existuje?“

„Existuje a bude existovat dál. Podívej, volíme Velmistra řádu Blesků. Řád Blesků tvoří dvanáct komthurů, sto čtyřicet čtyři rytířů a osmnáct set sedmdesát dva vojáků. Nic víc, nic míň.“

„Kolik že těch vojáků?“

„1728 podléhajících rytířům a ještě 144, protože každý komthur má právo na vlastní ochranku. Dohromady 1872 mužů.“

„A co velmistr?“

„Na ty jsem zapomněl. V tom případě 1884 mužů.“

„Pořádek je pořádek. Co s ostatními?“

Mario se usmál. Ve své tunice našel krabičku cigaret, nabídl jednu Freye a nabídl by asi i dalším, kdyby kouřily; zapálil jí i sobě, vyfoukl kouř a začal: „Tak především: Že neexistuje žádný řád Templářů, to vám snad nemusím vykládat. Dejme tomu je to zlidovělý název pro různé skupiny, které vzájemně buď spolupracují nebo jsou na sobě nezávislé. Sestra Diana to velmi dobře ví, protože spoluzakládala Řád Svatého Jiří a Řád Svaté Jadwigy. Když to udělala ona, může to udělat i kdokoliv další. Mnozí už udělali...“

„Takže realisticky: Řád Blesků je to, co jsi říkal. Templáři jsou naproti tomu všechno a nic?“

„Templáři jsou řád Blesků, jak jsem říkal. Dále Řád Čistého Srdce; jeho znak nosí dívky na tunikách, včetně vás. Stanovy říkají, že ženský řád podléhá Velmistrovi Blesků a abatyší bývá buď jeho manželka, sestra nebo jiná blízká příbuzná. Mohla by to být klidně i dcera. Pak jsou tady ty dvě nezávislé lóže, které jste založili v Německu. A to je konec. Prozatím.“

„To slovo prozatím zní zajímavě!“ řekla Diana.

Mario mi vyfoukl kouř přímo do čenichu; dobře ví, že to nemám rád, ale taky věděl, že se mu nepomstím.

„Třeba takový tygr. Je rytířem Templářů, že? To klidně může, ale rytířem Blesků rozhodně nikoliv, je na to příliš pruhovaný. Takže co udělá tygr, když se zamyslí? Založí si vlastní lóži, ve které se stane komthurem, velmistrem nebo čímkoliv. Jasné?“

„V Arminu existuje Tygří legie!“ připomenul jsem.

„Tak vidíš. To je vojenská nebo církevní organizace?“

„U tygrů je to společné; všichni jsme bojovníci.“

„A u leopardů?“

Tannarrwaghirr se už chystal: „My jsme skutečně náboženská organizace! Naši čarodějové jsou...“

„Fajn, rozebírat to teď nebudem. Zkrátka, šelmy si okamžitě založí svoje vlastní lóže, případně vlastní řády; jak to provedou, je nám úplně jedno. Vraťme se k lidem...“

„Já bych měl dotaz,“ protáhl se Denis do Mariovy blízkosti, „Jak velký musí být člověk, aby si mohl založit něco svýho?“

„Myslíš, jestli to může být trpaslík?“

„Měl jsem na mysli stáří!“ urazil se Denis.

„Měl jsi na mysli, jestli to můžeš udělat ty. Co to má být?“

„V Americe zakládají skautské kluby, které následují příkladu Ernesta Thompsona Setona, slavného spisovatele a učitele mládeže, který...“

„Chceš být skautem?“

„V Anglii existuje jistý lord Baden-Powell, který vede podobnou organizaci; jejich znakem je francouzská lilie...“

„Nesouhlasím. Francie mi jde na nervy, protože je to moje provincie a jejich lilie vyloženě nesnáším, protože je nosí četníci na čepicích. Ale klidně pokračuj.“

„Potřebuji, aby ta lilie byla nějak odlišná od francouzské i té Baden Powellovy. Třeba barvou?“

„Řádová barva je červená na bílé, ale může být i jakákoliv jiná; pokud vím, ten váš řád má modrý kříž, ne?“

„Mám lepší nápad: položím lilii na červený templářský kříž, jako mají děvčata to srdíčko! Protože je srdce červený, musely si kříž udělat zlatej - já to udělám naopak!“

„Zlatou lilii na červený kříž?“

„Černou lilii; tak bude hodně výrazná!“

„Já souhlasím. Ale říkám na rovinu, že mi po tom nic není a je úplně jedno, jestli s tím souhlasím nebo ne.“

„Kdo do toho má co mluvit?“

„Bůh.“

„A kromě Boha?“

„Nikdo není víc než Templář. Je jen Bůh a ty, jeho služebník. Cokoliv učiníš s Jeho souhlasem, je v pořádku.“

„Diskutovat s tebou je zdrojem nesmírného potěšení, Mario.“

Carialti opět složil hlavu Freye do klína a svolil, aby o něho něžně pečovala. Hladila ho po tváři, pak přešla na ucho a napadlo jí: „Poslechni, ty bys měl nosit náušnici!“

„Jakou - a proč?“

„Protože jsem jednu ztratila a druhá mi zbyla! Slušelo by ti to a kdybych tě chtěla mučit, jenom bych zatáhla...“

„Fajn, sem s ní! Na večeři si ji už vezmu...“

„Tak dobře! Já ti hned udělám dírku do ucha...“

„Kde uděláme další dírku tobě?“

Freya se začala bránit, ale Diana ji podtrhla: „V Asii jsem viděla, že spousta žen nosí ozdoby v nose. Například při svatbě se tam nosí takový řetízky od nosu až k uchu... moc pěkný!“

„Vážně? A jak to vypadá?“

Provedla jim pokud možno výstižný popis, Freya se nadchla a rozhodla, že si něco takového pořídí. Mario se chystal, že jí už dopředu propíchne nos a oba byli šťastní.

V té chvíli promluvila Jana: „Smím se taky na něco zeptat?“

„Klidně...“

„Když si můžou založit vlastní řád lidé i šelmy, můžou to taky udělat elfové a trpaslíci?“

Mario se zvedl a koukal na ni překvapeně. „Co to?“

„Bytosti, které přežívají z předkřesťanských dob; elfové jsou povahy éterické a žijí v lesích, kdežto trpaslíci usilovně kutají v hlubinách země, vynášejí odtamtud zlato a drahokamy a vytvářejí z nich šperky roztodivné krásy...“

Mariovi začaly vibrovat rty, zejména nad výrazy, které Jana zřejmě četla v knize a doslovně si zapamatovala. „Zatímco draci hlídají poklady ve skalních slujích a obři se potulují a napadají nic netušící poutníky, že? A divoženky tančí v lesích...“

Jana horlivě přikyvovala.

„Ne, Janičko, tyto bytosti by vlastní řád ani lóži založit nemohly; a to z toho prostého důvodu, že neexistují. Mrzí mě to, ale nejsou ani obři, ani draci, ani elfové a trpaslíci.“

„Tak to bych zas tak jistě netvrdila...“ řekla Valérie.

Mario útok z opačné strany fronty nečekal. „Co povídáš?“

„Některé předměty z řádového pokladu ukovali trpaslíci.“

„Které třeba?“

„Některé šperky. Jsou ze slitiny, kterou lidé nepoužívají!“

„To ještě není žádný důkaz!“

„Například mísa na Živý Oheň. Říká se, že je bronzová; ale ve skutečnosti je z materiálu připomínajícího bronz, který však ani po letech nerezaví a neničí se...“

„Tím chceš dokázat, že to vytvořili trpaslíci?“

„Legenda tak praví...“

„Až uvidím nějakého živého, uvěřím; dřív ne!“

„To těžko. Trpaslíci jsou nesmírně plaší.“

„Upřímně řečeno, ani se jim nedivím.“ přisadila si Diana.

„To vážně neexistují draci?“ ptala se Jana, „Ani docela malí?“

„Žádní draci! Žádní baziliškové, ba ani hydry!“

„Proč ji teda má Rakousko ve znaku?“

„Prosím vás, lidi! Mně to připadá, že si děláte blázny!“

„A kde žijí ti baziliškové?“ zajímal se Ao Harrap.

„Proboha dost! Končím diskusi o bájeslovných příšerách, jednou provždy a s konečnou platností! Vraťme se k rozumným věcem!“

„Jsem pro,“ řekla Diana, „Takže když provedeme patřičnou přestavbu řádu, opustíme váš Blesk a dáme se do Čistého srdce, budeme mít klid a nikdo nám do toho nebude kecat...“

„Samozřejmě.“

„Jenže ztratíme možnost ovlivňovat volby.“

„Takovou možnost nemáte ani předtím.“

„No - kdoví. Rytíři můžou ovlivnit svého komthura, ne? Když si budou přát určitého člověka jako velmistra, prosadí to...“

„Neznám komthura, který by se dal čímkoliv zlomit ve svých názorech; někteří ani zdravým rozumem!“

„Já Mariovi fandím,“ řekla Veronika, „Tím opatřením přibude lidí, kterým budeme moci svěřit zodpovědnou práci!“

„Těch lidí bude pořád stejně, protože rozumu nepřibude, když mu pověsíš na krk patřičný kříž. Ale bude to líp vypadat.“

„Mohlo by to dojít k šíleným koncům,“ stěžovala si Valérie, „Když se někomu nebude cokoliv líbit, odejde a založí si vlastní lóži. To by se taky mohlo stát, že co člověk, to svůj řád!“

„Tuto možnost nelze zcela vyloučit.“ souhlasil Mario.

„Ty bys to jako velmistr dovolil?“

„Je problematické stanovit, co může velmistr dovolit a zakázat. Spousta problémů vzniká rozdělením světa věřících na různé nespolupracující části. Stav, kdy každý představitel církve věnuje až osmdesát procent svého úsilí na potírání a pomlouvání konkurentů, je ostudný!“

„To bys měl říct biskupům a kardinálům!“ smála se Julka, „Po cestě jsme měli problémy s jezuitskými agenty; jednoho svého člověka, který s námi chtěl kamarádit, dokonce zabili!“

„Víš, na světě existují lidé moudří a hloupí. Aby to nebylo tak jednoduché, nikdo není zcela jednoznačný. Každý dosáhne té individuální úrovně, jaká mu přísluší dle jeho rozumového vývoje. S tím se nedá nic dělat...“

„Ale může se zlepšovat!“

„Dokonce je to jeho povinnost. Dejme tomu, že se rodí absolutně hloupý, umírá absolutně moudrý. To mezi tím je Cesta; ve kterém bodě té Cesty člověk je, to je jeho realizace.“

„A v tom mu řád musí pomáhat!“

„Řád je cesta k individuálnímu povznesení. Cesta může být totožná s jinými, samostatná nebo různé kombinace. To nejčastěji. Mladý člověk by měl vyhledat Mistra a učit se od něj, ale neměl by být překvapen, když nadejde chvíle odejít a vybrat si vlastní cestu. Moudrý Mistr to obvykle dovolí.“

„A když nedovolí, není tak moudrý, jak si sám myslel...“

„Moudřejší mají povinnost učit svět.

Hloupějším se doporučuje, aby se od nich učili.

Avšak tuto povinnost nelze stanovit tomu, kdo je tak hloupý, že žádný příkaz nepochopí.“

„Takže žádné všeobecně závazné předpisy neexistují?“

„Ne. Kdo se pokouší je stanovit, je hlupák. A kdo při tom používá moci, je navíc zločinec!“

„Proč se tedy učíme bojovat?“

„Podívej, velký světec se obejde zcela bez násilí. My to ovšem děláme, aby na nás nepadlo podezření, že máme moc rozumu.“

„Je krásné někoho porazit a vnutit mu svoji víru!“ zasnila se Veronika, „Mě by to rozhodně bavilo, učit pohany!“

„Jseš si jistá, že by to stejně bavilo i ty pohany?“

„Přinutíme je, aby je to bavilo!“

Mario zkontroloval stav svých cigaret a zapálil si ještě jednu; Freya tentokrát odmítla, dokonce ho pokárala, že moc kouří.

„Jenom tady, přede všemi si zapálit nemůžu! Nikdo by mi sice nic neřekl, ale posmívali by se, že jsem závislý na drogách...“

„Choď si zapálit sem, nám to nevadí! Aspoň nám něco řekneš ze svých zkušeností moudrého světce!“

„Bůh chraň, abych se stal moudrým světcem příliš brzy! Určitá dávka pošetilosti je zdravá a pomáhá člověku se zlepšovat. Třebas já dobře vím, že hádat se s někým je zbytečné, protože je hlupák a nikoliv já, ale život ho naučí. Přesto se hádám hrozně rád.“

„Tak se s nikým nehádej! Dej mu prostě do nosu a bude to!“

„To by bylo ještě lepší, samozřejmě. Koukej, když je člověk na patřičný úrovni, můžu ho vyzvat na souboj a pořádně zmlátit - jenže co s těma ubožákama, co jsou moc starý nebo moc slabý?“

„Problém je, že na tebe je moc slabej skoro každej! Kdyby ses tu a tam trochu nezmrzačil sám, budeš ještě silnější...“

„A to se mýlíš. Když svoje tělo plánovitě zvykáš na drsnější podmínky, automaticky nahrazuje úbytek čerstvými prostředky. Třeba já dnes ráno ztratil spoustu krve; některým se to možná zdálo přehnané, ale já dobře vím, co dělám a snažil jsem se, aby jí bylo co nejvíc. Teď je mi skvěle, zkažená krev se vypustila a v této chvíli už se tělo s potěšením snaží vyrábět čerstvou. Není tak špatné nechat si občas pustit žilou...“

„Neříkej, že tě k tomu vedly jen zdravotní důvody!“ vypěnila Julie, „Taky určitá oddanost nebo fanatická víra...“

„Počkej; proč musíš stavět rozumové důvody do protikladu s vášnivou láskou k Bohu? Oddanost, láska, fanatismus přece není v rozporu s rozumem; naopak fanatická láska je přímým potvrzením zdravého rozumu! Kdo nehoří vášnivou láskou, je hlupák!“

„Takže všechno to je komplexní životní styl, chceš říct?“

„No samozřejmě, jak jinak? Bůh mne poslal na tento svět, abych na něm splnil nějaký úkol. Za tím účelem mne vybavil tělem, které mám za povinnost udržovat v dokonalém stavu; ale takové tělo je plné hříchů a nemravných tužeb. Proto tělu prospěje, když občas dostane pár šlehů bičem nebo ztratí trochu zkažené krve!“

Jeho tvrzení měla svou logiku, přesto dívky nelákala.

„Za dávných časů, když se komthur dopustil nějakého přestupku, se dal přivázat ke kůlu a bičovat čtyřiadvacet hodin, od západu slunce do dalšího západu. Sluhové se při tom střídali... jednou bych si to chtěl zkusit!“

Julie už si nemohla nechat pro sebe mínění, že to vypadá jako sadisticko-masochistická duševní úchylka.

„No samozřejmě - a co?“

„Ty o tom víš?“

„Je to přirozená součást genetického vybavení mého těla. Když jsem přišel na to, že mi bolest působí potěšení, začal jsem to studovat. Mám doktorát a aprobaci z psychiatrie.“

„V tom případě co soudíš o markýzovi de Sade?“

„Neschopný břídil. Nepřišel na to, že největším zdrojem potěšení je rafinovaně působit utrpení sobě. A Sacher-Masoch byl ještě ke všemu změkčilý hlupák; ty jeho představy dominantních žen v kožichu a s bičem! Tak pro puberťáky...“

„Takže s jejich názory nesouhlasíš?“

„Ti lidé žádné názory neměli, jen zpracovali beletristicky své chorobné představy. Perverzní sklony má každý člověk; kdo kromě nich má ještě sklony literární, ten je popíše, více či méně dokonale. Jde o to úchylky poznat, ztotožnit se s nimi a pokud možno zapojit do životního stylu...“

„Každý člověk? Já tedy určitě ne!“ řekla Julka.

„Aby ses nemýlila. Vyberme si někoho... třeba tuhle Janu. Kdo může být nevinnější než to čisté dítě, včera ještě panna? Jenomže kvůli svým perverzním sklonům ochotně utekla z kláštera a vložila svůj život do rukou ještě perverznější učitelce: tobě, Julie. Přímým důsledkem toho je zvýšení inteligence a spřátelení s dalšími různě úchylnými osobami, to jste vy všechny. Skončilo to tím, že jste ji vybláznily, aby si nechala oholit hlavu...“

„Tak počkej! Tohle všechno chtěla sama od sebe!“

„Protože jste ji taktně vedly a dávaly jí dobrý příklad! Zásah na hlavě způsobil rozrušení blokády, kterou jí způsobila ctihodná lidská společnost; naše nevinné dítě si uvědomilo svou vlastní osobnost a přímou odpovědnost za ni - a vzalo ji do vlastních rukou. Shodou okolností se poblíž ocitl Percy, taky v podstatě nezkažený klučina; jsem hrdý, že je to můj žák. Jejich osudy se rázem prostoupily a vytvořily společný kruh...“

Jana poněkud zrudla, zatímco Percy naslouchal slovům svého Mistra s viditelným potěšením.

„A teď prosím sledujte elementární příklad: Percy se začíná pod vlivem své partnerky měnit. Například před chvílí si přál se jí vzhledově přizpůsobit a oholit si hlavu. Nepochybuji, že to dřív nebo později prosadí...“

„Aspoň budou vypadat jako mniši.“ řekla Diana.

„Ano, tys byla v Asii; pro tebe je holá hlava a šafránové roucho symbolem mnicha. Zatímco dlouhé vlasy, četné ozdoby a nápadné oblečení jasným symbolem bojovníka; to je logické. Naše zvyklosti se neliší, ačkoliv máme bílé pláště...“

„A co ten, kdo vypadá normálně... tak, jak se chodí v lidské společnosti, třeba podle módy...“

„Ten patří ke kastě obchodníků; pochopitelně musí přizpůsobit svůj vzhled tak, aby byl příjemný svým obchodním partnerům. Tomu podléhá každý z nás; dokonce se nechá ovlivnit, aby se nestrojil dle svého přání, ale po vkusu společnosti. To je podle mého ještě větší perverznost, protože dělají něco a nevědí co!“

„Považuješ to za špatné?“

„Řeknu to jasněji: vhodné pro světsky žijícího člověka. Když má potřebu vlichotit se druhým, proč ne? Ale může nadejít čas, kdy si uvědomí nesmyslnost takového počínání, rozbije mentální blokádu a začne být sám sebou...“

„A co ti, kdo nemají žádný názor a dělají to, co jim zrovna napadne, nahodile a bez koncepce?“

„Tito politováníhodní jedinci jsou šúdrové; kasta s nižší inteligencí, kterou musíme vzdělávat a pomáhat jim dostat se do lepšího postavení. Ale jen málokdy se nám to podaří.“

„Prorokuj nám ještě něco!“ řekla Jana, ruku vloženou do dlaně Percyho, který jí druhou objímal ramena.

„Vám dvěma? Jste šťastní, protože jste děti. Doporučoval bych vám uspořádat legální svatbu a vystěhovat se na ten Charryho Ostrov. Mít hezký dům, spoustu dětí...“

„Ty mne pustíš?“ řekl Percy nadšeně.

„Co s tebou mám dělat? Ale dám ti rozkaz, poslouchej: Sleduj bedlivě svého nejstaršího syna. Určitě poznáš, jestli je vnímavý, bystrý, schopný získat moudrost. Jestliže ano, potom ho v době, kdy začne dospívat, pošli za mnou; ať požádá, abych se stal jeho učitelem. Vychovám ho tak, jak jsem vychovával tebe.“

„To je ale rozkaz na léta!“

„Snadné příkazy bych ti ani nedával.“

Percy zaváhal, zda mu nemá políbit ruku; ale neudělal to.

„Navštívím Baarfelta a požádám ho o Janinu ruku!“

„To udělej. Já to zkusil včera a on mě vyhodil. Měl pravdu, chtěl jsem ji jen proto, že je Baarfeltova dcera. Tomáš je však chytrý, nedává protekci partnerům svých dětí. Asi dělá dobře.“

„Takže sis vybral Agnes; ta přece nemá politický vliv!“

„Agnes jsem si vybral proto, že je Kočka Freya; najednou jsem strašně zatoužil milovat se s kočkou. A byla to správná volba, oba jsme při tom získali nezapomenutelné zážitky...“

„A to ještě není konec,“ pohrozila Freya, „Ještě uvidíš...“

Mario se na ni usmál a políbil ji na bříško. „Jsi stejná jako já; protože tě nesmírně miluji, rozhodl jsem se způsobit ti tu nejkrásnější bolest na světě: bolest, když se rodí dítě. Všechny se tady považujete za tak křehké a zranitelné; ale každá z vás pocítí sladkou extázi bolesti, až bude rodit! A nebude vám to vadit, budete to přijímat s rozkoší - proč se tedy bráníte jiné, třeba menší bolesti?“

Freya se potěšeně usmála: „Myslíš, že se nám to povede?“

„Udělám pro to, co bude možné. Diana měla geniální nápad, když vymyslela svůj systém manželského práva. Takhle jsi moje žena, ať se to rodu Wulffssonnů líbí nebo ne.“

„V tom případě tady těch manželek máš víc!“ dodala Veronika.

„Já vím - ale všechny je miluji a jsem na ně patřičně hrdý!“

„Tobě to taky nevadí, Freyo?“

„Vůbec ne; přijmu každou tvou dřívější manželku jako svou starší sestru.“

„Aha! A co ty následující?“

„Musím se smířit s tím, že nějaké budou, ačkoliv se mi to moc nelíbí. Budu se k nim chovat jako k mladším sestrám.“

„Ale ne, abys jim moc ubližovala!“

„Ubližovat - nikdy! Ale možná je budu trochu vychovávat.“

„A máš na to nějaké právo?“

Diana pravila: „Na Slovensku v Žilině se říká: Nepopravuje se právem, ale sekerou.“

„Logicky vzato,“ smála se Julie, „Je pravda, Freyo, že podle Vikingských zákonů když si vezme tebe, je automaticky manželem všech tvých sester?“

„Tak především, Vikingské právo krále Haralda Krásnovlasého už dávno neplatí; a pro náš rod neplatilo ani v té době, protože Wulffssonnové stáli vždy v opozici proti králi. Za další, těžko říct, že má podle názoru rodu na mne nějaké právo, dokud za mne nezaplatí patřičnou cenu. Ale tím, že by zaplatil, by se stal členem rodu jako zeť a měl právo žít s námi. V takovém případě si může vzít každou ženu, která v domě je.“

„To nebude nikdo protestovat?“

„Některé dívky se budou možná trochu bránit. Ale Mario má dost síly, aby je přemohl.“

„Co kdyby se některá ubránila?“

„To by bylo zlé; když nedokáže přemoci ženu, nedokáže ji ani ubránit před nepřáteli. Takový muž zaslouží jen posměch.“

„Vikingové se zmocňovali žen násilím?“

„Běžně; dělají to ještě teď. I když, většinou se jedná jen o hru; rodina musí vidět, že jejich zeť je silný a schopný!“

„A co otec, bratři a jiní muži?“

„To vyjde nastejno. Když se zmocní některé dívky, servou se s ním. Když to nedokáže, budou se mu posmívat, dokud je nevyzve k boji a pak ho stejně zmlátí.“

„To se ti vaši muži pořád perou?“

„Ano, většinou. Rvou se mezi sebou i s jinými, kvůli jakékoliv hlouposti. Proč by se neměli rvát kvůli děvčatům? Někteří se rvou jen proto, že mají zrovna chuť a náladu...“

„Moc rozumu asi ti vaši chlapi nemají!“

„K čemu by jim byl? Před stopadesáti lety Jarl Beodulf dokonce prohlásil, že je zbytečné, aby muži dostávali vzdělání, že beztak padnou dřív, než je dokončí. Nařídil, aby se číst a psát učily výhradně ženy, protože to budou moci učit svoje děti. Řada chlapů to přivítala s ulehčením...“

„Kolik vás Wulffssonů vlastně je?“

„Tak pět set - nevím přesně.“

„Slyšela jsem nějaké řeči o vašich zvyklostech, ale nevěřila jsem, že jste tak barbarský rod...“

„Nejsme žádní barbaři, jsme Vikingové. Trochu drsní, ale všecko vyplývá z našich podmínek...“

„Agnes, povídej, jak se ženil váš Jörgen!“ přála si Veronika.

„Povídej to ty, umíš to líp podat. Říkala jsem ti...“

Veronika se ujistila, že všichni řádně naslouchají.

Tak asi před dvaceti lety se Jörgen Wulffssonn rozhodl oženit. Totiž, přišel na to starý Eýnarr a to v sauně, když se najednou podíval na syna a zařval na něho: „Ty všiváku, jak na tebe koukám, seš už dospělej chlap! Měl by ses konečně přestat válet s děvečkama a řádně se oženit, abys měl i legální děti, ne jen parchanty! Figuru na to máš, léta taky, tak hybaj do světa najít si nevěstu!“

„Jak chceš, táto.“ řekl Jörgen a tím to bylo odbyto. V rodu Wulffssonnů co řekne otec, to je svaté a nikdo nemá právo říct proti tomu jediné slovo. Tak se Jörgen pořádně umyl, oblékl se do nejlepších šatů, máma mu ostříhala dlouhé rezavé pačesy a fousy nůžkama na stříhání ovcí, pak mu oholila hubu a načesala vlasy do pořádného účesu. Pak si Jörgen sbalil věci a pytel s kožešinami stříbrných lišek, nasedl na koně a vyrazil do světa, aby si našel nevěstu.

Tak bloumal od statku ke statku po polovičce Norska, až dojel k vesničce; tam u starostova statku uviděl holku, jak tahá ze studny vodu. Zarazil koně a říká: „Hej ty! Jak se jmenuješ a kde žiješ?“

Holka se hrozně polekala, až upustila štoudve s vodou.

„Já jsem Lisa a sloužím tady u starosty na statku! Rodiče mne prodali až do dvaceti let statkáři za kus pole; tak tady budu sloužit ještě tři roky, protože je mi sedmnáct.“

„To se mi hodí. Svlíkni se, ať si tě prohlídnu!“

Ale Lisa se styděla svlékat před cizím chlapem a před domácími lidmi, kteří přišli a čuměli; tak Jörgen řekl: „Svlíkni se, nebo tě ztřískám tímhle bičem!“

Tak se Lisa svlékla a zůstala před ním stát, zakrývajíc se rukama. Jeden pacholek se hloupě smál, ale Jörgen ho švihl bičem přes hubu a řekl: „Neopovažuj se smát, když rozkazuje Wulffssonnův syn!“

Potom slezl s koně a šel za starostou. „Starosto, koupím od tebe tvoji služku Lisu za dvacet kožešin stříbrné lišky. Chci si ji vzít za ženu, líbí se mi!“

„Oho!“ řekl starosta, „Mám s děvčetem jiné plány, než ji dát prvnímu přivandrovalci. Holka je mladá, doposud nikdy neměla chlapce, dobře vychovaná, pracovitá a šikovná!“

„Dám ti pětadvacet kožešin stříbrné lišky!“ nabízel Jörgen.

„Neprodám ti ji ani za padesát kožešin!“ tvrdil starosta.

„Jak chceš; ber, dokud dávám! Jinak zbiju tvoji čeleď bičem, tobě podříznu krk, tvůj statek vypálím a děvče si odvedu. Líbí se mi, tak si ji vezmu, ať chceš nebo ne!“

Starosta moudře usoudil, že bude lepší, když mu děvče vydá za pětadvacet kožešin stříbrné lišky. Jörgen mu dal kožešiny a starosta povídá: „Dobře, holka je tvoje. Ale než si ji vezmeš za ženu, bylo by dobře zajet do vesnice, kde žije její matka, počestná vdova, poprosit ji o požehnání. Děvče je hodné, dobře vychované, sluší se to.“

„Nejsem nevzdělanec a vím, co se patří. Navštívím matičku hned zítra ráno, když to Bůh dovolí.“

Tak zasedli ke stolu, starosta donesl pálenku a pili, zpívali a veselili se až do pozdní noci všichni pospolu, i s čeledí a sousedy; potom šel Jörgen spát na lavici v kuchyni a starosta ho zakryl vlastním kožichem.

Ráno už byla Lisa přichystaná s uzlíčkem, v němž měla svoje věci. Jörgen se rozloučil se statkářem, nasedl na koně, Lisa si sedla za něj a vyrazili směrem k její vesnici.

Její matku nalezli na dvoře chudého stavení, kde škubala vyhublou slepici; kromě ní byl doma syn, který poklízel vepře.

„Buď zdráva, matičko!“ oslovil ji Jörgen zdvořile, „Koupil jsem od statkáře tvoji dceru a vezmu si ji za ženu. Přišel jsem za tebou, abys mi řekla, zda můj úmysl schvaluješ!“

Ale ta žena začala hořekovat a lomit rukama a volala: „Haakone, ach můj synku Haakone! Nech prasat a pojď sem! Přišel cizinec a chce si vzít za ženu naši Lisu! Vem meč a zabij ho!“

Haakon vylezl z chlívku a řekl: „Když ji chce, ať si ji tedy vezme! Co je mi po tom, matko?“

„Ztratil jsi rozum, Haakone? Chceš, aby na náš rod padla hanba? Znáš toho cizince, víš, kdo to je? Co když dceru oklame a pak ji opustí? Jen hezky vem meč a zabij ho!“

Haakon šel do stavení a přinesl starý meč s dlouhou čepelí; sotva ho uzvedl, bylo mu sotva patnáct a byl hubený a mizerně živený. Jörgen sesedl s koně a když na něj Haakon zaútočil, bránil se tesákem. Vyrazil mu meč, klekl mu na prsa a řekl:

„Bojuješ dobře, chlapče; mohl bych tě zabít, ale mám lepší nápad. Jsem Jörgen, syn Eýnarra Wulffssonna z Vlčího hrádku; můj otec má mnoho dcer a ty, jak vidím, jsi svobodný. Přitom jsi, jak se zdá, hezký chlapec a mohl by ses oženit. Navrhuji ti tedy, abys vyměnil svoji sestru za jednu z mých sester; stejně se doma jen válejí a k ničemu užitečnému nejsou.“

Haakon s tím souhlasil; jeho matka vdova však požádala, aby si to mohla rozmyslet. Pak se dala do pláče: „Učiníš dobře, můj milý synku Haakone, když odejdeš s tím vznešeným cizincem! Jsme starý a vznešený rod, náš prapradědeček byl lodivodem a stával na přídi drakaru Jarla z Grîdenu; ale vlivem nešťastného osudu náš rod zchudl a jeho muži vymřeli. Poslední z nás jsou Haakon a Lisa; a já ubohá vdova jsem chudá a nemám, z čeho bych vám vystrojila svatbu. Všechno, co tu vidíš, je obtíženo dluhem a věřitelé stále naléhají, abych platila. Jejich jsou naše pole i úroda na nich, jejich jsou tam ta prasata i ta, která se ještě nenarodila.

Proto ti radím, drahý synku: Odejdi s tím vznešeným cizincem, když si chce vzít naši Lisu. Ještě před tím prodej všechno, co se dá, ať je to naše či nikoliv, jen když získáš peníze. Až odjedeš, já zapálím dům a oběsím se na půdě; tak nebude nikdo, koho by věřitelé obeslali k soudu a přijdou o svoje peníze. Vy budete žít daleko odtud a budete šťastní...“

Haakon byl poslušný syn a byl by učinil podle matčiny vůle; avšak Jörgen vzplanul hněvem a řekl: „Hloupá řeč a hloupý nápad! Když máš statek, je třeba jej podržet ve vlastnictví, ať je na něm dluh jaký chce! Podívej matko, zde máš dvacet stříbrných. Jdi za svými věřiteli, dej každému z nich po jednom, pokloň se a požádej je, aby ti ještě poshověli; když nebudou chtít, že je navštívím a podříznu jim krk! Všem řekni, že tvá dcera si bere jarlova syna z rodu Wulffssonnů; jsme děti Ohně, naše vlasy jsou rudé jako plamen a milujeme tanec plamenů, proto zapálíme střechu nad hlavou každému, kdo nás neposlechne!

Potom zabijeme jedno z těch prasat a uspořádáme velkou hostinu; pozvi na ni všechny, celou vesnici, neboť se to sluší. Rozhlas také, že potřebuješ chasníka a děvečku do doby, než se tvůj syn Haakon vrátí s nevěstou. Možná to bude trvat delší čas, je ještě kluk a bude chvíli trvat, než získá patřičný majetek. Do té doby budeš ty spravovat rodinný statek; nechám ti zbytek peněz, jistě jich sama správně užiješ.“

S tím všichni souhlasili a tak se i stalo; uspořádali hostinu, všichni jedli, pili, hodovali a chválili Jörgena, jarlova syna. Když všechno řádně oslavili, vykoupal se Haakon v sauně, slušně se oblékl a učesal, ukradl v sousední vesnici koně a vydal se s Jörgenem a Lisou na Vlčí hrádek.

Jenže cesta byla daleká a zabloudili v bažinách; tak se stalo, že museli nocovat v opuštěné chatě uprostřed močálů. Tehdy řekl Haakon: „Dobrá, budeme spát spolu; ale já si lehnu mezi tebe a Lisu, aby vás v noci nepokoušel ďábel a neomámil chtíčem!“

Tak leželi, až Jörgen řekl: „Neudělali jsme dobře, bratře. Tobě je zima, mně je zima a i Lise je zima. Víš co? Ty si lehneš do kouta a my ti dáme svoje kožichy, aby ses zahřál. My s Lisou budeme dělat tak, abychom se také zahřáli!“

„To by bylo možné; ale já nesmím vidět, jak cizí muž zneuctí moji sestru! Před mýma očima se to nesmí stát!“

„Když se ti to nelíbí, vypíchnu ti dýkou oči, abys neviděl už nic!“ pohrozil Jörgen, tak Haakon přestal mluvit a zalezl do kouta. Ale Lisa se bránila a Jörgen ji musel přemoci násilím. Pak, když usnul, utekla Lisa do bažin a chtěla se utopit hanbou po takovém zneuctění; ale Jörgen a Haakon ji pronásledovali, až ji zachránili, Haakon ji podržel a Jörgen ji znovu přemohl násilím. Pak jí i sobě nařízl bříško malíčku, smísil jejich krev a řekl: „Teď jsi má žena a já tvůj muž. Tvůj bratr Haakon a duchové bažin nám to dosvědčí! Teď už nemáš důvod se mi bránit.“

Tak se Lisa uklidnila a už se nebránila; jeli spolu a neměli naspěch, protože putování se všem líbilo. Až dojeli na Vlčí hrádek, kde je uvítal starý Eýnarr; když viděl nevěstu, pochválil volbu svého syna: „Svlékni ji, synku, ať vidím, jakou krasavici sis vybral!“

Tak Jörgen svlékl Lise šaty; ale když to viděl starý Eýnarr, byl zachvácen chtíčem a zvolal: „Cože? Tobě, hlupáku, se zachtělo tak krásné dívky? Nic - moje bude, dokud se jí nenabažím! A ty táhni, nebo tě zbiju, že neposloucháš svého otce!“

A odvedl si Lisu a žil s ní, dokud ho neomrzela.

„A to je vážně všechno pravda?“ ptala se Julie ohromeně.

„Agnes ti to může dosvědčit. Ta Lisa je její matka; viď, že dodnes nevíš, jestli jsi Eýnarrova dcera nebo vnučka!“

Freya spokojeně přikývla. „Je to tak, jak říkala...“

„Komu teď tedy patří... ta Lisa?“

„Teď už nikomu; je stará, nikdo po ní netouží.“

„A když byla mladá?“

„Žena patří tomu, za koho je řádně vdaná. Pokud si ji nevyžádá náčelník, samozřejmě; on je otcem rodu a má na to právo. Když zákonitý manžel odjede na dobu delší než tři dny, pak patří jeho bratrům.“

„Podle jakýho zákona, proboha?“

„Podle zvykového práva Vikingů, od kterých náš rod pochází. Všechny nordické národy měly podobné zvyky. Ale hodně už se toho změnilo; Eýnarrův otec Fendrik některé zvyklosti zakázal, protože se nelíbily lidem z města. Když dnes někdo třeba spí se svojí sestrou, je potrestán, jako by se dopustil něčeho špatného.“

„Copak to se také smělo?“

„Když to otec neviděl, tak ano. Dcera je vlastnictvím otce; když chce, může s ní spát sám, nebo ji dát synům, nebo prodat někomu cizímu za manželku. Ale starý Fendrik byl křesťanem a byl velmi zbožný; takže nejen sám nespal se svými dcerami a synům to taky nedovoloval, i když nepocházeli z jedné matky. Po něm to pak převzali i jeho synové...“

Julie potřásala hlavou: „Já sice vím, že největší vikingský hrdina Sigurd vznikl z incestu mezi sourozenci Sieglindou a Sigmundem; ale vím taky, že to už tehdy bylo trestné! Jak tedy je možné, že se to běžně praktikuje?“

„Podívej, to je jednoduché: všichni jarlové rádi přijímají cokoliv cenného, co do jejich domu přijde. Na druhou stranu to hrozně neradi vydávají; to se týká i žen a peněz. Když se některý syn chce oženit, doporučuje se, aby si vzal ženu bohatou, se kterou něco přibude; ale když se má vdávat dcera, musí dát ženich výkupné a zavázat se, že nebude od rodu nic chtít.“

„To nedostane ani žádné věno?“

„No... v případě, že by to byl mocný a vlivný člověk, tak mu ho může starý Eýnarr slíbit. Jestli někdy něco dostane, to je ve hvězdách; ale můžou se mu třeba odpustit dluhy, které u nás má. Eýnarr je velmi předvídavý, když se jedná o peníze.“

„Předvídavý? To je hezké slovo! Nejspíš znamená, že neustále myslí na peníze a počítá, jak by cizí získal a svoje nevydal; podle toho se taky rozhoduje, že?“

„Ano, přesně. Jako správný otec rodu vládne železnou rukou všem a jeho rozkazy se musí bezpodmínečně plnit; ale naproti tomu ví, že když není přítomen, nikdo si z jeho rozkazů nic nedělá. Takže se někdy tváří, jako když tam vůbec není.“

„Tvůj otec či dědeček mě začíná zajímat! Proč nepřijel taky?“

„Eýnarr nejezdí na řádová zasedání, ani v řádu není členem; jeho synové však ano. Nerad někam jezdí, je si vědom, že je pro lidi z města trochu... zvláštní. Radši někoho pošle!“

„Počkej,“ řekla Valérie, „Dopovídej, jak je to s těmi vašimi dcerami. Neplatí náhodou zásada, že děvče musí být panna, dokud se řádně neprovdá?“

„Samozřejmě platí; ale prakticky to znamená, že nesmí mít dítě. To už by si ji pak nikdo nevzal, nebo by s tím byly problémy.“

„To se týká i tebe? Před chvílí tady byla řeč...“

„Aha, kdybych otěhotněla... Ano, s tím by byly určité potíže. Ale určitě bych to dokázala Eýnarrovi nějak vysvětlit.“

„Schválně - jak?“

Freya zablýskala zelenýma očima a potřásla kadeřemi: „Když to nepůjde jinak, tak ho pošlu do...“

„To si můžeš dovolit?“

„Eýnarr toho ví o řádu dost, aby s námi nešel do otevřeného konfliktu. Při nejhorším řekne, že jsem vdaná za spojence ze zahraničí. To je docela legální forma...“

„Zdá se, že začínám chápat; ale dál: když dívka musí zůstat pannou do svatby, dodržuje se to?“

„Jak kdy...“

„Častěji ano nebo častěji ne?“

„To je těžké; lidé jsou takoví i onací. Některá holka přitahuje kluky jako magnet už od malička, jiná je zase klidná, spořádaná a ctnostná. Taky muži jsou různí; některý zákony poslouchá, jiný na ně zapomene, sotva do sebe vleje pár korbelů piva...“

„Vykládali nám, že u vás je to takhle: všichni se chodí koupat do sauny. Zvlášť když přijde nějaký host, dívky se mu věnují, pomáhají mu se umývat, pečují o něho. Potom se napije a vrhne se na první, která mu přijde do cesty. Je to pravda?“

„V podstatě. Skutečné umění je přijít do cesty v pravý čas.“

„Aha! A teď k těm bratřím; za bratra se považuje každý, kdo se narodil tvému otci, nebo jen tvé matce?“

„Někdy i ten, kdo se narodil na našem hradě. Je velký rozdíl mezi manželkou, družkou, služkou nebo náhodnou kolemjdoucí, ale se všemi může mít otec rodiny děti a všechny jsou považováni za bratry a sestry. Když se syn pánovy manželky zapomene s dcerou služky, není to takový přečin, jako když je to obráceně.“

„Jaké jsou v tom případě tresty?“

„To rozhodne otec podle své vůle; ale jarl Eýnarr všechny své děti miluje a nikdy je netrestá; nanejvýš dá někoho zbičovat či pálit žhavým železem...“

„To se nepovažuje za trest?“

„To je... spíš takové napomenutí. Eýnarr si přeje, aby se jeho děti chovaly řádně a nebylo nutné je za něco trestat.“

„A kdyby se nějaké chyby dopustil někdo cizí, nebo třeba sluha? Jaký by byl trest potom?“

„V tom případě jarl Eýnarr vydá patřičný rozkaz a Rudý Iwar mu podřízne krk.“

„Kdo je Rudý Iwar?“

„Starého nejmladší syn. Má vlasy rudé jako krev a dlouhé až do pasu. Starý mu zakázal si je stříhat. Je jeho nejmilejší a jezdí vždycky po jeho pravé straně. Po levé jezdí Jednooký Brät; taky má jen jedno ucho, ale říká se mu Jednooký, protože to je vidět na první pohled.“

„Jak vypadá jarl Eýnarr?“

„Je vysoký a hubený; všichni Wulffssonnové až do vysokého věku jsou rudovlasí, jen Jednooký Brät má vlasy bílé. Eýnarr už nemá žádné vlasy, ani vousy nenosí. Jenom husté obočí, rezavé a velmi dlouhé... Na tváři má jizvu po nepřátelském meči. V míru nosí kožený oblek se stříbrnými sponami a znakem vlčí hlavy na prsou. Za války se obléká do řetízkového pancíře s přivařenou pochvou na prsou, ale já ho nikdy neviděla. Už dávno nebyla válka.“

„To takhle jezdí po kraji?“

„Tam nahoře, kde bydlí on, může; lidé tam snad ještě neslyšeli, že moc jarlů už pominula a že mají nějakou vládu v Kristiánii. Když přijede do města, obléká se víc jako bohatý sedlák.“

„To jsou všichni tak svérázní?“

„Už jsem říkala, že je nás okolo pěti set; někteří bratranci žijí taky ve městech a vypadají až trapně normálně. Mluvila jsem s jejich dcerami; když jsem jim vyprávěla o našich zábavách, zděsily se! Wulffssonnovy holky, stejně rezavé jako já; jenomže na nich zapracovala civilizace!“

„Tebe nikdy nelákalo být jako ony?“

„Víš, byla jsem vždycky miláček starého Eýnarra. Když jsem byla malá, hrával si se mnou. Potom zahynul otec, někde na moři; řekla jsem to Eýnarrovi a on se smál, že se zbytečně bojím. Jenže já prosila Njorda, boha moře, obětovala jsem mu trochu svojí krve a žádala, aby odpověděl. Bylo to marné, dokonce mi seslal velkou horečku a já se pár dní zmítala v bezvědomí. Když jsem se probrala, už se vědělo, že se loď nevrátí; od té chvíle mě všichni považovali za vědmu.“

„Ale to je, myslím, dost dobré postavení?“

„Vědma si může dělat, co chce; všechny její činnosti jsou předem schváleny. Může si jít, kam se jí zlíbí, říkat, co ji právě napadlo. Může si sama vybírat milence a zas je opouštět, když ji přestanou bavit. Všechno je jí dovoleno...“

„A tak jsi začala zjišťovat, kde jsou hranice tvé moci...“

Freya blýskla očima. „Odjela jsem do Švédska; tam žije rod Lasse, jsou to Wulffssonnové jako my, ale mírnější. Další naši příbuzní žijí ve Finsku, ale tam jsem nebyla; jsou prý čarodějové a dost dobří, ale ještě jsem se k nim nedostala...“

„Theobarr a ostatní z řádu - jak se k tomu dostali?“

„Eýnarr rád posílá svoje děti do řádových škol, aby se něčemu naučily. Většinou kluky, ale teď už i děvčata, když se mu zdá, že jim to k něčemu bude. Eýnarr je velice pokrokový...“

„O tom by se snad nikdo neodvážil pochybovat; ale řekni, mohlo by se stát něco, čím bys to přehnala? Určitě jsou nějaké hranice, za které už nesmíš!“

Freya se usmívala a chvíli přemýšlela. Pak řekla: „Nevím. Zatím jsem se vždycky vešla... ale zkusím to zjistit.“

Mario se zvedl; musel taky něco dělat. Když odešel, vykoupali se všichni ještě jednou a pak hráli něco s míčem; ovšem až na Percyho, který se rozhodl sebrat odvahu a navštívit Baarfelta.

Tomáš strávil celé odpoledne vyjednáváním, byl napjatý a velmi nervózní, ale nedával na sobě nic znát. Když jej navštívil značně rozpačitý a hloupě se usmívající mladíček, poznal okamžitě, co by tak asi mohl chtít, ale rozhodl se odpočinout si a nechat ho, ať se vypovídá. Percy skutečně nevěděl, jak začít, zmateně koktal a blekotal nesmysly. Baarfelt mu nijak nepomohl.

„Totiž... jako... já přišel, že ano, abych... teda když jako... poprosit o ruku! Teda jako ne tvoji, že ano, to je nesmysl... jako tvojí dcery, že jo! Teda jako Jany, pochopitelně...“

„To je od tebe milé, hochu. Ale obávám se, že jsem tvé žádosti nějak neporozuměl. Co bys ode mne vlastně rád dostal?“

„Ruku tvojí dcery Jany!“ vzdychl Percy nešťastně.

„Rozdávat ruce, nohy či jiné součásti těla svých dcer nemohu a nehodlám; dal bych přednost, aby zůstaly jejich vlastnictvím. Jaké máš další přání?“

„Já... rád bych si Janu vzal!“

„Myslím, že to jsi udělal už dnes v noci.“

„No ale... já myslel... za manželku!“

„A o čem já hovořím? Zákon říká, když se nějaký muž spojí se ženou v milostném styku, stává se tím automaticky jejím manželem; ten zákon se mi natolik líbí, že jej uznávám za dobrý a budu se jím od této chvíle řídit, což doporučuji i všem ostatním.“

„Aha... no ale... já bych rád tvůj souhlas!“

„Souhlasí-li Bůh, já souhlasím také.“

„Aha... no... a jak poznám, že Bůh souhlasí?“

„Když někdo chce znát názor některé osoby na nějakou věc, bývá zvykem se zeptat. Polož Bohu otázku a čekej, co odpoví.“

„To se dělá jak?“

„Měl tě to naučit tvůj duchovní učitel, ale nevadí, řeknu ti to já: sleduj pozorně dění v hmotné přírodě okolo tebe. Počasí, let ptáků, hvězdy, plameny ohně, zjevení, svoje sny, slova cizích lidí, zvláště pak poutníků, které jsi ještě nikdy neviděl. Pokud tato znamení budou příznivá, pak jsi měl pravdu.“

„No ale... to bych musel velice dlouho čekat!“

„Takže chceš poradit nějakou zkrácenou metodu?“

„No... to bych moc rád!“

„Aha. Co se dá dělat... Tak tedy, když chceš vědět, jestli je tvá láska k Janě milá Bohu, počínej si takto: jdi s ní do jejího pokoje, tam odstraňte všecko, co by mohlo překážet a milujte se, dokud vám budou stačit síly a dokud neusnete vyčerpáním. Když se to bude oběma líbit, je to v pořádku.“

Percy zpočátku přikyvoval, jako že chápe; potom však skutečně pochopil, takže provedl mocnou vibraci řasami a vyhrkl: „Ale to je přece úplně normální... co bychom dělali jiného?“

„Já jsem neřekl, že máte dělat něco jiného. Dělejte přesně to, co máte dělat; všechno ostatní jsou nesmysly.“

„Já myslel, že... bychom se předtím měli... třeba pomodlit!“

„Když vás to přivede do správné nálady, tak proč ne?“

„No právě, že... spíš ne!“

„V tom případě se neumíš modlit. Popros Boha, aby dal tvé lásce být krásná a přinášet vám štěstí. Nežádej žádné nesmysly; přece Bůh nejlíp ví, co je správné. Svěř se mu a prožívej život tak, jak jsi ho dostal darem. I s tou láskou.“

„Ale Bůh neschvaluje... neřestnou lásku!“

„Je snad tvá láska neřestná? To bych ji neschválil ani já!“

„Ne, to není... ale někdo by třeba mohl...“

„Kdo je pro tebe vyšší autorita? Bůh nebo někdo?“

„Bůh, samozřejmě...“

„Potom se ptej Boha, co máš dělat; ne lidí. Ptej se Boha: jsou všechny mé činy správné? Miluji tuto dívku víc než svůj život? Jsem hoden toho, že Jsi mi dal tak cenný dar? Jaké ještě mám pro Tebe vykonat činy, abych Ti poděkoval?“

„Láska je... Boží dar - mně? Ale... za co? Vždyť...“

„Bůh nám dává dary, aniž bychom si je zasloužili. Jsi mladý; tak jsi dostal něco, co ti Bůh dal z čisté lásky k tobě. Dostal jsi darem Janu; a nevíš, zda ji máš navždy nebo jen na čas. Možná přijdou zlé dny a ty k ní nebudeš mít dost lásky; tehdy ti bude odňata a zmizí v neznámu. Mysli na to, že ji můžeš ztratit; buď šťastný, dokud ji máš.“

Percy opět zavibroval řasami. Teď usilovně přemýšlel. „Asi už vím, co tím myslíš. Ale... mám strach, že to třeba nevyjde!“

„Bojíš se, že vaše láska nebude věčná. Ano, to se stává. Svět okolo vás nepřestane existovat, bude vám škodit a ubližovat vám. Lidská hloupost vás zmate, zaslepí; a vy sami nebudete mít dosti sil, abyste vydrželi. Tehdy vaše láska pomine.“

„To je ale veliká škoda!“

„Nejsi-li hoden velkého daru, ztratíš jej. Když tě přestane mít ráda tvoje žena, znamená to, že Bůh tě přestal mít rád a odvrátil od tebe Svou tvář. Potom musíš hledat, cos učinil špatně; možná padnout na kolena a prosit Ho. Ve skutečnosti tě Bůh ovšem má rád přes všechno, cos Mu udělal; ale v této chvíli jsi Jej zarmoutil a způsobil, že tvoje oči zastřel závoj pošetilosti a tmy.“

Percy kýval horlivě hlavou.

„Je ještě jedno znamení, že tvé lásce je požehnáno: když se vám narodí dítě. Dítě je největší dar; právě proto o ně musíš pečovat ještě víc než o ženu. Budeš s ním mít spoustu trápení; ale někdy také radost. Když tě naplní ta radost, že tvé dítě je krásné, inteligentní, dělá samé dobré věci, tehdy si můžeš říct: »Bůh je spokojen se službou, kterou Mu konám.«“

Vypadalo to, že se Percy dá do pláče; Baarfelt mu položil ruku na rameno: „Jdi, chlapče. Jana je tvoje žena.“

„Ale... měla by se uspořádat svatba!“

„Ovšem, když ti to způsobí potěšení. Konat obřady je správné a chvályhodné, i když ne nezbytně nutné. Každá činnost je dobrá, pokud přináší prospěch. Uspořádejte svatbu dnes večer.“

„Cože - už dnes?“

„Proč odkládat vykonání dobrých činů?“

„Tak jo... tak to jo! Já teda běžím...“

Percy přiběhl k Janě a okamžitě jí řekl, co zamýšlí. Souhlasila s tím nejen Jana, ale všichni přítomní. Diskutovalo se, kdo by měl oba mladé lidi oddat; nemohl to být Baarfelt ani Mario, neboť ti tu byli na místě rodičů. Požádali proto Jana Dunbara; byl tím překvapen, ale ochotně přijal.

Janě a Percymu se ještě trochu točila hlava, když poklekli před oltářem v katedrále; hosty na jejich svatbě byli nejvznešenější osobnosti světa, téměř všichni přítomní. Taky Tomášovi upřímně gratulovali; mnozí by byli rádi, kdyby jejich nezvedené dcery byly ochotny se řádně provdat.

Večeře byla brána jako svatební hostina; mnozí se také napili vína a dostali proto náladu rozvernou až nevázanou. Dívky včetně svých obdivovatelů se po večeři stáhly do harému, tam oslavovaly dál a popichovaly novomanžele ostrými jazýčky.

Při té příležitosti Percy pronesl: „Je mi nesmírně trapné, že moje žena má kratší vlasy než já; přesněji řečeno vůbec žádné. Teď už se nedá nic dělat; musíš mě ostříhat, abychom vypadali stejně a neměli si co vyčítat!“

Jana ovšem nechtěla, opakovala známé argumenty, že hladit mu vlasy a hrát si s nimi ji baví a když jich bude zbaven, nebude to už ono, ale trval na svém a Veronika prohlásila: „Když to chce, tak to udělej! Manžela musíš poslouchat!“

„Ber to jako součást svatebních her!“ navrhla Valérie.

Jana je manželka poslušná, takže si připravila nářadí, napřed ho ostříhala nůžkami, potom mu hlavu namydlila a vyholila tak dokonale, jak je sama. Protože se to konalo za všeobecné zábavy a protože měla den náskok, zopakoval to ještě on na ní, aby jejich kůže byla docela hladká. Diana vysvětlovala, že je zvykem tibetských lámů dotýkat se při setkání oholenými hlavami; doporučili to mladým, oni to zkusili a smáli se tomu.

Janě se ta práce za všeobecné legrace začala líbit, tak řekla:

„Začíná mě bavit někoho stříhat! Nechce ještě někdo...? Třeba by někdo z vás mohl taky mít svatbu...“

„Zatím ne!“ pištěly dívky a všichni se smáli.

Jenom Julii napadlo, že ta slova způsobí možná důsledky v daleké budoucnosti; ale neřekla nic.

Radši šli všichni spát.

Najednou se probudím. Usnula jsem na trávníku u bazénu, asi jak jsem přemýšlela nade vším, co se dělo. Ale...

Přes trávník k nám přichází Renée, potřásá kudrnami a tváří se tak důležitě, že je okamžitě jasné, že má závažný úkol. Za ní jde několik děvčat ze služebnictva.

„Vznešená císařovno, jedna z našich žen by si přála mluvit s Tvojí Svatostí!“

Diana se zvedne a kouká jako... no, jako tele. Už dlouho ji nikdo neoslovil tak zdvořile.

Ta žena je dost tmavá, ale ne černá, na bradě a pod očima má drobné tetování. Za ní se kryje dospívající holka, dost podobná, o stupeň světlejší, ještě za ní nějaké další děti.

„Yman je cvičitelkou dívek v bojovém umění. Nesmírně obdivuje tebe i tvého muže a ráda by ti dala cenný dar!“

Diana nekouká o moc chytřeji, a odpoví dost rozpačitě: „No... já nevím... o co jde?“

Yman postrčí před sebe tu holku. Je vyčouhla, hubená, ale hezká a tváří se, jako by jí chtěli dát vyznamenání.

„To je její nejstarší dcera Yasmina. Yman by byla šťastná, kdyby ji tvůj manžel přijal do svého lože pro dnešní noc.“

To už Diana pochopí velmi rychle, ale nezdá se, že by ji to potěšilo. Spíš má chuť vybuchnout.

„Yasmině bude brzy třináct let a je už plně vyspělá. Pochopitelně s ní Charry může dělat, co bude chtít, po celou dobu, co bude naším hostem.“ Renée se zatváří potměšile, „Samozřejmě také ty si s ní můžeš dělat, co budeš chtít. Yasmina je velmi přítulná a těší se...“

Diana se umí ovládat. „Zmizte, nebo se naštvu!“

„Doslechla jsem se, že ráda přijímáš bolest, a také ji ráda působíš,“ usmívá se Renée, „To jsme konečně viděli ráno! Byla jsi skvělá. Když ji před milováním zbičuješ, pěkně ji to rozdráždí; je sice ještě panna, ale těší se, až...“

„Tak dost! Ještě slovo a zmlátím tebe, ty proradná mrcho!“

Renée udělá krok zpátky, ale nelekne se tak moc, jak by měla.

„Vzbudila jsem snad něčím nelibost své paní?“

Diana k všeobecnému překvapení vybuchne smíchy. „Tos vymyslela sama, nebo tě někdo navedl?“

„Je to jak říkám! Skutečně je přáním Yman a Yasminy, abys ji přijala jako svoji otrokyni a...“

„Tak dobře. Proč mě chcete vytočit? Jestli chceš pořádný výprask, tak ještě chvilku pokračuj, a já tě...“

Renée se hrdě vypne. „Chceš tím říct, císařovno, že bys přijala moji výzvu k souboji?“

„Teda, ty si troufáš! Měla jsem v úmyslu dát ti jenom pár facek, ale když si o to koleduješ...“

„Má paní, jsem dobrá v šermu a zkřížit s tebou zbraň by mi bylo ctí! Stejně tak Yman i Yasmina dobře ovládají zbraně a...“

„Tak jo, jak chceš! Denisi, můj meč... ne, na vás mi bude stačit tantó! Ale šetřit tě nebudu!“

„Já tebe taky ne! Viděla jsem tě v boji, jsi možná lepší, ale doufám, že mě nezabiješ...“

„To si piš, že ne! Ale postarám se, aby sis to dlouho pamatovala!“

Nastane ruch a zmatek, Denis odběhne pro japonskou dýku tantó (dar od Tošia), ale taky děti od Yman se rozběhnou pro všelijaké zbraně. Diana se už uklidnila, došla k názoru, že si s ní chtějí hrát a je to hra, jaká se jí líbí, tak proč ne? Tantó vypadá jako malý meč, a je správně ostrá.

Diana je nahá, koupala se. Renée má na sobě nějaké šperky a šátek okolo boků, to všechno odloží. Yman a Yasmina mají bílé tuniky, taky je svléknou. Yman je vysoká, atletická a má větší prsa než já, ale to je tím, že odkojila několik dětí. Yasmina je taky dost veliká, ale hubená, ovšem až dospěje, bude moc hezká. Potřásá dlouhými černými copy a šklebí se.

Zbraň Renée je krásná lehká šavlička zdobená drahokamy a zlatem. Čepel má namodralou a bude pěkně ostrá.

Diana nechá tantó zatím v pochvě. Rozhodně však soupeřku nepodceňuje, viděla ji při cvičení.

Renée zaútočí. Diana uhýbá a uskakuje, odhaduje, co ta holka umí. Najednou vymrští levačku a chňapne ji za vlasy, vytasí dýku a sekne. Renée padne na zem, ale Diana drží v ruce chomáč jejích kudrnatých vlasů. A vítězoslavně vykřikne.

Renée vyskočí na nohy, ohmatává si hlavu a zjišťuje škody. Nejsou tak katastrofální, tak jde opět do střehu. „Pokračujeme?“

„Ještě toho nemáš dost?“

„Říkají, že jsi šikovná kadeřnice! Asi na těch drbech něco bude!“

Diana zavřeští jako leopard. Cvičně zaútočí, ale hned zase uhýbá a uskakuje, až do chvíle, kdy se jí naskytne další příležitost. V ruce jí zůstane další trs vlasů.

„Dobrá kadeřnice, jo?“

Renée zaútočí. Kromě mě jí všichni fandí, ale není jí to moc platné. Diana ji srazí na zem, šlápne jí na krk a tentokrát mávne dýkou víckrát. Tím pádem už na Renée není moc co stříhat, alespoň tímto způsobem ne. Diana ji pustí.

„Potom ti udělám nějaký hezký účes. Sice budeš nakrátko, ale klukům se stejně budeš líbit!“

Renée zuří. Obrátí se k Yman: „Urazila vás, potrestejte ji!“

Yman něco řekne. Znám pár arabských nadávek, takže rozumím, že je to dost sprosté. Ovšem Diana zná nadávek jako poháněč velbloudů.

„Rozmyslete si to, holky! Začalo mě to bavit! Jo, klidně pojďte obě najednou!“

Skutečně zaútočí v tandemu, každá z jedné strany. Teď už to Diana bere vážně, uskakuje a uhýbá, občas odrazí ránu čepelí a při tom ječí nadšením. Taky Yasmina skáče jako koza, copy jí poletují okolo hlavy... fik! Už jenom jeden. Druhý drží Diana v ruce a řehtá se jako kůň. Hodí cop po Renée a ještě se na ni zašklebí.

Yman má jen jeden cop, tlustý a těžký. Přehodí si ho dopředu a významně pohladí. Něco si říkají a moc milé to nebude.

Po několika dalších střetnutích se Dianě podaří dostat Yman na zem, ale musí seknout několikrát, aby ten cop přesekla. Zároveň k ní zezadu přiskočí další dítě Yman, holka tak desetiletá, mávne šavličkou a tentokrát Diana přijde o pořádný kus vlasů. Zaječí tentokrát překvapením a zdrhá.

„Ty seš která?“ křikne.

„Širín!“

„Počkej, až tě chytím, tebe si vychutnám!“

„Už se těším!“

Taky Širín má jeden cop, a vypadá jako ostatní, jen že je menší.

„Kolik takových máš?“

„Sedm, ale kluci tu zrovna nejsou!“

„Všechny jste dobrý!“

Teď jsou na ni tři. Ale Širín je opilá úspěchem a nedává si pozor, takže Diana mávne tantó a je bez copu. Nezdá se, že by ji to moc mrzelo.

Vlastně... najednou nečekaně skočí Dianě pod nohy. Diana padne na zem a už jsou na ní všechny tři. Tlučou ji, kopou do ní, řežou jí vlasy. Ale stejně se jí podaří osvobodit se a vyskočit na nohy. Nad čelem jí zůstala jedna dlouhá kadeř, uřízne si ji sama a zahodí.

Teď se obrátí k Veronice a Valérii, které nejhlasitěji fandily soupeřům.

„Bavíte se dobře, princezny? Že bych vám taky trochu načechrala hřívu?“

Veronika pokynem ruky odežene Yman a její dcery. S rozvahou vytasí šavli a protočí ji v ruce.

„Jen pojďte hezky obě! Za chvilku na vás taky nebude co stříhat!“

Veronika i Valérie šermují dobře, ale Diana má výhodu, na hlavě jí zůstalo pár ubohých cancourů. Nejdřív si chytí Valérii, a několika seky ji připraví o většinu jejích krásných vlasů. Valérie se vzteká a nadává, ale o chviličku později dopadne stejně Veronika.

Všimnu si Denise; zalíbila se mu malá Širín, vyzval ji, popral se s ní, teď jí pižlá zbytky vlasů, a nechává se stříhat od ní. Vypadá to, že se jí taky líbí a kdyby byl jen o trochu starší, nemusel by spát se svou leopardicí. Nebo ji pozve k sobě, na tu černou kočku se vejdou oba.

Valérie se náhle zastaví přede mnou. „Tvoje kámošky jsou nedotknutelný, nebo co?“

Automaticky sáhnu po své šavli, ale nemám ji. Nemám vůbec čím se bránit. Tak mi Valérie vsune čepel do vlasů a bez problémů řeže...

Křičím. Ne že by to tolik bolelo, ale...

„Prosím tě, co tak řveš? Zdálo se ti zas něco?“

No jo, Denis. „Ale ne... jenom...“

„Tak spi! Ráno nám to budeš vyprávět...“

Lehne si zase Dévi na kožich a klidně usne. Jenom já se ještě půl hodiny klepu.

Jeho Svatost Velmistr

Julie tiše doufala, že se na to zapomene, ale marně, Denis to rozkecal hned při snídani.

„Julka měla zase nějakej zajímavej sen! Vyprávěj, ať je legrace!“

Inu, nechtělo se jí. Zato Denis s nadšením popsal její předchozí divoké sny, takže se všichni těšili.

„Dneska bude na bazénu zima, takhle po ránu.“ konstatovala Valérie, „Půjdem do vnitřní lázně a tam nám to všechno povíš!“

Vnitřní bazén je typicky orientální, postavený ještě za Arabů. Samozřejmě nádherný. Voda byla vyhřátá a byly v ní rozpuštěny nějaké posilující látky, po nichž byla kůže trochu kluzká a bylo obtížné někoho chytit. Taky byl ten bazén menší, takže byli všichni blízko sebe.

Julii posílili k snídani několika skleničkami alkoholu, takže vyprávěla už poněkud ochotněji. Naslouchali, smáli se, ale rušili jen minimálně. Jenom Renée trochu protestovala, ale zakřikly ji, že námitky až po přednášce.

„Teda, já viděla bojovat tebe i Renču,“ řekla potom Valérie, „Ty seš dobrá, ale Renée by se nejspíš napíchla na vlastní šavli! A holky... pravda je, že by měly procházet výcvikem. Asi jim budeme muset zase důrazně připomenout, že to mají v popisu práce! Žádná dobrá mezi nimi ale není!“

Renée protestovala, že je stejně dobrá jako ostatní, a odmítala veškeré posměšky.

„A taky nemáme žádnou Yman ani Yasminu,“ dodala Veronika, „Jedna Širín je kuchařka, ale ta je stará a tlustá, asi by se ti nelíbila!“

Denis se naštval. Už se těšil na laškování s krásnou Arabkou...

„Ty seš praštěnej, bráško!“ obvinila ho Julie, „Ani jsi ji neviděl, jenom o ní slyšel, a už vyvádíš, jako kdybysme tě o něco okradli!“

„Nech ho, je milej!“ řekla Renée a aby to dokázala, chytila si Denise a podržela v náručí, „Nebuď smutnej a dej mi pěknou pusu! Umíš líbat, ne?“

Denis nebyl zásadně proti, ale ona byla rychlejší, objala ho ještě pevněji a dlouze a vášnivě líbala. Nechal si to líbit. Držela ho tak, že se opíral o její ňadro, a to se mu taky líbilo.

„Počkáš, až trochu povyroste, nebo ho svedeš hned?“ zaryla si Valérie.

„Závidíš? Je to hezkej kluk, a jednou se mi určitě povede ho sbalit! A je to jedinej chlap, kterýho tu máme!“

Denis udělal matný pokus se osvobodit, ale nijak nadšeně. Renée do něj šťouchala bradavkami a čekala, kdy se vzbouří, ale nesnažil se.

„Veliká chyba, že tě Diana opravdu neostříhala,“ řekla Veronika, „Fakt bys dokázala osekat vlasy tou japonskou dýkou?“

Diana si prohlédla Renčiny kudrny a přikývla. „Teda, moc paráda by to nebyla...“

„Bezva nápad! Renčo, nechtěla bys tu výzvu opakovat?“

„Já jsem nikoho nevyzvala! Že si to Julka vymyslela, za to snad nemůžu!“

„Já jsem si nic nevymyslela! Fakt se mi to zdálo! Probudila jsem se celá vyděšená!“

„Patří ti to, za ty kecy!“

„Stejně by byla legrace, kdyby tě Diana ostříhala! Že prý ráda holky stříháš...“

Diana ovšem žádné nadšení nejevila. „Nepřehánějte, holky! Pravda je, že to dělám ráda, ale jen když si někdo přeje! Julko, řekni; Julii jsem načesala, když měl Tomáš svatbu, a při tom jsem jí trochu ostříhala roztřepený konečky, ale nic víc! A myslím, že jí to slušelo!“

Julie to ochotně potvrdila, ale princeznám to nestačilo.

„Navrhuji ostříhat Renée tak, jako Janu!“ pronesla Veronika. „Důvody: 1. Je zbytečně moc hezká! 2. Je to malej zbabělec a neumí šermovat! 3. Byla by to legrace!“

„Nesouhlasím! Já se budu bránit!“

„Klidně můžeš! My tě podržíme a Diana tě ostříhá! Uvidíme, třeba se ti to bude líbit!“

„V tom případě mám právo na pomstu! A říkám na rovinu, Dianu si nevyberu, té by to nevadilo! Ještě váhám mezi Valérií a Julií, ale...“

„Co já? Co jsem ti udělala?“ vypěnila Julka.

„Nic. Jenom že jseš taky zbytečně moc hezká. Obě dvě! Všechny tři!“

„Jestli Valérii někdo šáhne na vlasy, jsme do večera ostříhaný všecky!“ smála se Veronika, „Varuju vás, nedrážděte ji!“

„Můžu malý upozornění?“ řekla Diana, „Já nesáhnu na nikoho, dokud mě nepožádá!“

„Žádnej problém! Zmlátíme Renču, až bude škemrat a prosit!“

„Já, jo? Toho se nedočkáš!“

„Co takhle ji utopit?“

„Marně! Plave jako vydra!“

Renée skočila do vody. „Pojďte si! Všecky na mě, jestli si troufáte!“

Takové výzvě nedokázaly odolat, naskákaly za ní. Jenom Veronika vykřikovala: „Snažte se té vody moc nenalokat! Je v ní taková esence...“ Pak ji někdo chytil za vlasy a stáhl pod vodu.

Když se nejvíc praly, dorazila Freya, kterou předtím poslaly na výzvědy. Samozřejmě se přidala; až když všem došla energie, rozložily se na okrajích na odpočívadla a oddychovaly.

„Já myslela, že už vás polovička bude dohola, a vy nic!“

„Já myslela, že na tohle téma jsme se už vykecaly dost!“ namítla Renée, „Radši řekni, cos vyšpízovala!“

„Ti tam budou kecat do poledne! Možná k něčemu dojdou, až dostanou hlad, ale zatím to nevypadá nijak!“

„Já myslela, jestli už můžem začít oslavovat! Jeden z tatíčků bude velmistrem, tak by jeho hodný dcerušky měly dát něco do placu!“

„Myslela jsem na vás a čmajzla v jídelně flašku. Dejte ji kolovat!“

„My tě snad začneme mít rády!“

„To vás hned přejde. Julko, o mně ses vůbec nezmínila, co jsem ti udělala?“

„Já nevím... nikde jsem tě tam neviděla! Možná jsem si tě nevšimla...“

„To bych se divila, mě by sis určitě všimla! Já totiž na rozdíl od vás šermovat umím a klidně si to rozdám s každým!“

„Provokatérko! Ty nedáš pokoj, dokud tě fakt neostříháme!“

„A vadilo by? Žádná škoda, stejně jsem zrzavá!“

„Hele, to je něco proti mně?“ ozvala se Diana.

„Proti tobě? Ani náhodou! U nás na severu by ses nechytala! Blondýnko!“

Diana zvedla hlavu a přemýšlela, zda ji náhodou nechce urazit. Bezpochyby chtěla. Ale Diana se nenechá vytočit tak snadno, zase si lehla.

„Je to pravda, co se o tobě povídá? Že máš ráda před milováním pořádnej výprask?“

Diana se ošila, ale opět nereagovala. Freya přišla blíž a zastavila se nad ní.

„Je to pravda, že tě ten tvůj bije?“

Diana se posadila. „Bohužel, málo. To musím hodně zlobit, aby mi dal pár na zadek. Dvakrát mě plácne a myslí, že je to odbytý!“

„Dvakrát tě plácne, a jseš přišpendlená na zdi!“

Diana vyskočila rovnou z vody na břeh, srazila ji na dlaždice a chvíli se s ní rvala. Freya skončila tak, že na ní Diana klečela a svírala jí všechny končetiny až na jednu ruku, kterou jí kroutila.

„Jo, takhle to mám ráda!“ ječela Freya, „A teď mě pořádně zlískej! Holky ti pomůžou mě mučit!“

„Podejte jí někdo nůžky!“ navrhla Renée, „Ustřihni jí ofinu, pak už bude držet bez keců!“

Diana pustila soupeřku a vstala. Neřekla nic.

Freya vstala taky. Drze se šklebila. „A nepřestanu! Stavte se třeba na uši, sestřičky, ale...“

„Drž tu klapačku!“ vykřikla Valérie, „Vyvádíš už trochu moc!“

Chvilku to vypadalo, že se do sebe pustí, ale jen na sebe tiše vrčely.

Julii napadlo, čím by mohla uklidnit atmosféru. „Ostříháním nám vyhrožoval už hrabě Feroz. Najal tě, abys nás vyprovokovala?“

„Všechny víte, o čem je řeč!“ Freya se rozhlédla, „Vyjma těch husiček domácích, co nikdy nechodily do Školy!“

Julka otevřela pusu. Měla vždycky domácí učitele, ale... radši ji zase zavřela.

„Myslíš školu na Lago di Como?“ zeptala se klidně Diana.

Teď chtěla něco říct Freya, ale neřekla. Veronika se ostře podívala a kolem ní se začalo šířit ticho.

A v tu chvíli vletěl do lázně Denis. „Rychle se oblíkněte a pojďte! Přijeli naši!“

Toho dne se Rada řádu sešla v mírně změněném složení, bez žen, dětí a šelem. My jsme tam byli pouze diváci bez práva do něčeho zasahovat; ale nevadilo nám to, i tak to byla zajímavá podívaná. Komthurové byli v rudých sutanách, rytíři měli široké pásy z černého hedvábí. Charry se cítil trochu nesvůj, mnišskou kutnu měl na sobě poprvé, ale rychle si zvykl, jako na všechny ostatní druhy oblečení, které už vystřídal.

Dnes byli již jen dva kandidáti a také mohli dát hlas pro sebe. Napjatě se očekávalo, jaká bude volba; don Horacio zahájil jednání, vyzval je, aby se vyjádřili a shromáždění napjatě vyčkávalo.

Nicolao Barrancho: Mendoza

Diego Mendoza di Castro: Mendoza

Mario di Carialti: Mendoza

Guy Richard Raddley: Mendoza

Gierolammo Voglari: Baarfelt

Jan Dunbar: Baarfelt

Tomáš Baarfelt: Baarfelt

Llago di Rienzi: Mendoza

Charry de Guyrlayowe: Baarfelt

Thor Knassen: Baarfelt

Horacio Almetta: Baarfelt

Wolmarr von Ahlbeck: Mendoza

Adalbert de Lorre: Mendoza

Dino Raoul de Montaignac: Mendoza

Luigi Pietrangelli: Baarfelt

Volba byla skončena,leč pánové rozpačitě pohlíželi jeden na druhého. Tomáš se přes veškeré sebeovládání zamračil a hleděl zarytě do země, Charry řekl daleko slyšitelným šepotem: „Smůla! O jediný hlas!“

Voglari snadno zjistil, že změnu poměru sil způsobil di Rienzi; včera hlasoval pro něho, ale během odpoledne mu don Diego slíbil odpustit některé drobné prohřešky a pomoci se splácením četných dluhů, takže změnil názor.

(„Pomstím se mu!“ prohlásila Julie, když se to dozvěděla, „Ještě nevím jak, ale dlužna mu to nezůstanu! A Mariovi taky!“

„Co ten provedl?“ kroutila hlavou Jana.

„Nic, ale patří mu to!“)

Nedalo se říct, že by vítězství dona Diega moc rozradostnilo; poměr hlasů osm ku sedmi dával tušit, že jeho postavení je od začátku vratké a jakékoliv napětí může znamenat jeho zpochybnění. Kontroloval spolu s Almettou a Baarfeltem, zda byly hlasy řádně odevzdány a když nenalezli závad, chystal se Horacio vyhlásit volbu za právoplatnou. Vtom se otevřely dveře a vstoupil ceremoniální důstojník, poněkud vyvedený z míry.

„Svatosti... dostavil se jistý muž, který tvrdí, že je komthur Ludvík d'Enghiem a přeje si, aby byl připuštěn k volbě!“

Don Diego pokynem ruky utišil šum v sále.

„Pouze to tvrdí, nebo je komthur d'Enghiem?“

„Nevím, pane. Neznám toho pána...“ Míšenec neurčitých národů vykulil oči, nadul tváře a dával najevo, že je v rozpacích, „Ale vypadá poněkud... zvláštně.“

„Jak by se sem dostal?“ divil se don Diego.

„Bránit v účasti mu nemůžeme!“ upozornil Tomáš, „Ať vstoupí!“

„Stejně už je po volbách!“ řekl don Nicolao, „Velmistr byl právoplatně zvolen a nikdo nemá právo volbu narušovat!“

„Každý komthur má právo žádat, aby byl přizván k volbě!“ namítl Jan Dunbar, „Také Ludvík by měl říct, koho chce volit!“

Don Diego pokrčil rameny. „Nechť vejde!“

Strážný vyšel a vydal nějaký pokyn; vzápětí do sálu vstoupil Ludvík v šafránovém rouchu buddhistického mnicha, ale s dlouhými vlasy, splývajícími až na ramena; na růženci zavěšeném kolem krku měl řádový osmihrotý kříž. Také jeho průvodci stáli za pozornost: bylo to šest lidí a spousta šelem, z nichž jsem měl obzvláštní radost, protože byl mezi nimi můj bratr Reggio, generál Tawarr s tesáky až pod bradu a hrbem na zádech, jeho žena Diana a další. V doprovodu byli dva Číňané, jeden Japonec, mladík neurčité tmavé rasy, dále Stašek a Ponny. Domorodci byli ve slavnostních oděvech svých národů; Stašek a Ponny měli čínská kimona a bojové copy; oba byli stejně oblečeni i učesáni, což zejména u Ponny působilo zvláštně.

Ludvík přešel ke komthurům a složil jim poklonu. „Zdravím vás všechny, bratři; je mi nesmírně líto, že jsem se poněkud opozdil. Ale snad ještě není pozdě, abych mohl přispět svým hlasem k volbě Jeho Svatosti Velmistra...“

„Bohužel, je pozdě!“ řekl důrazně don Nicolao, „Velmistr byl již před chvílí zvolen!“

„Kdo jím je?“

„Don Diego Mendoza di Castro!“

„A protikandidát?“

„Tomáš Baarfelt.“

„Rovněž já dávám svůj hlas Baarfeltovi.“

Pronesl tuto větu tiše a klidně, ale vyvolala pořádný rozruch; ze sálu se ozýval šum a výkřiky:

„Rovnost hlasů!“

„To tady ještě nebylo...“

„Nedovolte mu volit!“

„Ale ne, má na to právo!“

Don Diego se pohledem domlouval s Barranchem.

„Protestuji!“ zvolal don Nicolao, „Volba již proběhla, byla uzavřena a žádné další hlasy ji nemohou ovlivnit!“

„Spěchal jsem, jak nejvíc se dalo,“ omlouval se Ludvík, „Kdyby se mi vůbec nepodařilo zúčastnit, zajisté bych neměl právo nic namítat proti volbě; ale jsem zde a pokud nebude můj hlas brán do úvahy, nemohu uznat, že byla provedena řádně a spravedlivě!“

Mendoza, Barrancho a Almetta srazili hlavy dohromady a o něčem se dohadovali. Pak Almetta odstoupil stranou a Barrancho řekl:

„Jestliže vezmeme v úvahu d'Enghiemův hlas, dojde ke stejnému počtu hlasů pro oba kandidáty; v takovém případě nemůže být velmistr zvolen. Vyzýváme vás, bratři z Baarfeltovy strany, abyste pro lásku Boží a klid v řádu ustoupili a přijali dona Diega Mendozu za velmistra...“

„To je sice velice pěkná výzva, ale stejným právem bychom mohli my požadovat, abyste vy přijali Baarfelta!“ řekl Charry, „Navíc jak máme věřit vaší dobré vůli, když odmítáte dovolit hlasovat jednomu z nejčestnějších mužů v řádu a pronášíte řeči, které na první pohled vyvolávají nedůvěru?“

V sále nastal křik, rytíři se hlasitě přeli. Někdo vykřikoval: „Kdo ví, zda je to vůbec komthur d'Enghiem! Vyhoďte ho!“

Stašek kývl na svoje druhy. Nikdo z nich neměl meč ani střelnou zbraň, ale bylo vidět, že by se dokázali bránit i tak. Rovněž byly přítomny šelmy - a bylo jich dost k přemožení stráží.

„Klid!“ řekl don Diego, „Napomínám vás k pořádku, bratři! Jsem si vědom, že okolnosti volby jsou zvláštní a její výsledek nemá řešení; ale je to důvod hádat se jako Peršané na tržišti?“

Hluk se pomalu utišil, také Ludvíkovi ozbrojenci se tvářili víc přátelsky. Všichni vyčkávali, co don Diego řekne.

„Vidím jediné rozumné řešení,“ pravil Mendoza, „Navrhuji, abychom se já i bratr Tomáš Baarfelt vzdali kandidatury ve prospěch někoho třetího, komu všichni důvěřujeme. Pokud komthurská rada schválí tento záměr, myslím, že to vyřeší všechny problémy!“

Chvíli byl opět šum, ale mnohem menší; pak se někdo zeptal:

„Koho máš na mysli?“

„Navrhuji komthura lisabonského, dona Nicolaa Barrancha!“

Nastala diskuse. Přívrženci dona Diega celkem souhlasili, ale pro naše lidi to byl výsledek naprosto stejný. Takže nakonec se přihlásil Dunbar:

„S tím nemůžeme souhlasit!“

„Koho navrhujete vy?“

„Když nechcete Baarfelta, navrhujeme aby byl velmistrem Charry de Guyrlayowe!“

Nedalo se očekávat, že s tím někdo bude souhlasit; taky hned začala další vřava a četné protesty.

„Já navrhuji,“ řekl Tomáš, „Aby to byl Ludvík d'Enghiem!“

„To jsou všechno nesmysly a zlehčování!“ volal lord Raddley, „Na mne to působí dojmem, že si chcete tropit šašky!“

„To ne; ale požadujeme, aby na naše stanovisko byl brán ohled!“

„Je ještě možnost,“ řekl Llago di Rienzi, „Vrátit se k původní kandidatuře muže, který je dlouholetým členem řádu, jehož všichni známe a máme k němu úctu a důvěru. Gierolammo Voglari!“

Šum v sále se trochu ztišil; to nebyla provokace ani vtip, ale docela rozumné řešení. Nicméně Voglari se přihlásil o slovo.

„Nesouhlasím! Ano, byl jsem kdysi kandidátem na velmistra, leč od těch dob uplynula řada let a nejsem už mlád, ani schopen vykonávat tak náročnou funkci, jako před lety. Jsou zde mladí, schopní lidé; jako Tomáš Baarfelt, kterého jsem vychoval a přeji si jeho vítězství. Lidé schopní vyvést řád z kritického stavu, v němž se nyní nachází. Těm dejte důvěru; jsem stařec a vím, jak by vypadalo moje funkční období, všichni by vyčkávali mé smrti a doufali, že po ní budou moci uplatnit svoje návrhy, jak to bylo předtím. Bylo by to pouze odložení řešení všech problémů; nesmyslné odložení. Za mého vedení by se nic nevyřešilo, dokonce je možné, že by nám problémy přerostly přes hlavu do té míry, že by se už nikdy nedaly vyřešit.“

„To je nesmysl! Co to povídáš?“ volali na něho.

„Vím, co povídám. Když byl před lety zvolen don Francisco, byl řád v hlubokém úpadku. Jistě, Francisco di Arroyo vyřešil některé ožehavé záležitosti; přesto jeho vláda probíhala tak, jako bychom byli spíš obchodní společnost než řád založený k ochraně víry. Všichni to dobře víte, i když to nechcete připustit!“

„Například co?“ zeptal se don Diego.

„Například řešení otázky Severní Afriky. Komthur don Llago nedostal žádnou podporu, co se stal don Francisco velmistrem. A nebýt toho, že potřebuješ jeho hlas, nedostal by ani šesták doposud! Nikoho nezajímá, jak se tam žije, nikoho nezajímá, že ztratíme Orient, pokud se nepřičiníme, abychom se udrželi. Když vám to připomínal, smáli jste se mu!

Další ošklivý problém: Francie. Nevrť se, Mario, nemluvím teď o tobě, ale o tvé provincii. Našeho komthura tam zavraždili, ano zavraždili, i když zemřel ve vězení přirozenou smrtí! Zabili ho tím, že zničili jeho dílo! Zničili jeho práci, protože řád neměl prostředky ani snahu ho jakkoliv podpořit! Zvykli jsme si, že Francouzský komthur má pevnou pozici; nikoho nezajímalo, že ta pozice je čím dál vratší. Neviděli jsme, že zápasí o život, ne o moc; nedali jsme mu nic, protože byl pořád ještě na výši. Když to pak všechno krachlo, nepřišli jsme mu na pomoc nikdo.

Nyní ve Francii šéfuje Mario di Carialti. Je to jeden z mých nejlepších žáků, chytrý, rozhodný, vzdělaný. Ale nikdo nemá snahu mu pomoci! Jediný, kdo pro něj něco udělal, byl Charry, když mu půjčil peníze; to však není nic proti tomu, čím jsme mu všichni povinni! Když se začíná, stojí to oběti; to si neuvědomujeme zřejmě nikdo - ani ty, Diego!

Podívejme se jinam, třeba do Ameriky. Zabili nám tam komthura a my jsme nemohli udělat nic! Zajímali jsme se kdy, co ho trápí? Pokusili jsme se pomoci mu v jeho práci? Ani nás to nenapadlo, samozřejmě. Dokud posílal zbraně, byl dobrý a víc nás nezajímalo. Teď ho zabili a my jsme tím překvapeni. Možná bychom byli ochotni něco udělat - ale k čemu to teď je?

Německo? Ponechali jsme komthura Hartwiga na místě, i když nechtěl být komthurem a když schopný a rozhodný Dunbar mnohokrát vysvětloval, co je třeba. Teprve když se Dunbar sám o své vůli chopil vlády, ukazuje se, co vše bylo zanedbáno. Dopustili jsme, aby v Německu vznikl agresivní stát, který ohrožuje sousedy; proč se tak stalo? Proč Hartwig nedokázal přesvědčit svou vládu, že jí to neprospěje; proč musí teď Dunbar zabíjet, aby otupil nejostřejší hroty nepřítelových zbraní?

A co jsme udělali pro Severní Evropu, která tak dlouho neměla svého pána? Nic, bratři, vůbec nic! Když přišel Charry, nedokázal se o něho nikdo postarat, musel jít Tomáš Baarfelt, který sám měl práce nad hlavu! Ze Španělska dostal Charry jen pár pohlednic a ani ty jste možná nedali rádi! Almetta vyřešil všechno sám; způsobem, o kterém bych raději pomlčel, neboť stížnosti rytířů jsou už dostatečně známy, i když je řád zamítl jako nesmyslné. Nebýt Charryho, neudělalo by se dodnes nic!

A dál: případ Jižní Asie. Kdyby Baarfelt neudělal komthurem Ludvíka d′Enghiema, ještě doposud by nebylo toto zapeklité místo obsazeno. Ostatně, ani ve spolupráci s dřívějším komthurem jsme se nijak nevyznamenali; když padl, byla to výhradně naše vina.

A teď ještě ke Střední Evropě: ano, Baarfelt byl silný, mocný, nezničitelný. Ale to neznamená, že když si před dvaceti lety vybudoval silnou pozici, musí ho každý používat ke všemu možnému a nikdo mu nemusí ničím pomoci. Tomášova pozice se zachvěla už víckrát; kdyby na jeho místě byl někdo jiný, dávno se složil a my bychom museli řešit i tuto otázku. Nyní se stalo, že nemohl zůstat dál ve své zemi. A řád opět nepomohl! Pomohlo pár jeho přátel: Charry, Dunbar. Ale co dál? Je to snad všechno, čím jsme povinni jednomu z nejlepších lidí, které máme? Není už na čase podívat se, zda také my nemáme nějaké povinnosti k řádu?

Tím vším chci říct jen tohle: volba dona Francisca byla sice velmi správná a velmistr Arroyo vykonal pro řád velmi mnoho; byl to můj přítel a já si ho vážím, ale není to důvodem, abychom udělali velmistrem někoho, kdo nebude schopen vykonat to veliké dílo, které jsme povinni udělat. A já přiznávám na rovinu, že už bych nestačil na to, abych vyčistil Augiášovy chlévy celé Evropy. Proto odmítám převzít moc nad řádem! Je to veliká čest - ale nemám tolik síly!“

Voglari zmlkl a usedl na svoje křeslo; za té řeči se auditorium uklidnilo a všichni se rozpačitě dívali jeden na druhého. Don Diego byl rudý jako krocan a šeptem se bavil s Nicolaem. Tomáš byl naopak bledý i přes opálení.

„Jak vidím,“ řekl Mendoza, „Nedaří se nám ve veřejném zasedání najít kompromisní stanovisko. Obávám se, že by další veřejné jednání mohlo skončit fiaskem; proto navrhuji, aby bylo zasedání opět odročeno. Zítra se můžeme sejít a pokračovat v jednání; snad se do té doby mnohé vyjasní.“

Všichni s tím souhlasili, takže se shromáždění rozešlo, aniž dospělo k nějakému závěru.

Lidé pospíšili k Ludvíkovi, já ke svým bratřím; Reggio běžel ke mně, dotkli jsme se čenichy a olízli si tváře. Tawarr byl radostí bez sebe, každého olizoval, cenil tesáky, mručel a třel se o nás štěstím, že se zas vidíme.

„Ani jsem nečekal, drahý Reggio, že tě uvidím tak brzo!“ řekl jsem, „Povídej, jak se daří našemu otci Wirrtovi! Jistě tě poslal na tuto dalekou cestu, abys trochu poznal svět...“

Ale Reggio posmutněl a otřel se mi opět o čenich. „Zarmoutím tě, Aflargeo; náš drahý otec Wirrta, Vládce tygrů, opustil svoji kožešinu před několika měsíci v požehnaném věku, smířen se světem - byl šťastný, když umíral a nelitoval konce svých mnoha dnů. Byl řádně pohřben a jeho kožešina uložena do naší rodinné hrobky.“

„Škoda otce!“ zesmutněl jsem a chvíli jsme mlčeli, než jsem se zeptal: „Kdo je nyní Vládcem?“

„Nejvyšší rada rozhodla, abych byl tímto zodpovědným úkolem pověřen já,“ řekl skromně, „Ježto jsem byl požádán a národ tygrů projevil s touto volbou souhlas, přijal jsem; předtím však chci poznat na vlastní oči Evropu, kde žijí lidé...“

Začal jsem mu vyprávět, co všecko jsme už zažili; představil jsem Dévi a Džaína a taky některé lidi; při tom jsme se přesunovali ven do zahrad.

Charry, Diana, Tomáš a další zatím obklopili Ludvíka. „Jak jsi se sem dostal právě v nejvhodnější chvíli? Jak ses tak rychle dozvěděl o volbách?“

Ludvík se zasmál. „Když jsem byl v Orlím hnízdě, kde je bohužel bez knížete poměrně smutno, dospěl jsem k poznání, že bych měl přijet. Vzal jsem křižník Svoboda a vyrazil. Kotvíme v přístavu Malaga a lodníci odpočívají; obávám se dokonce popíjejí. Jsou to většinou Rusové, pár Poláků a Číňanů.“

„Ale jak to, že jsi nejel k nám na Sever, nýbrž sem?“

„Cestoval jsem podle řádových stanic. Zastavil jsem se v Káhiře u di Rienziho; tam mi řekli jeho podřízení, že odjel na volby do Granady. Pochopitelně jsem spěchal, abych tu byl včas; a přišel jsem v poslední chvíli. Nevím skoro nic, co se tu dělo, snad jen něco od Poláků. Musíte mi všechno vypravovat...“

Veronika a její dívky si se zájmem prohlížely nové hosty; zvlášť je zaujala Ponny, jen co pochopily, že je dívka. Diana se samozřejmě radostně vítala s ní i se Staškem; pak pochopila, co asi se děvčatům honí hlavou a zavedla je k Veronice.

„Mohla bys ty dva někam ubytovat, třeba v harému? Jmenují se Ponny a Stašek a vidím jim na očích, že jsou zachváceni velkou touhou bydlet spolu pokud možno dál od ostatních...“

„Jistě, místa je dost,“ souhlasila Veronika, „Ale musím říct, že vypadají zajímavě! Jaké jsou národnosti?“

„Stašek je Polák a Ponny pochází ze Skotska, ale narodila se v Indočíně. Jejich vzhled je výsledek vlastního přičinění...“

„To tedy mají můj hluboký obdiv! To oblečení je nějaké japonské kimono, to vidím - ale ten účes?“

Ponny se mírně usmívala a vypadala velice spokojená s úžasem, který vyvolává. Valérie přistoupila a obdivovala její cop; pak se rozhodla zeptat: „Můžeš mi říct, na co máš to mávátko?“

„Tím odháním mouchy jako vodní buvol ocasem,“ zasmála se Ponny, „Můžu ti to ukázat, ale bacha...“

„Tak ukaž, co dokážeš!“ Valérie dávala pozor, ale Ponny k ní přiskočila, škubla hlavou a šlehla ji koncem copu přes tvář; nebyla to tvrdá rána, na to je Valérie příliš rychlá, ale vyvolala patřičnou zábavu.

„Bezva! Umíš s tím ještě něco?“

„Ne tolik jako Stašek nebo Li, který nás to učí; jenomže Li má bojový cop přes dva metry dlouhý, ne jako my. Dřív jsem chodila dost nakrátko...“

„Mohla bych se to taky naučit?“

„Proč ne, vlasy máš dost dlouhý! Upletu ti cop a můžeš cvičit; jestli děláš nějaký kung-fu, půjde ti to rychle...“

„Cop beru, ale tu parádu kolem by mi asi táta nedovolil; je to bezpodmínečně nutný udělat tak, jak to máš ty?“

„Kdepak, to je jen pro ozdobu! Naši Číňané tak chodí, my jsme se přizpůsobili... Líbí se ti to?“

Nebylo divu, její hlava je skutečně mistrovské dílo. Nejenom, že je kolem copu hladce vyholená, okraj vlasů je lemován několika vytetovanými proužky, řádkou čínských znaků, což je ochranná mantra a dvěma barevnými motýly nad ušima. Taky Stašek má hlavu vyzdobenou podobným tetováním, ale decentněji.

„To je vážně tetování? To muselo příšerně bolet!“ zachvěla se Freya slastnou představou.

„Na hlavě to není tak zlý; víc jsem si užila, když mi zdobili oči.“ smála se Ponny, „Podívej se pořádně!“

Naklonily se až k ní, aby to mohly posoudit. Viděly, že má oči zvýrazněné linkami na víčkách, ale domnívaly se, že to je nějaké líčidlo. Teď s úžasem zjistily, že modré linky jsou vypíchané jehlami; navíc i obočí, vyklenuté jako luk a protažené až ke spánkům. Vlastní obočí skoro neměla, jen lehké chmýří.

„Moje obočí se mi nelíbilo; řídký jak pšeničná sláma a nakřivo. Tak jedna holka ukecala svýho bráchu, aby mi udělal hezčí.“

„Co to máš zapletený v tom copu?“

„U kořene perličky, dál proužky hadí kůže a na konci pár drátků - ale do boje se na konec zaplétá ještě pár těžších věcí, abych mohla copem někoho případně omráčit...“

„Máš krásně udělanou hlavu, závidím ti! Taky bych chtěla něco podobnýho... jenomže copak si to můžu dovolit?“

Ponny se ohlédla na Janu a usmála se. „Jedna si dovolila...“

Valérie se jenom zašklebila.

„Ještě máš někde nějaký tetování?“ ptala se Renée.

Ponny se zasmála; pak vyklouzla z kimona. Nejdřív si všimly, že je po celém těle nádherně opálená, ale hned soustředily pozornost na výzdobu její kůže. Po pravdě řečeno, bylo na co se dívat; ruce a nohy měla zdobené sice divošskými, ale nesmírně půvabnými ornamenty, zatímco po těle květiny, ptáčky, motýly a různá fantastická stvoření, vypracovaná spoustou barev. Muselo to dát velikou práci, zaplacenou spoustou trpělivosti, těch vpichů jehlou bylo opravdu mnoho.

„Páni, to je nádhera!“ vydechla Freya.

„To si kluci takhle hrají! Nemají co dělat po večerech, tak si zdobí kůži. Problém je, že se to nedá smazat, takže čistýho plátna pořád ubývá. Nejdřív jsem je nechala, aby vyzdobili sebe, a když se to naučili, dali se do mne.“

„Kdo to u vás dělá?“

„Nejdřív to uměli jen Korejci, jejich Mistr Takheo-Kweng je odborník na masáže, akupunkturu a taky na tetování. Od nich se to naučili Číňané a Japonci a potom všichni; taky něco umím. Staška jsem si tu a tam poznačila sama a docela pěkně!“

Stašek byl ochoten to předvést; ornamenty na pažích a nohou měl skoro stejné, ale místo květin a motýlů spíš dravce, všelijaké démony a buddhistická ochranná božstva, což pro Evropana vypadá skoro stejně.

„To ještě nic není! Japonci a Číňané jsou vyzdobení víc...“

„Poslechni, děláte vůbec ještě něco jiného?“

„Povídám, že se to dělá po večerech, nebo když nemůžeme dělat na polích! Na lodi když je bezvětří, stojíme na kotvách v přístavu, čekáme na náklad...“

„Ty taky pluješ po moři?“

„Už jsem byla v Indii a v Singapuru; teď jsem chtěla do Evropy, než budu mít tu přestávku. Budeme mít dítě, to se budu muset držet doma. Nevím, kdy se zas někam podívám...“

„Vážně, dítě?“ zjihla Veronika.

Ponny si přejela dlaní po břiše a usmála se. „Tohle je poslední moje cesta, než to maličké bude dost velké, aby mohlo jezdit s námi. Případně, pokud jich bude víc, bude větší přestávka. Ale co se dá dělat, když jsem se narodila jako ženská...“

Veronika vztáhla ruku a položila jí dlaň na břicho: „Tak ať je to zdravý a silný...“

Ponny se šťastně usmívala, Stašek se nafukoval pýchou. Uložili se k bazénu a seznamovali s ostatními; většina dívek se velmi zajímala o poměry v Arminu, které jim připadaly okouzlující.

Freya přemýšlela o docela jiné věci; pokud možno nenápadně se pokoušela vetřít Ponny do přízně a když usoudila, že je vhodná chvíle vyjít s pravdou ven, nadhodila:

„Když mají ti vaši mistři tetování takovou nouzi o malířské plátno, nechtěli by třeba zkusit něco nakreslit na mne? Já bych se nechala...“

„Chm, to nesmím klukům ani říct!“ mávla Ponny rukou, „Kdybych se jen zmínila, pomalují vás všecky od hlavy k patě, jak jste tady! Klukům se moc líbí hodně světlá kůže; třeba kdyby viděli támhle ty dvě bílý holky, skáčou metr dvacet!“

„No... já mám taky hodně světlou kůži!“ řekla Freya.

„To je pochopitelný, jenomže dost pihovatou...“

„A to něco vadí?“

„Vůbec ne, jenomže by hned začali koumat, co s tím. Určitě by chtěli ty tvoje pihy nějak zaintegrovat do kresby.“

„Ne! Vážně? To by šlo?“

„Korejci mají fantastickou představivost na obrazy. Malujou takový tušový obrázky, úplně jednoduchý, ale nádherný...“

„Pozvi sem toho nejlepšího! Zaplatím, co si řekne!“

„Platit mu nic nemusíš, bude rád, že to může udělat. Pro něho je to zábava, dělá to rád...“

Ukázalo se, že dotyčný je přítomen, dokonce snad má s sebou i svoje nářadí; Stašek ho šel shánět, zatímco Ponny ještě zkoušela Freyu odradit:

„Jenže... někdy jsou s ním potíže. Tady tu kresbu na zádech mám od něho: Alabastrový Drak. Nenechal si vymluvit, že moje lopatky se při chůzi vlní jako dračí křídla; tak dlouho mě ukecával, až jsem si ho nechala udělat.“

„Chceš tím říct, že mi třeba udělá taky takovýho draka?“

„Já nevím, co ti udělá! On totiž... no, vyvedli s ním takovou blbost. Říkala jsem, že jsme byli v Indii? No, tak to bylo kdesi v Kérale, zastavili jsme v nějaký zastrčený díře, nabírali vodu a jednali o nákupu potravin. Jenže zatímco jsme vyjednávali, tak venku nastal hroznej povyk a randál, že chytili čarodějnici. To víte, že mě to zajímalo...“

„Já bych ji zkusila zachránit.“ řekla Veronika.

„Co myslíš, že napadlo nám? Měli jsme zbraně, ti vesničánci tak akorát kameny a klacky, tak jsme je přesvědčili. Byla už pěkně zřízená, byli by ji ubili k smrti. Vzali jsme ji na loď, nechali diskusí o potravinách a brali tam odtud čáru...“

„Co je zač ta holka?“

„Jmenuje se Šaktí, aspoň se nám tak představila. Je bráhmanka, která ztratila kastu. Udělala toho víc: utekla manželovi, za kterýho ji provdali rodiče, vyspala se s nějakým klukem, kterej byl z nižší kasty a ještě léčila lidi. Pak se jí něco nepovedlo a místo poděkování ji chtěli ukamenovat.“

„Co umí?“ zajímala se Diana.

„Je mystická jóginí, oddaná Parvatí, manželce boha Šivy. Taky dělá každý den třikrát Šivovi a Parvatí pudžu, ačkoliv už vlastně nesmí, jednak ji zbavili kasty její vlastní rodiče a pak o ni přišla, když přeplula přes moře do Arminu. Vykládala mi, jak a proč se to stalo, ale je to trochu složitý. Ludvík ji těšil, že Ráma postavil přes moře dokonce most na Lanku a taky mu zůstaly všechny správný vlastnosti, ale nevím, jestli si dá říct.“

„Fajn, po takovejch jdem. Co dělá v Arminu?“

„Většinou zaříkává démony a přivolává ochranný božstva. Všichni naši Číňané a Japonci ji uctívají; právě přesvědčila kluky, co dělají tetování, že tělo každýho člověka je chrám Boží a musí být vyzdoben stejně krásně jako chrám. Od tý doby se každej snaží vypadat co nejlíp...“

„Proč jste ji nevzali s sebou?“

„Nechtěla. Měla vizi, že se dobře stalo, když přišla k nám, ale už nikdy nesmí odejít. Čeká, až k ní sestoupí Bůh a udělá jí dítě; to bude mít modrou pleť a sloní hlavu a bude to inkarnace Ganéši, poloboha moudrosti a bohatství.“

„Myslíš, že se to fakt stane?“

„Určitě, má to předpovězeno. Jenom neví, jestli v tomto zrození nebo v některým dalším. Ale je velmi trpělivá.“

„Co na ni říkají ostatní lidé?“

„No - jak kdo. Někteří ji uznávají, jiní pomlouvají, že je bláznivá. Já bych byla hodně opatrná v úsudku.“

„Naučila taky tebe něco z... no, čarování?“

„Ne, absolutně nic. Já ani nechtěla, nechci se zaplést do těch her s vyššíma bytostma; stačí, když jsem tady na zemi.“

„To ti chválím,“ řekla spokojeně Freya, „Skutečně nemusí každý dráždit okolí a provokovat staré bohy...“

„Stačí, že to děláš ty, viď?“ šklebila se Jana.

Vracel se Stašek a za ním šel mladík široké bezvýrazné tváře, na níž neustále setrvával úsměv; nicméně ani v úsměvu nebyla ta tvář víc než nehybná maska. Zdvořile se uklonil a nechal si vysvětlit, co udělat. Pak přistoupil k Freye, uklonil se jí a důkladně si ji prohlížel.

Ponny překládala: „Chce vědět, kolik budeš mít v životě dětí.“

„Jak to mám vědět? Kolik se jich narodí, tolik jich bude...“

„Potom chce vědět... co se ti má narodit jako první.“

Freya se začala nervózně smát; potřásala při tom kudrnami a jen se divila. Ponny se zájmem naslouchala a překládala:

„Povídá, že první se ti má narodit dcera; ale kdybys chtěla, mohl by to změnit. Kromě toho říká, že...“ Ponny se ohlédla na Denise, který se povaloval na trávníku, napjatě poslouchal a nic zlého netušil. „Říká, že se tvá dcera právě zamilovala. První chlapec, kterého vnímala, když se tě dotkl, byl tenhle. Bude ho hledat po celý život.“

Freya zůstala s pusou otevřenou; málokdy se někomu podaří ji vyvést z míry, ale Ponny to dokázala. Řekla: „On mi chce tvrdit, že v sobě nosím dítě, které vnímá, kdo se mě kdy dotkne? Dokonce vidí a slyší?“

„Dělali jste nějaký experiment s propojením mysli, ne? Pamatuj si, že všechno, co se učíš ty, se zároveň učí i tvoje dítě. Kdyby nebylo pod vlivem nevědomosti a nemělo zablokovanou mysl, mohlo by se to naučit ještě před narozením...“

„Počkej, počkej!“ zamávala Freya rukama, „Zatím nikdo neříká, že vůbec nějaké dítě mám! Taky to nemusí být pravda...“

„Je pouze dva dny staré a podobá se maličké kuličce; ale právě proto, že je tak malé, může duše zkoumat svoje okolí, nemá toho tak moc na práci. Vlastně, ta duše nehledala životního partnera; hledala svého otce, aby se mu poklonila, protože je to veliký světec. Buď s ním co nejvíc v kontaktu, tvoje dítě ho nesmírně miluje, ale nebude mít příležitost mu to dát najevo.“

„Ty si ze mě děláš legraci! Někdo ti něco napovídal a teď...“

„Já to neříkám, jenom překládám! Kdo mohl co napovídat tomu Korejci? Umí mizerně čínsky a lámaně arminsky, nic víc!“

„Ať je to jak chce,“ řekla Valérie, „Jste v tom Arminu taky pěknej spolek bláznů a jsem ráda, že vás tu máme! Co vytvoří ten tvůj mistr Freye na jejím krásným těle?“

Ponny to přeložila; mluvila čínsky ještě hůř než on.

„Povídá, že to nejde tak hned. Musí vstoupit do meditace; tvoje božstva jsou tak zvláštní, že je vůbec nechápe. Proč, to nedokážu pochopit zas já. Ale vypadá to, že na něj udělala dojem!“

„Poslechni, Ponny!“ napadlo Freyu, „V knihovně máme publikace, kde je vyobrazení celé Vikingské kultury; já mu půjčím nějakou hodně obrázkovou knížku, aby viděl...“

„Ne! On je nechce vidět na obrázku, chce, aby se mu zjevili. Potřebuje je znát a... zamilovat si je. Tak to přesně řekl.“

„Začíná mě to zajímat!“ řekla Veronika, „Kdy začne?“

„Neví, kdy bude vhodná chvíle. Ale říká, že... zatím ti může jeho pomocník zahájit kresby na rukou a nohou. Ornamenty...“

„Tak bacha,“ řekla realisticky Renée, „Nezapomínej, co znamená v jejich ponětí výzdoba rukou a nohou! Všimni si, že Ponny má to tetování i na hřbetě rukou, na nohou, na krku... jenomže ty snad ještě někdy půjdeš na ples s výstřihem a bez rukávů!“

Freya chtěla odpovědět, ale spolkla to; zato Ponny naslouchala Korejci a vzápětí přeložila: „Tobě chce vytetovat na tělo koně. Na záda souboj hřebců a na břicho... milostný tanec hřebce a klisny. Tvrdí, že by ti to slušelo.“

Renée ztratila řeč; několik okamžiků jen zírala.

„Skvělej nápad!“ vypískla Valérie, „Renée, nech si to udělat!“

„Proč zrovna já? Nechte si něco vypíchat vy!“

Ponny opět chvíli naslouchala Korejci. „Říká, že v budoucnu si všechny necháte vyzdobit kůži; ale teď ještě ne, protože máte příliš velký strach. Ale ty to uděláš.“ ukázala na Renée.

„Jak to může proboha vědět?“

„Nesmírně po tom toužíš. Od první chvíle, cos to viděla. Cítí touhu vás všech, ale cítí také strach a nechuť. Až zvítězí touha, bude správný čas...“

„Poslouchej, když teda vidí do budoucnosti, ať nám řekne...“

„Nevidí do budoucnosti; nebo aspoň ne moc, jenom to, co se týká jeho profese. Jen vnímá realitu kolem sebe.“

Korejec jim všem složil poklony a odešel. Princezny setrvaly u bazénu v zaujaté diskusi, značně vyjeveny.

Za mnou přišli Reggio a Tawarr; kousek od nás ležel Denis, ale nebylo jasné, zda poslouchá mne nebo řeči děvčat.

„Poslyš, Aflargeo, tady není zvykem, že zabíjíte zlé lidi? Když nějakého spatříte, co s ním uděláte? Necháte ho jít?“

„To je složité - jak kde! Když je to na našem pozemku, řekneme Charrymu a ten s tím něco provede. Například ho vyhodí, když to jde. Ale mezi lidmi nemůžeme dělat nic; musíme to strpět.“

„To je velmi divný zákaz! A tady platí co?“

„Tady? To bys mi musel říct, koho podezříváš. Museli bychom to asi někomu oznámit...“

„Tawarr ucítil zlého člověka. Má jemnější čich než my! Hned nás na něho upozornil, je to seržant zdejších vojáků. Moc špatný člověk! Tawarr ho chtěl zakousnout, ale nedovolil jsem mu to, kdyby to byla náhodou taktická chyba. Řekl jsem to Ludvíkovi a on povídal, že to nic neznamená.“

„Můžeš mi říct, jaký měl pach?“

Tawarr mi to vysvětlil, ale nemohu tady přesně reprodukovat jeho slova; lidská řeč nemá výrazy pro tělesný pach.

„Jak vypadá?“

„Jako člověk. Ani velký, ani malý. Vlasy tmavě hnědé, oči černé a pleť středně tmavá. Nápadné jsou na něm vyčouhlé zuby, přední. Jinak nic. Uniformu nosí strakatou s odznaky poddůstojníka.“

„Vyčouhlé zuby...“ opakoval jsem a tím si toho asi povšiml Denis. Za normálních okolností totiž Tawarrovi není moc rozumět. Denis se začal vyptávat a já mu to pokud možno vysvětlil.

„Jana povídala, že viděla nějakého takového člověka v Itálii, když utíkaly sem. Chvíli předtím, než našly toho mnicha...“

„Skoč pro ni, ať sem přijde!“

Denis zavolal Janu; zatím ho ostatní tygři chválili, že hovoří pěkně arminsky. Všem se nesmírně zamlouval, což mě těšilo.

Jana byla poněkud nervózní, hlavně před Tawarrem; ten nemohl zase pochopit, proč by z něj lidé měli mít strach. Po pravdě řečeno, ani já to nechápu, Tawarr je nesmírně laskavý a přítulný, zvlášť malé děti ho můžou tahat za uši a za hřívu, dokonce i za vousy a foukat mu do nosu, což já osobně nesnáším. Tawarr, když vidí malé dítě, láskyplně je olizuje a když je přenáší, bere je do těch obrovských tesáků svrchovaně jemně, aby mu neublížil. Mabel ho někdy používala jako chůvu.

Jana to ovšem nevěděla; zbaběle ucouvla a koukala po Percym, jestli ji ochrání. Shodou okolností tu nebyl, projednával s Korejcem, zda by mu taky vyzdobil kůži tetováním. Tawarr ji chtěl uklidnit příjemným bručením, ale Jana nepochopila jeho přátelskou intonaci a napadlo ji, že vrčí výhružně. Je pravda, že se už mohla naučit, jak co vyjadřujeme; ale to by musela chtít! Málokterý člověk se namáhá nám rozumět.

„Prosím tě, co se tak klepeš?“ smál se jí Denis, „Sedni si k nám, chceme se jen na něco zeptat.“

Jana usedla do našeho kruhu, ale očima pořád měřila vzdálenost k bazénu, kde byly ostatní dívky; nejspíš odhadovala, zda by jí někdo přišel na pomoc a zachránil ji. Vypadala jako ptáček lapený do pasti. Ještě ke všemu pořád pomrkávala.

„Chceme se tě na něco zeptat, děvče,“ pronesl Reggio svojí komickou angličtinou; je to jediný lidský jazyk, který uměl, i to dost bídně. Jana nechápala nic, pohlédla na mne úzkostlivě a zašeptala: „Já nerozumím!“

„Ona mluví jen německy,“ vysvětlil jsem, „Budu to překládat!“

„Tak se jí zeptej, jak to bylo!“

„Jano, tys viděla nějakého muže, který vás sledoval v Neapoli.“ řekl jsem a Jana mlčky přikývla.

„Jak k tomu došlo?“

„No - šly jsme s Julií do přístavu, já jsem se ohlédla a viděla nějakého muže, který šel za námi. Potom jsme šly dál a já se zase otočila a on tam byl. Pak se otočila i Julie, ale to už zmizel. Ale vím, že nás sledoval.“

„Jak byl cítit?“ ptal se Tawarr a já to neprozřetelně přeložil. Byla to chyba, Jana vypadla z konceptu.

„Nechápu, o čem je řeč! Nač se ptal ten... s velkými zuby?“

„Ten tygr se jmenuje generál Tawarr. Je můj příbuzný, vzal si za manželku moji sestru. Neboj se ho, je velice hodný...“

Generál Tawarr přistoupil blíž, očichal Janě ruce a potom jí olízl tvář. Když vycenil svoje dlouhatánské tesáky, lekla se tak, že uskočila stranou a vrazila do Reggia, který jí ale nepřipadal o moc lepší, takže nevěděla, kam skočit. Nakonec popadla za ruku Denise a držela se ho, jako by ji měl vytáhnout z řeky.

Tawarr s umíněností sobě vlastní trval na otázce tělesného pachu; byl jsem nucen mu vysvětlit, že Jana jej nerozeznává.

„To bych rád věděl, jak rozezná lidi od sebe!“ pravil Tawarr pohrdavě, „Tygři aspoň vypadají každý jinak - ale lidi bych bez čichu vůbec nebyl schopen rozeznat!“

Chudáček Jana; kdybych jí to řekl, asi by ji to udivilo ještě víc, jí připadali navlas stejní zas všichni tygři. Na to, aby se člověk vyznal v našich pruzích, musí nějaký čas pobýt v našem středu. Uklidnil jsem Tawarra, jak to šlo a pokračoval ve výslechu: „Jak vypadal ten člověk?“

„Byl prostřední postavy, hnědovlasý a černooký; docela obyčejný Ital. Jenom zuby měl vpředu vysunuté trochu ven. Ale já jsem ho viděla jen velice krátce...“

„Poznala bys ho?“

„Nevím. Kdybych ho viděla...“

„Dobře. Tawarre, porozhlídni se po tom poddůstojníkovi a až ho najdeme, Jana si ho prohlídne. Uvidíme...“ řekl Reggio.

„Ano,“ uklonil se Tawarr, „Jak se s ní domluvím?“

„Asi těžko s tvými jazykovými schopnostmi!“ posmíval se leopard Tannarr, „Ty se s bídou domluvíš i s jinými tygry!“

„Ale já mu rozumím!“ Denis chytil Tawarra za krk a objal ho, „Je tak krásný a milý, nechápu, co se komu na něm může nelíbit!“

Tawarr nerozuměl, ale přeložil jsem mu to a on zamručel samou spokojeností. Dévi, která seděla v koutku a nepletla se doposud do rozpravy, varovně zavrčela a Tawarr se po ní udiveně ohlédl. Nemá ráda, když se Denis přátelí s kýmkoliv jiným než s ní; přestože se jeho něžnostem vyhýbá jak může, nedovolí, aby je přijímal kdokoliv druhý.

Pak Tawarr odešel; soudil, že bude nejméně nápadný, když se bude bezcílně pohybovat po zámku a zahradách a očichávat hosty. Určitě všichni budou nadšení, s radostí ho pohladí a seznámí se s ním; jen ten, kdo nemá čisté svědomí, může při pohledu na šelmu tak krásnou jako on propadnout zděšení.

„Máš pravdu,“ souhlasil Denis, „To bude skutečně nenápadné!“

Dívky zatím pokračovaly v řeči s Ponny; Diana totiž zatoužila posoudit, jak vyspěla v duchovním uvědomování a požádala, aby si připravila přednášku o učení Matky Šaktí. Ponny byla ochotna, ale ne formou přednášky; dávala přednost diskusi, při níž odpovídala na otázky druhých. Diana souhlasila a ježto téma všechny zaujalo, začaly hned.

Učení Šaktí Dévi dásí - tělo jako chrám

„Podstatou tohoto učení je vědomí, že nejsme toto tělo, nýbrž duše, která za svoje dobré a zlé skutky v minulých životech byla obdařena tělem určitého vzhledu a schopností, ženským či mužským, stejně jako v příštím zrození dle karmického zákona obdrží další tělo dle svých současných skutků. Toto tělo je nutné náležitě udržovat, pečovat o ně a používat je v souladu s Boží vůlí.“

„Proč připodobňuješ tělo k chrámu?“

„V těle každé živé bytosti je skryta duše, jejíž součástí je Nadduše - Paramátma, maličká součást Nejvyšší Osobnosti Božství. V tomto smyslu je tedy lidské tělo malým chrámem. Lidé vědomí si Boha jsou jako chrám, v němž probíhají obřady a k němuž putují tisíce poutníků, aby tam složili svoje poklony. Tělo člověka s nižší inteligencí, který je zbaven oddanosti k Bohu, je chrám opuštěný a zarostlý plevelem, ve kterém žijí jen opice.“

„Jakým způsobem se má pečovat o tělo?“

„Jako o chrám. Je nutné je pravidelně očišťovat a uklízet, tělesně i mentálně; chránit před poškozením či zneuctěním a též zdobit, jak nejkrásněji umíme. Tělo člověka by mělo přitahovat pozornost všech ostatních živých bytostí; měly by být okouzleny a okamžitě pochopit, že se mu mají poklonit.“

„Co je považováno za výzdobu?“

„Stejně jako neexistují dva stejní lidé, není možné přesně definovat, co je ozdobné a co ne. Navíc by to nebylo správné; ať každý využije své fantazie, aby se vyzdobil co nejkrásněji.“

„Je však možné, že co jeden považuje za zdobení těla, může jiný považovat za sebezohavení!“

„Paní Kálí je ve své hněvivé formě strašlivá pro lidské oči, takže před ní v hrůze padají na zem a zakrývají si oči; avšak její manžel Šiva ji v nejděsivější podobě shledává krásnou.“

„Většina nás zde přítomných jsou ženy; není pro ženu poněkud podivné přijít do společnosti v nějaké děsivé podobě?“

„Společnost, která ji neumí ocenit, nemůže ani hodnotit krásu ženy. Avšak nepochybuji, že se najde určité množství lidí, kteří v jakékoliv podobě naleznou zalíbení.“

„Je-li žena krásná, často se jí stává, že vyvolá pozornost mužů a ti po ní potom zatouží. Jak to posuzovat?“

„Tělo ženy je určeno k tomu, aby vyvolávalo pozornost mužů a ti jí byli vzrušení. Muž, který se snaží získat takovou ženu, tím plní svoji povinnost.“

„Má žena usilovat, aby se líbila velkému počtu mužů, nebo pouze tomu, kterému je předurčena?“

„Není možné předem vědět, kolika mužům je žena předurčena. Jsou ženy, jimž karma určila poznat velké množství mužů; jiné mají jen jednoho muže a některým není určen vůbec žádný muž.“

„Dobře; ale který způsob je správný?“

„Pro každou individuální bytost platí jiná karma.“

„Má se žena záměrně snažit, aby získala co nejvíce mužů?“

„Každá žena si musí sama určit, kolik mužů chce získat. Nikdo nemůže zvenčí posuzovat, které jednání je pro ni správné.“

„Zákon říká, že každý muž, se kterým se žena miluje, je jejím manželem před Bohem. Kolik může mít manželů?“

„Kolik Bůh určí.“

„Je to vůle Boha?“

„Pohlavní touhu způsobuje polobůh Káma, který je částečnou expanzí Pána Višnu. Pokud si přeje vzbudit v některé bytosti touhu po jiné, je to jeho svrchované přání a zbožný člověk by měl pokynů uposlechnout.“

„Co když člověk vzplane touhou, ale společenské okolnosti mu brání ji realizovat?“

„Je nutné záležitost správně posoudit. Zjistit, zda nátlak společnosti je vůle Boží, nebo pouze zaslepená nevědomost. Pro skutečně zbožného člověka je mínění společnosti lhostejné.“

„Pokud dobře rozumím, pak vzpouzet se v případě, že člověk je zachvácen touhou po lásce, je nesprávné?“

„Všechny činnosti se odehrávají formou hry. V rámci této hry je možné, aby člověk trpěl, pochyboval, váhal, propadal zoufalství; také se dostává do konfliktu s rodiči, dosavadními partnery a třeba s celým světem. Je možné, že ve svém počínání uspěje a prosadí svou lásku; je možné, že prohraje a svoji povinnost nesplní. Je také možné, že dosáhne svého cíle, ale pak zjistí, že byl oklamán a usiloval o něco méně cenného, než se mu zpočátku jevilo. To všechno je hra.“

„Proč to považuješ za hru?“

„Je to hra určená k udržení lidské rasy. Je přáním Boha, aby lidstvo trvalo a rozvíjelo se ideálním způsobem. V rámci toho je žádoucí, aby se co nejvíce rozmnožovali nejschopnější jedinci, ať vynikají silou, obratností, chytrostí či krásou. Vzájemným spojením vznikají pokud možno dokonalí jedinci.“

„V tom případě by byl hra celý život!“

„Život je hra.“

„Když to víme, máme se do ní vůbec pouštět?“

„Je stejně chybné i správné hrát či nehrát. Vše je vůle Boží; kdo ji nesplní, vyvolá nelibost Pána a bude postižen karmou. Ale také ten, kdo ji splní, obdrží karmu.“

„Je v tom tedy nějaký rozdíl?“

„Kdo potěší Pána, obdrží lepší karmu.“

„Jak to máme poznat?“

„Těžko. Je nutné zamýšlet se nad tím, která cesta je správná, studovat Písma a dotazovat se světců.“

„Co když ti jeden světec řekne něco jiného než druhý?“

„To se stává velmi často. Rozhodni se vlastním rozumem.“

„Proč se tedy mám dotazovat světců?“

„Abys obětovala dostatečné množství slov o této záležitosti.“

„Je to k něčemu dobré?“

„Ne. Ale všechny to potěší.“

„Co se stane, když to neudělám?“

„Slova zůstanou v tvé mysli a budou tě trápit.“

„Dobrá, hovořme tedy o lásce.“

„Nejdříve je nutné si uvědomit, že existují dvě podobné, avšak nikoliv stejné věci. Láska a pohlavní touha. Tyto dvě věci mohou být ve vzájemné souvislosti, ale také nemusí.“

„Jaké důvody mohou vést k pohlavní touze - kromě lásky?“

„Přátelství, úcta, zdvořilost - nebo touha po zábavě.“

„Tyto důvody jsou ovšem zavrženíhodné!“

„Není proč. Nedá se říct, že by nějaký důvod byl zcela hoden odsouzení. Závisí na okolnostech.“

„To nechápu!“

„Žena často zatouží po tělesném styku s nějakým mužem pro obdiv či přátelství, které k němu cítí. Muži zase častěji zatouží po ženě, aby se rozptýlili a pobavili.“

„Je rozdíl mezi chováním mužů a žen?“

„Ano, jsou tam určité rozdíly. Možná bych se měla soustředit na chování žen; je to pro mne bližší. Žena prožívá svoje city mnohem intenzívněji, víc do hloubky; muži bývají povrchnější.“

„Ženě se však předepisuje, aby svoje city skrývala!“

„To souvisí se společenskými zvyklostmi; ty určují muži, takže vyhlásili, že muž má více práv než žena. Není to pravda, avšak většina žen se jim ochotně přizpůsobí. Muži mají možnost dobývat ženy silou, ale žena má možnost je svádět a chytrostí přinutit, aby se dopouštěli porušení společenských zvyklostí. Většinu žen to velice baví.“

„Je to správné či nesprávné?“

„Je to hra.“

„Když nějaký muž ublíží ženě, co má dělat?“

„Jde o to, jakým způsobem.“

„Mám na mysli, když ji přemůže násilím. Zmocní se jejího těla přes její odpor a nesouhlas, znásilní ji.“

„Je to součást hry. Dává najevo svou fyzickou sílu, která by se některým ženám mohla líbit.“

„Má se taková žena domáhat práva před soudem či jinak?“

„Pokud touží bavit se tímto způsobem, pak ano.“

„Považuješ soudní jednání za zábavu?“

„Některé zábavy bývají zvrhlé. Člověk, který předstoupí před soud, hodlá ještě jednou otevřít ránu, která se už hojí. Někteří nemocní si neustále rozškrabávají ránu, protože mají pocit, že je bolí. Někdy tím způsobí, že se nezahojí vůbec.“

„Ale je přece nutné dát průchod právu!“

„Pro někoho je to nezbytné, pro jiného nikoliv.“

„Když bylo ženě ublíženo, musí žádat potrestání a odškodnění!“

„Dosáhne tím stavu, který byl předtím? Stane se znovu pannou? Nikoliv, pouze rozmnoží neštěstí, které již na světě je. Navíc odhalí před veřejností hanbu svoji i dalších lidí; všichni budou pošpiněni, nikdo nebude očištěn.“

„Jsi tedy zásadně proti jednání před soudem?“

„Soudce byl ustanoven, aby trestal provinění podle zákona; tím se ale sám znečistí, neboť vyhlásí rozsudek. Je to člověk, který se dobrovolně probírá cizí špínou a znečišťuje se tím, že takové ohavné řeči vůbec poslouchá. Je nutno si ho vážit.“

„Jak si má počínat žena, která byla znásilněna?“

„Především to má považovat za trest za svoje zvrhlé činnosti a myšlenky jak z tohoto, tak z minulých životů. Pokud jí to činí potěšení, může se nějakým způsobem očišťovat. Činit pokání, trestat tělo za jeho nemravnost postem, bičováním, bolestí, vzdálit se od světa na nějaký čas.“

„Proč to má dělat žena, když se ničeho nedopustila?“

„Má to dělat taková žena, které se to líbí. Když nepociťuje potřebu dávat veřejně najevo své city, nemusí to provádět.“

„Tím toho muže ale nepotrestá!“

„Měla by si důkladně rozmyslet, zda si přeje ho trestat. Možná je vina na obou stranách; možná si to sama přála a provokovala ho. Ale berme případ, že je vše tak, jak se zdá jí. Může vyhledat nějakého muže ze svého příbuzenstva a požádat ho, aby svůdce našel, vyzval k boji a zabil.“

„Cože? To ten chlap může udělat?“

„Není důležité, zda může, udělá to většinou rád. Mnozí muži bývají žárliví a velmi je rozhněvá, když se ubližuje ženě. Sluší se, aby chránili ženy, proto budou bojovat s vášní a úsilím.“

„Co když bojovat odmítne?“

„Pak je buď zbabělec, nebo nemá tu ženu natolik rád.“

„Když svůdce zabije, dopustí se tím zločinu!“

„No ovšem; ale toho by se dopustil každou vraždou.“

„Ty takové jednání neodsuzuješ?“

„Proč bych je odsuzovala já, když je odsoudí Bůh? Někteří muži ubližují ženám také proto, aby mohli bojovat s jejich ochránci. Je to součástí hry.“

„Zákony pro to určitě nemají pochopení!“

„Zákony lidí neznamenají nic pro mne a málo pro svévolníka, který touží po konfliktu s jinými. Není takový zákon, jehož by se zalekl muž, který má rád spory, hádky a boje.“

„Ale... co když není natolik vinen? Co když byl přemožen nezvládnutelnou vášní?“

„Proto doporučuji, aby si žena důkladně rozmyslela, co bude kde povídat a koho požádá o pomoc. Pokud cítí ke svému svůdci nějaké sympatie, může to vyřešit po dobrém.“

„Považovat ho za svého dalšího manžela?“

„Je jejím dalším manželem. Mohlo by se dokonce stát, že by nějaký velmi bohatý muž znásilnil cizí ženu; ta událost by vešla ve všeobecnou známost a její přátelé by jej dopadli a zabili. Ta žena by jako jeho manželka měla právo na jeho majetek.“

„Mohl by to být zajímavý způsob zbohatnutí!“

„Zajisté by byl; ale nedoporučuji to.“

„Dobře, vraťme se k případům, kdy ke styku dojde dobrovolně, se souhlasem obou stran. S kolika muži má mít za život žena poměr?“

„S tolika, ke kolika pocítí touhu.“

„Co má dělat žena, která cítí touhu po mnoha mužích?“

„Učinit děkovný obřad, že její život bude zábavný.“

„Co má udělat žena, která touží jen po jednom muži?“

„Učinit děkovný obřad, že byla učiněna věrnou a ctnostnou.“

„A co má tedy činit žena, která netouží po žádném muži?“

„Učinit děkovný obřad, že dosáhla očištění už v tomto zrození.“

„Z toho by vyplývalo, že všechny ty případy jsou dobré!“

„Jsou dobré.“

„Který je nejlepší?“

„Ten, který prožíváš právě ty.“

„Co mám ale dělat, když to společnost vidí jinak?“

„Neber její mínění v úvahu.“

„Co když je musím brát v úvahu?“

„Bojuj s ní, jak nejlíp umíš.“

„To dělám odjakživa.“

„Tak vidíš, jak jsi moudrá.“

„Bylo řečeno, že každý muž, kterého přijmu do lože, je můj manžel. Je někde stanoveno, kolik smím mít za život manželů?“

„Není. Samozřejmě existuje řada předpisů, které lze vykládat různými způsoby; ale existují i jiné, které lze vykládat opačně.“

„Můžeš mi nějaký druh chování zvláště doporučit?“

„Doporučit lze jen to, aby žena bedlivě zkoumala své nitro; zda touží po tom kterém muži a z jakého důvodu. Jestliže dokáže své pocity poznat a pochopit, jistě si je dokáže zdůvodnit.“

„Dosáhne vysvobození snadněji žena, která přijme méně mužů?“

„Vysvobození dosáhne ten člověk, který se zbaví všech tělesných tužeb, včetně pohlavní touhy. Je samozřejmé, že čím méně tužeb pociťujeme, tím snadněji se jich zbavíme.“

„Je tedy mravnější žena blíže k vysvobození než nemravná?“

„Ano, pokud ovšem nezačne být pyšná na svou mravnost.“

„Co když muž a žena mají na mravnost rozdílné názory?“

„V takovém případě je dobré, když si hluboce mravný muž vezme hluboce nemravnou ženu, která jej soustavně trýzní svým zvrhlým chováním; neboť takový muž nesmírně trpí a zcela jistě dosáhne ve velmi krátkém čase vysvobození.“

„Je to snad doporučení, abychom byly nemravné?“

„Do jisté míry ano; čím více muž trpí, tím líp pro něho.“

„Co když muž působí utrpení ženě?“

„Bude za to zajisté potrestán; zrodí se v příštím životě jako žena, bude svými bezbožnými rodiči prodán do nevěstince a donucen prodávat se za peníze odporným zvrhlíkům.“

„Co se stane se ženou, která trápí svého muže?“

„Bude v příštím životě moudrým světcem, jehož bude trápit jeho mladá žena plná nezvládnutelných vášní.“

„Proč je to právě takhle?“

„Protože je to krásná představa.“

„Může se považovat za zbožnou žena, která touží po mužích?“

„Proč ne? Její tělo je určeno k tomu, aby je muži milovali; když jim působí potěšení, plní úkol, k němuž byla stvořena.“

„I když v nich svými rozmary vyvolává trýzeň?“

„Trýzeň způsobená láskou je jiným druhem rozkoše.“

„To zní jako doporučení pro ženy, aby byly na muže co nejhorší bestie a trápily je, kdekoliv na ně narazí!“

„To dělají ženy i bez doporučení; ale ano. Čím větší je trýzeň způsobená ženou, tím dříve dosáhne muž moudrosti.“

„Co když dosáhne moudrosti žena?“

„Přestane muže trápit.“

„A začne jej vroucně milovat?“

„Žena ve skutečnosti miluje pouze svoje děti; s mužem neustále bojuje. Pouze když jej začne považovat za své dítě, je k němu někdy aspoň trochu laskavá.“

„Což ženy musí být výlupkem vší špatnosti?“

„Nemusí; ale dělají to rády.“

„Muži ale také ubližují ženám!“

„Muži ubližují ženám tím víc, čím jsou hloupější. Ženy ubližují mužům tím víc, čím jsou chytřejší.“

„Opět se vraťme k tématu: tělo jako chrám. Jak souvisí taková představa se sexuálním stykem?“

„Tělesná láska je obřad, který se v tom chrámu provádí. Můžeme ji považovat za jistý druh oběti.“

„Tím chceš říct, že zbožná žena obětuje sama sebe muži, který v ní vyvolá touhu?“

„Ano; totéž dělá i žena zcela bezbožná, ta však v hluboké nevědomosti. Zbožná žena se liší tím, že si je vědoma, že to dělá jako oběť; takže z toho má větší potěšení.“

„Někteří světci to ale zakazují!“

„Jestliže někdo vidí pokyny světců ve vzájemném rozporu, pouze tím dokazuje svou hlubokou nevzdělanost. Ano, pokyny svatých osob se často liší; přesto jsou ve vzájemné jednotě.“

„Žena tedy může pociťovat rozkoš při milování?“

„Kdyby pociťovala něco jiného, bylo by to nedokonalé uctívání. Vše, co se děje v našem chrámu, nás má těšit; je-li naše tělo chrámem, pak je nutné dělat všechny oběti dokonale.“

„Existuje prý celá věda o tom, jak rozkoše zvyšovat!“

„Ano; třeba Kámasútra, již sepsal zbožný mnich Vatsjájána. Existují celé školy, které nás učí prožívat rozkoš co nejdokonaleji.“

„Které okolnosti nám pomáhají a které nás brzdí?“

„Pomáhá nám vše, co je nám příjemné. Poškozuje nás vše, co se nám nelíbí. Za určitých okolností se to však může změnit.“

„Co když po nás partner žádá něco, co se nám nelíbí?“

„Buď v tom nalezneme zalíbení, nebo to příště odmítneme.“

„Co když po nás zatouží muž, který se nám nelíbí?“

„Můžeme odmítnout, je-li nám příliš odporný; ale můžeme se také slitovat, pokud v nás jeho touha vyvolává soucit.“

„Co když se nám vnucuje muž, který nás není hoden?“

„Složitá otázka. V zásadě je špatné, když se oddáme někomu, ke komu necítíme touhu. Ale může to být dobrý čin, pokud způsobíme radost jemu. Můžeme mu tím pomoci stát se lepším.“

„Nevím, zda dost dobře chápu!“

„Žena vyšší kasty může propůjčením svého těla pozvednout muže, který tím získá lepší karmu. Může tímto způsobem sejmout z muže nějakou tíhu... například prokletí.“

„Neohrozí tím sebe?“

„Ano, to se může stát velmi snadno.“

„Dělají to také muži?“

„Ano. Je to důvod nařízení, že žena nižší kasty se musí vždy podřídit muži vyšší kasty, chce-li se s ní spojit.“

„Co když ji chce pouze pro svoji rozkoš?“

„Muž vyšší kasty vždycky ví, proč co dělá.“

„Žena však může odmítnout!“

„Její smůla. V tom případě zůstane nevysvobozena.“

„Můžu to chápat tak, že čím větší je počet milostných partnerů osoby vyšší kasty, tím větší dobrodiní tím rozdává?“

„To je dokonce pravda.“

„Proč se tedy lidé z nejvyšších kast zdráhají to dělat?“

„Protože jsou zaměřeni k jiným zájmům; pro skutečného světce je starost o blaho druhých zdržením na cestě. Dělá to sice rád, ale jen pro dobro druhých, ne pro své vlastní.“

„Lze říct, že když se budu milovat s mužem vyšší kasty, přijmu tím od něho požehnání, zatímco muži nižší kasty je zase dávám?“

„Ano.“

„V tom případě, když budu mít co nejvíc mužů, budu neustále dělat nějaké dobré skutky?“

„Ano.“

„To se mi docela líbí!“

„Dělat dobré skutky je krásné.“

„Tak dobře. Právě jsem se rozhodla, že budu dělat dobré skutky tohoto typu; mohu v tom udělat nějakou chybu? Jakou?“

„Ano, může to být provedeno nedokonale. Nedokonalost znesvěcuje chrám i toho, kdo koná obřad; je nutno se jí vyvarovat.“

„Dobře, jmenuj mi chyby.“

„Největší chybou je brát ohled na jiné věci, než které souvisí s obřadem. Zejména na názory bezbožných ateistů. Opakuji to, protože je to nejčastější chyba.“

„Dobře. Chápu a zkusím se toho vyvarovat.“

„Další hrubou chybou je snaha získat hmotné výhody. Tak si počínají prostitutky; to znamená hluboké poklesnutí.“

„Prostitutky jsou něco špatného?“

„Ony samy ani ne; ale muž, který platí za milostnou vášeň, se tím sám odsuzuje do horšího pekla, než ze kterého přišel. Jeho hříšná mysl jej klame, že zaplacením unikl důsledkům, ale mýlí se, způsobil si mnohem horší. Muž, který se spojí se ženou, je s ní spojen navěky a když to neví, je přísně trestán.“

„Co když však existuje muž, který navštěvuje prostitutku proto, že k ní cítí sympatie? Nebo se do ní dokonce zamiluje?“

„Ten vysvobodí z pekla sebe a zároveň i ji.“

„A když se prostitutka zamiluje do muže a on jí jen platí?“

„Ji z pekla vysvobodí, sám do něj poklesne.“

„Proč jsi na něho tak přísná?“

„Zaplatil a odešel. Zachránil by se, kdyby ji na rozloučenou políbil nebo jí dal jedinou květinu. Ale dá-li jí jen peníze, pak si zatracení zaslouží.“

„Co by měla udělat ona, aby se zachránila?“

„Jedna nesmírně hříšná a od svého útlého dětství zkažená žena se jednou setkala při sbírání dřeva v lese s cizím mužem. Nabídla mu svou lásku, aniž se jej zeptala na jméno, kastu či původ; jen tak pro nic za nic vykonala dobrý čin. Byla vysvobozena, neboť to byl velký světec, snad přestrojený bůh.“

„To je velice hezké!“

„Proto se ženám doporučuje, aby nikdy neodmítly cizího poutníka - naopak přijde-li cizinec, mají se ozdobit co nejkrásněji a dát mu vše, po čem zatouží.“

„Myslím, že to se poutníkům dost líbí!“

„Člověk, který pro dobro světa putuje po neznámých cestách, hladový a v rozedraném šatě, aby poznával moudrost, dělá nesmírně mnoho pro ostatní lidi; je dobré ulehčit mu jeho úděl.“

„Když říkáš, že každý s kým spím je můj manžel, mám považovat za manžela také kdejakého tuláka?“

„Ano, to je velice ušlechtilé.“

„Koho ještě?“

„K tomu musím trochu vysvětlit systém rodového zřízení. Mocný a vznešený rod tvoří mnoho osob, potomků nějakého význačného muže - krále či knížete. Je poctou pro každého, aby byl přijat do tak vznešeného rodu; ale dosáhne toho snadno spojením s některou ženou, která do rodu patří. Spravedlnost žádá, aby muži, který je manželem některé z žen rodu, už nebylo ublíženo.“

„Takže udělá dobře, když přijde na hrad a tam se vyspí se ženou, která tam patří?“

„Ano. Tím se stane manželem některé z žen; ale tím se stanou zároveň jejich příslušníky všichni jeho příbuzní.“

„Cože? To myslíš vážně?“

„Ano. Aby se toto příbuzenství posílilo, je vhodné a moudré, aby se co největší počet členů rodu vzájemně sblížil; leč není to nezbytné. Často se to však dělá, protože je to příjemné.“

„Pokud dobře rozumím, kdyby se některý člen rodu Baarfeltů třeba jen jednou vyspal s dívkou z rodu Mendozů, byly by ty dva dnes soupeřící rody okamžitě spojeny?“

„Ano, samozřejmě.“

„Ale to se stalo už často! I když, Tomáš má určitě větší přehled... V každém případě považuje všechny své děti za legitimní potomky...“

„To dělá správně. Společné dítě vždy posílí svazky mezi rody. Když se uzavíral mír mezi dlouholetými zapřisáhlými nepřáteli, bylo častým zvykem vyměnit si dcery...“

„Nejrozumnější by v tom případě bylo propojit všechny lidi na světě do takového příbuzenství!“

„Ano. Ti nejmoudřejší o to usilují.“

„Na čem to ztroskotává?“

„Na osobní nechuti některých jedinců. Nezapomínej, že ne každá touží stát se manželkou někoho, kdo jí není sympatický.“

„Ani když na tom závisí mír mezi rody?“

„Právě tehdy bývá nejvíc problémů.“

„To zní tak nádherně šíleně, že mi to připadá možné; zvlášť v té vaší zemi. Dá se očekávat, že jestli tam přijedeme třeba na návštěvu, budou od nás požadovat, abychom to dělaly taky?“

„Mám pocit, že by ses příliš nezdráhala.“

„V každém případě nastanou zajímavé vztahy. Předpokládám, že by vzhled našeho těla byl přísně hodnocen jako výzdoba chrámu; jak bychom v tom případě dopadly?“

„Názory na výzdobu jsou velmi tolerantní; ostatně soudím, že vy samy byste usilovaly dále se zdobit...“

„Máš vyholenou hlavu a bojový cop; to považuješ za výzdobu?“

„Dívka zbavená vlasů působí něžně, křehce a nevinně; zejména dospívající děvčátka to často dělají, aby zdůraznily změnu svého postavení. Jako tahle kamarádka...“

„Jak brzy se dívkám dovoluje se poprvé vdát?“

„To je těžké definovat přesně. Děti jsou vychovávány, aby svůj první sňatek považovaly za velmi významnou událost v životě; také se při té příležitosti dělají velké oslavy. Každá dívka se velice těší, až bude dospělá a obvykle si pečlivě vybírá. Považuje se za zodpovědné a moudré, aby byla opatrná a déle se zdráhala.“

„Při dalších manželstvích už ne?“

„Jak přibývá let, zkušeností a partnerů, toleruje se čím dál menší váhání. V dospělosti je obvyklé, že si žena vybere někoho pro zábavu, aniž by k němu měla hluboký citový vztah. V dětském věku by to bylo považováno za nevychovanost.“

„Takže přestat být dítětem má dívka z hluboké lásky, zatímco její starší sestra si může dovolit spát s každým, když má chuť a čas? To je tedy pěkná výchova!“

„Výchova... ano, ovšem. Děti si obvykle všimnou, že později se to už tak nebere, ale zpočátku jsou plné ideálů...“

„Děti si všimnou? Copak ony vědí...?“

„No... poslední dobou jsou s tím problémy. Někteří si zvykli předvádět se před mladšími. Ženy to řeší tak, že svádějí dospívající kluky; má to svoje oprávnění, že se ti mladí aspoň něco naučí. Dívkám se dovoluje, aby se dívaly.“

„To je opravdu hezké! Copak to nejde někde... v soukromí?“

„Jistě jde, ale v poslední době si někteří zvykli propadat nezvládnutelné vášni třeba při práci na poli, při koupání nebo při odpočinku; najednou se někdo vrhne na svoji ženu a trvá na tom, že po ní právě silně zatoužil. Ona se obvykle brání, ale muž je silnější, přemůže ji. Ostatní se baví...“

„Umím si představit, jak se asi brání! Kolikrát jí dá hodně námahy, než unaveného chlapa vyprovokuje, že?“

„Není to tak zlé; někteří muži jsou sice unavení k smrti a už se nemůžou ani hnout, ale pak se nechají probrat!“

„Řekla jsi, že se vrhne na svoji manželku. Tím chceš říct, na kteroukoliv dívku z party?“

„Téměř všechny jsou manželkami všech.“

„Jak pozná, že tahle třeba jeho ženou není?“

„Po pár minutách je to už jedno.“

„Jak se ostatní ženy tváří, když jejich manžel svede nějakou novou? Vítají ji přátelsky?“

„Jako sestru.“

„Nevznikají někdy třenice? My jsme se se ségrou rvaly pořád!“

„To taky souhlasí.“

„Vznikají spory a rvačky? Kdo s kým?“

„Jak kdy. Někdy taky každý s každým.“

„To nikomu nevadí?“

„Někteří se hádají nebo perou z nudy.“

„A mezi tím volně pobíhají děti?“

„Pochopitelně. Neustále se rodí děti, protože každý jich chce mít co nejvíc. Děti má každý rád; jsou roztomilé a nemůžou se bránit, ať je matka zdobí, jak chce.“

„Doufám, že tím nemyslíš tetování?“

„To ne, po tom se děti začnou shánět tak od deseti výš; ale ženy se snaží, aby jejich dítě mělo co nejhezčí účes, bylo řádně pomalované pestrými barvami a když je zima, i oblečené...“

„Barvami?“

„No jistě! My teď zrovna ne, ale doma bych bez denní výzdoby pomalováním nevylezla z baráku! To bych mohla jít rovnou nahá!“

„Vždyť chodíš nahá!“

„To ano, ale rozhodně ne bez pomalování!“

„Jak ty barvy vypadají? Máte nějaké s sebou?“

„Jsou z rostlin, můžeme je uvařit. Vyznám se v tom...“

„To je teda svět! Ještě řekni, že děvčata soutěží, kolikrát je která vdaná a vzájemně se chlubí!“

„Ano. Nedávno přišly na způsob, jak to počítat. Takové vytetované řetízky okolo nohy; začíná se na levém kotníku a jde se výš a výš, když to nestačí, tak na pravé noze. Pak přijde na řadu levá ruka a pravá ruka...“

„Co když to pořád nebude stačit?“

„Nevím. To už budou holky pruhovaný jako zebry...“

„Ale ty to nemáš!“

„No víš... já jsem si kromě Staška žádného jiného manžela ještě nevzala. Netvrdím, že to někdy neudělám, ale... mám ho ráda.“

„Jsou i jiné dívky, které mají jen jednoho muže?“

„Je jich kupodivu dost. I z bílé rasy, stejně jako spousta žlutých děvčat má obě nohy pruhované, jako by měly kalhoty...“

„Ale to potom není žádný ráj volné lásky! To je normální svět, ve kterém některá holka dá klukovi snadno a některá vůbec!“

„Přesně tak to je.“

„Jenže takhle je to nejspíš všude, akorát to nemají v zákonech! Každý předstírá, že má rád jen tu svoji jedinou, ale zahýbá jí, kde může. U vás je to jiný jen v tom, že to řekne.“

„Považujeme to za čestnější. Manželství vzniká ve chvíli styku mezi chlapcem a dívkou, takže stačí, když zůstanou čtvrt hodiny bez dozoru; pak už se s tím pochlubí třeba i rodičům. Někteří nejsou rádi, že mají nového syna či dceru, ale naučili jsme je brát to s humorem.“

„Jakou děláte prevenci proti otěhotnění?“

„Proč bychom se proti tomu bránili?“

„Třeba když dívka ještě nechce dítě; když je na to moc mladá!“

„Právě ty nejmladší nejvíc trvají na tom, aby to dopadlo; taky jsou nejpyšnější, když se jim narodí miminko. Někdy se samy dají ještě počítat za děti; před časem měla děcko holka, které ještě ani mlíko neteklo, tak to malý krmila babička...“

„No, hlavně že měla z čeho!“

„Mabel Rastopčenkovová dala do parlamentu návrh, aby matka, když jí dospívající dcera otěhotní, si nechala také udělat dítě, porodila je současně s ní a ukázala jí, jak se co dělá.“

„Skvělý nápad - prošlo to?“

„Některé ženy jsou už na to staré, ale nápad je to dobrý, ne?“

„Rozhodně! Taky jako vtip to vyhovuje...“

Vracel se k nám Tawarr a vypadal spiklenecky. „Našel jsem ho! Pojďte se podívat, je támhle v zahradě...“

„Dobře, ale opatrně, aby nás neviděl!“

„Budeme se plížit?“ zeptal se Denis a postavil se na čtyři.

„Možná by bylo lepší si ho zkusit obhlédnout. Zvládl bys to, Denisi? Stačí, aby přišel na chvíli sem k bazénu...“

„Může být. Udělám ze sebe blba...“

„Hlavně dávej pozor, ať ti něco neudělá!“

„Bez starosti! Máme přece Tawarra...“ Denis poplácal šelmu po hrbu a tygr spokojeně zamručel. Potom se chlapec zatvářil jako osoba pověřená nějakým úkolem a rychlým krokem šel k muži, který seděl na lavičce a četl nějaké papíry.

„Pane, nesu vzkaz! Máš okamžitě přijít ke komthuru Dunbarovi!“

„Já?“ ohlédl se překvapeně poddůstojník.

„No ovšem - nikdo jiný tu přece není!“

„A kdo mě volá? Neznám žádného Dunbara!“

„Jestli hned nepůjdeš, tak ho poznáš; to bych nikomu neradil! Řekl, že tě mám okamžitě přivést!“

„Jseš nějakej moc dovolenej!“ zabručel poddůstojník, „Nevím, kdo jsi a co tě opravňuje dávat mi rozkazy!“

„Jsem Denis Baarfelt, rytíř ve službách arminského císaře!“ vypjal se hrdě Denis.

„No, to teda letím!“ Chlap se zvedl a kráčel s ním k bazénu. Jana stiskla rozčilením Tawarrovi ucho, ale on si toho nevšímal.

„Jsi přece četař Morales?“ zeptal se náhle Denis.

„Já rozhodně nejsem žádnej Morales, ke všem čertům!“

„Jak je to možné? Říkali, že jsi četař Morales!“

„Četař bych byl, ale jmenuju se Warnais. Pierre de Warnais z Perpignanu - je to jasné?“

„No ale... to potom vůbec nejseš ty, kdo má přijít!“

„Tak k sakru, skrčku jeden, děláš si ze mě srandu?“

„Já mám přivést četaře Moralese! Kde je?“

„Vím já? Hledej si ho sám a neotravuj!“

„Ale když jsi četař - opravdu nejsi Morales? Ani jsi nebyl?“

Chlap ztratil trpělivost, popadl Denise za ucho a zakroutil mu s ním, jak nejvíc mohl.

„Jsem Pierre de Warnais a žádný Morales! A už tě vem čert, uličníku!“

„Ale kam tedy mám jít hledat...“ Denis se rychle klidil, aby to neodneslo ještě jeho druhé ucho.

„Do pekel!“ zařval Pierre a odešel s hlavou hrdě vztyčenou. Denis se vrátil k ostatním a ptal se: „Tak co?“

„Je to on,“ řekla Jana, „Zrovna tenhle ksicht!“

„Tak fajn, víme, co jsme chtěli, dokonce jak se jmenuje. Stačí se zeptat jeho komthura, asi je to Mario Carialti.“

„Mohl bys to udělat?“ ptal se Tawarr.

„Půjdeme za ním hned!“

Mario sice nebyl příliš nadšen, že ho navštívili, ale požádal je, aby přijali místo a sklenici moštu; Tawarr mošt nedůvěřivě očichal a chvíli opatrně ochutnával, než šálek vylízal.

„Potřebujeme se něco dozvědět o tvém vojákovi, četaři Pierre de Warnaisovi! Jana si myslí, že ho viděla už dřív, ne až tady...“

„Opravdu? Tak to ho viděla dřív než já. Já se s ním seznámil před čtyřmi dny, do té doby jsem ho neznal. Je to náš člověk z Perpignanu u španělských hranic, odborník na pašování a námořní plavbu. Mám dojem, že pěknej vejlupek.“

„Není možné, aby byl v nedávné době v Neapoli?“

„Možné to je, samozřejmě; je přece námořník.“

„Totiž, Jana si myslí, že je tam sledoval...“

„Muži mají ve zvyku ohlížet se po hezkých děvčatech. Zvlášť, pokud jsou přitažlivě ustrojené a vyzdobené...“

„Nesledoval je jako dívky, spíš jako nepřítele!“

„Když je to tak, můžu se ho zeptat.“

„Ne, to by myslím nebylo to pravé! Totiž, našim šelmám se ten člověk nelíbí. Oni poznají, kdo je dobrý a kdo špatný...“

„Ach - hleďme! Tenhle to taky pozná? Tak jaký jsem podle tebe já, kamaráde?“ Mario vztáhl ruce k Tawarrovi, ten je pečlivě očichal a pronesl: „Není to zlý člověk; bude náčelníkem mnoha mužů.“

„Zaplať Pánbůh!“ zasmál se Mario, „Tak řekněte, co mám dělat s tím Warnaisem, podle vás!“

„Já ti radit nemůžu,“ řekl Denis diplomaticky, „Je to tvůj podřízený. Já ti jenom říkám, co a jak soudí šelmy.“

„Já myslím (ale to nepřekládej!), že jejich názory na to, jaký kdo je, nejsou vůbec směrodatné. Když dokážete, že ten chlap něco provedl, klidně ho srovnám, jak zasluhuje. Ale uznáš snad, že to, že se nelíbí tygrům, není důvod k pověšení. Nelíbit se tygrům má každý právo!“

„A to, že ho Jana viděla v Neapoli?“

„To je těžké! Mohla vidět kohokoliv jiného, s tím přece nemůžu nijak operovat. Co proti němu máte konkrétního, co se mu dá dokázat? Můžu prověřit jeho totožnost, kdyby k tomu byl oprávněný důvod. Neznám ho, nikdy jsem ho neviděl; ale bohužel, já zatím neznám polovičku svých lidí ve Francii. Když chceš, požádám ho, aby doložil, kdo je; a můžete být při tom!“

„Nemyslím, že by to byl dobrý nápad. Kdyby skutečně zamýšlel něco zlého, varovalo by ho to a dal by si pozor. My už si ho ohlídáme, když bude potřeba...“

„Ty a ještě kdo?“

Denis pohladil po hlavě Tawarra. „Oni. V každém případě ti děkujeme za dobrou vůli...“

Chtěli odejít, ale Mario je zdržel a vyptával se na příchozí, zejména na Ponny. Denis o ní prozradil všechno, co věděl.

„Je krásná...“ zasnil se Mario.

„To ti nevadí, že je taková... zvláštní?“

Mario se ušklíbl koutkem úst; chvíli uvažoval, jestli se má svěřovat tak malému klukovi, potom řekl: „Zvláštní tady budeme brzo všichni. Freya vyhrožuje, že přijdou zvláštní časy...“

„Konečně, proč ne.“ řekl Denis a milým úsměvem.

„Z nás nikdo konce války neuzří,“ citoval Mario ze Schillerovy hry Wallenstein, „Ta zkáza pohltí nás všechny...“

Denis se oklepal jak zmáchaný pes, pak se zašklebil. „No - třeba nebude tak zle, ne?“ řekl a šel.

U bazénu nalezl Staška, který se vehementně a nadšeně dohadoval polsky s Lukášem Anczewskim. Oči mu planuly a občas vykřikoval obdivné citoslovce, když mu Lukáš líčil povstání a boje pod Jerzy Lasękou. Ponny uměla polsky, takže se zapojila do debaty, i Denis se přidal, ale ostatní jen žasli. Tawarr se uložil k dívkám a trpělivě vyčkával, až se začne mluvit arminsky.

Don Diego se zabýval úvahami, neboť jeho předpoklady se silně hatily. Původní plán byl následující: 18. prosince příjezd většiny hostí, 19. ples na uvítanou (s tím, že se rozhodně nedozví o žádných výstřednostech, spáchaných v rámci Daně Ďáblu), 20. kajícný průvod a slavnostní zahájení, 21. volba velmistrem a rozhodné potření Baarfeltovy strany, 22. první slavnostní zasedání rady s částečným rozchodem osob, kterým se to nebude líbit. 23. prosinec byl rezervován na případné potíže a problémy, takže 24. prosince už budou moci všichni být u svého rodinného stromečku.

Skutečnost se však ukázala být zcela odlišnou. Prozatím nebyl zvolen velmistrem a nedalo se spolehnout, kdy bude. Překvapilo ho, že Baarfelt má tolik přívrženců; i kdyby vyhrál o jeden hlas, neznamenalo by to žádné příznivé vyhlídky do budoucna. Diego hodlal být dobrým velmistrem, což znamenalo, že jím bude jen na přání rozhodující většiny členů. Nepodaří-li se, pak je lepší, aby byl velmistrem někdo jiný.

Jenže Baarfelt? Pro něho hlasuje polovina členů rady. Ideální polovina! Půl pro Mendozu, půl pro Baarfelta. Takhle vypadá celý řád? Jakým způsobem dosáhnout shody, jak to vyřešit, co udělat, aby to nějak skončilo? Jakkoliv, velmistrem bude jeden či druhý, ale nemohou jím být oba - ani žádný.

Navíc s Baarfeltem přišla řada podivných lidí. Arminské komando císaře Charryho udělalo na Diega hluboký dojem: jsou to zvláštní lidé, mají podivné zvyklosti, chování... a taky zbraně. Na příkaz svého císaře provedou cokoliv a císař Charry je pod vlivem Baarfelta. Baarfelt už ukázal zuby v polském povstání; dopadlo sice špatně, ale tím hůř pro nepřátele.

Don Diego pohlédl na svůj psací stůl. Stála tam fotografie, jedna z prvních: dvě děvčátka hrající si s míčem. Dneska si ještě pořád občas hrají s míčem, ale jsou už o mnoho větší, takže si hrají také s politikou. Veronika a Valérie, princezny. Odjakživa měly vše co chtěly mít, žádná hračka pro ně nebyla dost drahá. Ale brzo se nabažily panenek a medvídků; pak přišla na řadu živá panenka Renée a některé další, které ovšem nevydržely a zase odešly. Renée vydržela a splnila podmínky; velmi kruté podmínky! Stala se čarodějkou.

Ale zdá se, že není konec, že to ještě není vše, co si princezny usmyslely. Teď se přidaly další, zejména ta rudovlasá Agnes. Diego ji od začátku neměl rád, ohrožovala jeho maličké hodné holčičky, panenky v kraječkách s nadýchanými sukýnkami. Ona patří do drsných oděvů z kůže, železa, kožešin. Je ze severu; ba co horšího z divočiny. Diego zná severní země, dokonce zná rod Wulffssonnů; podezřelý a nebezpečný. Knassenovy dcery jsou také ze severu, ale snad od nich žádné nebezpečí nehrozí. Snad? Ne, určitě. Knassen je ovšem přívrženec Baarfelta. Takže? Taky je tu Julie a ta maličká. Tu malou Janu už šikovně vymanévrovaly ze hry; doufejme, že ze všech her. S takovou hlavou už ničeho nedosáhne. I když, ten mladíček má jiný názor. Ach, kdyby se nechala podobně pobláznit a vyšachovat i ta větší! Ale Julie je chytrá, omotala si okolo prstu i dcery...

Don Diego si to představoval jinak; měl to být souboj, žádné kamarádské škádlení! Jeho princezny za pomoci svého slepičího hejna měly zlikvidovat cizinky: Julii, Dianu, Janu, Evu-Marii. Eva není k ničemu, je hloupoučká a roztomiloučká, Baarfelt ztratil zřejmě rozum, když se do ní zamiloval. Posedává a kvoká; nejde z ní ani strach. Ale Julie, to je něco jiného, tvrdá jako křemínek a zvenčí sametová. Dobrá dcera. Takovou jsem si vždycky přál. Jenomže... je divná. Miluje Dunbara. Miluje? Možná ano, možná ne. A je panna, přímo tady, v sídle! Žádná jiná už tady není panna, ani ta malá... Tak proč ona?

Diego Mendoza vstal od stolu a začal zvolna přecházet. Dcery! Nejhorší neštěstí... ano, mám taky syna, ale to je ještě dítě, příliš malý na to, aby něco znamenal. Taky Baarfelt má syna. Jaký bude vztah těch dvou, budou spolu soupeřit nebo se přátelit? Teď je to jedno, teď máme jiné starosti. Dcery. Dovolil jim všechno, každé jejich přání bylo splněno dřív, než si o ně řekly. Všechno kromě několika drobností. Zatím na ně nepřišly. Zatím byly pořád hodné, spokojily se s hračkami, šaty, šperky... a milenci. Neměly zájem o nic vyššího a taky nic nedostaly. Samozřejmě, vždyť si o nic neřekly, proč by... Vždycky to bylo v pořádku!

Ale teď... co když jim najednou dojde, co před nimi utajil? A co když to najednou dojde... více lidem? Voglari dneska řekl, že je na čase, aby řád už nebyl jen obchodním spolkem. Doufejme, že si toho nikdo nevšiml, že to považovali za propagandistické prohlášení, jako obyčejně, jako vždycky. Naši lidé to samozřejmě vědí, zvykli si. Ale ti noví... Guyrlayowe, Dunbar, d'Enghiem. Nebo Mario Carialti? Co chce Mario? Baarfelta požádal o dceru, nedostal ji. Mne zatím nepožádal, i když by ji dostal. Prozatím si vybral Kočku Freyu, která mu k ničemu nemůže být. Skutečně nemůže? Nebo jsem něco přehlédl?

Stěny Diegovy pracovny byly vyzdobeny spoustou obrazů, mnohé byly originály, další velmi dobré kopie mistrovských děl. Jejich náměty byly samozřejmě náboženské a velmistr... ach ne, prozatím ještě komthur! měl ve zvyku hledět na ně, když uvažoval. Modlit se... ne! Nikdy se nemodlil v soukromí, jen na veřejnosti, když byl pověřen vykonat nějaký obřad. Modlí se Baarfelt? Don Diego právě teď nesmírně zatoužil po kontaktu s Bohem, jako když byl mladý student a ještě věřil, že v řádu, pod vedením moudrých a zbožných, dosáhne... čeho? Ještě věřil. Ještě věřil?

Držel jsem svoje dcery při zábavách, aby nezačaly sloužit Bohu.

Zachvěl se a s mrazením v zádech se rozhlížel po obrazech. Dal jsem jim všechno. Dovolil jsem jim všechno. Dám jim, na cokoliv padne jejich zrak. Jenom ať... Ale Bože, já jsem přece křesťan, velmistr Tvého řádu! Dobrá, ale jenom ať neblázní, ať neodejdou z domu, ať nenajdou zalíbení v něčem... Dám ti všechny ostatní, ale ne Veroniku a Valérii! Ať nejsou takové jako...

Blázním. Vidím strašidla. Ani Diana z Guyrlayowu, ani Julie z Baarfeltu mi nepřišly ukrást moje holčičky. Nikdo mi nic nebere a já vidím stíny tam, kde nejsou. Neodejdou, zůstanou hodné, jen trošku rozpustilé. Už toho udělaly dost, abych se nemusel bát, už nemají otevřenou cestu, nepřijmou je tam nahoře, jejich hříchy... Jenomže co je hřích a co je správné? Jsem člověk, který je nadán právem odpouštět hříchy. Především svým dcerám. Odpouštěl jsem jim, vlastně ony toho tolik nespáchaly... hrály si, co je na tom? Teď si budou zase hrát... až kam mohou dojít?

A co ostatní lidé v řádu, ti, co chtějí Baarfelta? Když jsem se díval do jejich tváří, viděl jsem nadšení a odhodlání. Ti mladí muži nemyslí na naplněné měšce ani na funkce ve vládě; jim se zdá o vlajících praporech s osmihrotým křížem a jezdcích, vjíždějících se vší slávou do bran Jeruzaléma. Nebo do jiného města? Dokonce do jiného světa? V očích jim hoří oheň... co zapálí? Kam až zalétnou jiskřičky? Zatím poslouchají své komthury a rytíře, starají se o bohatství a moc řádu. Ale jsou tu andělská křídla Jerzy Lasęky a jeho šílená vzpoura... polnice, která tam kdesi v barbarském Polsku zavolala do boje. Zavolá také tady? Jsou tu lidé, kteří by poslechli!

Armageddon. Bitva věřících s nevěřícími. Světem bloudí blázni, kteří vykřikují, že přijde velmi brzy. Připravujte cestu Páně! Jezdci s andělskými křídly nad hlavou už si chystají koně... Ale ještě pořád nejsou všichni. Patří k nim chlapec a dívka s bojovými copy? Přišli zvednout z prachu a bláta svoje kamarády z Evropy? Dát smysl životu těch chlapců... a dívek?

A moje dobře vychované, zjemnělé, načančané holčičky odejdou. Vykašlou se na moje paláce a poklady, vyberou si drsné opálené chlapce z dalekého Ostrova a jejich přísné mravy. Odejdou s nimi a já tady zůstanu sám; toho jsem se vždycky bál! Slituj se nade mnou, Bože! Neber mi to nejdražší, co mám... Já vím, že jsem Ti zaslíbil svůj život; ale tehdy to vypadalo tak... jinak! Ještě teď to vypadá - kdyby nebylo těch polnic v dálce!

Don Diego setřásl z víček únavu a rozmrzelost. Baarfelt nesmí vyhrát. Jeho dcery nesmějí vyhrát! Musí to být někdo z nás; třeba Barrancho nebo Voglari... nebo třeba Carialti? Kdokoliv, jenom ne Baarfelt. To by zvuk polnice zavolal živé i mrtvé, a Veronika s Valérií by osedlaly své koně...

Starý muž v rudé sutaně vyšel z pracovny, sepjal dlaně na objemném břiše pod osmihrotým křížem a důstojně se valil chodbou; když se setkal s někým podřízeným, vlídně se usmíval a odpovídal na jejich pozdravy. Byl mocný, silný, neochvějný; sloup víry. Ten, kdo nemá pochybností, kdo vždycky ví, jak se zachovat. Všichni ho zdravili; ještě je nejmocnější.

Pak přicházela Veronika, v čele houfu ostatních. Hodné dívky, jedna jako druhá. Jana a Ponny se od nich nápadně odlišují, jako se šašci v cirkuse odlišují od artistů; všechno je v pořádku.

„Tati, já tě hledám!“ Veronika jej objala a položila mu hlavu na hruď, jako když byla malá. Donu Diegovi okamžitě vzplanuly pod pleší kontrolní lampičky: »Pozor! Bude něco chtít!«

„Tati, jak plánuješ další průběh?“

„Co mám plánovat? Sama jsi viděla, jak to dopadlo... teď se bude nějakou dobu vyjednávat, než se dojde k řešení. Proč?“

„Myslíš, že tady oslavíme Vánoce?“

„Bez nejmenších pochyb! I kdyby se to vyřešilo za zítřek, nikdo nestihne dojet domů. Ale neboj se, dárky dostaneš...“

„Na to teď nemyslím. Jde nám o to, že bychom ti pomohly. Třeba můžeme zajistit oslavy... je tu spousta lidí, kteří nikdy podobné svátky neviděli...“

„To by jistě šlo...“

„Na Štědrý den slavnostní večer, stromeček, pohoštění...“

„Jistě; to je samozřejmé...“

„Rozdávání dárků žebrákům ve městě... dětem ze sirotčince...“

„Všechno, na co si vzpomeneš. Jsi hodná, že na ně myslíš.“

„Divadelní představení na Hod Boží...“

„Pokud to bude mravné a v řeči vázané?“

„Jestli mne trochu znáš, musíš si být jist, že to bude v řeči nevázané a o mravnosti se taky dá pochybovat! Ale buď si jist, že se o tom bude ještě dlouho mluvit!“

„Souhlasím se vším, co podniknete. Mám vás rád, děvčata!“

Objaly jej a políbily. Potom se smíchem odběhly a don Diego se za nimi ještě chvíli díval. Bál jsem se zbytečně, jsou to hodné a poslušné dcery. Dobré děti, krásné a chytré... jsou přirozeným středem společnosti. Budu velmistrem, ony budou dcery papeže. Všechno je v pořádku; neodejdou mi...

Díky Tobě, Pane!

Princezny zjistily, že se poněkud ochladilo a zůstávat ležet u bazénu už není ono; takže se stáhly do harému, zobaly cukroví, popíjely čaj a diskutovaly o divadle.

„Já v životě divadlo nehrála!“ potřásala hlavou Freya.

„A to já jo, dokonce dvě role: Muchomůrku a Vážku, ve školním představení!“ chlubila se Julie, „A všichni mi tleskali!“

„Já taky divadlo jakživa nehrála,“ řekla Diana, „Ale dobře znám divadlo v Epidauru, v Athénách i v Korinthu. Mám přesné znalosti o Egyptských hrách s námětem smrti Osirise, jehož zabil bratr Sethi a manželka Isis ho tak dlouho oplakávala, až jej vzkřísila; složila jeho tělo dohromady...“

„To je nějaká blbá hra; to rozhodně hrát nebudem!“

„Taky jsem měla hrát Královnu květin,“ vzpomněla si Julie, „Ale potom to před premiérou nějak odvolaly, nevím proč.“

„Nejspíš proto, že jsi měla hrát hlavní roli!“ řekla Renée.

„Královna květin vůbec nebyla hlavní role! Sice jsem měla na hlavě krásnou korunu, ale textu sotva tři věty...“

„Tak klídek, dámy!“ volala Veronika, „Co budem vlastně hrát?“

„Já bych řekla nejlíp nějakou operu!“ navrhla Valérie.

„Bezva nápad,“ souhlasila Veronika, „Já umím skvěle zpívat! Ty taky, Julko - když jsi z Neapole?“

„Umím lidové písničky od nás a z okolí. A můžu se případně sama doprovázet na kytaru nebo na mandolínu. Chodila jsem do klavíru, ale to bych radši ponechala jako nejhorší možnost.“

„A operní zpěv, bellcanto? To jsi nějaká Italka?“

„Nikdy jsem to nezkoušela - ale snad bych to zvládla.“

„Já bych taky mohla zpívat!“ navrhla Freya.

„Kočičí mňoukání? Děkujem pěkně!“

„Musíme se rozhodnout, co budeme hrát!“ připomínala Renée.

„Například Aidu,“ řekla Diana, „Já byla při otevření Suezu!“

„Co to s tím má společného?“

„Premiéra Aidy se konala v Suezu, když se otvíral kanál. Otec tam náhodou byl poblíž, tak jsme se jeli podívat. To jsem poprvé jela kanálem... bylo to krásné!“

„Aida je moc vážná a smutná opera,“ soudila Valérie, „Radši něco hodně veselého!“

„Například něco od Offenbacha nebo Hervého Mamselle Nitouche? Případně pro Dianu Krásnou Helenu?“ ptala se Veronika.

„Kdybych mohla prosit, tak Bandity!“ řekla Diana, „Mně se tam moc líbí Fiorella - to bych byla schopna i zazpívat!“

„Jděte mi s tím!“ smála se Julie, „Jediný, kdo umí napsat operetu, je Johann Strauss. Třeba Cikánského barona a Netopýra... nebo Vídeňskou krev!“

„To je sice krásný, ale nikdo z nás to neuhraje ani neuzpívá!“ připomněla Renée, „Na to musí být německá muzika!“

„Jak to vypadá, budem nakonec hrát Jak ti chudí o to jmění přišli!“ řekla Valérie a ohrnula nos.

„Jestli by se třeba nedalo něco antického!“ požadovala Diana.

„Nebo bys zopakovala toho Hanumana z Rámajány?“ řekla Ponny, „Všichni na to pořád vzpomínají...“

„Co je to za hru a za roli?“ ptala se Veronika.

Bylo jí to stručně vysvětleno, takže jen kroutila hlavou.

„Diano, tys hrála opici?“ kulila oči Renée.

„Proč ne? Byla jsem skvěle namaskovaná... natřená celá na hnědo a připnutej dlouhej ocas...“

„Vážně? A to maskování bylo nutný?“

Diana vyprskla smíchy. „Ne! Opici můžu hrát, jak jsem!“

Vtom zčista jasna promluvila Jana: „Já bych chtěla hrát Violu z Večera Tříkrálového!“

„Cože?“ Veronika se udiveně otočila, „Kdo tu mluví o nějakém Shakespearovi? Dohodlo se, že se bude hrát něco zpívaného, opera nebo opereta! Tak sem nelez s činohrou...“

„My to můžeme klidně i zpívat!“

„Vy mi můžete... To jsem ještě neslyšela! Na jakou melodii? To by musel někdo napřed napsat...“

„To snad není problém, nějakou hudbu vypůjčíme. Já bych mohla hrát na ruční harmonium, jedno takový jsem tu někde viděla...“

„Už to vidím v barvách: Julie mandolína, Valérie kytara, Freya píšťala, Diana harmonium a Jana kartály. Směs taneční hudby se spirituály, mantrami a židovskými žalmy. Perfektní souhra!“

„Já umím na šamisen,“ řekla Ponny, „To je nástroj z kočičí kůže - učila mě Kamiči, manželka Tošio Yamanakiho!“

„To potěší; ještě najít někoho, kdo umí na dudy!“

Přihlásila se Freya; nedalo se posoudit, nakolik má pravdu.

„Jenže, v té hře je velice málo ženských rolí!“

„To by ani tak nevadilo. V Japonsku je populární divadlo »Nó«, ve kterém hrají všechny mužské role ženy, dovedně namaskované za muže. Můžeme to zkusit, ne?“

„Můžem všechno, Diano, ale neprovokuj! Kdo bude co hrát?“

„Já jsem se hlásila o Violu!“ připomínala Jana.

„Ty? Nejsi schopna promluvit jinak než německy! Viola je těžká role se spoustou textu a ty by ses nebyla schopna naučit ani básničku!“

„Ale mám k tomu účelu vhodný účes!“

„Jani, Viola se přestrojuje za kluka, ne za strašidlo! Může mít vlasy nakrátko, ale rozhodně ne hlavu dohola; kromě toho se musí podobat svému bratru Sebastianovi, v závěru hry...“

„Sebastiana může hrát Percy. Je nesmírně nadaný...“

„Ne! Percy se v tom vůbec nebude vyskytovat a ty budeš hrát dámu na dvoře vévody Orsina. Na víc nestačíš!“

„Já myslím, že by Violu měla hrát Diana. Totiž na věci, co ta holka vyvádí, je tak akorát! A já si zahraju Olivii!“ rozhodla Veronika.

„Takže rvačka už bude jenom o Marii, víc děvčat tam není,“ řekla Valérie, „Když bude nejhůř, jsem ochotná to vzít...“

„Tak zle ještě není... co kdyby to vzala Julie?“

„No - klidně!“ Julka byla odhodlaná na všechno, „Ale můžu si vzít lidovej neapolskej kroj?“

„Jako služebná můžeš nosit, co chceš! Vali, pro tebe mám jinačí roli... dost podivnou. Šaška!“

„Šaška Vejražku? To beru, ale... jako holka?“

„Můžeš si vzít přiléhavé kalhoty. Vlastně, jako šašek můžeš být oblečená jakkoliv; stejně budeš k smíchu!“

„Co budu hrát já?“ ptala se Freya.

„Sebastiána. Neboj, to se naučíš, je to jen pár slov!“

„Proč jen tak málo? Já si chci zahrát pořádně!“

„A co já?“ ptala se Ponny, „Chci si zahrát taky!“

„Jedině, že bys hrála toho potrhlého Ondřeje Třasořitku! To je takovej kluk, co miluje Olivii; ještě je v tom rytíř Tobiáš Říhal, ale to už by musel opravdu hrát chlap!“

„Navrhni to tátovi, třeba to přežiješ!“ smála se Valérie.

„Už dávno mě nezbil, snad bych ho ukecala... ale radši...“

„Já bych zkusila přesvědčit Jana Dunbara!“ řekla neprozřetelně Julie. Nastala vřava, jako by mezi ně hodila bombu.

„Dunbar hrát divadlo? Šílený nápad! A ještě ke všemu komickou postavu, ten s tebou vyrazí dveře!“

„Nestarejte se, já ho přesvědčím! Prozatímně ho dosaďte do role rytíře Tobiáše. Já ho zpracuju.“

„Dobře, dál. Vévoda Orsino!“

„Kdyby to tak chtěl vzít Charry!“ smála se Diana, „To by byla legrace...“

„A proč by to nechtěl vzít?“

„Charry není schopen zapamatovat si roli.“

„Pokud jsem mohla pozorovat, není úplně nejhorší,“ soudila Julie, „Když se připraví, mluví dost plynně... i když někdy vlastními slovy.“

„Svými slovy mluvit může. Řekni mu to, Diano. A Malvolio?“

„Ještě jednoho vytáhnem za uši z díry. Mario di Carialti! Nic nedělá, tak ať se trochu snaží...“

„Můj ty Bože! Ještě Llago di Rienzi a bude to parta, na kterou tady nikdo dlouho nezapomene!“

„Tak pozveme Llaga. Dáme mu roli námořního kapitána, ta mu sedne jako vlčákovi obojek!“

„No a co my ostatní?“ ptaly se Knassenova dvojčata a jiné, které se nechtěly nechat zahanbit.

„Budete dělat baletní vložky,“ rozhodla Veronika, „Stejně mám obavy, že divadlo bude trochu delší, než je zvykem v dobré společnosti; tak aby se obecenstvo nenudilo, budete ho vy ostatní bavit. Je to jasné?“

„Naprosto,“ řekla Julka, „Můžeme se dát do práce.“

„Tak jo. Jdeme shánět sál, kostýmy a texty...“ řekla Veronika a dala svému štábu rozchod.

Tomáš vyposlechl Denisův referát o Pierrovi de Warnais dost pozorně; chvíli přemýšlel, pak vstal a šel s Denisem k Reggiovi. Tam už jsme samozřejmě věděli, co a jak, Tawarr nám to vyložil sice na přeskáčku, ale dost srozumitelně. Baarfelt vstoupil, usedl k Reggiovi a začal:

„Věřím už za těch pár měsíců vašemu smyslu pro odhad lidské povahy, taky jsem se nikdy nezklamal, když jsem se na vás spolehl. A věřím taky, že ten muž je ničema. Že se dokázal dostat až sem, je sice ostuda, ale dá se pochopit, v řádu není pořádek, zvláště ve Francii. Kdyby se pokusil přijít jako Ital či Španěl, byl by odhalen hned, komthurové znají svoje lidi dokonale. Ale nějaký četař z jihu Francie... nevím! Není vyloučeno, že je vyzvědač a chce se něco dozvědět o našich záměrech. Bylo by dobře, kdyby ho někdo mohl sledovat.“

„A zabít! Nezakousnem ho?“ ptal se Reggio.

„Zatím ne. Co když není sám, co když tu má komplice? Když ho budeme sledovat, třeba pochytáme i další nepřátele. Jak říkám, nejlepší bude sledovat ho a pozorovat, s kým se stýká a co dělá. Dokázali byste to?“

„Ovšem, budeme ho sledovat dnem i nocí!“ řekl Reggio, „Komu máme hlásit výsledky pátrání?“

„Aflargeovi, ten mně nebo Charrymu. Domluvím se se všemi našimi lidmi, aby ho náhodou někdo nepoplašil; musíme být opatrní, zvláště když je nepřátelský agent. Každá ukvapenost by se mohla vymstít...“

„Dobře, uděláme, jak si přeješ. Zdá se, že jsi chytrý člověk; Aflargeo, Tannarr i Ao Harrap tě velmi chválí. Budeš velmistrem řádu, jak by se slušelo?“

„Zatím to záleží na soudu komthurů. Byl bych prohrál, kdyby nedorazil Ludvík d'Enghiem. Teď jsou hlasy vyrovnané; budeme se snažit někoho přesvědčit, ale oni taky; moc nedoufám, každý si svou stranu už vybral a k druhé se nepřidá. I když, vyhrát o jeden nebo dva hlasy...“

„A když se to nestane?“

„Potom budou muset volit rytíři. A jejich volba je velmi nejistá, nevím, co ji ovlivní a jakým způsobem.“

„Můžeme ti v tom nějak pomoci?“

Tomáš pohladil Reggia po bílé kožešině. „Těžko. Nevím, jestli vůbec existuje nějaká moc, která může cokoliv ovlivnit. Ostatně, vás z řádu Blesků vyhodili, protože jste šelmy...“

„Vím. Sice to nechápu, ale docela se mi to líbí. Aflargea jsem jmenoval velmistrem a my všichni ostatní se nějak podělíme. Jsem si jist, že všichni tygři budou nadšení...“

„Určitý náznak řešení se mi don Diego pokouší naznačit: abych odešel a založil si vlastní lóži. Neustále zdůrazňuje, že řád Blesků není řád Templářů; vyhodil dokonce kvůli tomu vlastní dcery a dovolil jim založit něco... vlastně, on nemá žádné právo jim něco dovolit či zakázat, založily to samy. Každý má svobodnou vůli se připojit či odtrhnout, až bude dosaženo ideálního stavu: jeden řád na jednoho Templáře.“

Tomáš poznal, že jeho slova nenacházejí v myslích tygrů příliš odezvy, ale jeden člověk reaguje střelhbitě: Denis.

„Odjakživa jsem myslel, že Templář znamená člena řádu, který je pevně zařazen do určité hierarchie; ale tak tomu není? Může být Templářem i člověk, který je sám, vzdálen od ostatních?“

„Také o tom často přemýšlím. Není to zařazení někam, Denisi; je to stav mysli. Může to být i osamělý jezdec s mečem v poušti. I kdyby byl poslední člověk na světě, znamená naději.“

„Dobýt Jeruzalém?“

„Ne. Najít v poušti raněného žebráka, posadit za sebe na koně a dopravit do bezpečí. Vyléčit a dát misku jídla, aby nezahynul.“

„Odjakživa slyším, že je důležité, aby člověk dostal zasvěcení od nadřízeného a poslouchal jeho příkazy. Je to pravda?“

„Je důležitější, abys dostal dar Ducha Svatého od Boha; potom nebudeš muset ani váhat a budeš plnit Jeho vůli. Všechno, co ti mohou dát lidé, je důležité a dobré; ale ten, kdo zasvěcuje, jen potvrzuje před zraky lidí vyšší vůli. Svoje rytíře vybírá Bůh, ne lidé. Ty je pouze musíš vyhledat v davu.“

„Jak je poznáme?“

„Podle slunce v očích.“

Lidé vrhli všechny síly na uskutečnění svého divadla. Protože většina šelem neví vůbec, co divadlo je, bylo nutno jim to vysvětlit, takže jsem poslal Denise za Dianou nebo Julií zeptat se, o čem ta hra bude. Diana měla právě tolik práce, že nemohla podrobně vyprávět (!), Julie mu řekla, ať neotravuje, Jana měla představy velice zmatené, Freya neměla sebemenší tušení. Takže Denis šel do řádové knihovny, vypůjčil si Shakespearovy hry v kožené vazbě a přišel s tím k nám. Vzápětí po něm se dostavila do knihovny Veronika pro tutéž knihu, neboť si chtěla něco odsouhlasit s originálem. Takže ji zuřivě hledala až do doby, kdy ji Denis vrátil, což bylo ráno. Mezitím jsme ji nastudovali my.

Obsah hry je jednoduchý: V Ilyrii ztroskotá s lodí dívka Viola a že jako holka je mezi lidmi úplně nemožná, přestrojí se za kluka a jde do služby k vévodovi Orsinovi. Ten si ji oblíbí a používá k nastražení pletek s mladou hraběnkou Olivií, která se mu líbí. Olivie se zamiluje do Violy, která se vydává za brášku Sebastiana, zatímco Viola se zamiluje do Orsina. Do Olivie je rovněž zamilován rytíř Ondřej Třasořitka, kterého podporuje jeho i její strýc rytíř Tobiáš Říhal, také služka Marie se šaškem Vejražkou. Dále je do Olivie zamilován ctihodný páter Malvolio, starý hlupák. Situace se různě proplétá, až nakonec se všichni šťastně vezmou: Orsino si bere Violu, Olivie se vdá za jejího bratra Sebastiana, Ondřeje ztřískají a Malvolia zavřou do blázince, což je dávno na čase. Všichni ostatní dopadnou dobře.

Zapamatujte si řádně tento obsah, protože to, co předváděla naše herecká společnost, se mu podobalo jen velice vzdáleně. Když už má někdo hrát divadlo, tak jsme to my šelmy, protože si umíme pamatovat texty - na rozdíl od lidí. Rozhodli jsme se, že jednou, až budeme mít v Arminu nějaký svátek, si to zahrajeme...

Julie vypozorovala, že mezi Valérií a Freyou probíhá jakési zvláštní napětí. Od chvíle, kdy Agnes Wulfssonnová přišla, působila rozruch všude, kde se objevila, ale do Valérie rýpala častěji a ostřeji než do jiných, a Vali jí to oplácela, i když mírněji. Veronika byla starší, takže je občas umravňovala, a ony ji zatím poslouchaly. Taky Renée a dvojčata působily, že vědí, o co jde. Kdyby se jednalo o kluka a holku, Julie by hádala na mileneckou hádku; takhle si vyčítaly nějaké kluky, se kterými obě někdy chodily anebo si je navzájem přebraly, ale nepůsobily dojmem, že by je to příliš trápilo nebo že by z toho udělaly významnou aféru. Byly to spíš legrační narážky, kterým všechny rozuměly.

Časem Julii došlo: jsou to holky, co spolu studovaly. Byly ve škole na Lago di Como, vracely se domů na prázdniny, někdy se dokonce navštěvovaly a měly ještě další kamarádky, které tady teď nejsou a je to škoda. Ona takové zkušenosti neměla. Od malička měla vychovatelky a domácí učitelky, ale často se střídaly a několikrát chodila taky do normální školy, ale nikdy ne dlouho. Rodiče se nemohli shodnout, jak ji vychovávat; vlastně se nemohli shodnout na ničem, každý měl svoje vlastní pokoje a vyhledávali se minimálně. Julie se nepamatovala na jakékoliv něžnosti mezi otcem a matkou; když se ji při nějaké oslavě hrabě pokusil políbit, vydržela to s vypětím všech sil a co nejdřív se odtáhla. S dcerou se Gina mazlila a Julka na to ráda a často vzpomínala. Otec... hrabě la Venzini ji nikdy ani nepohladil. O narozeninách jí vtiskl jeden zdvořilý polibek, když jí předával dárek. Teď už je jí jasné, proč.

Když jí začala puberta, poslali ji do penzionátu a svěřili jeptiškám. Ty jí vylíčily manželství a vůbec jakékoliv vztahy jako nepřetržitý řetěz utrpení, které působí muži ženám. Soustavně jim dělají odporné a bolestivé věci, což je spravedlivý trest za to, že jistá Eva kdysi nabídla Adamovi jedno jablko. Svedl ji k tomu had, ale na tom nezáleží, všechny ženy si zaslouží přísný trest a mohou se mu vyhnout pouze tím, že se nadosmrti uzavřou do klášterních stěn. To štěstí ovšem Julie nemá, rodiče jí najdou manžela, který ji bude trápit a týrat, za všechno ji krutě potrestá a ještě jí udělá děti, o které se bude muset starat. Do té doby považovala všechno, co se s ní dělo, za normální a přirozené. Ano, tak žijí všichni lidé.

Jenže tehdy začaly sny. Strašné, divoké sny. Byly v nich příšery se zuby a drápy, bolest a ponížení, hrůza a strach. Z čeho? Ze všeho. Nejhorší nebylo to, co viděla, nýbrž stíny, které byly kdesi vzadu za ní, občas viděla jenom kousek se mihnout, ale věděla, že tam jsou. Modlitby nepomáhaly. Dívčí ložnice byly studené a nevlídné, slamníky tvrdé a deky tenké, nejlepší by bylo přitulit se ke kamarádce a vzájemně se zahřívat, ale to sestry tvrdě trestaly a mluvily o tom jako o největší možné zvrhlosti. Julie nechápala, co provedla. Několikrát byla potrestána naprosto nespravedlivě. Potom... potom začala zlobit. Věděla, že ji potrestají, ale ten vztek, ke kterému donutila ty nejhorší z učitelek, jí za to stál. Častěji než by něco vyvedla sama, k tomu navedla kamarádky. Neobelstila je, řekla jim na rovinu, že dostanou trest, možná dokonce výprask. Sázely se, která víc vydrží a která bude víc řvát. Vydržet mlčky se to nedalo. Nebo ano? Zkoušely to, a Julie se naučila snášet rány trpělivě. Jenže už byla moc velká a tresty se změnily. Opisování dlouhých a nesmyslných textů, četba Životů svatých...

Ano, světice taky trpěly, a daleko víc. Všechny ty holky byly mučeny a nakonec popraveny, protože odmítaly stát se hříčkou nemravných pudů zvrhlých mužů. No jistě, byly křesťanky a ti chlapi odporní pohani, ale hlavně to byli chlapi a bavilo je nechat holky natahovat na skřipec, lámat jim kosti, vypichovat oči, stahovat je z kůže a smažit na roštu. To hrabě la Venzini byl proti tomu ještě dobrák, manželce dal jen občas pár facek a na dceru v životě nesáhl. Možná někdy hluboko v dětství, to spíš máma jí dala na zadek. Zasloužila to. Zasloužila by i dneska, ale ty výprasky už nejsou co kdysi. Když si Diana vezme bambusovou tyč a vyzve ji k boji, je jasné, že Julka dostane hodně ran, ale ani to zvlášť nebolí, je to v boji. Občas se jí podaří zásah, to ji Diana pochválí a ještě se tomu směje. Jenže Julie je první dvorní dáma a sluší se, aby cvičila ty malé polské puberťačky, které by se rvaly pořád, ale nepamatují si údery a kryty, takže dostanou co proto a Julka jim musí všechno pořád ukazovat. No jen počkejte, až se vrátím, hned si nechám předvést, co jste se naučily, a potom...

Jak s tím souvisí vlasy? Freya touží být ostříhána, nejlíp násilím. Renée už se to taky někdy stalo, asi i ostatním. Valérie a Veronika nesouhlasí. Co to řekla? „Jestli někdo sáhne na vlasy Valérii, jsme do večera dohola všechny!“ Použila by násilí? Bojuje dobře, což o to, ale Dianu by nepřemohla. Jestli mě? Asi ano, ale... Jak by vypadala, kdyby ji Diana oholila jako ty holky, když se vsadila s Ferozem? Bez vlasů, bez obočí, jenom ty oči... Jistě, Valérie je krásná, ale dokáže potlačit jakýkoliv výraz, jenom ty oči...

Čarodějka. Tohle je klíč ke všemu. To je umění, kterému se učily na Lago di Como. S tím souvisí všechno ostatní, všechno z toho vyplývá. Všechny jsou čarodějky, Veronika je vede, ale Valérie je schopnější a mocnější, vychovala ji k tomu. Proto Freya říká Sestry. Ano, jsme sestry... já taky? No ovšem, chtějí mě! A dostanou mě, i když se budu bránit. Feroz to ví, Veronika to ví. Všechny to víme, možná i Jana... Moje ubohá sestřička, kam jsem ji to zavlekla? Už přišla o vlasy a o panenství... jistě, získala muže. Ale nebude se na mě zlobit?

Julie zoufale zatoužila se k někomu přitulit. Dokonce věděla ke komu, jenom si to nechtěla přiznat. Měla strach. Moje komnaty, tvoje komnaty, formální polibek při oslavě a jinak nic... Bude to takové? Nebo vášnivé milování mezi Dianou a Charrym, i když začít musí většinou ona, ale potom řvou a vyvádějí, a leopard Tannar si lehne na práh a hlídá... Všichni to vědí, Dianě je to jedno a Charry je hrdý, že ječí a prosí, aby ji už nechal, ale běda, kdyby nevydržel... Jak se budu chovat já, až to jednou dopadne?

Julie se svinula do klubíčka, přitáhla si víc pokrývku a snila o tom, co bude...

Jana ležela s Percym na lůžku; bylo těsné, pro jednu dívku, museli ležet přituleni k sobě, aby se vešli.

„Chci mít dítě,“ řekla.

„Také já chci dítě.“ odpověděl.

„Chci odejít na Ostrov, porodit tam své dítě a vychovávat je. Chceš jít se mnou a pomáhat mi?“

„Chci. Jsi to jediné, co mám a na čem mi záleží...“

„Říkali mi, že život tam je drsný. Budeme muset vydržet horko, těžkou práci, nouzi, osamělost... vydržíme to?“

„Každým dnem to bude lepší. Postavíme si svůj svět. Pro nás, pro naše děti. Kolik vydržíš dětí?“

„Kolik nám jich daruje Bůh. Nebudeme nic ovlivňovat, nebudeme o nic prosit. Jenom děkovat. Bůh nejlíp ví, co nám má dát.“

„Bude to krásný život...“

„Možná bude krutý; myslíš, že vydržíme?“

„Nevím. To je jediné, z čeho mám strach.“

„Nebude ti někdy líto, co za sebou necháváš? Přátele, majetek, společenské postavení?“

„A tobě?“

„Chtěla bych mít tetování na nějakém místě, kde by je nebylo možné skrýt. Na čele nebo na tváři; aby to každý viděl!“

„To by se lidem asi moc nelíbilo!“

„Právě proto to chci! Abych se už nemohla vrátit, kdybych třeba dostala strach. Abych už navždy musela patřit k té zemi...“

Slunovrat

Ráno byl Tošio Yamanaki příjemně překvapen větším počtem lidí, kteří se přišli zúčastnit jeho rozcvičky. Obvykle jich tolik nechodilo a Tošio býval mírně rozladěn, ačkoliv to nedal najevo žádnými slovy. Teď si přišli zacvičit nejen muži, ale i děvčata, v čele s Ponny a Dianou, mohl být tedy rád. Veronika přísně poručila děvčatům ze své družiny i všem ostatním, aby nastoupily a cvičily, byly tu kuchtičky i švadlenky, černé i trochu světlejší, hodně všelijakých míšenců, taky jejich větší děti. Holky ve svém věku si pozorně obhlížel Denis, pořád hledal nějakou, která by se mu líbila, a čím exotičtěji vypadaly, tím víc. Tošio si ho schválně vytáhl jako soupeře a vysvětloval, že i dítě se musí umět bránit; Denis cvičil rád a pár ran tyčí, které schytal, mu nevadilo, jen ho víc rozdráždily. Holky to nepochybně ocenily a černí kluci by brali, aby je vedl do boje.

Veronika taky důrazně doporučila holkám, aby se přišly koupat s princeznami do velkého bazénu, až se tam bude dát vydržet. Je dostatečně prostorný a ony patří k družině, takže by se neměly odtahovat. Když mají jít s princeznami do boje, musí se naučit neztrácet se z dohledu. Nikdo je nepokouše ani jim neublíží, a měly by projevovat větší vstřícnost... Julka přemýšlela, co asi ty holky vede, aby princeznám nechodily na oči; asi mají z dřívějška špatné zkušenosti. On už docela stačil tón hlasu, kterým je Veronika vyzývala k přátelství.

Potom se začalo usilovně zkoušet, prozatím četbou z textu. Denis se jim tam tak dlouho pletl, až mu přidělili roli pážete; to mu stačilo a ochotně spolupracoval i na výzdobě sálu. Vymyslel, že by Viola mohla přijít na jeviště z mořských vln, to jest odněkud zespodu propadlištěm. Propadliště existovalo ještě od časů, kdy se v sále hrávalo divadlo častěji, stejně jako různé druhy osvětlení a další technická zařízení; bohužel vše bylo ve stavu neurčitém, protože už delší čas nikdo neprověřil jeho provozuschopnost. Veronika přijala úkol způsobit patřičný kravál, aby v technice byla zjednána náprava.

Zatímco se všichni šedovlasí a plešatí zabývali vyjednáváním, neukázněná mládež zosnovala vzpouru. Kdo ji vlastně zahájil, se nezjistilo doposud, ale podstatný vliv měl příjezd našich z Arminu; najednou přibylo drsných válečníků. Paradoxně posílili odhodlání Španělů a Italů, takže počínali reptat. Potom sepsali svoje připomínky a dotazy do memoranda, jež říkalo:

Proč vlastně vedení řádu trvá na některých zbytečných a dávno překonaných byrokratických omezeních, zatímco jiné a důležitější dávno pustilo ze zřetele? Současný neutěšený stav je výsledkem dlouholetého nevěnování se svým povinnostem; stalo se pravidlem, že páni se věnují záležitostem řádu jen výjimečně, spíš namátkově než plánovitě; podle toho vypadají výsledky. Některý komthur si počíná usilovněji než jiný; další sice věnují práci všechny síly, ale pro vlastní neschopnost bez patřičného výsledku. Ať je to jak chce, mělo by se s tím něco dělat.

Ať se už konečně někdo zamyslí a odpoví na tohle:

- K čemu je vlastně určen řád? Má bojovat za víru, stavět školy a nemocnice, vychovávat mládež nebo podnikat a vydělávat na všechny tyhle činnosti? A pokud z podnikání, továren a bank plyne nějaký finanční zisk, jak přesně je rozdělován a komu?

- Přestože je každý rok vypracovávána zpráva o hospodaření, za posledních dvacet let nebyla ani jednou zveřejněna a nikdo nemá tušení, jak se v řádu hospodařilo. Jediný, kdo vypracoval přehled o financích (nikoliv tajný) je komthur Guyrlayowe. Z té zprávy vyplývá, že spotřeboval na charitativní činnost (záchrana, léčení a výchova i odjezd Poláků) daleko méně peněz, než potřebuje celá Španělská a Italská provincie na svou reprezentaci.

- Mladí rytíři rozhodně nepožadují, aby mohli stolovat na stříbře a míšeňském porcelánu jako vznešení komthurové. Ale naproti tomu požadují, aby měli peníze na propagaci myšlenek řádu v okruhu své působnosti: na knihy, časopisy, případně letáky. Dále požadují možnost zřídit levné jídelny, zvláště pro mládež propadlou kriminalitě a beznaději. Slibují, že určitou část těchto mladých se pokusí přivést na lepší cestu, zejména v dětském věku, dokud ještě není tak zkažená. Je samozřejmé, že s letitými zločinci se moc dělat nedá, ale s mladými by to šlo. Jinak zločinnost během dvaceti let enormně vzroste.

- Je třeba znovu promyslet systém správy řádu. Současná situace vypadá tak, že když chce někdo z mladých projednat něco se svým komthurem, musí především jednat s rytířem, což bývá obvykle starší pán s přijímacími hodinami. Kolem něho se pohybuje neurčitý počet tajemníků, sekretářů a poskoků, kteří chrání jeho klid tak úspěšně, že mladý bratr nemá šanci se do jeho kanceláře probojovat. Teprve když se mu to podaří, může získat doporučení k jednání s komthurem. Než se cokoliv prosadí, je dávno pozdě.

- Proč vlastně je komthurů jen dvanáct? Je to tradice ještě z dob, kdy na světě bylo dvanáct národů, jenže za svět se tehdy považovala Evropa a Středozemní moře! Komthur dle původních stanov byl pán hradu nebo určitého území, nad nímž vykonával přímou správu; rytíř označovalo bojeschopného jezdce, který měl za povinnost bojovat. V současnosti je většina rytířů boje absolutně neschopná, pro stáří, nemoc nebo prostě proto, že už léta nevzali meč do ruky. Každý komthur z toho důvodu mívá určeného ochránce, který bdí nad jeho bezpečností; ale totéž už teď považuje za potřebné spousta rytířů!

- Přestože řád určuje dvanáct komthurů, ve skutečnosti je jich šestnáct, neboť se k nim počítají i čtyři důstojníci. Proč tedy jich nemůže být ještě víc? Proč není povýšen na komthura každý, kdo má předpoklady z důvodu zásluh a schopností? Potom by každý mohl mít dostatečný počet rytířů, kteří by úspěšně prosazovali jeho vůli; bez ohledu na směrné číslo. Proč existují i dnes komthurové, kteří dávají zasvěcení ženám, dětem a tygrům, zatímco jiní je odpírají dlouholetým zasloužilým bratřím?

- Nebylo by rozumné konečně doširoka otevřít dveře a uvítat v řádu každého, kdo v něm chce sloužit? Existuje množství mladých mužů, ale i žen; každý z nich má velké schopnosti a vřelou touhu pomáhat druhým dostat se z bídného postavení. Ať staří hodnostáři podporují a iniciují nadšení mladých, namísto co by je sráželi v rozletu; ať jim také přidělí dostatek pravomoci, aby sami mohli rozhodnout, včetně rizika, že něco pokazí. Výsledný efekt bude jistě kladný, užitečný pro řád i celý svět!

Hodnostáři přijali kritické hlasy s klidem obvyklým v jejich vznešeném postavení; podobnou kritiku slýchali často a mnozí ji v mladších letech nadšeně sepisovali. Samozřejmě bez viditelného ohlasu, ale na to si časem zvykli. Don Diego mávl rukou a řekl, že teď je hlavní vyhrát volby; pak se uvidí.

Naopak myšlence divadelního představení svých dcer věnoval dost pozornosti a vše schvaloval, včetně nutnosti opravit různá zařízení; za tím účelem nařídil vydat Renée klíče od sklepení, spolu s přísným napomenutím, aby je neztratila a dobře hlídala. Veroniku na to nepovažoval za dostatečně zodpovědnou.

Sklepení pod palácem tvoří rozsáhlý labyrint, dokonce ze tří poschodí pod sebou. Diana pištěla nadšením, protože jedna část byla vybudována ještě Maury a popsána arabskými nápisy, další pochází ze třináctého století a na zdech se najdou znaky kabalistické a alchymistické. Nepochybně tam existovaly za dávných časů laboratoře na výrobu zlata, bohužel nedá se dnes očekávat, že by nějaké zbylo. Jediné místo, kam se chodí pravidelně, je sklad výbušnin, patřičně označený a zajištěný dalšími mřížemi, od kterých jsme klíče nedostali.

Ve sklepě žily myši, potkani a možná i netopýři. Vášnivý lovec hlodavců Tannarr se okamžitě vrhl do nejbližší chodby, z níž to příjemně vonělo; byl bych mu šel pomoci, ale Diana mi dala držet v zubech elektrickou svítilnu a tudíž jsem se nemohl nikam ztratit. Denis objevil staré police s knihami a hned se v nich začal hrabat, pročež dostal vynadáno, že bude špinavý.

Tawarr měl ušlechtilejší zájmy. Taky čenichal po chodbách a já se domníval, že loví nějaké potkany, ale vrátil se a hlásil: „Ten člověk de Warnais byl tady ve sklepě taky!“

„Nepovídej,“ mávla rukou Diana, „Jak jsi na to přišel?“

„Chodil tudy, vlezl až dozadu za sklad výbušnin. Stopy vedou od vchodu až sem a jsou cítit jeho pachem, můžeš se přesvědčit!“

Diana se nepřesvědčila, starala se o technický stav propadla. Se svou skupinou je dokonale promazala a přesvědčila se, že odtud bude moci perfektně nastoupit do akce. Když skončily, musela chvíli hledat některé kamarádky; kromě jiného Janu, která byla nějakou dobu v podezření, že zalezla někam do tmy s Percym. Když byla objevena, zjistilo se, že její zájmy jsou ušlechtilejší, neboť tam nebyla s chlapcem, nýbrž s knížkou; Diana ji s rozpaky pochválila a dovolila vzít si něco ke čtení s sebou nahoru. Čehož využili kromě Jany i další.

Ve sklepě byla špína za posledních pár set let; určité vzorky ulpěly na šatech lidí i našich kožešinách. Když vylezli na světlo boží, chvíli se smáli jeden druhému, potom bylo rozhodnuto se nejdřív umýt, než půjdou na oběd. Venku u bazénu se nedalo, byla zima a nepříjemně sychravo, takže přišel ke cti vnitřní bazén harému s úctyhodnou tradicí: za časů, kdy v paláci vládl Maurský emír, se tam koupaly jeho manželky, milenky a konkubíny, pán seděl na balkónu a vybíral si z nich, která ho má potěšit dnešní noci. Veronika nechala připustit horkou vodu, zatímco se všichni tlačili pod sprchami a prali se mezi sebou, kdo koho odtamtud vytlačí. Když si dívky myly hlavu, Jana se jim smála, že jí stačí se namydlit a spláchnout; chvíli ji honily, ježto se naučila rychle prchat, pak ji dohnaly a ztloukly, až jí přišla na pomoc Julie a té zase Diana a Ponny.

Po všeobecné rvačce odpočívaly na lehátkách a šlechtily se; Renée se při česání dopustila neprozřetelného výroku, že by bylo opravdu nejlepší se ostříhat jako Jana; vzápětí jí Jana nabídla své služby a ostatní ji začaly ukecávat, ale nemyslela to vážně, takže neuspěly.

Odpoledne si dívky zajely do Granady na nákupy; přestože jsme nesmírně ozdobní, nebylo nám dovoleno jít taky, abychom nebudili zbytečnou pozornost a nepřitahovali pozornost k dění na území řádu. Jako kdyby třeba Ponny či Freya nevyvolávaly dost úžasu samy od sebe; Jana ani tak ne, měla na hlavě chlupatou čepici a stav jejího účesu nikdo neviděl. Všechny nakoupily spoustu malých balíčků, jejichž obsah dovedně tajily jedna před druhou a zejména před muži, kteří je doprovázeli; nakonec se zastavily na kávu nebo čaj v luxusní cukrárně za náměstím. Z čaje se stal grog a cukrář se ukázal jako míšenec se židovsko arabskými předky, který dovedně tajil, že by kdy slyšel o řádu Blesků a jeho členstvu, ale chlapce oslovoval »Pane rytíři!«, zatímco dívkám říkal »Princezno!«. Byl příjemný a stejně další hosté, kteří tam byli, takže se zdržely poněkud déle.

Když vycházely z cukrárny (vesele se smály, těch grogů bylo víc jako prevence proti zimě), oslovila je starší žena, která na ně trpělivě čekala před vchodem. Dovnitř by ji nikdo nepustil, protože na první pohled nevzbuzovala důvěru, nejen oblečením, ale i tváří zpustlou od nemravného života. Poprosila vznešené dámy, aby se nad ní slitovaly, ale nechtěla almužnu; líčila jim, že má dceru jménem Mercedes, kterou unesl zločinný manžel, který ji před časem opustil a nechal na pospas bídě; teď chce ten nevinný kvíteček zaprodat chlípnému starci, který si umanul dítě zneuctít, za což manželovi bohatě zaplatí. Ta historka byla tak zmatená, že byla téměř jistě zčásti vylhaná, ale pod vlivem několika grogů se dala akceptovat.

Veronika jako místní velitelka se ujala výslechu; záhy vyšlo najevo, že dotyčné nevinné dítě ukrývá zvrhlý otec v domku na předměstí, kde je zároveň nevěstinec posledního řádu. V tomto zařízení pracovala (byla nucena pracovat!) i nešťastná matka, ale když zestárla a ztratila poslední zbytky půvabu, manžel ji vyhnal na mráz, aniž se staral, z čeho bude žít. Ubohá žena nešetřila drastickými detaily ze svého strašlivého života, dramaticky vzlykala, lomila rukama, rvala si zbytky vlasů, klekala do bláta a rouhala se Bohu i různým svatým, když je vzývala za svědky, že mluví pravdu. Nakonec se jí podařilo přesvědčit slečny, aby se šly aspoň podívat, v jaké bídě je dítě nuceno žít.

Slečny měly většinou dobré srdce. Dojely na předměstí, našly ve špinavé uličce zchátralý domek a konstatovaly, že by do něho neumístily ani prasečí chlívek. Ruch před vchodem přivolal muže, který skutečně na první pohled vypadal na zločince; nebyl to ale bídný otčím, nýbrž jeho podomek. Nejdřív začal rozpačitě vítat vznešené panstvo; pak si všiml ženy, která je přivedla a zahájil rozsáhlý projev, v němž nebylo ani jedno slovo slušné. V té době se už začala otvírat okna i dveře v celé ulici, obyvatelé opatrně vykukovali a zjišťovali, jaká zábava se to koná.

Konečně se objevil otec a manžel; podle jedné verze nevlastní. Ach, jak tragický zjev! Sotva stál na nohou, chytal se rukama všeho kolem, aby neupadl, ale jazyk mu fungoval znamenitě. Z jeho řeči se dozvěděli, že panně dcerušce táhne na třiadvacet a je už dlouhá léta výdělečně činná v oboru, o němž lépe pomlčet; dřív živila svým tělem otce, matku a nezjištěný počet dalších osob, nyní přišla na to, že by jí to mohlo něco políbit a rozhodla se osamostatnit. Matka souhlasila a byla nápomocna, otec nikoliv; došel si pro dívku, rozbil jí ústa a když ji matka bránila, dokopal ji jako psa. Teď je dívka v jeho domě, kde také zůstane; má-li matka nějaké námitky, může ji dokopat znovu.

Tohle všechno by bylo prošlo v klidu, kdyby dívky byly zcela při smyslech; bohužel jim grog rozevlál andělská křídla a měly náladu konat dobré skutky. Prozatím je situace bavila a smály se všemu; až na Ponny, která bohužel nerozuměla. V té chvíli začala Veronika pronášet posměšné poznámky vůči každému, kdo tu byl. To rozlítilo jak vrávorajícího otce, tak partu jeho přívrženců, obdivovatelů a zákazníků. Jeden dokonce po Veronice sáhl s úmyslem jí fyzicky ublížit.

V té chvíli Ponny vystartovala. Srazila zvrhlého otce jedinou ranou; naletěl na dveřní zárubeň, rozbil si o ni hlavu, padl do bahna před vchodem a neříkal už nic, jenom sténal. Zato podomek a několik hostí odhodlaně vyrazili do boje; Ponny předvedla, jak je dokáže zmlátit rukama, nohama i copem; pak jich přibylo, takže se dal do boje i Stašek, po něm Diana, Freya a nakonec všechny. Podle líčení to vypadalo tak, že vpadly dovnitř, chytaly hosty a rozbíjely jejich těly stoly, židle, kredence a skříně; se zvláštním potěšením je házely do nábytku, kde bylo hodně skla. Když už v nevěstinci nebylo co zničit, vybídly překvapenou matku, aby identifikovala a odvedla svoji dceru. Při tom zjistily, že je ošklivá až k odpudivosti, takže si jen odplivly a odjely.

„Nebude mít někdo připomínky?“ ptala se Diana.

„Můžou si jít stěžovat k náčelníkovi policie; jenomže ten je dá zavřít. Znáš ho, představovala jsem ti ho na plese...“

Do paláce dorazily ve velice dobré náladě, neboť se dalo říct, že učinily dobrý skutek.

Večer věnovaly převážně nacvičování hry; bylo nutno spěchat, premiéra se valem blížila. Přitom došlo k prvním textovým úpravám Shakespearova díla, ač pouze mírným, neboť stav mysli princezen rozsáhlejší zásahy nevyžadoval. Také vznikly pochybnosti, zda je Freya vhodná ke ztělesnění jakékoliv role; ne že by nebyla dobrá herečka, ale soustavně se hádala o cokoliv, vyvolávala rozbroje a vymýšlela si. Když jí to bylo vytýkáno, vyzvala ostatní, aby dělaly totéž, chtějí-li. Když jí i to bylo vytýkáno, vyzvala je, aby jí vlezly někam. Nikdo této velkorysé nabídky nevyužil, ač ji víckrát opakovala.

Nacvičovat nasucho je trapné. Vypilo se několik lahví vína a taky všelijaké alkoholy, ale pořád to nebylo ono a některé dívky měly všelijaké kecy, až se Veronika naštvala a rozhodla se jít udělat pořádek. Zamířila do kuchyně a Julku vzala s sebou, aby viděla. A viděla.

Kuchyni vládly starší kuchařky, většinou tmavé a korpulentní. Jim podřízeny byly dívky velmi mladé, často jejich dcery a vnučky, které se střídaly ve směnách, protože všechny se musejí naučit vařit. Když něco pokazí nebo jsou vzpurné, vařečka je nebezpečná zbraň. Předpis praví... ne, žádné předpisy neexistují. Kuchařky nařídily, aby v kuchyni chodili všichni nazí a čistí; za tím účelem byly před kuchyní sprchy a holky se chodily sprchovat, jakmile někomu připadalo, že se umazaly. Taky bylo nařízeno, aby kromě hlavy byly čistě vyholené, samotné kuchařky byly ostříhané nakrátko nebo vůbec vyholené, černým ženám to připadá normální. Třináctky až patnáctky, které se přicházely do kuchyně učit, si užily spoustu legrace, když dostaly příkaz zbavit se veškeré srsti, a nevadilo by, kdyby to vzaly i s hlavou, ale předepsané to nebylo.

Veronika a Julie vstoupily oblečené a bez sprchy, ale nikdo se jim neodvážil něco vytknout. Kuchařky je uvítaly laskavě, holky koukaly trochu překvapeně, ale byly k službám. Veronika jim dala nějaké příkazy, šlo o nějaký čaj, ale nařídila, co do něj mají dát. Julie zírala. Přiznala se, že vařit moc neumí, doma měli vždycky kuchařky a ty ji rozmazlovaly. Takovou kuchyni ovšem v Neapoli nemají, taky nevaří pro tolik lidí.

„Stačí říct a já tě zařadím do směny!“ smála se Veronika, „Ty máš vážně zpoždění za vývojem! Já sem chodila strašně ráda, byla tu legrace...“

„No jo, ale kolik ti bylo?“

„Dvanáct... možná ještě dřív. Byla jsem hrozně hubená a lezly mi žebra, tak mě kuchařky učily všelijaké dobroty...“

Julka by to ve dvanácti docela brala, lepší než u jeptišek. Dneska, mezi těmi rozchechtanými puberťačkami... už si moc zvykla takovým velet.

Vrátily se do zkušebny a za chvilku přinesly holky kotel čaje. Byl skvělý, opojnější než alkohol. Mozek jim po něm perfektně fungoval, nevadilo jim pamatovat si dlouhé texty a když se to všechno naučily a šly konečně spát, Julce se ani nic nezdálo.

Nazítří ráno přivezli vánoční strom. Přitáhli ho až z Pyrenejí a dali si záležet, aby byl pořádně veliký, dosahoval až ke stropu slavnostní síně. Většina mladších mužů dostala šanci zúčastnit se jeho instalace, takže u toho bylo patřičné množství křiku, hádek a sporů. Denise vytáhli na laně přes kladku až nahoru, aby mohl umístit na špici velikou zářivou hvězdu. Pomáhali jsme také; třeba Tannarr vyšplhal po větvích až do půli stromu a pomáhal věšet ozdoby, taky Diana měla chuť lézt na strom, ale nakonec jí v tom zabránili.

V kuchyni se od rána vařilo, smažilo a peklo. Hlídkovali jsme v blízkosti dveří a oken a zjistili, že se tam připravuje spousta ryb, ale také krocani a prasátko, což se nám líbilo. Každou chvíli vyšel někdo z kuchyně s odřezky a kostmi od masa; není ale pravda, že jsme se o ně servali, to jenom Tawarr uplatňoval svoje právo delších zubů a chtěl víc, než se slušelo. Diana mezi nás vletěla a dala každému pár pohlavků, jinak to nevyvolalo žádný zvláštní rozruch.

Denis jako většina lidí celý den nejedl a tvrdil, že chce vidět zlaté prasátko, které se zjeví tomu, kdo se postí. Starší lidé se rovněž postili, ovšem neočekávali žádné prase, vyjma toho, co se peklo v kuchyni. Ačkoliv, třeba donu Diegovi by určitě pomohl půst, ne však jednodenní, nýbrž tak tři neděle. Od rána probíhaly v katedrále bohoslužby a jednotliví hodnostáři celebrovali slavnostní mše dle svého zvyku; ty zvyky se občas dost lišily. Půlnoční měl sloužit sám don Diego Mendoza.

Ochladilo se a Julii byla zima. Postěžovala si, že v sídle řádu nemají saunu jako na Hůrce.

„Saunu nemáme, ale máme vířivku,“ odvětila Veronika, „Holky ti ukážou, jak nastavit teplotu, ať se pořádně prohřeješ!“

Vířivka byla velká vana z nerezového plechu, s otvory, z nichž pod tlakem stříkala voda. Tmavá dívka jí pomohla nastavit teplotu, Julka se pohodlně rozvalila a užívala si.

„Můžu k tobě?“ zeptala se Freya a hned si k ní vlezla, na odpověď nečekala. Julka by nejradši řekla ne, ale...

„Ty mě nemáš ráda, co?“ otázala se zrzka, „Že se ode mě tak odtahuješ! Neboj, sem se vejde až pět lidí!“

Julka zaváhala, co říct. Pak se nadechla a přichystala se k boji. „Nemám. Bojím se tě.“

„Ještě jsem ti nic neudělala! Neboj, já to s holkama docela umím! Zatím se to všem líbilo!“

Julka polkla naprázdno, tolik upřímnosti tedy nečekala.

„Jenže tys ještě s nikým nic neměla. Neboj, já tě nepoškodím! To nechám na Janka, ať si užije!“

„Ty!“ zaječela Julka vztekle.

„A co? Jsou Vánoce, měl by dostat nějaký hezký dárek. Měla bych tě převázat růžovou stužkou...“

Julka jí dala facku. Potom druhou. Potom se rozmáchla, ale zaváhala, když viděla, že se směje.

„Ještě!“ poprosila Freya, „Pěstí do nosu a pod oko, a kdybys mi dokázala roztrhnout obočí... ať je to vidět!“

Julka neudeřila. Začala brečet.

Freya ji objala, ale nebyla v tom žádná erotika. „Nebreč! Já ti fakt neublížím! Šponuju tě, ale nikdy bych ti nic neudělala!“

Julka úplně zvadla, nechala se hladit a utěšovat. „Tak nebreč! Radši se pojď poprat, tady ve vaně je to nejlepší...“

„Já nechci!“ řekla Julka italsky. Pozvolna se uklidňovala.

„Schválně, co proti mně máš?“

„Jseš zlá! Jseš čarodějka!“

„Ale ty taky, ne? Tak budeš. Máš talent a seš bezva! Pamatuj si, čarodějka nikdy nesmí nikomu ublížit! Proto se řežem jenom mezi sebou!“

„Já jsem s váma v tý vaší škole nebyla!“

„No jo, to je malér. Ale neva, to tě všecko doučím. Třeba ohřívat vodu umíš?“

„???“

Freya jí ukázala ruku, pak ji ponořila do vody. Za chvilku Julka ucítila rozdíl teploty a Freya se spokojeně usmála.

„Tak co? Troufla by sis podívat se mi do očí?“

Její oči byly zelené a hluboké jako tůně. Julka jenom zamrkala a sklopila oči.

„Já nechci, abys mě k něčemu donutila! Já s tebou nechci spát!“

„Já s tebou jo, ale počkám, až budeš chtít. Jestli teda nechceš trochu donutit. Tím se věci krásně a snadno vyřeší...“

„Jestli na mě šáhneš, tak budu křičet!“

„To si piš, že budeš! Taky budeš škrábat a kousat, ale já tě budu šetřit. Ať tě má Janek hezky čistou. Zmlátím tě až při repríze...“

Julka udělala ublížené oči, ale nereagovala. Až po chvíli: „S ním jsi taky...“

„Jistě. Nic moc, ale na tebe bude stačit. Budeš se muset trochu snažit. Prostě mu vlez do postele, to už neodmítne.“

Julka uměla těch ublížených xichtů ještě víc.

„Taky s Tomášem jsem spala. Jo, to bylo bezva! Škoda, že jsi jeho dcera a je to na tobě vidět, bude se šprajcovat. Kdyby to dopadlo, popros, aby ti pořádně prozvonil mozek!“

„S vlastním otcem?“

„No a co? Když mě táta chce za něco odměnit, co se mnou má udělat? Jestli jsem vážně v tom, určitě mě pochválí!“

Julka vzdychla. „Jasně. Povídej co chceš, mě už nevytočíš. Povídej, jak jste studovaly na Como a vyměňovaly si kluky. Schválně, jestli se znechutím!“

„Vali něco vykecala? Neskutečná potvora! Stejně jich sbalila víc než já!“

„Ona říká, že ty!“

„Kecá! Započítává si i ty, co balila Renča! To bylo správný žihadlo, ta nenechala na pokoji žádnýho chlapa! A Britta a Senta, ty jsou taky jasný!“

„Vy jste všecky spolužačky?“

„Jasně. Byly jsme ve skupině, bydlely spolu na pokoji a každou chvíli pořádaly mejdan! Skvělý časy! Kdybys byla s náma...“

„Ale fuj!“

„No, že sis vzpomněla se pohoršit! A že ti tak svítěj oči!“

„To je morálním rozhořčením!“

Freya se na ni vrhla a dvakrát ji potopila. Julka jí to oplatila, a potom se chvilku kočkovaly, až na ní zůstala ležet. Freya ji setřásla.

„Teď čekáš, že něco bude. Nebude. Jsem mazaná a ty seš stejná potvora jako my, jenom jsi přišla trochu pozdě. Nechám tě vycukat. Ještě budeš prosit!“

„Nebudu!“

„Ještě řekni Vždycky a Nikdy, to jsou moc hezký slova. Schválně, ať si zaděláš na průšvih!“

„Pch!“

Julka se pohodlně natáhla. „Ohřej tu vodu ještě trochu! Jak nejvíc můžeš, ale ne abych se uvařila!“

Freya vyhověla. Julka se potopila tak, aby jí z vody vyčníval jenom nos, a relaxovala.

Neřekly to nahlas, ale obě to věděly: Od teďka už budem kámošky.

Po setmění se konala slavnostní večeře; všichni se sešli slavnostně oblečeni u stolů postavených pod vánočním stromkem, rozzářeným tisíci svíčkami. V jejich mihotavém světle se leskly skleněné ozdoby lehké jako dech, barevné fábory a pentle; též byl připraven menší ohňostroj, ale to až na půlnoc.

Hodovalo se zvolna, mezi jednotlivými chody byly přestávky; tehdy se zpívaly vánoční písně všech zemí, které tu byly přítomny. Tomáš zahrál na housle a Denis zpíval sólo; také my jsme si nenechali ujít možnost předvést krásu svých hlasů lidem. Čas plynul, na stůl už přišlo ovoce, vánoční cukroví a svařené víno, ale lidé se nerozcházeli, seděli a přátelsky si povídali, občas zpívali koledy; ani děti nikdo neposílal spát.

Okolo půl dvanácté jsme se začali chystat do chrámu; odtamtud už zněly varhany a zářila všechna světla. Když jsme vstoupili, připojili jsme se okamžitě k písni, neboť jsme ji znali.

Půlnoční liturgii sloužil Tomáš Baarfelt, řecky podle něčeho, čemu říkal Jeruzalémský typikon. Většina přítomných řecky neuměla, ale nás Tomáš učil byzantské nápěvy, kdykoliv sloužil doma na Hůrce, takže jsme krásně zpívali. Šelmy, které právě dorazily z Arminu, samozřejmě slova neznaly, ale melodii pochopily. Jsme velmi dobří zpěváci.

Všechny ovládla sváteční atmosféra; Vykupitel lidstva přicházel, aby spasil celý svět; a my jsme se klaněli Beránkovi, vítali jej a prosili, aby shlížel milostivě na naše hříchy.

Když jsme konečně vyšli z chrámu, zarazili jsme se na prahu v údivu, neboť vše kolem bylo bílé: na zemi ležela tlustá vrstva sněhu a další sníh se sypal z oblohy. Španělé a Italové jásali, neboť nebývá v těchto končinách častým zjevem; Valérie tvrdila, že sníh na zemi viděla snad třikrát či čtyřikrát v životě, pokud nebyla lyžovat v Pyrenejích. Diana se smála, udělala kouli a hodila Valérii do obličeje; ta si to nenechala líbit, takže zakrátko vzplanula mohutná sněhová bitva, které se zúčastnili skoro všichni, až na ty nejstarší a nejctihodnější pány. Denis házel koulemi tak vášnivě, že ho nakonec povalily do sněhu a vyválely, že měl sníh ve vlasech, za krkem, v botách, všude - ale ani to mu nevadilo. Julka si na něj klekla a cpala mu sníh za košili a do kalhot; vzápětí jí to někdo nezištně oplatil. Dívky i chlapci se rvali ve sněhu, dokud nezačal ohňostroj; pak toho nechali a dívali se, jen někteří využívali situace a zlobili děvčata. Nakonec se zkřehlí a promrzlí se smíchem nahrnuli dovnitř, dělali loužičky na dlaždičkách a srkali horký čaj s rumem pro zahřátí. Denis se umlouval s několika šelmami, že zítra postaví na dvoře sněhuláka, aby viděl až do prvního patra. Dlouho trvalo, než se podařilo nahnat všechny opozdilce do postele.

Jenže ráno bohužel ležel sníh pouze na střechách a i ten kvapně tál; namísto sněhu bylo všude jen bláto. Stavět sněhuláka nešlo a co horšího, v bazénu se nedalo koupat, natekla tam spousta špíny. Denis navrhl řeku, ve které se konalo smývání hříchů, ale byla rozvodněná, tak si to přece jen rozmyslel. Dali si tedy jenom sprchu a pospíchali do chrámu.

Byl den Narození Páně, takže jsme všichni byli zváni ke slavnostní liturgii. Pro význačné hosty byly vyhrazeny lavice vyzdobené řezbami; ostatní zasedli dle svých hodností a významu. Don Diego v bílém ornátu zdobeném zlatem sloužil jako biskup, komthurové a důstojníci spolu s ním jako kněží; četlo se z Evangelií; hodně a často se zpívalo, takže se nám to líbilo. Všem přítomným bylo podáno Tělo a Krev Páně pod způsobou chleba a vína, a byli očištěni od hříchů.

Julie měla po celou liturgii velice povznesenou náladu. Přešla ji až venku, když se Denis začal hlasitě dožadovat dárků; byly mu slíbeny, až se vrátíme domů, ale s tím nesouhlasil.

„Co bysme mu tak dali darem?“ uvažovala Renée se škodolibým úsměvem, „Co mu třeba udělat nějaký hezký účes - nemyslíš, Diano?“

Julka se naježila, vytušila zákeřný útok.

„Já jsem pro!“ rozzářil se Denis, „Ale když já, tak všichni!“

„Teda brácho, ty zrádče...“ začala, ale Valérie namítla:

„Naopak, je mazanej. Ví, že ty budeš proti, tak to nedopadne.“

Julie střelila po Renče ošklivým pohledem, ale neřekla nic.

Liturgie trvala dlouho, takže místo snídaně šli rovnou na oběd. Přesněji, na hostinu; jídla byla spousta a zalévalo se nejjemnějším vínem a různými alkoholy, jak komu co chutnalo. I my jsme byli spokojeni, většina jídla bylo maso, a všichni se nacpávali po předchozím postním období.

Když se den překulil do odpoledne, začala Veronika naléhat, aby se pokračovalo ve zkoušení na divadlo. Posbíraly všechny nedopité láhve, takže zkouškám nic nestálo v cestě; pouze to, že se dvojčata Knassenovy, Jana a některé další rozlítily a prohlásily, že balet je na ně málo a že udělají něco lepšího: družinu šašků. „Nač by měl být jen jeden šašek? To je málo!“ prohlásila Jana a rozhodla se realizovat svoji myšlenku. Dívky sehnaly staré barevné hadry, rozstříhaly šaty vyšlé z módy a ušily si bláznivé kostýmy, strakaté a záplatované. Obličeje si natřely bílou hlinkou, vlasy rozcuchaly a všelijak divně učesaly, aby co nejvíc připomínaly vrabčí hnízdo; hlasitě záviděly Janě, že s tím nemá problémy. Na bílé obličeje si namalovaly šaškovské rysy tváře a z barevných vajíček vytvořily klaunské nosy. Takto vystrojené se dostavily na zkoušku a kuly plány, čím překvapit herce.

S herečkami to ještě jakž takž šlo, naučily se text a dokázaly jej i obstojně reprodukovat. Horší bylo s muži: Charry vrčel jako tygr a pletl páté přes deváté, Dunbar se snažil poctivěji, ale taky to k ničemu kloudnému nevedlo; jenom Mario je rozený komediant a svého nafoukaného a hloupého Malvolia hrál s chutí. Diana a Renée, která hrála Ondřeje, se měly porvat kordy; avšak Renée neumí s mečem zacházet vůbec a div se na vlastní zbraň nenapíchla, kdežto Diana předváděla všelijaké divné parádičky svou japonskou katanou a zdržovala děj. Julka si přinesla kytaru, houpala se na houpačce z žehlicího prkna a zpívala O sole mío.

Veronika se taky rozhodla umělecky projevit; zazpívala pár podivných melodií, které vypadaly, jako když se kočce vášnivě a neústupně šlape po ocase. Když Tannarr zazpíval jednu árii po ní, nebylo to k rozeznání.

Tomáš se přišel podívat, jak jim to jde, chvíli přihlížel zkoušce s výrazem krajně nedůvěřivým a na Juliinu otázku řekl:

„Je to hrůza! S tím chcete jít před obecenstvo?“

„A co se ti na tom nelíbí?“ ptala se Veronika.

„Ale... vždyť to nemá hlavu ani patu!“

„Však je to taky veselohra!“ chlubila se Diana.

„Pro tebe je veselohra, když můžeš uprostřed dialogu udělat na jevišti kotrmelec! Pletete páté přes deváté!“

„Však je to jenom zkouška; hrajeme až zítra, do té doby se všechno dokonale naučíme!“ slibovala Julka.

„No - to jsem teda zvědav.“ řekl Tomáš a šel od toho.

Potom učila Veronika Dianu hrát na piano; Diana sice má jisté zkušenosti s ručním harmoniem, ale naučit se písničky bylo pro ni utrpení, zvláště tak rychle. Veronika jí napsala na jednotlivé klávesy písmena označující noty a na kus papíru písmena, jak jdou za sebou v písni; Diana si to několikrát přecvičila a prohlásila, že hrát na piano je lehčí, než myslela.

„Myslím, že bych spíš naučila hrát cvičenýho vlčáka!“ vzdychla Veronika, když byl tento výcvik ukončen.

Pozdě odpoledne dorazil nějaký mladík v námořnické uniformě; přijížděl z Malagy a byl důstojníkem přístavní správy toho města. Přinášel dopis Ludvíkovi a vůbec všem a zdvořile žádal, aby na tento dopis byl brán co největší zřetel, neboť jeho nadřízený, sám velitel přístavu, mu kladl na srdce, aby to dobře vyřídil. Ludvík zavolal Tomáše a Charryho, z vlastní vůle si list přečetl i don Diego.

Dopis zněl:

¹

Vysoce velevážený pane, pane kapitáne lodi Svoboda, kterou máme tu čest hostit v našem přístavu!

Jakkoliv jest návštěva Vaší ctěné lodi jednou z nejvyšších poct, jichž se nám dostalo, cítíme se nuceni seznámit Vaši Excelenci s některými skutečnostmi, jež na nerušený život našeho města vrhají nepříjemný stín. Týká se to chování Vaší posádky, která svou přítomností ohrožuje klid a bezpečnost našich občanů.

Především musím se zmínit o obrovských šelmách, které bez dozoru a bez výstrahy chodí po ulicích a to jak jednotlivě, tak ve skupinách až po třech jedincích. Tyto šelmy bezostyšně nahlížejí do otevřených dveří a oken, vstupují do obchodů a prohlížejí si vystavené zboží, ba činí i pokusy zmocnit se potravy, která je na pultech vystavena. Podotýkám ještě, že takto činí v době denní i noční a Vaši důstojníci nedělají nic, aby jim v tom nějak zabránili a ještě se drze smějí.

Dále Vaše lidská posádka, skládající se z podivných individuí nezjistitelné národnosti, potuluje se po celý boží den i noc po krčmách města, kde se zaobírá popíjením alkoholických nápojů a výtržnostmi, končícími nezřídka rvačkou. Vaši námořníci kolem sebe soustřeďují nejhorší spodinu lidské společnosti, již hostí a vychloubají se množstvím peněz, které dostávají, čímž hrubě poškozují zájmy místních loďařů, neboť se místní lidé dožadují stejných mezd jako tito pánové. V případě, že jsou napomínáni, vyzývavě se smějí a vyslovují různé urážlivé výroky. Při napomenutí panem nadstrážmistrem G. minulé noci vysmáli se jeho oprávněným výtkám, svlékli mu kalhoty a tyto uvázaly na lucernu, načež nadstrážmistra vhodili do vody, což je nepřípustné.

Zapřísahám Vás, drahý pane kapitáne, abyste učinil řádění Vašich lidí i spolucestujících šelem přítrž pokud možno okamžitě; žádají vás o to všichni počestní občané města Malagy, kterým je posvátný jejich klid a pořádek a kteří si nepřejí nic jiného, než míti možnost v noci pokojně spát, aby druhého dne mohli v poctivosti vydělávat chléb svůj vezdejší.

Děkujeme Vám za laskavé pochopení a znamenáme se s pozdravem a tisícerými díky

don Iňigo Alvarez Antonio de Rega

velitel přístavní správy.

„No nazdar!“ řekl Charry, „Ludvíku, měl by tam někdo z nás zajet a dát to trochu do pořádku. Já si dovedu živě představit, co naši vyvádějí... Ten chudák se bojí našich koček a chlapci si z něj za to dělají šoufky...“

„Žádné starosti,“ zasmál se don Diego, „Když dovolíte, srovnám to s tím člověkem jedním dopisem.“

„Byli bychom ti vděčni.“ řekl Charry.

Don Diego si vzal psací potřeby a papír a psal:

¹

Jeho Excelenci donu Iňigo Alvarez Antonio de Regovi

veliteli přístavní správy v Malaze

Ve jménu Boha Pána a Vládce!

Milosrdný Bůh ve své neskonalé dobrotě ráčil stvořiti všeliké živočišstvo, různé bestie, monstra a příšery; kromě zmíněných velkých šelem stvořil též množství různých hovad, jako jsou oslové, volové a mezkové; tehdy stvořil také velitele přístavní správy, ačkoliv dodnes nepochopím, proč. A co děláš ty, bratře Iňigo, místo abys pokorně vzdával chválu Hospodinovi za to, že tě při životě a zdraví ponechati ráčil? Kritizuješ chování svých bližních, spíláš jim a ještě štveš toho ubohého chlapce s dopisem až do Granady. Měl by ses stydět, milý bratře Iňigo, že nás vůbec obtěžuješ s takovými maličkostmi.

Až k slzám mne dojalo tvé tvrzení, jako by se ve městě či přístavu Malaga nacházeli počestní občané, kteří si poctivě vydělávají chléb svůj vezdejší. Překvapuje mne to tím více, že občané tohoto města zabývají se ve valné většině spíše podvody, loupežnictvím a pašováním než čímkoliv jiným; arciť chápu, že touláním po městě naše šelmy tuto činnost narušují. Jakkoliv jest zřejmo, že zatímco polovina obyvatel se v noci zabývá okrádáním bližního svého, druhá polovina se zabývá cizoložstvím, které je rovněž v Malaze činností velmi oblíbenou. Pokud člověk kradoucí se z lože manželky jiného počestného občana, cítí se vyděšen tygrem či leopardem po ulici se potulujícím, nemůžeš to ovšem klást za vinu nám. Kdyby lidé v Malaze skutečně v noci spali, jak se sluší a patří, nemohli by ani vědět, jaké nepřístojnosti páše naše posádka.

Milý bratře Iňigo, zřejmě ti ušlo, že loď, jenž poctila tvůj přístav svou vzácnou přítomností, je majetkem Jeho Svatosti hraběte Charry de Guyrlayowa, komthura severoevropského a císaře Arminského a jejím kapitánem je Jeho Svatost markýz Ludvík d'Enghiem, komthur asijský a arminský; není myslitelné, aby osobám tak vysoko postaveným bylo vyčítáno, že jejich lodníci dělají zmatek v hnízdě jako je Malaga. Spíše bys měl obrátit pozornost k faktu, že již více než deset let dlužíš pokladnici našeho řádu osm tisíc zlatých dukátů, které sis vypůjčil na rekonstrukci přístavu a doposud jsi je v pořádku neodvedl, což nemůžeme považovat za čin křesťanské pokory a lásky.

Bratře Iňigo, máš poslední možnost spasit svoji nesmrtelnou duši před plameny pekelnými; a to tak, že vezmeš veletucet láhví vína chvalně známé značky »Malaga«, které jest tím nejlepším výtvorem vašeho města a přijedeš s nimi co nejrychleji do sídla našeho řádu v Granadě, kam tě zajisté rádi odkáží všichni obyvatelé širokého okolí; a to tak, abys stihl oslavy, jež se tu konají. Když potom v družné zábavě s tebou vypijeme zmíněné láhve, bude opět nastolen mír mezi námi a veškerá tvá provinění ti budou velkomyslně odpuštěna.

S pozdravem

Diego Mendoza di Castro

z dopuštění Božího komthur valencijský

Don Diego složil list, zapečetil jej pečetí s řádovým křížem a dal Ludvíkovi, aby ho zanesl čekajícímu důstojníkovi.

„Jeď jak nejrychleji umíš, ať to pan velitel brzo má!“ řekl mu Ludvík, důstojník dopil svoji sklenici a šel.

Ten večer se konal další ples, možná ještě slavnostnější než minule. Naše šelmy poprvé viděly, jak takový ples má vypadat a byly tím značně překvapeny; taky Ponny a Staškovi se to líbilo a trochu je mrzelo, že to nebudou moci u nás zavést. Ale Baarfelt se usmíval:

„Když s vámi bude Jana, určitě sem tam zařídí nějakou zábavu, aby se nenudila...“

„Skutečně s náma Janu pustíš?“ rozzářila se Ponny.

„Těžko bych jí v tom dokázal zabránit. Když Mario nedokáže udržet Percyho a musel ho propustit?“

„Vážně?“ Jana považovala za potřebné dát Mariovi pusu; nečekal to a byl poněkud překvapen.

„Kdo ví, kolik lidí a za jakých okolností s vámi ještě odjede! Sháníme po celé Evropě vhodné kolonisty; zatím jsme jen rozhodili sítě, ale přijde vhodná chvíle...“

Julie si krásně zatančila, ale protože se jí nepodařilo se ani opít, ani se s nikým pohádat, nebyla úplně spokojená. O průběhu plesu těžko něco říct; jen že okolo druhé hodiny noční pojaly dívky úmysl jít se vykoupat, samozřejmě do bazénu uvnitř, venku byla příšerná zima. Kdo navrhl, že nejlepší koupání je ve večerní toaletě, nebylo prokázáno, ale šly tam všechny a byla to opravdu úžasná legrace. Teprve když se dost vycachtaly a vysmály, svlékly se a nechaly všechno ležet, kde to odhodily; však to služebnictvo ráno uklidí a dá do pořádku. Jelikož některé měly problém trefit do svých pokojů, odešly všechny do největšího, kde bydlely Veronika, Valérie a Renée; z ostatních komnat tam natahaly všechny pokrývky, peřiny a vše, na co jim padl zrak, vytvořily z toho hnízdo, stulily se co nejvíc k sobě a ukázněně usnuly.

Julie se probudila pocitem, že už určitě není brzo ráno. Zmeškala ranní rozcvičku, což ji netrápilo, ale taky snídani, to jí vadilo víc. Vedle ní (a částečně přes ni) ležely z obou stran holky, které si vůbec nepamatovala; pokusila se vzpomínat a napadlo ji, že to budou mladé dámy, které přišly na ples se svými ctihodnými rodiči, většinou významnými osobnostmi města a okolí. Určitě se navzájem představily a dobře se bavily; ale co bylo potom? Dobré bylo, že ji nebolela hlava, ani necítila jiné příznaky včerejší pitky; naopak se cítila skvěle, jenom měla příšerný hlad. Taky se jí chtělo, ale ne tak hrozně, aby musela rychle vstát.

Jak tak přemýšlela a zvolna se probírala k životu, probudila se nějaká další holka a začala pištět. Asi se probudil i někdo jiný, ale Julka zvedla hlavu.

„Prosím vás, slečno, kde tady mají...“ ta holka se ostýchala říct slovo záchod, taky si držela ruce na jindy důkladně utajených místech.

Julka se tedy zvedla. Probudila tím ty vedle sebe, ale to jí bylo fuk. „Pojď, ukážu ti.“

Na chodbě té dívce něco došlo: „Proboha, já jsem nahá!“

„Aby ses nezbláznila!“ Julce byl její pisklavý hlas nějak protivný, „Já taky, a nevyvádím!“

Sešly dolů do lázní, Julka jí ukázala onu místnost, sama si vlezla do sprchy a pustila ji na sebe. Bylo to příjemné, tak se pod proudem kroutila a užívala si to.

„Promiňte, slečno,“ oslovila ji ta dívka, „Známe se?“

„Těžko říct, ale můžem se seznámit. Já jsem Julka - Julietta la Venzini z Neapole.“

„Já jsem Mercedes Companezová. Těší mě. Tatíček je smírčí soudce...“

„Jo, někdo takovej tady byl. Tuším. Pojď si dát sprchu.“

„Nevíte náhodou, proč... kam nám zmizely šaty?“

„Náhodou ne, vím to docela... vlastně myslím si, že to vím. Osprchuj se a jdeme je hledat.“

„To mám jít nahá?“

„Máš nějaký lepší nápad?“

Než se Mercedes vysprchovala, přišlo několik dalších, kromě jiných Jana. Taky už měla několik diskusí s jinými a cítila se významná a důležitá. Mercedes se jí polekala.

„Proboha, ta holka má ostříhané vlasy!“

„Sluší jí to, viď? Ta holka je moje sestra. Nechceš se dát taky ostříhat?“

Mercedes měla samozřejmě krásné dlouhé vlasy až na záda. Momentálně poněkud pocuchané. Na ples byla nádherně učesaná, ale koupáním účes trochu utrpěl. Při té představě začala vřískat, Julka se jí posmívala a ještě ji šponovala, šťastná, že se může na někom vyřádit. Sice jí problesklo hlavou, že je taky potvora, ale je tak nádherné narazit na někoho slabšího!

Na chodbě potkaly generála Tawarra.

„Proboha! To je tygr!“ vykřikla Mercedes.

„Ano,“ řekla Julie a pohladila ho, „Krásnej, že?“

Mercedes napadlo omdlít, ale nablízku nebyl žádný hrdinný mladík, který by ji zachránil, tak to zamítla. Taky si vzpomněla, že včera se na plese volně pohybovaly šelmy, ona je hladila a krmila z ruky, tak Tawarra pohladila taky a nechala si od něj olíznout ruku.

Zimní bazén byl hned vedle, tak nebylo nutno dlouho hledat. Julie však zjistila, že služebnictvo jejich oblečení nejen neuklidilo, ale ani si ho nevšimlo. Dokonce je možné, že do bazénu vůbec nevstoupilo, což je trestuhodné. Někdo by je měl seřvat, ovšem Julie tady nebyla doma, tak zaváhala. Kdyby tu byl někdo odvážnější, třeba Freya!

A hle, přání se splnilo bez meškání, Freya vpadla rozchechtaná a plná energie. Krátce na to další princezny.

„Teda, tady je čurbes!“ konstatovala Freya, „Komu co odpadlo od ruky...“

„No právě,“ řekla Julie, „Kolik je vůbec hodin, že sem nikdo ještě nepřišel?“

„Čtvrt na jedenáct, podle vašeho měření času.“ řekl Tawarr úslužně a o Mercedes se pokusily další mdloby.

„No prosím! A kde jsou ty holky, co by tu měly být?“

Freya zívla a protáhla se. „Hádala bych, že odhadly, že budeme dlouho spát, a uspořádaly si taky mejdan. Teď se nejspíš probouzejí...“

„Jenže jim to bude trvat dýl, kluci je nebudou chtít pustit!“ poznamenala Valérie, „Jestli to rozjeli opravdu ve velkým...“

„Myslíš, že by...?“

„Nemyslím, mám zkušenosti. Černí kluci mají výdrž a holkám se to moc líbí...“

Julka zaváhala, zda by se neměla morálně pohoršit, ale obstaraly to za ni nějaké slečny z města, které to pochopily.

„A vůbec, co ty tady děláš?“ řekla jí Freya, „Neradila jsem ti, abys šikovně vlezla Jankovi do postele?“

Julie byla nucena přiznat, že radila. Ale...

„Včera byla perfektní šance, byl příjemně vláčnej a ty taky. Janek je slušnej a dobře vychovanej kluk, kdyby tě ráno našel vedle sebe, skočil by ještě dneska za Tomášem a zítra byste mohli mít svatbu. Ostatně, Janička by se mohla vdávat zároveň s tebou, to by byla krása!“

Janička byla všemi hlasy pro, pro Julii to bylo trochu překvapení.

„Oddával by vás don Diego, ten to moc dobře umí!“ zasnila se Renée, „To bych si taky moc přála, ale kdo by si mě vzal?“

„A že sis nevzpomněla dřív?“ divila se Veronika, „Nějakej mladej Jezdec, kterej touží po kariéře...“

„Tohle poslouchej,“ přitáhla Freya Julii blíž, „Vykládaly ti někdy holky, jak se vdávala jejich matka?“

Na Julii byla zmatenost vidět, tak nadšeně začala vyprávět:

„Marii Kateřině táhlo na patnáct, studovala ve Voglariho škole a byla moc krásná. Měla skvělý výsledky, tak ji starej Baarfelt vzal za odměnu do Valencie na prázdniny...“

„Starej Baarfelt?“

„No, Tomášův otec. Ty ani nevíš, že jste vlastně sestřenice?“

Nevěděla. Koukala na Veroniku a Valérii, jako by je nikdy předtím neviděla.

„Diego byl tehdá mladej a hrozně hezkej, a ona se do něj na první pohled zabouchla. Jenomže byl taky slušně vychovanej a nic by si k ní nedovolil. Tak ji napadlo vyškemrat, že by jeli na projížďku po moři. Měli takovou šikovnou plachetničku pro dva, tak že on bude ovládat plachy a Maya se učit kormidlovat. Jezdili kolem pobřeží, až našli nějakou hezkou zátoku, kde stála opuštěná rybářská chatrč. Marii se tam líbilo, ale Diego měl strach, kazilo se počasí, tak aby dojeli včas domů. Tak šikovně spadla do vody a cachtala se na mělčině, dokud pro ni jako slušnej hrdina neskočil. Pak začala vyvádět, že takhle mokrá domů nemůže a že se bojí a kdesi cosi. Loďku vytáhli na břeh, zalezli si do tý chatrče a Maya se nechala odstrojit, aby jí ty šaty jako uschly. Když udělala ze všeho, co tam našli, šikovnej pelíšek, tomu už neodolal. V noci ještě přišla bouřka a liják, ale oni byli pod střechou...“

„A devět měsíců po tom jsem se narodila.“ pochlubila se Veronika.

„Ráno Maya předvedla, že není ani zdaleka taková křehotinka, jak se snažila jevit, kromě jinýho výborně a ráda plave. Diego měl trochu strach, co na to starej Baarfelt, ale tomu bylo od začátku jasný, jak to dopadne. Měli nádhernou svatbu. Když si markýz Mendoza di Castro bere princeznu z Baarfeltu...“

„Prozradila mu někdy, jak to nastrojila?“ zajímalo Julii.

„Nevím, jak jemu. Nám to vykládala mockrát a vždycky se tomu hrozně smáli. Od začátku mu začala organizovat kariéru, bojovala za něj jako lvice. Táta postupoval v hodnostech a funkcích, najednou to měl všude dobrý... Pak si pořídili ještě Valérii a Marii Kateřině by to stačilo, ale Diego moc chtěl syna. Tak má. Sancha znáš, ne?“

„No, znám.“ Julie si nebyla jistá. Nějakého takového mladíka jí představovali, ale oproti sestrám byl nemastný neslaný...

„A kde je vaše matka teď?“ zeptala se Jana, kterou to taky moc zajímalo.

„Bohužel zemřela,“ řekla Veronika, „Už je to pár let... Nakazila se za epidemie...“

„To ji nemohli nějak vyléčit?“

„Ale ona tam byla jako léčitelka! Byla čarodějka, proto studovala na Como! Co se pamatuju, vždycky měla spoustu pacientů...“

„Co, ona taky?“

„Prosím tě, probuď se, sestřenko! Jsi princezna z Baarfeltova rodu! Čarodějka rodem, předurčená ke službě! Tak už to konečně pochop!“

Julie stála mezi nimi a cítila se jako ovce, kterou se chystají podřezat. Jistě, všechno to zapadalo do sebe! Ale ještě pořád tu bylo něco víc...

„No, uklidni se,“ pohladila ji Freya po rameni, „Ještě není nic zmeškáno! Šikovně vlítni na Janka a začni kňourat, že tady máme málo místa a že ti všecky hrozně ubližujem, šikanujem tě a vyhrožujem, že tě ostříháme... tak jestli bys nemohla přespávat o něho. Když už tě bude mít v pelíšku...“

„No jo, ale lhát mu?“ namítla Julka.

Vzápětí ležela na zemi, Freya na ní klečela a mávala jí kolem hlavy nějakou ostrou čepelí. „Chceš, aby to byla pravda?“

Julka se zajíkla, ale Freya ji nechala, dokonce jí pomohla na nohy. „Slíbila jsem, že se tě nedotknu, dokud si sama neřekneš - ale holky vědí, že mi není co věřit!“

Valérie řekla velice vážně: „Jestli to dokážeš udělat, jak ti radí Freya, uděláme ti hlavu na svatebním mejdanu. Slibuju, že půjdu s tebou!“

„Já taky!“ slibovala Freya.

„Tak to se přidám!“ smála se Renée, „Co ty, Veru?“

„Já jsem proti - ale nechala bych se ukecat.“

Julie polkla dvakrát naprázdno. „Říkáte to, jako by to mělo nějaký význam!“

„Když Valérie něco řekne, má to vždycky význam!“ řekla Veronika.

Jenže Valérie se vzápětí rozesmála: „Ne, nemyslete na to! Julce se do toho nechce a já... hodím se do klidu. Nenechte se ode mě zblbnout!“

Julie se v rozpacích rozhlédla. Dívky se probíraly mokrými slavnostními šaty; některá první začala brečet a ostatní se k ní rychle přidaly.

„Máma se vždycky hrozně smála, když jsme se koupaly v šatech,“ řekla Veronika, „Když bylo hezky, naházela nás do vody, jak jsme byly...“

„Ty ses cachtala jako kačena, i když hezky nebylo,“ dodala Valérie, „Nemohla jsi minout louži, abys do ní neskočila...“

„A že jsi šla hned za mnou!“

„A máma si pro nás došla do potoka a vytáhla nás za uši!“

„Když tobě ty uši tak krásně odstávají! Vypadáš jako africká lištička, když seš ostříhaná!“

Julka měla opět to potěšení nechápat.

„To jsme byli na vejletě v Tangeru,“ vysvětlila Veronika, „Táta a strejda Francisco tam měli jednání a máma dělala nějaký výzkumy. Vali chytla vši...“

„Ty taky, nekecej!“

„To nás vzala poprvý strojkem. Měli jsme takový bezva hadry, jenom kalhoty a košili; nikdo nevěděl, jestli jsme kluci nebo holky...“

„Rajtovaly jsme na blembloudech...“

„Valérie velbloudy miluje! Je to zvíře hrbatý, pitomý, kouše a plive...“

„Náhodou, blembloud je krásnej! Když sedíš nahoře na tom hrbu a rozhlížíš se po poušti...“

„Nalevo písek, napravo písek, vzadu písek...“

„Vpředu písečná bouře!“

„Hele, pojeďte do Afriky! Je tam nádherně...“

„Pozvali nás do jedný oázy. Máma jim udělala déšť...“

„Pak našla ještě v jednom údolí vodu, tak se tam přestěhoval šejkův nejstarší syn...“

Julka koukala z jedné na druhou a nevěřila. „Udělala déšť? Co všechno ještě umíte?“

Podívaly se jedna na druhou a pokrčily rameny.

„Necháte to třeba na mně?“ řekla Freya, „Já mám ty holky moc ráda...“

„No, nevím! Ty seš neřízená střela...“

„Valiko, já tě něčím majznu! Študovaly jsme spolu!“

„Jenže tys od tý doby nachytala všelijaký věci...“

„A dost!“ řekla Veronika, „Julko, promiň. Ty taky, Jano. Nenecháme to na večer, až tady nebudou ty holky?“

„A co by jim vadilo, kdyby se něco naučily?“

Veronika neřekla nic, jenom si poklepala na čelo.

Jenže Julii něco napadlo a taky to hned řekla: „Když umíš ohřát rukou vodu, dokázala bys taky vysušit mokrou látku?“

Freya se zašklebila na Veroniku, usmála na Valerii a potom přikývla.

Veronika řekla: „Nic nepředváděj, rovnou je to nauč!“

„Tak jo. Ale pojďte bokem, to jejich skuhrání mě rozčiluje!“

Freya si sedla do nejméně nápadného kouta, po jedné ruce posadila Julii, po druhé Janu. Veronika a Valérie se posadily proti nim a dohlížely. Dívky si propletly ruce a Freya začala. Julii se od začátku líbilo, když na ni některá z děvčat sáhla, jejich dotyk byl příjemný a hřejivý. Teď cítila, jak z Freyi vychází příjemné teplo... ale pochopila, že je to něco jiného: energie. Postupně jí celou pronikla, bylo jí skvěle a cítila se silná a schopná. Ta energie se dotkla její vlastní energie a posílila ji, náhle se jí zdálo, že vychází přímo z ní... vlastně ne, z něčeho nad ní! Nasávala ji ze všeho, co bylo kolem, a bylo jí tolik, že ji mohla zkusit vrátit... pustila ji do těla Freyi a přes ni dokonce Janě, ta zareagovala a vracela ji zpět. A Freya se smála.

„Hlavně mě neusmažte, holky! Zkusíme opačný chod! Julko, snižuj teplotu, až kam zvládneš. Jana to zkusí potom...“

Julie si představila, jak pomalu chladne. Odmítala hřejivou energii od Freyi, naopak ji ochlazovala a sebe s ní.

„Dobrý! Vážný varování pro obě: Nikdy nechoďte pod dvacet stupňů a nad padesát! Obojí by vás zabilo! Já vím, že to budete zkoušet, ale bezpečná teplota je od třiceti do pětačtyřiceti a vždycky si dávejte pozor, abyste se z toho taky dostaly zpátky! Tak dost! Dejte si souboj, Jana bude chladit a Julka ohřívat! Až mě to začne bolet, já vás zarazím!“

„Vždycky jsem si myslela, že seš praštěná,“ řekla Valérie, „Teď to dokazuješ!“

Freya zvedla nohu a šlehla po ní bleskem z palce. Vali vykvikla, pak se rozesmála.

„Teda, ty perlíš! Holky, to se naučte, budete to určitě někdy potřebovat! A trénujte to na dálku, ten druhý bude mít třeba pušku nebo revolver... když mu ho prudce ohřejete, pustí ho!“

„Když to prudce ohřejete, pustí i lejno!“ ušklíbla se Freya.

„Teď už je nech a ať zkusí to sušení! Bacha, rychle se vybijete! Vlastně, my jsme ani nejedly... tohle taky nedělejte, dávat Ëčko na hladovej žaludek...“

Určitě měla pravdu, ale Julie to moc chtěla zkusit. Našla svoje šaty jednou rukou podložila a druhou přejížděla po látce, aby viděla, jak z ní stoupá pára. Bavilo ji to.

Jana vymyslela zlepšovák, podložila látku kolenem a jezdila po ní oběma rukama. Smála se.

„Šlo by vysušit šaty přímo na těle?“ zeptala se Julka.

„Zkus si to! Obklíkni se, vykoupej se a pak zkus sušit!“

„Čím jde emitovat E+?“

„Čímkoliv. Viděla jsi, že jsem střelila palcem u nohy. Blbý je pouštět to nosem, to se ti většinou spustí krev. Ale největší rozkoš je pouštět to...“

„Neříkej to!“ štěkla Veronika.

„Já jsem to pochopila.“

Veronika zašermovala rukama a pak řekla právem supervizorky: „Všechno, co přijímáte nebo vydáváte kůží, je příjemné a posilující. Ničeho se neodříkejte. Mazlení, masáže...“

„Výprasky...“ dodala Renée.

„Já vás, holky, zažehlím do placata! Přestaňte je kazit! A vůbec, jdeme na snídani, pro dnešek toho máte dost!“

Princezny si s oblečením nedělaly starosti, cizí dívky se jakž takž oblékly, i když příjemné jim to nebylo. Od včerejška zbyla ještě pořád spousta jídla, tak prohledávaly stůl a bez ladu a skladu hltaly všechno, co jim připadalo jedlé. Taky okamžitě vypily veškerý nalezený alkohol, o některé lepší se i pohádaly.

Julie si všimla mísy s ovocem, kde kromě jiného byl nádherný hrozen vína. Okamžitě na něj dostala chuť, ale byl příliš daleko, aby na něj dosáhla. Nepřemýšlela, natáhla ruku a podala si ho. Ovšem příliš nápadně, takže si toho někteří všimli.

„A pak budeš říkat, že nic neumíš! Kdo tě učil telekinezi?“

„Já nevím... měla jsem chuť, tak jsem si zkusila udělat díru do prostoru...“

„Jo, dobře. Trénuj to. Nejlíp to jde se stříbrnými příbory. Ale ne před hosty, aby se nevyděsili...“

„Zásadní poučka,“ řekla Veronika, „Jakákoliv práce s E jde líp, když jsi v dosahu chrámu nebo třeba jen... podívej, co je po stěnách ikon. To hodně pomáhá.“

„A nepočítej, že ti to zůstane dlouho,“ dodala Valérie, „Jak poběží čas, vybiješ se a budeš muset zase nasávat...“

Julie se příjemně najedla; ale hned potom pocítila únavu a několikrát s vypětím sil přemohla klesající víčka.

„Jdi si na chvilku lehnout,“ poradila jí Valérie, „Jseš vybitá, potřebuješ odpočinek. A nic si z toho nedělej, kdyby ti po probuzení nešlo to, co teď!“

Julka usoudila, že bude nejlepší nad ničím nepřemýšlet a dělat, co jí řeknou. Tentokrát si vyhledala vlastní lůžko a usnula, sotva si lehla.

Když se probudila, bylo pozdě odpoledne a cítila se skvěle. Když se obouvala, zkusila si jen tak pokusně podat botu. Bota se sice trochu zachvěla, ale to bylo všechno, tak se oblékla normálně a šla se podívat, co dělají kamarádky.

Vpadla rovnou doprostřed hádky a netušila, o co jde. Pochopitelně šlo o šaty, konkrétně o noční koupel v plesových róbách. Silně se to nelíbilo slečnám z města, kterým rodiče dovolili, aby strávily vánoční prázdniny ve společnosti vznešených princezen pod záminkou, aby se přiučily šlechtickému chování. Ty dívky si to velmi přály, ale netušily, co je čeká. Veronika a Valérie považovaly za skvělou legraci ničit šaty, které už se jim nelíbily, vyšly z módy nebo měly jinou závadu, třeba byly špinavé. A to jak kamarádkám, tak především sobě. Don Diego byl nesmírně bohatý, svoje dcerušky miloval a dopřál jim všechno, po čem zatoužily. Obě měly rády sporty, při kterých oblečení snadno došlo k úhoně, a když se hádaly, nebylo neobvyklé, když si navzájem roztrhaly cokoliv, hlavně jemné prádlo. No a co, koupí se nové! Taky mohly to, co už nechtěly, někomu darovat, ale na to nepřišly.

Julie taky měla ráda hezké věci; hrabě la Venzini nebyl chudý, ale rozhodně odmítal dávat dceři tolik peněz, kolik by potřebovala. Jistě, teď už to chápe.

Rozhodčím mohla být císařovna Diana, která zastávala buddhistický názor, že veškeré oblečení, stejně jako všechny ostatní materiální věci, jsou bezvýznamné a toužit po nich je pokleslé, neboť stejně podlehnou časem zkáze. Tento názor ji ovšem okamžitě přešel, když uviděla něco hezkého, a hned si to běžela koupit. Charryho o svém filosofickém názoru přesvědčila, takže se divil spoustě balíčků, které si přinesla z každého nákupu; občas jí vyčítal rozmařilost a marnotratnost, takže byla nucena spustit hádku, rozbrečet se a pak se nechat utěšovat.

Vřískání a ječení těch děvčat z města nakonec princezny naštvalo natolik, že je vyzvaly, aby navštívily jejich oblékárnu a vybraly si vše, co se jim zalíbí. Můžou to považovat za vánoční dárek, ačkoliv v tomto kraji dostávají děti dárky až 6. ledna a nosí jim je ošklivá čarodějnice Tofana. Slečny se nedaly pobízet a vymetly jejich garderobu takovým tempem, že se princeznám stěží podařilo uchránit těch pár věcí, které si ještě chtěly nechat. Ještě měly taky zbrojnici, tam je naštěstí nepustily. A trezor se šperky.

Julie se zajímala, zda už ty vymáchané šaty dalo služebnictvo do pořádku. Zajisté; Veronika na ně vletěla a důrazně jim připomněla jejich povinnosti. Julka vyjádřila názor, že služebnictvo je tady trestuhodně líné a nedbalé a je záhadou, co všecky ty holky celý den dělají. Co dělají kluci, bylo jasné, patřili k ozbrojeným silám a jejich povinností bylo chodit do stráže a cvičit se zbraní. Dělali to? Inu, hlídky drželi, to je pravda. Dívky měly taky povinnost cvičit se v boji, ale počínaly si při tom ledabyle. Julka se zeptala, jaké vlastně je právní postavení služebnictva v řádu. Také měli v Neapoli služebnictvo, ale nebylo ho tolik, a Julie nikdy neměla svoji oblíbenou komornou, se kterou by kamarádila a nechala si od ní radit a pomáhat.

„Ty si to představuješ jako Zerbinku z commedie dell'arte!“ obvinila ji Veronika. Julie zaváhala, ale pak přikývla.

„Ach jo! Pojď do vířivky, tady je moc rušno!“

To byla další zvláštnost: princezny se koupaly několikrát denně, vlastně pokaždé, když se jim chtělo. Po ránu sprcha nebo zaplavání v bazénu, když to bylo k vydržení. Pokud bylo hezky, trávily u bazénu celý den a opalovaly se nebo čekaly, až někdo navrhne nějakou hru. Během hry se samozřejmě osvěžovaly, jak to šlo, a tak pořád dál. Chodit nahé jim naprosto nevadilo, sice tušily, že někteří lidé nosí do vody plavky, ale když už do vody, tak v tom, co zrovna mají na sobě. Už o tom byla řeč.

Ve vířivce zahájily diskusi. Nebylo to snadné, co pro ně bylo normální, to Julie právě chtěla vědět, ale časem došly k nějakému výsledku.

Za křižáckých válek získal řád spoustu zajatců. Někteří byli vzpurní a nezkrotitelní, ale jiní usoudili, že v zajetí jim není tak zle, a návratem domů by si nijak nepomohli, takže zůstali. Ze zajatců se stali sluhové, potom zbrojnoši a nakonec vojáci, kteří dostávali celkem slušný plat a nevedlo se jim špatně. Jenže chlap potřebuje ženu; dívky nebrali rytíři do zajetí, když bylo zapotřebí, koupili je prostě na trhu jako jiné zboží. Otázka kdo bude komu patřit se řešila různě; někteří uzavřeli řádné manželství, jindy byly dívky toho, kdo po nich zrovna zatoužil. Taky měly svoje názory a situace se všelijak měnila. Pochopitelně ženy rodily děti, a ty vyrůstaly v řádu jako jeho vojáci, opět si pořídili nějaké ženy a opět přivedli další zajatce. Samozřejmě jich mnoho padlo, ale někteří získali významné postavení.

Od těch dob utekla řada let a ze služebnictva se stala významná složka. Zásadně chtějí zachovat řád u moci, kdyby padl, museli by odejít do světa a živit se na vlastní pěst. Někteří by to určitě zvládli, taky si mnozí pořídili farmy či řemeslnické dílny a obchodují s řádem, ale jiným by bylo krušno. To jim ovšem nebrání vyhýbat se práci, jak se dá. Někteří pracují v dílnách, jiní v kuchyni, podle toho, jak jsou zařazeni do směny. Číst a psát se s vypětím sil naučili, ale o vzdělání moc nestáli.

O co stojí především mladé dívky, je otěhotnět s některým ze vznešených pánů. Pokud se stane jeho milenkou, dokonce mu porodí dítě, získá všemožné výhody, hlavně finanční. Ale i když se pán o děti nestará, jsou to různí míšenci a je to na nich vidět, jsou světlejší, mají světlé vlasy a oči a vůbec. Když si někdo vybírá osobní služebnictvo (někteří rytíři a Jezdci žijí na odlehlých místech a potřebují někoho), je to z těch, co jsou mu sympatičtí. Jenže při výchově šlechtických dětí se dbá na soběstačnost: Musíš umět všechno, co tvoji služebníci, a pokud možno líp. Takže Veronika a Valérie nikdy neměly vlastní služky.

Co je tedy Renée? Našly ji v nějakém sirotčinci, zalíbila se jim a tak si ji vzaly. Jaké je její postavení? Veronika se zamyslela. Co kdyby se třeba chtěla vdát? Jo, klidně ať se vdá, uspořádáme jí obrovskou a nádhernou svatbu. Když bude chtít mít dítě bez manžela? Bude to legrace, ale dáme jí možnost je vychovat. Jenže ona se zatím do ničeho takového nehrne.

Julie řekla jedno slovo: mejdany.

Ano, jistě. Černé dívky přicházejí do puberty okolo desátého roku věku. Míšenky dejme tomu o rok dva později, ale ve dvanácti jsou to už dospělé ženy s vlastními touhami. Nějakou dobu si vystačí s kamarádkami, holka nejlíp ví, co holka potřebuje. Jenže obvykle se bouřlivě zamilují a chtějí svému milému dát všechno, co můžou. Potom zjistí, že existují i jiní muži a vyzkoušejí, zda by to nebylo lepší. Pak s dalším... a pak je někdo pozve na akci, kde se vystřídá každý s každým. Na poprvé brečí, a to je správné, holka má brečet, když si ji někdo vezme násilím. Podruhé už tuší, co bude, ale taky ví, že to tak hrozné nebude. A potom se jí to začne líbit.

Julie neřekla nic, ale tvářila se.

Princezny mají stejně divokou krev jako ostatní. Taky se rády a hodně brzy zamilovávají, možná nepodlehnou na první pokus, ale začnou o tom aspoň uvažovat. Odlišné je, že používají lektvary, které zabraňují předčasnému početí. Taky mají všelijaké zvyklosti, které by Julka jistě nechtěla slyšet. Ošila se, ale skutečně nechtěla.

Rozhodně by ale měla vědět, že dříve či později napadne i princeznu odvázat se na nějakém hodně divokém mejdanu. Nedělá to každý den, ale občas se to stane. Může se stát, že ji tam vyláká kluk, se kterým zrovna chodí. Nebo kamarádka. Nebo se to tak nějak schumelí. Může dojít k posunu myšlení, alkoholem, jinými přípravky nebo třeba hypnózou. No, neofrňuj se, taky ji budeš používat. Obvykle na žádost klienta, ale někdy taky, aby ses pobavila. Záleží, jak moc velká budeš potvora.

Julka se chtěla vzbouřit, ale zaváhala. Dotýkalo se to těch slov Nikdy a Vždycky, která jsou zakázaná. Nechce být potvora - ale ví jistě, že ji to někdy nezláká? Zaváhala, kam odvést řeč; pak ji napadlo se zeptat: „Jak jste si zvykli koupat se tak klidně nazí?“

Veronika se nedala pobízet. Do školy na Como přicházejí děti mezi pátým až sedmým rokem věku. Často je s nimi ze začátku matka, která si tu užívá dovolenou, nebo se nějak zapojí do dění. Když má holka starší sestru, klidně přijde i ve čtyřech, jako třeba Valérie. Byla chytrá, sama od sebe se naučila číst a všechno ji zajímalo, tak proč ji držet doma? Jiným dětem se ve škole nelíbí, ale časem si zvyknou všechny. Okolo školy je rozsáhlý areál, připomínající džungli, kde se dá zažít spousta dobrodružství. Koupat se můžou přímo v jezeře, ale taky v potoce, který areálem protéká, v tůni a v nejhorším v bazénu. Do vody se chodí v šatech nebo bez nich; v plavkách se koupou jenom srabi. Kluci jsou bojovníci; rádi se pomalovávají válečnými barvami a nosí všelijaké výrazné účesy. Holčičky jsou až do puberty mírnější a opatrnější, ale pak přeberou iniciativu, jsou chytřejší a kluci je rádi poslouchají. Neexistují třídy podle věku, ale skupiny podle vyspělosti, schopná třináctka může klidně dělat instruktorku u sedmiletých začátečníků. Pubertální holky dělají vůbec ledacos, co je vyhrazeno dospělým; učitelky pouze dohlížejí a řeší případné konflikty. Ještě se divíš, že holka, která dokáže učit číst a psát partu malých skřetů, se považuje za dost starou, aby si našla o dva roky staršího kluka a žila s ním?

Ve škole chodí děti v uniformě, tričku a kalhotách. Instruktorky vymyslely, že pro menší děti je hezká odměna, když se můžou svlíknout a jít se osvěžit do vody. Rozfázovaly to: první dobrá odpověď tričko dolů, druhá šortky, třetí žbluňk! Mimořádná odměna je, když si s nimi instruktorka jde zaplavat, dá si s nimi rvačku na trávníku nebo se jde vyválet do bahna. Nějaké jedničky nebo plusy v hodnocení je tolik neberou, to je spíš starost rodičů, ale pomalovat po celém těle barvou, kvůli tomu stojí za to se snažit! A protože děti mají svoje velitele rády, oplatí jim to v hojné míře. Taky je možné některé z dětí zlechtat, ale ostatní se sesypou na instruktorku a strkají jí prsty všude, kam můžou. Nedivte se, že po takových zkušenostech se dětem líbí, když si je tygr podrží tlapkou a důkladně olíže.

Julie měla řadu námitek. Na šelmy a jejich vášnivé olizování si už zvykla, dokonce kdyby se odvážila přiznat si pravdu, mohla by říct, že se jí to docela líbí. Ale lidem? Byla ostře proti, ale než se mohla vyjádřit, zaslechly na chodbě nějaký tartas a vzápětí vpadly další holky - a hned se hrnuly do vířivky.

„Neblbněte, sem se nemůžete všechny vejít!“ protestovala Veronika.

„Ale ono to půjde! Natlačíme se hodně k sobě, hodíme nožky přes nožky a...“

Natlačily se k sobě a hodily nožky přes nožky, až se skoro nemohly pohnout.

Julie nebyla vyloženě nadšená přerušením povídání s Veronikou. Právě zachytila jakési náznaky, že s nástupem puberty se koná nějaká důležitá zkouška, jejímž účelem je zjistit, jak moc se holka hodí pro výcvik v magii, a zajímalo ji, v čem spočívá. Veronika trochu mlžila a uhýbala, časem by to z ní určitě vytáhla, ale teď už to nešlo. Všechny ty holky mlely páté přes deváté a když chtěl někdo říct něco důležitého, musel hodně zvýšit hlas.

„Zítra se budeme fotografovat!“ oznámila Renée, „Podařilo se nám ukecat Dianu, na poslední ples nám hezky načeše vlasy! Tak abysme měly důkaz, jak jsme vypadaly předtím!“

„No počkej!“ bouřila se Julie, „Já nechci ostříhat!“

„Já jo, a radikálně! A Britta a Senta dostanou každá jinej sestřih, abysme je od sebe konečně rozeznaly!“

Diana se jenom usmívala. „Nebojte se, klid! Slibuju, že si s váma vyhraju, ale bude vám to slušet!“

„Jo, a na večer vás zvu já!“ řekla Freya, „Oslavíme Slunovrat podle našich zvyklostí!“

Julka dostala další strach. Freyu měla ráda, ale že by se jí dalo věřit?

„Poslyš, Denisi, ty jsi nesmírně milý chlapec,“ oslovila Freya malého prince, který si to samozřejmě nenechal ujít, „Udělal bys pro mě něco, až ti bude... tak mezi čtrnácti a patnácti lety?“

„No... když to půjde...“

„Prvního února se má slavit Imbolc neboli Svátek svící; tehdy je vhodné zasvětit dospívajícího chlapce, který ještě nepoznal ženu. Kdybys měl chuť...“

„No...“ Denis maličko upadl do rozpaků, „Jak mám vědět, na co budu mít chuť za čtyři roky? Nerad bych něco sliboval!“

„Vyhledám si tě, když dovolíš; neboj se, bolet to nebude, možná se ti to bude dokonce líbit. Aspoň si nikdo nestěžoval.“

„Pro tebe všechno, Freyo.“ usmál se nejistě.

„To opravdu nemůžeme strávit jeden večer, aniž bysme se ožraly do úplnýho zpitomění?“ namítla Diana.

„Dneska to bude úplně čistý! Dobrej posilující čaj, svíčky, cesmína a jmelí. Přesně podle tvýho gusta!“

„A vůbec, co ty si stěžuješ? Ty ses nijak moc neopila!“

„No já ne, ale Charry! Byl úplně nanic, za chvilečku odpadl a už s ním nic nebylo!“

Diana se netajila, že nerada chodí spát bez pořádného pomilování, a byla ochotna poskytnout zajímavé detaily, ale včera toho prostě moc nebylo. Měla v úmyslu napovídat ještě víc, ale její sousedky spustily v rámci možností pěknou potyčku, pošťuchovaly se, kopaly a lechtaly, a tomu nemohla odolat. Julii do toho zatáhly taky, jediná záchrana byla, že moc nemohly. Z jedné strany se na ni mačkala Valérie, z druhé uvřeštěná čtrnáctka, které říkaly Chica, i když se jmenovala jinak. Nejlepší by bylo utéct, ale nešlo to.

„Seš telátko.“ řekla jí Julka.

Chica zajásala. Tolik pochvaly od významné princezny ani nečekala.

Julka si našla ve změti jejích vlasů ouško a přitáhla ji za něj blíž.

„Umíš taky ohřívat vodu vlastní energií?“ zeptala se.

Pro Chicu to byla nějaká další zkouška. „Jasně. Umím všechno! Šermovat, střílet, krotit koně! Na termiku jsem moc dobrá! Uvařím ti čaj na dlani! Nebo tě prohřeju na čtyřicítku během tří minut! Můžu chodit nahá na mrazu! Pojedem s Freyou k nim na Wulffborg a budem se koupat mezi ledovci! Myslíš, že se tam budu klukům líbit?“

Julce trvalo o chvilku déle, než to pochopila. Proboha, ta holka se pokouší vnutit se do jejích služeb! Bez ohledu na to, že takovou osobní komornou si vždycky přála, byl by to šok. Ve všem by jí pomáhala, v boji kryla záda, pouštěla by se do zajímavých dobrodružství a při tom bez ustání mlela pantem, až by jí brněla hlava. Až na to, že Julka nic takového nechtěla.

„No počkej, zatím se nikam nechystám! Ale budu si tě pamatovat!“

Chica nadšeně souhlasila. Julce napadlo ji pošťouchnout, tak dodala:

„A nezlob! Nebo tě tam fakt vezmu a prodám nějakýmu Vikingovi nebo vyměním za sobí spřežení!“

Chica zařvala nadšením. Zatím jí to připadalo jako skvělý nápad.

Nejspíš chtěla předvést svoje schopnosti, položila ruku Julii do klína a začala hřát. Bylo to příjemné. Bylo to hodně příjemné! Jenomže Julii zablikala v hlavě červená kontrolka, která ji varovala. Od příjemného dráždění v takových místech vede přímá cesta k erotickým hrám, a i když to bude s holkou, mohlo by ji to naladit, aby udělala to, co jí radí kamarádky a pokusila se vnutit Janu Dunbarovi. Což by udělala moc ráda, jenomže je slušná holka a slušné holky takové věci nedělají! Upadla do strašného zmatku, a aby to nějak vyřešila, chytla ji za vlasy a potopila jí hlavu pod vodu, a potom ji potápěla znovu a znovu, dokud ji nenapadla obava, že by ji mohla utopit. Chica se ani moc nedivila, takové hry pro ni byly normální a měly pokračovat divokou rvačkou za účasti všech ostatních, ale Julka se násilím osvobodila ode všech dalších, vyskočila z vířivky, přeběhla k Freyi a začala jí ječet přímo do ucha:

„Já to tak nechci, rozumíš? Možná bych mohla vlézt Jankovi do postele a už tam zůstat, ale to nechci! Já ho nechci lovit, já chci, aby ulovil on mě! Kdyby si on vymyslel nějakou fintu, aby mě dostal, tak se nechám, ale chci vidět, že mě opravdu chce, ne že jenom já jeho! Ať se zachová jako chlap, ne jako...“ marně hledala adekvátní výraz, namísto toho se rozbrečela a utekla pryč. Bezmyšlenkovitě vlítla do svého pokoje, padla na svoje lůžko a brečela dál.

Freya její náhlý výbuch emocí na první impuls nepochopila. Vznětlivá byla taky, což o to, ale do té chvíle Julka nejevila žádné náznaky špatné nálady a ani ostatní holky. Utopit malou Chicu nebyl tak špatný nápad, bez ohledu na to, co provedla. Taky se nijak neurazila, spíš jí vadilo, že Julka tak náhle utekla. Vypadala směšně, tak Freya vybuchla smíchem a ostatní se přidaly, ať chápaly důvod nebo ne. Chica usoudila, že Freya je důvod roztržky a vrhla se na ni; ta to přijala s nadšením a začaly se prát, a ostatní se samozřejmě přidaly. I když Julie vypadla, nebylo tam dost místa, tak se chvilku šťouchaly a kopaly, až Freya naposled potopila holce hlavu a doporučila: „Běž zlobit zas někoho jinýho!“

Jana prošla zcela nedávno mentálním spojením, které jí umožňovalo rozumět jazykům ostatních. Do té doby uměla německy; Julie ji učila italsky. Italové jsou přirozeně ukecaní a Julka to s chutí dokazovala, opakovala všechno několikrát, až to Jana pochopila; nebo taky ne. Mentální spojení používají při výuce také ve škole na Como a Chica byla pilná žačka. Jenomže je tu problém: jednotlivá slova jsou možná uložena v paměti, ale pokud dotyčný jedinec nemá v mysli adekvátní výraz, nechápe stejně nic. Proto se výuka pravidelně opakuje; Janě by pomohlo, kdyby Chica mluvila pomalu a zřetelně, takže by si mohla příslušný pojem v paměti vyhledat. Chica ovšem mlela pantem pořád a vyžadovala souhlas; jakmile ho dostala, přeskočila na jiné téma a Jana chytala sem tam nějaké slovo. Zmatená byla už předtím, teď se to ještě zvyšovalo.

Ostatní se vybouřili předchozí pranicí, teď pobaveně sledovali dění a byli celkem rádi, že Chica otravuje někoho jiného.

Bylo tu ovšem několik děvčátek z jejího okruhu. Škola na Como vypěstuje každý rok takových několik a je na nich, jak se zapojí mezi dospělé. Obvykle poskakují okolo princezen, chytají od nich každé slovo a snaží se udělat, co se po nich chce. Když si je některá z princezen zapamatuje a dá jim nějaký úkol, je to významný bod; i vynadání se ale počítá, ne že by zlobily schválně, ale občas to tak vypadá. Momentálně se Chica vtírala Janě, která sice není moc významná, ale je sestrou Julie, a ta už významná je. Chica je kámoška; jakmile se jí podaří se zapojit, kývne na ostatní a ty jí přispějí ku pomoci. V čem? V čemkoliv.

Momentálně ukecávala Janu, aby jí oholila hlavu a slibovala, že bude pečovat v tomto směru o ni i o Percyho. Správně se má holit každý třetí den od hlavy k patě. Kde? V Egyptě! Chica se to dočetla v nějaké knížce. Až bude vhodná chvíle, vyrazí všichni, tj. Jana, Percy, Chica, její kamarádky, jejich kluci a ještě nějaké další neidentifikovatelné osoby do Egypta a tam zkusí oživit mumii princezny Tery, která byla nespravedlivě zavražděna a poté mumifikována (nebo mumifikována ještě zaživa, to není jisté), ale nebyl jí vyňat mozek a důležité vnitřní orgány, jak se to při mumifikace má dělat. Když tu mumii najdou a přivedou zpátky k životu, bude jim nepochybně vděčná a pomstí se všem jejich nepřátelům. Jakým a proč? Jana nepochopila.

Jediný problém je ukecat Julii, aby tu expedici financovala. Budou ji muset vzít s sebou; Jana na to nemá, Percy taky ne a Chica už vůbec ne. Julie je naproti tomu nesmírně bohatá, možná by mohl něco dát i Tomáš jako její otec. Ten s nimi asi nepojede, ale mohl by Denis, jistě by byl přínosem. Denis se smál, ale souhlasil. Julie je momentálně naštvaná, ale hned ji to přejde, s tím už má Jana zkušenosti. Asi to nepřijme na první pokus, ale když ji budeme trpělivě ukecávat... s tím má Jana taky zkušenosti. Ideální by bylo, kdyby se konečně vdala za Janka Dunbara, měla by jiné starosti a třeba by vyslala sestřičku s její smečkou samotnou, jen na to dala peníze. Když to Jana pochopila, připadalo jí to jako dobrý nápad.

Vytvořily z toho stručný výtah a předložily ke kontrole velení: Dianě, Valérii, Veronice a Freye. Princezny se zrovna dohadovaly na něčem ohledně svého divadla, vyslechly to na půl ucha a odsouhlasily: „Jo, dělejte si co chcete, hlavně neotravujte!“

Takže Jana, Percy a Chica taky opustili vířivku a přemístili se do sousední koupelny. Tam Chica Janě namydlila hlavu a rychle a šikovně ji oholila břitvou do ideálního lesku. Potom se rukou společnou a nerozdílnou daly do Percyho, kterému se to taky líbilo. Chica se těšila ze všech nejvíc, Jana jí ostříhala střapatou hřívu nůžkami, potom vzala ručním strojkem a nakonec namydlila a oholila, i když ne tak šikovně. Tím vzájemným mazlením se dostali do přiměřené nálady, takže si zalezli do soukromí a dvě hodiny byl od nich pokoj.

Princezny už měly koupání dost, ještě si zaplavaly v bazénu a šly se osušit. Julie se vybrečela, dostala výčitky svědomí a rozhodla se jít se omluvit za svůj výbuch. Nejdřív se šla osprchovat, ale tam se setkala s ostatními a zjistila, že se na ni nikdo nezlobí ani se ničemu nediví, tak šly připravit svátek Slunovratu, jak si přála Freya. Na to, že má sestru si vůbec nevzpomněla a že ji postrádá, si uvědomila, až když zkoušely nějakou scénu, kde Jana měla být. Jenže to už se Jana a ostatní vrátili a zapojili do dění. Za to krásné oholení Janu pochválili, Percyho uznali a Chice se smáli; kamarádky ji od té chvíle co nejčastěji hladily po hlavě a tahaly za odstávající uši, což obojí se jí líbilo.

Akorát Julie pocítila další znepokojení. Že Chica přišla oholená, nikoho nešokovalo, nikdo se nepohoršil, nikdo jí nevynadal. Maximálně se jí smály. Jenže ona blábolila něco o starém Egyptě, kde takhle vypadali všichni z kněžské kasty, vyhrožovala tím smečce svých kamarádek a obdivovatelek a ony se taky moc nevzpouzely. Julka se obávala, zda to není něco proti ní, ale raději nespouštěla žádnou diskusi, aby to nepřivolala.

Diskusi naopak podnítila Chica. Upozornila, že její nová paní Jana neumí arabsky, koptsky ani staroegyptsky, což obojí je nutno pro zdar expedice. Ona sama arabsky mluví, ale není si moc jistá, a bylo by záhodno tu znalost obnovit či vylepšit. Princezny to vzaly kupodivu vážně a začaly o tom diskutovat. Julka byla zcela mimo.

„Je to můj večer!“ prohlásila nakonec Freya, „Necháte to na mně?“

„Jasně, s radostí.“ řekla Veronika.

„No jo, tys to zkoušela s Rienzim...“ rýpla si Renée.

„Závidíš? Jo, bylo to s ním hezký! Kdyby mě chtěl pozvat na výlet do Káhiry, nebránila bych se...“

„Tebe? To spíš by se vyřádil na těchhle ještěrkách...“

Ještěrky, to jest Chica a její kamarádky a možná i Jana, to nepovažovaly za úplně marný nápad.

„Všecky jste pitomý,“ uklidnila je Renée, „Jestli si myslíte, že se vám povede oživit nějakou starou mumii...“

„O co?“

Renée jen mávla rukou a nechala to bez odpovědi.

Diana zahájila přednášku. V Egyptě byla, mumie pro ni nebyly nic zvláštního a uměla číst hieroglyfy. O prokleté princezně jménem Tera ale nikdy neslyšela a domnívala se, že si ji někdo vymyslel. Chica naproti tomu věděla hodně, ale nemohla to nijak dokázat. Julii přestala jejich hádka zajímat a zařadila ji k dalším znalostem, které by jí sice neuškodily, ale taky v ničem neprospěly. Kdyby se po čase ukázala jejich potřebnost, ona jí to Diana klidně vysvětlí znovu.

Freya se rozhodla zajít do kuchyně a vydat příslušné pokyny. Julku vybídla, aby šla s ní, a ona souhlasila. Věděla, že do kuchyně by se nemělo v oblečení, tak svlékla tuniku a šly.

V kuchyni byla jiná směna než minule. Velela jí stará tlustá černoška; jakmile spatřila Freyu, začala vřískat nadšením a svolávat holky ze své směny; některé byly její vnučky, jiné nikoliv. Barva pleti od černé po bílou kávu, původ neurčitý. Některé Freyu radostně objímaly, jiné až po seznámení. Vyšlo najevo, že se tam kdysi o prázdninách učila vařit a v tu dobu ji vrchní kuchařka silně deptala a šikanovala, stejně jako ostatní. Muselo to být už dlouho, jednu z holek jí připomněla jako svoji nejmladší vnučku, která tehdy byla dítě, kdežto dneska vysoká štíhlá dívka s podivným účesem a ozdobnými jizvami na zádech a dvěma na tvářích. S Freyou se objímaly a líbaly, Julii taky uvítaly radostně.

Pak se všeobecným souhlasem vstoupily do kuchyně k velkému hrnci, do kterého už holky nalily vodu a teď tam přidávaly z lahviček tekutiny, z porcelánových dóz prášky a z dalších skleniček listí a koření. Všemu velela Freya a občas ostatní překvapila. Julku taky, protože používala odborných názvů a ona rozuměla sotva každé desáté slovo. Proč mě sem vůbec zavedla? Pro legraci? Nebo abych to příště dokázala sama? Vždyť vůbec nic nechápu!

Jenom si uvědomovala, že takový život by se jí líbil. Dobře jíst, občas se něčeho úžasného napít, cachtat se v bazénu a každou chvíli se s někým zábavně pohádat, to byl život, jaký si vždycky přála. Proč ji v deseti... sedmi letech nestrčili do školy na Como? Mohla být jako ty ostatní, chytrá a sebevědomá... čarodějka. Vyrovná se jim někdy?

Jenže zatím ji Freya chytla za křídlo a vedla zpátky. Julka přemýšlela, zda si všimnou. Nevšimly, Freya je přímo upozornila. Začaly se smát a chválit ji a Diana začala vyprávět, jak ji kdysi v Japonsku namazali nějakým krémem a pak vyškubávali chloupky pinzetou jeden po druhém, a jaký to byl fantastický zážitek. Tehdy byla celá oholená, na hlavu jí dali paruku a oholili i obočí, aby jí namalovali nějaké hezčí. Byla to svatba japonské princezny Kamiči, paní domu knížete Tošia Yamanakiho, které to dělali taky, a holka byla celá šťastná. Potom si Diana vzpomněla, že Kamiči zdárně otěhotněla a do patnácti stihla porodit první dítě, a trochu ji přešel humor.

Ještěrky (jak rychle se ten název ujal!) zaútočily na Chicu. Je hezké, že má hlavu oholenou do vysokého lesku, ale proč si nechala obočí? Nikoho to nenapadlo, dokud Diana nevykládala, jak ji líčily tvář na japonský vzor, ale teď byl dobrý důvod. Chvilku se štěkaly, potom šly do koupelny a tam oholení dokončily. Oholily taky Janu a Percyho, proč ne? Padaly i řeči o stříhání dalších, ale vyšuměly do prázdna. Doufejme.

Julka dostala chuť se něčeho napít. Vodky, slivovice, rakije... čehokoliv, co ji spolehlivě dorazí. Bohužel, nic nebylo.

„Klid, to už bude dobrý.“ řekla jí Freya.

Nemýlila se, bylo to dobrý. Jenom jí vrtalo hlavou, co před tím říkaly. Co to bylo za zkoušku, že v ní Patty neuspěla?

Nastala radostná chvíle, holky z kuchyně přinesly velký hrnec s nápojem a spoustu šálků, ale okouněly a nechtěly pryč.

„Mohly bysme se přidat?“ zeptala se nakonec ta dívčina, která se znala s Freyou z dřívějška.

„Jasně, proč ne?“

„No, když ty něco děláš, tak...“ holka udělala několik gest rukama a ostatní přikyvovaly.

„Roztáhnu pole na celý palác.“ slíbila Freya, „Máte toho dost?“

„No... něco jsme udělaly, ale... myslíš i naše baráky?“

„Jo. A počkám. Přilejte vodu a hoďte tam víc rulíku. Dětem poloviční dávku, znáš to?“

„Ještě se pamatuju. Díky!“

Kuchtičky odkvačily a Ještěrky začaly nalévat a rozdávat.

„Má tenhle nápoj nějaký smysl?“ ptala se Julie, ochutnávaje to; poněkud ji mátla nepříliš příjemná chuť i vůně a také bolení hlavy a hučení v uších, které pociťovala.

„Podle odborníků se zakrátko dostaví pozoruhodné zážitky, různé představy a vize,“ vysvětlovala Freya, „Prozatím jsem nestihla provést konkrétní pokusy, ale...“

„Já bych to ani nezkoušela,“ řekla Valérie, „Podle mého jediný výsledek bude, že nám všem bude hrozně špatně!“

„Jako obvykle to vidíš v černých barvách. Naopak všichni odborníci se shodují, že ty zážitky jsou neobyčejně pozoruhodné a způsobí radost každé ženě!“

„Takže já můžu jít klidně spát.“ řekl spokojeně Denis.

„Vyčkej bratříčku, tebe se to týká taky. Žena sice nejsi, ale magií se zabýváš aktivně, takže...“

„Takže co? Slezou mi nehty a chodidla se mi zatnou v pěst?“

Freya se začala smát. „Vážně se mnou nechcete ani jeden večer jen tak v klidu posedět a povídat si? Nic víc v tom nebude... chci vám jenom ukázat, jak se slaví Slunovrat...“

„Tak dobře. Ale budeš nám o něčem povídat!“

Freya souhlasila; vyprávěla o tom, jak otec bohů Odin poručil nějakému obrovi postavit daleko na severu nádherné město Ősgard; vyprávěla o draku Fafnirovi, který hlídal zlato a hrdinovi Sigurdovi, který ho stejně zabil a vykoupal se v jeho krvi; obrovském vlku Fenrirovi, který musí být spoután, aby nezničil svět a nesežral Slunce, ale jeho synové slouží Odinovi a hlídají jeho říši. Byla to nádherná vyprávění a Denisova vzbouřená fantazie mu kreslila úžasné obrazy těchto dějů, až zvolna začal ztrácet kontakt s realitou; jako by se sám ocitl ve světě severských bohů. Uvědomoval si, že to kromě vyprávění způsobil také její nápoj; ale to byla poslední rozumná myšlenka, která mu prolétla hlavou.

Pak byl jen nesouvislý řetězec vzájemně nenavazujících vizí, který se nesmírně rychle střídal, přesto zanechával jasné a konkrétní představy. Denis v rychlém sledu prošel tisíce světů, z nichž ani jeden se nepodobal druhému; světy lidí, zvířat či bytostí, jež nedokázal pojmenovat. O každém z těch světů by mohl napsat knihu, kdyby se v něm zdržel natolik dlouho, aby si ujasnil jeho vzájemné vztahy a pronikl do nich tak hluboko, že by je pochopil; ale na to neměl čas, pouze ten svět spatřil, byl jím okouzlen a vnímal jeho nádheru, pak zase spěchal dál. Nemohl v tom stavu nic hodnotit ani posuzovat střízlivým rozumem; ani se dokonce nemohl zdržet, když se mu zalíbilo, byl ovládán nějakou vnější vůlí a jediné, co o ní věděl bylo, že to není vůle Freyi ani nikoho jiného z přítomných lidí.

Jediné, co souviselo s Freyou: prožil v tom vytržení milostný vztah, avšak s něčím, co nedokázal přesně definovat jako ženu; snad to byla Freya v nějaké zvláštní podobě. Prožíval ten příběh jako něco zcela se vymykajícího realitě, jako útržek vyprávění v některé ze svých knížek; neměl doposud tělesné funkce vhodné pro podobné počínání, takže si jen zapamatoval, že se jedná o velmi příjemný zážitek. Podobných zážitků měl víc, nejrůznějšího druhu; třeba když létal nad zemí, určitě musel mít křídla. Když se probudil, potřásl jen hlavou a řekl si, že to byl hezký sen; ale později si občas vzpomínal.

Takže je Denis asi jediný, kdo je schopen říct o snech této noci něco konkrétního. Také ostatní prožívaly něco podobného; Julie se dokonce přímo zeptali, ale nebyla schopna nic vyprávět, pouze konstatovala, že dokáže rozumět severským jazykům. Jenže ze severu se přenesla do starého Egypta; napadlo ji, že je to na přání Patty, případně Diany, ale byl to jen záblesk; potom se dostala do Babylóna a do Číny a do Indie; když se ocitla v Japonsku, už jí bylo jasné, že na tom spolupracuje Diana. Ale kdo dodal svoje vzpomínky a znalosti, když se nacházela v Africe nebo říších Aztéků a Inků? Šlo to strašně rychle, a nebyla to nějaká přednáška jako v bdělém stavu, ale pocit člověka z tohoto prostředí, bylo po ni normální být třeba dívka z Minojské Kréty nebo z Mongolska doby Čingizchánovy.

Dívky se probíraly dost těžce a uvědomovaly si, že prožily leccos zajímavého; ale celkem rychle se vzpamatovaly a cítily se skvěle. Když se vykoupaly a nasnídaly, Veronika jim důrazně připomněla, že dnes večer mají premiéru. Takže se pokračovalo v usilovném zkoušení. Denis si vzpomněl, že je Štěpána a měl by jít na koledu, ale nikdo jiný ten zvyk neznal a dost se divili, co od nich chce. Na chvíli jsem nakoukl do divadelního sálu; byl tam hrozný zmatek, Diana se hádala s Veronikou, Julie se jim ze srdce smála, Charry se sveřepým obličejem popíjel svařené víno a Mario se k němu přidal. Za tu chvíli, co jsem tam byl, jsem se zamotal do girland, kterými chtěli ozdobit jeviště a na hřbet mi spadly štafle, na nichž visel portál knížecího zámku. Raději jsem odtamtud rychle odešel a zaběhl k Reggiovi, dozvědět se novinky o Warnaisovi.

Zjistilo se, že Pierre de Warnais se stýká pouze se svými lidmi; přivedl s sebou šest mužů, kteří mu podléhali. To se všem zdálo v pořádku, ostatně ti chlapi nám nepřipadali tak ničemní jako jejich velitel. Tomáš soudil, že je má pro různé pomocné práce a pro vyzvídání; třeba ani nevědí, k čemu se propůjčili. Nicméně oni ani Warnais neudělali za celou dobu nic podezřelého, co bychom jim mohli vytknout.

Vrchní Ještěrka Patty přišla představit svého tatínka a sourozence. Otec byl rytíř a přijel na volby, rodinu vzal s sebou. Tedy, rodinu...

Ten pán je ředitel banky v Madridu. Za normálních okolností vždy uhlazený, slušně oblečený a korektní. Přes týden bydlí v malém pokoji přímo v bance, od rána do večera se zabývá svými obchody a navštěvuje přátele, z nichž většina netuší, že má něco společného s řádem. Netuší? Možná ano, ale jsou věci, o nichž se nemluví. Na víkendy odjíždí na svoji haciendu, která je pár mil za Madridem v kopcích, a tam odpočívá. Je mu přes čtyřicet, ale zatím se neoženil, ani nehodlá. Má tři služebné, s každou nějaké děti. Ty starší přivezl s sebou. Líbí se mu ženy tmavé a exotické, šmrncnuté odlišnou rasou. Takové jako Patty.

Patty pochválil za účes a pohladil po hlavě. S princeznami jednal klidně a přátelsky, většinu znal od malička. Byl sympatický.

„Chystáš se probojovat mezi princezny?“ chválil dceru.

„Já nechci být princezna. Jsem Vrchní Ještěrka! Velitelka oddílu!“

„Tak to je dobře! Nešetřte ji, holky! Chystáš se na něco významného?“

Patty se k němu přišmajchlovala. (Od koho se to Jana asi přiučila?) „Dostala jsem dvě nabídky... s Freyou na sever, nebo s Janou na Ostrov. Zatím nevím...“

„Inu, je na čase, abys začala něco dělat, jsi už velká holka. Vrátíš se někdy?“

„Tati, jak bych mohla vydržet bez tebe? A bez děcek? Když budu sloužit na lodi, budeme jezdit po celým světě, a každou chvíli budu doma...“

Otec se jenom usmíval. Byl to zkušený muž a věděl, že jakmile jednou dcera vypadne z domu, bude mít už dost vlastních starostí. Jistě, občas se vrátí, předvede vnoučata, pochlubí se svými úspěchy a zase vypadne. Bude dál jeho miláček? Určitě ano, ale tak nějak na dálku. Inu, takový už je život.

Když odešel, Patty se rozhovořila. Co, přímo rozkecala. Svými rodinnými poměry se chlubila ráda a ještě víc, když ji poslouchal někdo nový - třeba Julka.

Tedy, pochází z velice starobylého rodu. Jejich prvního doloženého předka zajali při dobývání Jeruzaléma. Byl žid? Nebo muslim? Každopádně ho chytili, zajali a vzali do otroctví. Pokřtili ho násilím, ale když ho odvezli do Španělska, rezignoval a dal se do služby novým pánům. O deset let později už bojoval s alžírskými piráty a velel lodi, která ty piráty stíhala a brala jim kořist, co oni předtím uloupili křesťanům. Řádně se oženil a měl děti, ty už byly od malička vychované v řádu. Potom běžela staletí. Příslušníci rodu se zúčastnili výprav do Nového světa, obchodovali s Indií a Čínou a byli při všem, co se podnikalo. Tatínek už bohužel neolupuje své nepřátele šavlí, ale pomocí směnek a podílů na zisku. Nicméně jeho děti jsou sice taky bystré a chtivé peněz, ale se zbraněmi to dokážou perfektně. Však uvidíte!

Nemá manželku, ačkoliv nevylučuje, že se někdy ožení s nějakou mladou, krásnou a bohatou dívkou ze vznešeného rodu, pokud to pro něj bude nějak výhodné. Jak si mladá choť zvykne na jeho haciendu se třemi konkubínami a dalšími případnými přítelkyněmi, těžko říct. Patty to považuje za ideální soužití. Ty ženy koupil od řádu, přesněji někdo mu jimi zaplatil za nějaké dřívější pohledávky. Někomu patřily, ten mu byl dlužen a tak mu je dal. Ne najednou, v různé době za různých okolností. Ale teď jsou jeho, chápete?

Ano, lidé jsou něčím majetkem. Děti patří své rodině. Jejich rodiče taky někomu patří, třeba rodu, který se kdysi jejich předků zmocnil. Že to bylo před stovkami let? No ano, ale získali tím pádem právo na jejich jméno. Patty je z rodu Mendozů, právně sestřenka princezen. Otec má několik jmen, a jak se bude jmenovat ona, není jisté. Máte nějaký dobrý nápad? Je svéprávná? V rámci možností ano, ale proč by se o to starala? Řád ji kdysi zajal, takže ji musí živit a dávat jí příkazy! Mohli by jí taky dát dát svobodu, ale tolik zase nezlobí, aby ji vyhnali. Za ta staletí se to párkrát stalo, ale chudáci ti, které to postihlo, špatně skončili. Je majetkem svého otce, mohl by ji někomu darovat, Freyi nebo Dianě nebo třeba Janě. Potom jim bude patřit a bude sloužit té princezně, která ji vlastní. Čím jí bude užitečná? No... však ono se něco najde.

„Já vím. Všechny ty případy jsou zaznamenány v soudních spisech. Taky psychiatrických. Učili jsme se o tom, lidé bývají všelijací a musíme to znát!“

Tím spolehlivě zchladila všechny nadšené posluchače a rozehnala je po jejich povinnostech.

Rytíř bankovní ředitel (no dobře, říkejme Mendoza, je to jedno z jeho jmen) vyhledal císařovnu Dianu.

„Rád bych ti položil otázku. Jakou máš ve své zemi největší banku?“

„Jednoduchá hádanka. Nemám tam vůbec žádnou banku.“

„Tak už máš. Pobočku Central Unlimited. Mohla bys mít i ředitelku, moji dcerku Patricii. Co bys řekla, kdybych ti ji daroval?“

„To je ta...“

„Ano. Teď si vymyslela titul Vrchní Ještěrka. Já vím, je trochu střelená, ale ve financích se vyzná a má na ně nos. Stejně jako já.“

„No... jaké by to mělo... výhody?“

„Řeknu ti, jaké pro mne. Potřebuji místo, kam bych si občas uložil nějaké věci, které... nerad bych, aby o nich každý věděl. Tvoje šelmy jsou dobří hlídači, ne? Kdyby se tam chtěl vetřít někdo cizí, ať ho klidně sežerou. A samozřejmě, veškeré obchody hravě vyřídím...“

„Jistě si necháš něco za nehty!“

„Nikdy ne víc, než se sluší. Jinak by se mnou řád neobchodoval, to přece víš. Ručím vlastním životem...“

„No... zní to rozumně!“

K večeři se většina hereček dostavila již v kostýmech, muži prozatím v civilu, neboť jim děvčata zabrala šatnu. Jakmile pojedli, všichni zmizeli v zákulisí a tam se připravovali, zatímco diváci upravovali židle tak, aby viděli na jeviště. Jevišti chyběla opona, což byl nedostatek, ale nebylo to třeba a Veronika tvrdila, že se za Shakespearových dob hrálo bez opony a nevadilo to divákům ani hercům.

Mělo se začínat o osmé hodině, ale začalo se o čtvrt hodiny později, neznámo z jakých důvodů. V tu chvíli totiž vyletěli ze šatny šašci jeden po druhém, Jana dokonce nosem napřed; zřejmě byli vyhozeni. To je rozladilo, rozběhli se po sále a dělali všelijaké skopičiny; nakonec se posadili před první řadu na zem. Všechny byly v pestrých šatech ze všelijakých kousků divně vytvarovaných, rozcuchané a se směšně pomalovanými obličeji. V sále nastal mírný zmatek, protože se vehementně hádaly s obecenstvem, bylo-li třeba.

Potom zazvonil zvonec a už to jelo. Hra začíná tím, že přijde Diana jako Viola z moře; jak chtěla přijít propadlištěm, tak to nakonec neprošlo, neboť správce prosil, aby sklepení radši nepoužívali, jsou tam ty výbušniny a vůbec. Takže se vyplazila z kulis, počala lomit rukama a hořekovat, že se jim potopila loď a tak dál. Vtom vletěl na jeviště šašek Jana a vyjel si na Dianu: „Tak tys vylezla z moře? A jak to, že seš suchá?“

Diana měla dost trému, hrála divadlo poprvé, tak odpověděla poněkud nervózně. Renée s tím nebyla spokojena; na její mávnutí přispěchali ostatní šašci, zmocnili se Diany a odvlekli ji pryč. Než se lidé dosyta vysmáli, byli všichni zpátky, Diana tentokrát opravdu mokrá od hlavy k patě, jak se slušelo. Doříkala svůj monolog a ulehčeně zapadla za kulisy, odkud vystoupil Charry jako vévoda Orsino a počal odříkávat: „Když poprvé jsem spatřil Olivii...“ Šlo mu to dobře, dokud nedošel ke slovům: „Ta chvíle v jelena mne proměnila...“ Tehdy si uvědomil, že možná předběhl něco v ději, protože nedal možnost se umělecky projevit bratrovi Sebastiánovi; zarazil se, opakoval poslední větu ještě jednou, ale v sále se někdo začal smát, Charry po něm přísně loupl okem a zcela ztratil souvislost.

„Hraj dál!“ syčeli na něj ze zákulisí; takže do třetice opakoval: „Ta chvíle v jelena mne proměnila!“ Pak zapomněl text docela a protože obecenstvo se tvářilo podezřívavě, pronesl: „Sakra - teď jsem z toho fakt jelen!“

Někdo mu z kulis vášnivě napovídal, ale nebylo to k ničemu, Charry se už nechytil a mlel něco nesouvislého, přičemž mu na čele vystoupil pot a stékal v pramíncích po napudrované tváři. Tak to trvalo až do chvíle, kdy na jeviště vplula Diana již v chlapeckém oblečení s vlasy stočenými pod čapku; počala s ním hbitě konverzovat. Charry si oddechl, na její slova odpovídal jednoslabičně nebo nesouvislým bručením; Diana zas mluvila o ztroskotání lodi, ačkoliv si nejsem jist, zda to tam skutečně patří. Když byla v nejlepším, měl jí na to něco odpovědět, jenže jako obvykle nevěděl co, proto zaimprovizoval: „A proč teda ti balíci neskasali nadkošové plachty?“

„Neblbni,“ zasyčela Diana, „To nebyl clipper, jen galeona; tam žádný nadkošový plachty nejsou!“

„Jo ták! Tak proč plují na takovejch neckách?“

Diana skončila svou řeč; teď ji měl Charry poslat za Olivií, což má být jeho první myšlenka, ale zřejmě mu spíš vrtala hlavou ta ztroskotaná loď a neměl se k tomu; teprve po velké práci nápovědy ze sebe vysoukal něco podobného originálnímu textu a Diana mohla konečně odejít.

Olivii hrála Veronika a služebnou Marii Julie. Veronika měla tvář bílou od pudru a oči i obočí pomalované černou šminkou tak, že vypadala jako upír; ústa měla rudá jako krev a tvářila se, jako by kousala šťovík. To bylo v pořádku, protože měla oplakávat smrt svého milovaného bratra. Julie vypadala jakž takž normálně, neapolský kroj jí slušel a napudrovala se střídmě. Ovšem jakmile promluvila, padali všichni smíchy; namísto klasické italštiny se totiž vyjadřovala neapolským nářečím, jaké používají trhovkyně, rybářské ženské a osoby, promenující se po korze po setmění. Všichni přítomní znali italsky aspoň částečně, takže jí dokázali rozumět; chechtali se a řvali, sama Veronika stěží dokázala zachovat kamennou tvář. Pak měla přijít Diana jako chlapec Sebastiano; Julie ji uváděla poklonou, dvojsmyslnou neapolskou narážkou a ještě nastavenou nohou, takže Diana vstoupila do slavnostní síně hraběnky Olivie málem pádem na nos. Odvděčila se za to Julce italskou nadávkou, jaké je slyšet pouze na lodích a podobných místech, což opět vyvolalo smích.

V této scéně vystupovaly pouze dívky a Mario, takže to šlo dobře, i pan Shakespeare by s provedením souhlasil; bylo řečeno takřka vše, co předepsal, moc si nepřidávali. Olivie se zdařile zamilovala do Sebastiána, šašek Valérie se jí posmíval, Marie pronášela obscénní poznámky a přísný Malvolio je káral; Mario si na to vzal šedivou paruku a skřipec a oblékl černou jezuitskou sutanu; mluvil latinsky a používal sentence, jež mu napověděla Diana z kázání otce Františka.

Poté se měla pořádat pitka rytířů Tobiáše a Ondřeje, šaška a Marie; avšak opět zasáhla šaškovská tlupa a trvala na tom, že když se má pít, tak všichni. Služebnictvo už mělo instrukce - hbitě byly rozneseny sklenice a láhve a pánové i dámy si počali přihýbat do taktu s herci. Když byla zábava v nejlepším, objevil se Malvolio a opět je káral, načež oni se mu smáli a zpívali mu písničku: „Drž hubu, chlape nestydatá!“, jejíž vtip je v tom, že se zmíněná věta opakuje po řadě čím dál víc zvýšeným hlasem; nakonec počal někdo z obecenstva hulákat necudnou písničku a všichni se k němu přidali. Protože ani pak nechtěli přestat, podala si Julka kytaru a brnkala odrhovačky za společného zpěvu přítomných. Teprve když Diana usoudila, že takhle by se jakživ nedohrálo, nechali toho a pokračovali sepisováním dopisu Malvoliovi, že ho Olivie miluje a že se jí má počít dvořit. Tento lístek pak podvrhli nešťastnému mnichovi a ten se rozhodl, že Olivii rozhodně získá.

Potom navrhli přestávku; bylo jí zapotřebí, oddech potřebovali herci i obecenstvo. Přestávka trvala celou hodinu; každý něco pojedl, neboť se hrálo už dlouho a dostali chuť na něco dobrého.

Těsně před začátkem druhé poloviny hry se dostavil velitel přístavní správy v Malaze don Iňigo Alvarez Antonio de Rega s láhvemi červeného vína, chotí Consuelou a dcerami Dolores a Isabellou. Don Iňigo byl mírně udiven, neboť ačkoliv už měl s řádem mnohokrát jednání ke spokojenosti obou stran, nikdy dosud nebyl na žádné jejich oslavě; rovněž tak jeho žena a dcery sice slyšely o různých zábavách, ale nikdy se nezúčastnily. Nicméně dobré víno rázem zbořilo všechen ostych; don Iňigo i jeho choť byli přijati do středu panstva. Don Diego jej uvedl do situace a počal se s ním přátelit; pojal dobrou myšlenku přijmout Iňiga do řádu na nějaké uprázdněné místo. Dolores a Isabellu poslal s láhvemi vína za herci a herečkami, aby i oni z toho něco měli.

Děvčata uvítala nově příchozí velmi nadšeně, víno okamžitě otevřela a nalila všem. Regovy holky se vyptávaly, co se tu děje a bylo jim vysvětleno, že se hraje divadlo; taky se jednotlivé dámy představily. Když slečny z Malagy seznaly, že mezi herci jsou hrabata a knížata, nepřihlížeje k císařovně Dianě, přestaly ohrnovat nos nad komedií a hlásily se, že by teda případně taky hrály. Dlouho se dohadovaly, co by se jim tak mohlo svěřit; Regovy dívky souhlasily s malou a němou rolí, jen když se můžou předvést. Veronika využila příležitosti a párkrát si s nimi připila, takže zcela ztratily smysl pro soudnost a byly ochotny přijmout jakoukoliv hloupost.

Tehdy navrhla Valérie: „Jedině, že by hrály černé otrokyně. Ve hře mají být a my je nemáme...“

„Ale nesmysl, černé otrokyně patří do Benátského kupce!“ řekla Renée, která je zbytečně vzdělaná.

„Ty už jsi opilá!“ vyjekla Veronika, „Ne, patří sem! Chcete hrát černé otrokyně nebo ne?“

„No - a co by to bylo za roli?“ ptala se Dolores.

„Nic moc; stačí natřít se černou barvou a nosit jídlo na hostině. Řeči nejsou žádné potřeba...“

„Natřít černou barvou - to jako ruce a obličej?“

„To taky, ale já myslím celé tělo!“ řekla Valérie.

„Proč celé tělo? To přece není vidět!“ namítla Isabella.

„Ta role se hraje bez oděvu. Otrokyně žádné šaty nenosily!“

„Proboha, to máme hrát nahé?“ Na Dolores bylo vidět, že se chystá odmítnout, „Vy jste přeci všechny oblečené!“

Renée v průběhu hry špatně skočila a roztrhla si na boku šaškovský trikot; do této chvíle se zabývala myšlenkou nějak si to spravit, ale teď ten nápad zavrhla, rozepjala knoflíky a vyklouzla ze šatů. „Když to chceš vidět, tak budu hrát nahá! Jenom si namaluju na tělo šaškovský fleky; vy budete mít dokonce celý tělo načerněný, to je lepší než mít oblek...“

Veronika se naklonila k Valérii a řekla: „Chvilku je ještě zabav a něco do nich nalej; já jsem hned zpátky!“

Regovy dívky doposud odmítaly se hry zúčastnit, ale Veronika se za chvíli objevila a přinášela něco železného a velmi ošklivého, dokonce hned ve dvojím provedení.

„Jestli se bojíte o svoji počestnost, tak to klidně řekněte! Když si oblečete tohle, naprosto nic se vám nemůže stát...“

„Co to je?“ divily se dívky, nakloněné nad stůl; dokonce ani místní něco takového často neviděly.

„Pás cudnosti; z kvalitního železa, ze sedmnáctého století!“ chlubila se Veronika, „To si oblečete, zamknete klíčkem a může se dít vůle Alláhova... Tak co, ještě se cukáte?“

Dolores a Isabella se na sebe zkoumavě podívaly; toho využila Diana a připila si s nimi. Renée předvedla, že už je namaskovaná, tedy pomalovaná barevnými skvrnami po celém těle.

„Tak jo!“ řekla Dolores, „My to teda uděláme!“

„Fajn. Jano, jdi oznámit, že se přestávka z technických důvodů protahuje na neurčito!“ řekla Veronika. Jana šla; obecenstvo se sice divilo, ale pořád ještě tu byly ty láhve dona Iňiga a tak bylo co dělat i bez divadla.

Regovy dívky se svlékly a tím odhalily, že nejsou zvyklé se příliš často koupat. Zatímco Diana a Julie jim vyčesávaly vlasy do afrických uzlů, vytvářela Veronika, Valérie a Jana černou barvu; obvykle se tím natíraly trámy v podkroví, ale hodila se i na toto použití. Isabella si lehla na dvě židle a ostatní ji pilně natíraly širokými štětci od hlavy až k patě; potom si lehla Dolores a také ona byla natřena. Zatím jim Isabella oschla natolik, že jí mohly natřít i záda. Jana přihlížela natírání tak zvědavě, že jí Veronika udělala na tváři šmouhu.

Julie si namočila prst do barvy a ptala se: „Poslechni, a půjde to vůbec nějak umýt?“

„Jo, tak to nevím. To jsem nezkoušela.“ řekla Veronika.

„No nazdar!“ řekla Julie a šla od toho.

Valérie zaklapla dívkám pásy; musely teď chodit trochu zeširoka a nebylo to právě příjemné, ale byly v bezpečí, což je pro dobře vychované dívky to hlavní. Přesto trochu váhaly.

„Nebojte se!“ utěšovala je Veronika, „Když mi bylo šestnáct, vsadila jsem se jednou, že projedu v Toledu přes náměstí jako lady Godiva. A udělala jsem to! Taky se mi nic nestalo, jenom lidi trochu zírali. A vyhrála jsem flašku...“

„Kdo byla lady Godiva?“ ptala se Jana.

„Anglická královna. Když se jí nelíbil nějaký manželův zákon, jezdila nahá na koni po městě, dokud ho nezrušil.“

„Tys taky jela nahá po městě? Opravdu?“

„No a proč ne? Bylo to v neděli ve čtyři hodiny odpoledne; to byla podmínka. To je na promenádě nejvíc lidí.“

„No... když se projede dost rychle...“ řekla znalecky Diana.

„Kdepak rychle; muselo se jet pomalu! To byla podmínka a kluci to přísně kontrolovali. Až když se za mnou rozběhl místní alcalde a dva strážníci, mohla jsem přidat a ujet jim... Na těch ulicích mohlo být tak dva tisíce lidí; ale věříte, že většina byli takoví troubové, že se obraceli a zakrývali si oči? Nebo aspoň ženy zakrývaly oči svým manželům a dětem...“

„A to ses vůbec nestyděla?“ otázala se Dolores.

„Proč bych se já měla stydět? Jsem princezna z královské krve; zakladatel našeho rodu byl bastardem Ferdinanda Aragonského a dcery vévody z Mediny. V mých žilách koluje královská krev; já se nemusím stydět vůbec za nic!“

V Regových děvčatech hrklo jako ve starých švarcvaldkách; Isabella se dokonce pokusila uklonit, ale opilostí sotva stála na nohách. „A udělala bys to znovu?“

„Proč ne? Ale už ne za tak málo - to by muselo jít o větší věc! Chceš se o něco vsadit, Julie?“

„Neblázni, Julko, nesázej se!“ řekla Diana, „Nemá to cenu!“

„Ale!“ ozvala se Valérie, „To promluvil hlas rozumu! Vidím, že je tu někdo ještě odporně střízlivej! Okamžitě se opij!“ Vrazila jí do ruky sklenici vína dona Iňiga.

„Tak budeme hrát nebo budeme kecat?“ ptala se Ponny.

„Počkej!“ trvala na svém Veronika, „To je zásadní otázka! Můžem mezi sebou trpět takovou buchtu, která by se neodvážila přejet přes město na koni? Řekni ty, co o tom soudíš!“

„Ale jo, klidně,“ mávla Ponny rukou.

„Freyo?“

„Proč ne? Samozřejmě, jela bych...“

„Diano?“

„Jistě. Zabývám se takovou myšlenkou: zavedu zákon, že když nějaká žena s čímkoliv nesouhlasí, má právo se svléknout a chodit nahá do té doby, dokud se jí nevyhoví. Tak by...“

„Julie?“

„To víš, že ano.“

„Jana?“

„Když pojedou ostatní, jedu taky.“

„Tak je to domluvený! Jedem hned!“ řekla Veronika a začala si rozepínat kostým.

„Snad to napřed dohrajem - nebo ne?“ ptala se Diana.

„To je fakt,“ uznala Valérie, „Dohrát bysme to měly. Stejně je noc, kam bysme se štrapacírovaly?“

Veronika chvíli uvažovala. „To je fakt, dohrát musíme. To by byla hrozná ostuda. Jenomže jsem strašně zašněrovaná v těch hadrech, ani dýchat nemůžu! Kde vůbec tvrdí pan Shakespeare, že Olivie musí být do něčeho oblečená?“

„Počkej!“ Diana vylezla jako veverka po praktikáblu až nahoru a shodila odtamtud rybářskou síť, kterou sluhové používali k chytání ryb v zámeckém jezírku, „Obleč si tohle! Budeš kočka!“

Veronika si omotala rybářskou síť přes sebe a konec hodila Regovým dívkám, aby ji za ní nesly jako vlečku.

„Počkat! Musíme se kouknout, jak se nám baví pánové!“ řekla Julka a šla se podívat. Pánové se nebavili špatně; seděli okolo stolu, popíjeli víno a hráli mariáš. Denis spal v koutě na kupě kostýmů a nevěděl o světě.

„Cože - vono se hraje ještě dál?“ ptal se Charry udiveně.

„No a cos myslel?“ vyjela si na něj Diana, „Na scénu!“

„Jenže já jsem všechno zapomněl!“

„Nesmysl, nikdy jsi to neuměl! Plácej co chceš, stejně to nebude k poslouchání! Hlavně už začínáme!“

Když se ozval gong, byl přijat bouří potlesku; a to obecenstvo ještě netušilo, že vzápětí vykročí na scénu Veronika jako Olivie v rybářské síti s velkými oky, jejíž konec nesou dvě černé otrokyně podezřelého vzhledu. Don Diego, který právě přesvědčoval dona Iňiga o nějakém výhodném podniku, zůstal chvíli s otevřenou pusou a pak najednou hlesl: „Já tu holku zabiju!“

„Koho - a proč?“ tázal se don Iňigo zaraženě.

„Veroniku, svoji dceru. Hospodine, netresci mne v prchlivosti své, aniž v hněvu svém kárej mne... Pravděpodobně jsem v životě příliš zhřešil, že mne trestáš skrze moje vlastní děti...“

„Jo, dcery,“ zasmál se don Iňigo, „To znám, to mi nemusíš nic povídat! Já mám dvě a není s nimi k vydržení...“

Don Diego jenom tiše zaúpěl.

„Ty moje dvě husy vůbec nepřemýšlejí,“ pokračoval don Iňigo, „Jenom by se parádily a strojily, jen ďábel ví, co si na sebe příště navléknou! A když jim hned nevyhovím, tak skuhrají, natahují moldánky a vyhrožují, že budou chodit nahé...“

Don Diego zaúpěl ještě bolestněji.

„Přitom mají všechno, na co si vzpomenou! A moje žena je v tom ještě podporuje!“ Šťouchl loktem svoji choť, která hleděla na jeviště s milým úsměvem a na jeho dotek řekla:

„Ach ano, je to tak roztomilé...“

Pobledlý don Diego nevěřil očím a uším; teprve s vynaložením všech kombinačních schopností pochopil, že doňa Consuela je silně krátkozraká, nicméně považuje za ponižující nosit brýle, takže si nevidí dál než na špičku nosu; co se děje na jevišti, viděla jako mlhavé šmouhy. Co se týče dona Iňiga, byl tak opilý, že vůbec nevěděl, co breptá.

Děj pokračoval jak Pánbůh dal; rytíři se smáli a tleskali každé podařené akci, pouze lord Raddley protestoval a tvrdil, že takhle to Shakespeare nenapsal a že se ve svém hrobě ve Strattfordu musí obracet při té hrůze.

„Ale co; jak to napsal Vilda Šejkspír, si může každý malý děcko přečíst v knížce,“ odpověděla mu Diana z jeviště, „Ale jak to hrajeme my, to se hned tak nevidí!“

Dohrálo se za bouřlivého aplausu a herci se museli mnohokrát děkovat; dostali spoustu gratulací a přípitků.

„Vidíš,“ řekla Veronika Dianě, „Nepovídala jsem ti, že to bude mít sukces? Já náhodou umím vybírat hry; když se hrálo Sedm hříchů Sodomských, tak všichni šíleli nadšením...“

„To ti teda věřím.“ řekla Diana rezignovaně.

„Jak se vůbec jmenuje hlavní město toho tvýho Arminu?“

„Žádný nemáme. Až postavíme, bude se jmenovat Kingtown.“

„Tak fajn. Až postavíte divadlo, zamlouvám si tam místo šéfa režie. Slibuješ mi to?“

„Ale jo!“

„Ne, slib mi to! Dej mi na to ruku, nebo tě nepustím!“

Diana dala Veronice ruku na to, že je šéfrežisérkou divadla v dosud nepostaveném městě Kingtownu na druhém konci zeměkoule; to Veroniku uklidnilo a potěšilo, takže se odebrala do šatny se odlíčit. Ostatní se také zbavovaly převleků; pak se zaběhly vykoupat do bazénu. Dolores a Isabella se rovněž šly koupat; k jejich štěstí černá barva bez obtíží pustila. Ale žasly nad nádherou kolem a nad možností koupat se veřejně s ostatními.

Valérie si z nich chvíli dělala legraci a nechtěla je pustit z jejich pásů cudnosti. „Moc by vám to vadilo? Stejně neděláte nic tak hrozného, v čem by vám překážely!“

„Ale taky nic, v čem by nám prospěly!“ řekla Dolores, „To bysme si musely povídat tak, aby se to nedozvěděl táta - veřejně se o tom mluvit nedá...“

„Ale nepovídej... že byste nebyly takový nevinný poupátka?“

Dívky se začervenaly (už to bylo vidět). „Náhodou, Isabella se předminulou neděli po kostele bavila s důstojníkem!“

„Nepovídej! Tys zase tancovala se studenty na dobročinném plese! A jeden ti přinesl květinu do vlasů!“

„Tak jo,“ oddychla si Valérie, „To jste nádoby plné hříchu.“

Zábava však pozvolna uhasínala, všichni šli spát. Nebylo divu, hra se poněkud protáhla a byly dvě hodiny v noci. Všechny dívky byly jenom rády, že si mohou jít lehnout.

Dolores a Isabella se probudily v neznámém pokoji. Ležely na širokém lůžku s nebesy, zakryté jemnými pokrývkami; k nezměrnému svému údivu se probudily nahé, což se jim normálně nestávalo. Isa se probrala dřív a mohla to posoudit; přestože ji silně bolela hlava, seznala, že je okolo desáté, tudíž bílý den a že jistě něco zaspaly. Zatřásla sestrou: „Dolly, vstávej! Musíš okamžitě vstát!“

Doll otevřela oči, rozhlédla se kolem sebe a potom vyskočila; vzápětí se zorientovala a rychle si přitiskla na prsa pokrývku. „Proboha... kam nám dali šaty?“

Vtom spatřily Veroniku; spala na kožešině ledního medvěda překrytá kožešinou černého leoparda a z těch kožichů vyčnívala jen její nahá paže a černé vlasy. Dívky se chvíli dohadovaly, potom Doll, zachumlaná do deky, opatrně slezla s postele, došla k Veronice a položila jí dlaň na ruku. Veronika sebou sice škubla, ale neprobudila se; na to bylo třeba pořádně zatřást.

„Jéje,“ řekla potom, odhrnula kožešiny a rozhlédla se, „To už je tolik hodin? Já jsem jako když mě... Co se děje?“

„Kam jste nám daly šaty?“ ptala se Doll.

„Vím já?“ odtušila Veronika, „Jdi si je najít...“

Doll jí začala nesouvisle vysvětlovat, co a jak; Veronika se posadila, potřásla hlavou a ospale mžourala. „Já mám hlavu jako střep... to chce studenou sprchu a horkej grog. Kolik je hodin?“

„Nemám tušení... vypadá to, že nějak k polednímu...“

„A to mě budíte?“ Veronika se protáhla, vstala a zblble tápala po pokoji, „Takže ranní program jsme nestihly, zas bude ostuda. Co jsme včera vyváděly, holky? A vůbec, co tady děláte?“

Doll se podívala prosebně na Isu a ta řekla: „Já nevím... myslím, že jsi nás sem zavedla!“

„To jsem musela bejt pořádně sťatá... A kdo vůbec jste?“

„Já jsem Dolores de Rega... a to je Isabella, má sestra.“

„Rega, Rega... my snad žádný Regovy neznáme, nebo jo?“

„My jsme přijely včera s tatínkem... on je velitel přístavu ve městě Malaga. My jsme tady jako hosti... jenom nevíme, kde.“

„V Granadě v... ale to je asi jedno. Já jsem Veronika Mendoza di Castro. Moc mě těší...“

„Těší nás, slečno Veroniko,“ Isabella sklouzla s postele, též zahalena do přehozu, „Když jsme se vzájemně představily, snad byste nám mohla laskavě vysvětlit, jak se odtud dostat. Jistě omluvíte náš nenadálý vpád do Vašeho soukromí, který se stal jen nemilým nedopatřením, jehož příčinu si neumíme vysvětlit...“

„Jau!“ řekla Veronika a chytila se za hlavu, „Prosím tě, mluv pomalu a jasně, já špatně chápu! A myslím, že když už jsme si tykaly, že bychom mohly pokračovat. Já sama nevím, co se tady dělo... Hrály jsme přece divadlo! Jak to dopadlo, nevíte?“

„Ježíšmarjá, divadlo!“ Doll vyjekla, přeběhla k malému domácímu oltáři, pokřižovala se a počala se polohlasně modlit. Isa si uvědomila, co a jak, a v mžiku klečela vedle ní.

„A jej - to to dopadlo tak špatně?“ ptala se Veronika.

Isa se k ní obrátila. „Byl to strašlivý skandál!“ zašeptala.

Veronika se pokřižovala. „Svatá Maria, matko Boží, pros za nás hříšné, nebo mi táta nařeže, až budu mít pruhy... No, teď už to nezachráníme. Napřed se musíme umýt a nasnídat. Klid...“

Přistoupila ke svému toaletnímu stolku a otevřela tajnou zásuvku, v níž měla cigarety a mosazný zapalovač. Zapálila si jednu a s potěšením vyfoukla kouř. „Povídejte mi chvilku o tom hrozným průšvihu, ať jsem v obraze...“

Isa a Doll počaly vyprávět; trochu je mátlo, že Veronika se rozhodně nesnažila obléknout, naopak jí tento stav vyhovoval, spokojeně kouřila a chovala se přirozeně. Isa se pokusila taky odložit přehoz, ale spatřila se v zrcadle na protější stěně, vyděsila se a hned se zabalila ještě víc.

„No jo,“ řekla konečně Veronika, uhasila zbytek cigarety a pečlivě schovala, „Tak to ještě není tak zlý, to přežijem. Půjdem se teda vykoupat a pak seženem něco k jídlu...“

„Takhle?“ ukázala Doll dlaní.

„Večer ti to nevadilo... Tak si něco vyber!“ Veronika otevřela skříň plnou nádherných toalet a vzala z věšáku župan z froté látky, dosahující sotva ke kolenům. Byl to její koupací oblek, v němž chodila na pláže všude, kam přišla. Druhé dvě se přebíraly v toaletách a žasly.

„Ty máš tak obrovské množství šatů!“

„No, něco ještě zbylo po včerejšku... Jestli se vám některé líbí, tak si je vemte! Teda...“ Veronika přejela rukou po šatníku, zaváhala, pak rázně kývla hlavou: „Jo, vyberte si, co chcete. Když si vezmete něco, co se mi líbí, aspoň budu mít důvod nechat si šít nový!“

Děvčata si vybraly každá jedny z prostších šatů, ale váhaly, protože byly zvyklé nosit pod oděvem prádlo, šněrovačky a tak, což nyní postrádaly. Veronika se netrpělivě ohlédla.

„Povídám, že se jdeme koupat! Tak se zbytečně nestrojte, když se z toho za chvilku svlíknete!“

Cupitaly za ní bosky po chodbě. Byl tam dosti čilý ruch, neboť se právě probouzeli všichni. A taky to nebylo daleko.

Když Regovy dcery vstoupily do haly bazénu, zarazily se a nevěřícně zíraly na lidi koupající se v zelenavé vodě. Veronika je postrčila dopředu a rozhlížela se po kamarádech.

„Proboha!“ vykřikla Doll, „Vždyť ti lidé jsou nazí!“

„Kvůli tobě se budou máchat v hadrech!“ Veronika svlékla svůj župan a přehodila přes židli; vtom na ni zamávala Diana, která seděla v červenožlutém kimonu u okraje bazénu a s vrozenou elegancí popíjela čaj.

„Ahoj, Vero - tak co, pojedem?“

„Kam a proč?“ Veronika si nebyla jista, co Diana myslí.

„Chtěly jsme přece jet celá parta do města! Na koních a bez zbytečnýho oděvu... nepamatuješ se?“

„Jej!“ Veronika se opět chytila za hlavu, „To jsme se na něčem takovým dohodly? Opravdu? A kdo všechno?“

„Ty, já, Vali, Julka... všechny hezký holky, jak tady jsme. Už se nepamatuješ? Sama jsi to vyprovokovala...“

Veronika došla až k ní a usedla na vedlejší židli. „No sbohem! O co jsme se vsadily? Doufám, že to nebylo nic nemožnýho!“

„Myslím, že jsme se nesázely. Jen jsme se tak dohodly.“

„Zaplať Pánbůh aspoň za to. Už jsem myslela, že jsem něco slíbila a že... Kdo o tom všechno ví?“

„Co se tak bojíš? Vždyť už jsi to jednou udělala!“

„Nojo; to mi ale bylo šestnáct a byla jsem hloupá husa. Teď bych to klidně zopakovala, ale nesmělo by to být tak blízko táty. Tehdá když se to dozvěděl, strašně mi nařezal...“

„O jeden nářez! Sama se mlátíš důtkami...“

„Zasloužila bych, viď? Co jsme ještě vyváděly?“

„Nic tak hroznýho. Mně se to líbilo; až budeš šéfkou v mým divadle, tak si to můžem zopakovat.“

Veronika nechápala; Diana jí připomněla svůj slib a Veronika potřásala nevěřícně hlavou. „Špatnej nápad to není, ale když tam nepojedu, budou se mi smát! Může to někdo dosvědčit? Myslím někdo soudnej...“

„Ponny. Včera pila málo.“

Veronika se ohlédla; Ponny se bavila s Freyou na druhém konci bazénu a něčemu se smála. Veronika závistivě přehlédla její opálené, zdravím kypící tělo.

„Já se zblázním. Ne, radši se utopím...“

Diana se vymrštila. „Máš možnost!“ řekla a skopla ji do bazénu. Pak vyklouzla z kimona a skočila za ní. Veronika se skutečně chvíli plácala ve vodě, pak přišla k sobě a rozhodla se jí to patřičně vrátit. Dokonce žádala ostatní, aby jí pomohly, což se Dianě moc líbilo; byla naděje, že na ni uspořádají hon.

Regovy dcery zatím stály na místě jako vbité do země a zíraly.

„Co je, vy se nekoupete?“ zavolala na ně Veronika.

Isa se podívala na Doll, Doll na Isu a obě zároveň pokrčily rameny. Veronika se rozhodla zasáhnout co nejrázněji; doplavala k nim, vylezla na okraj bazénu a řekla:

„Nejhorší škodná jsou na světě ségry! Já se celej život štěkám s tím uřvaným rozmazleným frackem Valérií, kterýmu vždycky všecko prošlo a ještě jí taťka kupoval bonbóny a čokoládu. Chudák Julie by si nejradši hodila mašli kvůli starostem s Janou, to je támhle to divně ostříhaný děcko. Holky Knassenovy to mají o to horší, že je od sebe nikdo nedokáže rozeznat a veškerý výzvy, aby se aspoň trochu lišily, s pohrdáním ignorujou. A teď ještě ke všemu přijdete vy! Tak řekněte na rovinu, jaký máte problémy, my se na ně vrhnem a zlikvidujem je; souhlas?“

Podívaly se na sebe znovu a pak Isa řekla: „Cože?“

„Tak znova ještě jednou: dostaly jste se do sídla templářského řádu Blesků; váš táta ví, co to je. Naše zvyklosti jsou poněkud jiné než těch lidí venku; taky my jsme jiní než oni. Jestli se vám to nelíbí, už mezi nás nemusíte chodit. Ale kdybyste v tom náhodou našly zalíbení, tak se snažte něco odkoukat...“

„Jo. To chápem.“ řekla Doll a Isa kývala hlavou.

„Existuje takovej systém rozvoje těla, říká se mu kalokagathia, to je z řečtiny a znamená harmonický vývoj těla i ducha. U vás je to zatím tak, že těla máte ochablý nicneděláním a mozek zlenivělej... tímtéž. Chce to začít obojí soustavně trénovat a pozvolna přecházet na vyšší stupeň. Líbí? Nelíbí, ani jsem si nic jinýho nemyslela. Budete bohužel muset.“

„No... co teda máme dělat?“

„Nejdřív se snad vykoupat. Umíte plavat?“

Dívky nerozhodně kývly hlavami, že ano. Vzápětí se podívaly na Janu, která projela kolem nich jako delfín, hlavou rozrážela vodu, na nepostřehnutelný okamžik vysunula nozdry, nadechla se a zas zajela pod hladinu. Potom zakroutily hlavami, že ne.

„Já nemyslím jako Jana! Mimochodem, takhle plave až teď co je tady, předtím se sotva držela na hladině. Jděte si to zkusit a kdyby nastala rvačka, rychle se ztraťte...“

„Jo...“ dívky se zvolna svlékaly a přemýšlely, jestli se na ně někdo dívá, když jsou nahé. Nedíval se nikdo.

„Poslyš,“ řekla Isa, „Jak tě tamta... shodila do bazénu...“

„Neboj se, tobě to neudělá. Až tak... no, až budeš něco umět. Mě klidně může; dokonce se na mě může vrhnout a zmlátit mě, když si troufne. Každý ráno cvičíme...“

„Ale... proč to děláte?“

„Protože každá správná holka se musí umět bránit, když ji někdo napadne! Já vím, že dáma má čekat, až se jí ujme její rytíř; ale když má rytíř zrovna jiný starosti, dokážu těch pár facek někomu dát klidně sama. Skutečná dáma má sportovat...“

„My sportujeme! Hrajeme tenis... a chodíme tančit!“

„Tenis je dobrej a tancuju taky ráda. Zkusím vás naučit něco, říká se tomu tai-chi a je to čínský. Moc dobře to umí támhleta holka s tím copem, Ponny. Zatím si plavte...“

Isa a Doll se koupaly a držely se při okraji, protože ostatních se trochu bály. Pak zas vylezly a přemýšlely, zda se otřít a rychle zabalit do šatů, nebo zůstat jako ostatní. Mezitím přišla k Veronice Freya, nádherná a kočkovitě pružná, samozřejmě bez jediného pokusu zakrývat svoje krásné tělo.

„Hele, nápad!“ sdělila Veronice, „Budem tady na Silvestra?“

„O tom nepochybuj. Taťka má dneska schůzku s Baarfeltem, budou spolu jednat o tom, jak předejít rozkolu v řádu. Počítám, tak dvě hodiny se budou hádat, jak se nepohádat. Pak se pohádají; na to půjdou na oběd, tam se smíří, takže půjdou zase vyjednávat, znova se pohádají a vyžádají si lhůtu na rozmyšlenou. K večeři by se už mohli dohodnout, že se skutečně víckrát hádat nebudou. Do té doby mají všichni ostatní volno na zotavenou. Tím se vyčerpá dnešní den, zítra bude další kolo voleb, zase se na ničem nedohodnou... zkrátka, není strach, že bysme se do Novýho roku dokázali rozejít.“

„Taky to tak odhaduju. Komu fandíš?“

„Naprosto blbá otázka. Můžu fandit někomu jinýmu?“

„Já bych měla nápad, ale když mě tady nikdo neposlechne! Někdo tuhle navrhl Guyrlayowa - já bych mu to přiklepla.“

„Prosím tě, proč zrovna jemu?“

„Z jedinýho důvodu: je blbej. A ve všem poslouchá svou ženu. Diana je zas splašená, byl by to ideální pár.“

„A ty by ses stala její první dvorní dámou?“

„Do toho se zakousla Julka Baarfeltová; je jí přáno. Já bych si vyhradila skromný místo dvorní čarodějky...“

„Aha; pak že v kanále nežijou krokodýlové! Netěš se, panenko; velmistrem bude buď táta a ten si čarodějky pohlídá, nebo Tomáš. U toho si nejsem jistá, ale nevidím to růžově.“

„No jo... tak mám já tady nějaký mládí?“

„Zkus tam protlačit toho svýho Maria! Je mladej, zdatnej...“

„Nebuď ironická, jo! Mario bude stejně první náhradník, když to dostane tvůj otec. Jenže... Mario je takovej, že ho nezvládne nikdo; ani já! Nechtěla bych vidět...“

Veronika se protáhla. „To byl ten tvůj nápad?“

„Ale ne! Když na Silvestra, tak slavnostní ples, ne?“

„S tím se samozřejmě počítá.“

„Tak jsem prohlížela svůj šatník a ejhle: slyším nějaký tichý kročeje. Kouknu se líp a co nevidím: moje šaty vycházejí z módy. Byla jsem nucena se zamyslet...“

„Nemáš co na sebe? Klidně přijď, ale pohni kostrou, protože já se právě rozhodla rozdat tři čtvrtě hader, co mám. Támhlety dvě mi připadají jako ideální věšáky na mý šaty, co říkáš? Postavy mají zhruba stejný, když nepřihlížím k ochablýmu svalstvu, šaty u nich dělají člověka...“

„Ještě chvilku uvažuj. Já nechci nic půjčit, já přišla na nápad vskutku originální! Pohybuj trochu mozkovejma závitama...“

„Nahá. Na ples? Neprojde...“

„Projde, kdyby... když se šaty na tělo namalujou.“

Veronika zbystřila pozornost. „Mluv dál, zajímáš mě!“

„Silvestrovská noc je bláznivá; takže by ten ples mohl klidně být maškarní, co říkáš? Povoleny ozdoby a šperky, všelijaké doplňky a tak... a kdo nechce, samozřejmě nemusí. Jenomže my princezny se patřičně předvedem...“

Veronika přivřela oči; uvažovala, jak strašně bude zuřit don Diego a zda stojí za to čelit jeho hněvu. Propočítala si, že bouřka nebude tak silná, aby nestálo za to ji snášet. Freya sledovala její tvář a sečetla výsledek stejně rychle jako ona.

„Jenže...“ řekla Veronika a úspěšně se začervenala.

„Kde je problém?“

„Zardívám se studem, ale...“

„Všimla jsem si; proč?“

„Podívej se pořádně na Janu; ta nebude mít takový problémy, protože má tělo skoro hladký. Nebo Ponny... tu podezřívám, že si holí nejenom hlavu kolem toho copu, ale taky tělo...“

„Vyprávěl mi Llago di Rienzi, že v Orientě to ženy dělají...“

„Jestli si máme nakreslit na tělo nějaký světlý kostým...“

„No a co? Další roztomilá zábava! Jsme princezny...“

„Tvůj otec je daleko a tolerantní. Ten můj...“

Freya blýskla zelenýma očima. „Tvůj problém, dívčino! Přemýšlej o tom, já se jdu nechat přepychově mučit. Mám dojednánu schůzku se svým dvorním tetovačem...“

„Nepovídej! Tak to povídej!“

„Vyhledal mě dnes ráno, zdvořile se mi poklonil a vykládal mi, že už ví, jak bych měla vypadat. Dá se do toho dneska dopoledne; mám ti zopakovat, jak se těším?“

„Snad ani nemusíš, ale... nebude to bolet?“

„Nepochybuj o tom. Teď zas já budu mít nějaký vize... teda, pokud všechno půjde, jak bych chtěla. Omluv mě u oběda, asi budu trochu... no, ale na večeři snad přijdu.“

Freya odešla; Veronika potřásla hlavou a šla to říct Valérii. Poslouchala je pochopitelně Renée a roznesla tu zprávu po celém harému; dokonce i dívky Regovy se to doslechly.

„On se bude konat na Nový rok nějaký ples?“ přišly se zeptat.

Veronika ležela na lehátku, pila kávu a snila.

„Zcela jistě; proč, chcete přijít?“

„No... kdyby nám to tatínek dovolil...“

Veronika se probrala a posadila. „Nezahrávejte si, holky! Vypadá to, že jste pěkně načatý, jestli si nedáte pozor, budete za chvilku jako my všechny! Potom vás napadne začít něco studovat a konec, mládí v troskách!“

„Ono se něco může stát?“

Veronika si je chvíli prohlížela. „Vstávat a strojit,“ pravila potom a sama také vstala, „Půjdeme hledat dona Iňiga, možná s ním budu mít zajímavej a dost důležitej rozhovor. O vás!“

Dívky se zalekly; ale zatímco se vracely do Veroničina obydlí a pak se všechny tři strojily jak náleží, strach je přešel. Začaly opatrně vyzvídat, o čem chce Veronika jednat a proč.

„Řekněte mi na rovinu: jaký máte životní plány?“

„Životní plány? Co je to? Jo jako co budem dělat? Nevím... co papá poručí. Asi se nakonec vdáme.“

„A do té doby?“

„Budeme čekat, až si pro nás někdo přijde.“

„To byste skutečně chtěly?“

„Ne. Já bych chtěla... Jenže, to nejde.“

„Všechno jde, když jsi v řádu. Co chceš dělat?“

„Já bych chtěla cestovat! Poznávat cizí země a cizí lidi...“

„Já bych jezdila s ní! Malovala bych si města, kroje... všechno to, co bych viděla. Já už si teď maluju...“

„Jaký máte do teďka vzdělání?“

„Dívčí školu - proč?“

„Číst a psát umíte; nějakou práci vám najdeme. Zkusím to...“

„Jako že bysme tu zůstaly?“

Veronika se vydala do jednoho z pokojů pro hosty. Don Iňigo seděl v lehátku na terase a léčil si bolesti hlavy bylinkovým čajem a obklady, které přikládala laskavá doňa Consuela. Na svoje dcery pohlédl poněkud překvapeně, protože byly oděny do šatů natolik výstředních, že by jim je nikdy nekoupil; ale hlava ho opět zabolela, takže se zvrátil do lehátka a zasténal.

„Dobré ráno,“ pozdravila ho vlídně Veronika, „Pamatuješ se na mne, bratře Iňigo? Jsem Veronika, dcera dona Diega...“

Don Iňigo si nebyl jist, co všechno včera donu Diegovi slíbil; bylo mu ale jasné, že hádat se s kýmkoliv z jeho rodiny by mu nemuselo být k užitku. Přikývl tedy a zatvářil se smutně.

„Zdá se, že ti není nejlépe,“ usmála se Veronika, „Dovolíš, abych se pokusila trochu ti pomoci?“

„Ano, zajisté...“ hlesl.

Veronika mu vložila dlaně na hlavu a laskavě přejížděla prsty po čele i po pleši. Doposud nikdy nezažil tak láskyplný dotek, bylo mu jako by ho andělé hladili svými křídly. Hlavně proto, že bolest ustupovala a v duši se rozhostil klid a mír.

„Už je to dobrý? Tak fajn, teď si popovídáme o děvčatech.“

„Ano, jistě. Slečno Veroniko, vás poslal otec... tedy...“

Veronika velkomyslně přehlédla společenský prohřešek a ještě se na něj usmála: „Bratře Iňigo, Bůh tě obdařil dvěma krásnými a bystrými dcerami, ke kterým máš jisté povinnosti. Jak by se ti líbilo, kdyby se o ně řád postaral?“

„Tedy... to by... ale jak?“

Veronika vytáhla stavidla a spustila mlýn své výmluvnosti; tak dlouho mu mazala kolem úst máslo s medem, až dospěla k názoru, že to stačí a kořist jí z háčku neuteče. Don Iňigo byl nadšen, doňa Consuela slzela skvělými životními perspektivami svých dcer; bylo na čase přikapat trochu jedu.

„Je tady však jedno drobné nebezpečí...“ řekla Veronika.

„Samozřejmě, chápu... finance!“ řekl Rega, „To je pochopitelné, rád a ochotně zaplatím všechno, co si budete přát... je jasné, že takové vychování v řádu něco stojí...“

Veronice ho na chvíli bylo líto; proto její slova zněla upřímněji, než sama chtěla: „Snad také, ale... pokud se týče peněz, brzo se naučí samy si vydělat a postarat se o sebe. Horší bude, že... už to nikdy nebudou vaše dcery.“

„Prosím?“ don Iňigo potřásl hlavou a doňa Consuela zamžikala krátkozrakýma očičkama, „Proč by nebyly?“

„Většina dětí vychovaných v řádu v průběhu výchovy... změní názor na svět a lidi, kteří v něm žijí. Když se pak vrací do původních rodin, obvykle jen na návštěvu, jejich rodiče si často stěžují, že jim je... měníme.“

„Ale ovšem, to je samozřejmé,“ řekla doňa Consuela, „Když mladý člověk získá určitý rozhled, rodiče mu přestávají rozumět a také on se jim vzdaluje. Nemůžeme doufat, že nás to nepostihne...“

„Přijímáte to velmi rozumně. Někteří lidé by řekli, že jsme jim děti ukradli; že už nejsou jejich...“

„Hloupost,“ pravil don Iňigo velkomyslně, „Naopak budeme rádi, když se dostanou do vznešené společnosti...“

„Pořád ještě mi nerozumíš. Tohle není obyčejná společnost. Je to společenství lidí sloužících Bohu. Bůh má právo komukoliv dát nebo vzít, co si přeje. I jeho děti.“

„Vzít... jak?“

„Pověřit je službou. V nějaké vzdálené zemi, na jiném místě... Nebo na tomtéž, ale... Jak moc jsi věřící, done Iňigo?“

„Jak moc... no, jako všichni! Chodíme každou neděli do kostela, máme tam i vlastní sedadlo! Dcery se pravidelně modlí...“

„Počítej s tím, že v řádu se z nich stanou zběsilé fanatičky. Dovedeš si to vůbec představit?“

„Ale, to snad ne!“ usmíval se Rega, „Vidím přece tebe a ty další dívky... Když budou jako vy...“

„Právě já jsem zběsilá fanatička! Nevím, jak si představuješ fanatika, ale jsem člověk ochotný položit ve službě Bohu život; skutečně chceš, aby takové byly i tvoje hodné a poslušné dcery?“

„Neumím si představit, že bys někde šílela v extázi...“

„Víš ještě příliš málo o fanaticích; no, nevadí. Ponech nám tu svoje dcery na zkoušku. Když se jim tu bude líbit, nebudeš mít nic proti tomu, aby s námi zůstaly?“

„Je to moje nejvroucnější přání!“ řekl don Iňigo.

„Tak to jo.“ řekla Veronika a podala mu ruku.

Když si dvě nové ovečky odváděla, bylo jí ho trochu líto.

Baarfelt a Mendoza pili kávu a ochutnávali vánoční cukroví.

„Vím dobře, jak dopadne hlasování rytířů,“ řekl Tomáš, „Jako u komthurů, bude to půl na půl; možná o pár hlasů víc na jedné straně, ale žádná výrazná převaha. V podstatě je to zbytečné.“

„Řádové regule to vyžadují; kdybychom to neudělali, někdo by nás mohl napadnout, že jsme nevyužili všech možností.“

„Když zvítězíš výraznou převahou, podřídím se ti.“

Mendoza se usmál tučnými rty: „Nepochybuji o tom, že kdybych zvítězil, budeš první, kdo mi bude blahopřát. Ale nepochybuji ani o tom, že hned druhý den začneš přemýšlet, jak mě svrhnout.“

„Známe se už dlouho,“ usmál se Tomáš, „Škoda, že jsme spolu nechodili do školy; mohli jsme být dobrá dvojka.“

„To bych ti nepřál; byl jsem za mlada vznětlivý a měl velikou sílu, než jsem tak ztloustl. Kdybych tě praštil, jsi v tu ránu na placku...“

„Tím víc mě to mrzí! Já byl vždycky zhruba takový jako teď, ale mnohem svižnější. Třeba bych tě dostal...“

Don Diego se usmíval tak přívětivě, jako by si lichotili.

„Poměr půl na půl - to by však znamenalo rozkol!“

„Znamenalo by to především potvrzení faktického stavu věcí.“

„Rozkol v řádu je strašná věc! Nejednotnost by nás mohla zahubit! Již dvakrát došlo v řádu k rozkolu: poprvé v roce 1412 za trojpapežství, podruhé v roce 1787 před Francouzskou revolucí. V obou případech vedl rozkol k děsivým událostem, vzpourám, válkám, strašlivé zkáze celých národů! Odvážíš se připustit další podobné události?“

„Naopak, právě tomu bych rád zabránil. Ale...“

„Jedna z dívek měla vidění a přednesla proroctví: bude veliká válka. Ne teď hned, později. Viděla strašlivé věci, obrněná auta s kanóny, létající stroje těžší než vzduch, lidi umírající na otravu jedem ve vzduchu. Masové zabíjení, horší než vše, co na tento nešťastný svět přišlo dřív...“

„Neříká to jen jedna vizionářka; říkají to zřejmě všechny, má dcera to přinesla taky. Ale jsi si jist, že my za to můžeme?“

„Nevím. Třeba bychom tomu mohli zabránit.“

„Kdybych se ti podřídil?“

Don Diego neodpověděl; vybral si košíček plněný smetanovým krémem a počal jej okusovat. Hlasitě chválil jeho jemnou chuť.

„A kdybych odešel?“ zeptal se Tomáš.

„Kam bys ještě chtěl odejít?“

„Je taková země. Armin, Charryho ostrov. Chtěl bych tam žít.“

„Ukoušeš se tam nudou. Za půl roku budeš zpátky v Evropě, možná se změněnou tváří a zbrusu novými doklady. A zase se budeš plést do politiky; nepochybně proti mně!“

„Nepovažuji to za vyloučené. Ale prozatím jsme nikdy nebojovali proti sobě. Naopak spolupracovali jsme!“

„Jaké máš představy?“

„Armin je země chráněná před každým nepřítelem. Můžou tam být základny. Školy, výchovná zařízení pro mládež. Továrny, dílny, vědecká střediska pro výrobu technických prostředků, co nikdo nezná...“

„Ale... dáš nám je?“

„Dám.“

„Dál... potřebovali bychom... ty vaše šelmy. Tygry, leopardy. Nebo třeba něco nenápadnějšího, psy, kočky...“

„To zní hezky, ale o tom bychom museli jednat s nimi.“

„Charry jim nemůže poručit?“

„Charry jim především nechce poručit.“

„Jejich řády jako Tygří legie nejsou templářské?“

Tomáš se počal smát. „Před třemi dny jsi je tvrdě exkomunikoval z řádu! Vyházel jsi ženy, děti a všechny šelmy - teď je chceš tím samým způsobem získat zpátky?“

„Vyřadil jsem je z řádu Blesků. Tam taky nepatří...“

„Jenže velmistrem Tygří legie je teď Aflargeo... aspoň myslím. Oni s volbami nedělali takové cavyky, rozdělili si funkce mezi sebou a poddaní jim do toho nemají co kecat.“

„Tvůj přítel!“

„Co od nich chceš?“

„Chci, aby hlídali řádové základny. Zatím nám nic nehrozí, ale pokud rozšíříme svou působnost, přijde řada podezřelých lidí. Tvoji tygři mají tu výhodu, že jsou neúplatní.“

„Sem tam někoho zakousnou.“

„Dobrou chuť! Když to bude lump...“

„Můžem se jich zeptat, co oni na to. Určitě půjdou rádi, jsou povahy dobrodružné. Taky snadno přilnou k lidem, kteří jsou jim sympatičtí. A naopak...“

„Kdo všechno do toho Arminu odejde?“

„Moje a Charryho rodina a řada kamarádů.“

„Taky většina vašich přívrženců v řádu?“

„Těžko říct. Ale spousta lidí chce farmařit nebo pracovat beze strachu a bez problémů se svojí vládou. Tam bude vláda naše.“

„Templářský stát?“

„Proč ne?“

„Jak dlouho myslíš, že se udržíte?“

Tomáš pokrčil mlčky rameny.

„Zavedete tam taky demokracii?“

„Pochopitelně. Stejně jako tady v řádu.“

„Chápu. Lidská práva každýmu od rytíře výš.“

„Přeháníš. Za člověka považujeme každýho od druhýho stupně!“

„Zdá se, že si opět rozumíme.“ Don Diego se napil kávy, pak si důkladně prohlížel žloutkové věnečky a jeden si vybral. „Ještě jedna taková drobnost... jak se ten váš řád bude jmenovat?“

Tomáš sahal taky po nějakém cukroví, ale zarazil se a prsty se mu zachvěly. „Diego, já tě snad zabiju!“

Diego Mendoza se mírně usmíval a okusoval věneček.

„To nemyslíš vážně!“ upustil Tomáš od svého záměru, „Chceš nás vyhnat z řádu?“

„Uvažuj trochu, než se rozzlobíš! To není tak špatný nápad, jak se ti na první pohled zdá! Vyřeší se tím otázka velmistra... my oba budeme velmistři. Já tady v Evropě, ty na Ostrově...“

„Velmistři - čeho?“

„Toho, co si dokážeme vzít a obhájit. Tak mluví Zákon...“

„Takže až se pak vrátím, budu vlastně podnikat na cizím území?“

„Kdo by myslel na nejhorší...“

„Každý, kdo tě zná! A taky každý, kdo zná mne... kdo bude legální nástupce dona Francisca, tedy i legální nástupce Jakuba Molaye? Kdo je právoplatný velmistr Templářů?“

Don Diego se tvářil smutně. Ani nekoukal po cukroví.

„Tak řekni, jak to myslíš!“

„Je tady ten váš řád... Svatého Jiří.“

„To je pomocná organizace pro Poláky, kteří odešli do Arminu. Chceš říct, že bych měl...“

„Řád Blesků má kromě jiného toto jméno, protože název Templáři je zakázán a proklet. Řád Blesků žádný papež nezakázal, ani nepovolil. Templáři jsou zakázáni papežskou bulou. Jenomže tam na Ostrově určitě o papežské bule neslyšeli...“

Tomáš sklopil oči, aby utajil jejich lesk. „Obnovení Templářů v plném jejich lesku a slávě?“

„Váš Ostrov patří k Asii, ne? Pokud se pamatuji na Ludvíkovy přednášky, vychází tam vše z osobního stavu mysli jednotlivce, ne z nějaké organizace. Každý rytíř tam bude samostatný...“

Tomáš mlčel.

Diego mu položil dlaň na ruku. „Promysli to, Tomáši. Zatím se nemusíš rozhodnout. Jen uvažuj!“

„Budu uvažovat.“ slíbil Baarfelt.

„V tom případě... uvažuj ještě o jedné možnosti. Nemusíš odpovídat okamžitě. Ale přemýšlej, co mi řekneš, kdybych někdy, možná za pár let přišel s prosbou...“

Tomáš zvedl oči. Se zájmem.

„Až budu jednou starý... třeba to nebude dlouho trvat, chtěl bych žít v klidu. Kdybych přišel k branám tvého kláštera a žádal, abych tam směl dožít... co bys mi řekl?“

„Ten klášter bude stát na konci světa, na Ostrově! Jsi si jist, že chceš právě tohle?“

„Teď rozhodně ne! Ale až budu starý...“

Tomáš neřekl nic. Jenom uchopil Diegovu ruku a pevně ji stiskl.

Veronika zavedla Isabellu a Dolores k Renée. „Tak je to jasný, tyhle dvě jsou naše nový kusy. Mohla bych tě požádat, aby ses jim patřičně věnovala? Všechno jim ukázat, vysvětlit naše zvyklosti, zkrátka co je potřeba. Však už to znáš...“

Renée se chápavě usmála. „Jistě, ráda. Ale... Veroniko?“

Princezna se zarazila a vyčkávala.

„Mohla bych s tebou prohodit pár slov?“

Tohle byla novinka a Veroniku to patřičně zarazilo.

„Jistě, třeba hned. V soukromí?“

„Klidně přede všemi. Chtěla bych vědět, jaké je vlastně tady a teď mé postavení. Co vůbec jsem?“

„Co bys byla? Řádová sestra jako všechny...“

„To vím. Ale vím taky, že jste mě před lety s Valérií vzaly ze sirotčince. Možná bych se měla zeptat: mám třeba nějaké doklady? Existuje nějaký dokument o mé existenci? Co by se stalo, kdybych chtěla například... odejít?“

„Odejít z řádu? Prosím tě, proč - a kam?“

„Nemyslím z řádu, ale třeba... odtud ze Španělska. Do Arminu, do Německa nebo tak vůbec. Mohla bych?“

„Pochopitelně. Vypiš si cestovní příkaz a... on tě někdo chce někam poslat?“

„Zatím ne. Jenom jsem přemýšlela. Kdybych se chtěla vdát, kdo by vystupoval jako můj dosavadní poručník?“

„Don Diego, samozřejmě. Nějaké dokumenty máš, peníze bys taky dostala... a koho si bereš?“

„Nikoho, jen se tak ptám! Zatím jsem to jen chtěla vědět.“

„Fajn, tak to víš. Ještě něco?“

„Jo. Co by se stalo, kdybych tě někdy neposlechla?“

Veronika na ni zírala tak překvapeně, jako by jí narostly rohy.

„Proč bys měla neposlechnout?“

„To se tobě asi ještě nestalo, co?“

„Stalo se často, že mě někdo neposlechl. Samozřejmě!“

„Taky si to každý patřičně odnesl. Toho jsem svědek!“

„Renčo, co chystáš? Začínáš mě žhavě zajímat!“

„Povídám nic! Jenom tak uvažuju...“

Veronika k ní najednou skočila, objala ji a sevřela do náruče. „Tak už se konečně pohni a něco udělej! Už dávno tu nebylo žádný vzrůšo a nebýt Freyi, tak se unudíme k smrti! Jseš dost dobrá, abys mohla pohnout světem - tak už začni a nestarej se, co se bude komu líbit! Když mě naštveš, aspoň to bude zdravý, ježto mi stoupne adrenalin v krvi a srdce si patřičně zabouchá ve vysokejch obrátkách!“

Renée vytryskly slzy. „Já nikam nejdu, Vero! Zůstanu pořád mezi váma, kam bych taky šla... ale chci vám pomáhat víc než předtím! Tady nebo někde jinde... půjdu, kam bude potřeba!“

„Postarám se, abys měla řádný doklady a peníze na podnikání! Ber na vědomí, že stojíme ve všem za tebou.“

Renée kývla hlavou. „Ještě je něco, Vero.“

„Mluv. Všechna tvá přání splním.“

„Bez ohledu na to, co budu dělat venku - přála bych si mít postavení řádové otrokyně.“

„Čeho?“ zarazila se Veronika.

„Vykládala mi o tom Ponny, je to něco tam od nich. Člověk, který není nic než člen řádu, nic nevlastní, nikde nebydlí, nemá nic svého, jenom svoji službu. Bytost navěky odevzdaná Bohu...“

Teď už začala štkát i Veronika. Objala ji.

„Tak fajn, to jsem chtěla vědět. Teď se začnu snažit...“

K obědu přinesl děvčatům Adalbert de Lorre fotografie ze včerejšího představení. Fotografování bylo jeho koníčkem, přivezl si z Ameriky nejmodernější typ aparátu a sám vyvolával pozitivy, na čemž dělal celé dopoledne. Tím se prozradilo, že včera nebyl na šrot opilý, což mu bylo vytčeno, ale těmi fotkami si to vyžehlil. Prohlížely si je a chechtaly se.

„Taky byly nějaký řeči, že si necháme nafotit umělecký portréty, aby bylo i po letech jasno, jak jsme byly krásný!“

„Pravdu díš!“ souhlasila Veronika, „Udělal abys to pro nás, Addy?“

„Bude mi rozkoší a národním svátkem!“ usmál se.

„Kdy a kde?“

„Kdykoliv, kdekoliv a jak si řeknete. Ty víš, Verunko, že tě miluju a udělám pro tebe všechno, co si vymyslíš!“

„Minule jsi říkal, že miluješ mě!“ namítla Valérie.

„Pro tebe bych skočil i do ohně!“

Zdálo se to Julce, nebo na chvilku nastalo ticho? Ale hned zábava pokračovala dál.

„Venku vysvitlo slunko, ale bazén je jako led!“ hlásil Denis, „Potřebuješ dobrý světlo, nebo ne?“

„Hodnej kluk! Za to tě vyfotím, jak plaveš uprostřed ledové tříště!“

Vyhrnuli se ven a konstatovali, že tam, kam zasahuje sluneční svit, se dá vydržet. Ve stínu to ovšem nešlo.

„Leda bysme udělaly dobrej čajíček...“ řekla Renée.

„Moudrá jsou slova tvá... Julko, ještě smíš do kuchyně? Skoč ty líný lemry trochu prohnat...“

Julka si automaticky přejela rukou po těle a přesvědčila se, že to pořád není tak hrozné. Chtěla něco povídat, ale pak to nechala být a šla. V kuchyni byla zas jiná směna, ale pustily ji tam bez diskuse a vyslechly objednávku bez námitek. Julka ji formulovala čaj proti zimě, šikomooká kuchařka přikývla a asi i pochopila.

Adalbert de Lorre byl oficiálně polní zbrojmistr, neoficiálně obchodník se vším možným. Po vynálezu obrněných automobilů a bitevních lodí sotva existuje něco, co by nebyla zbraň. Hezký a veselý mladík proslul netradičními choutkami, o nichž ostatní Julku ochotně informovaly. Přestože byl stoprocentní běloch, mimořádně ho vzrušovaly exotické krasavice, čím podivnější, tím vábivější. Nadšeně pochválil Patty za její účes a hladil ji, kdykoliv mohl; Jana se mu líbila taky, ale Patty víc; jenom litoval, že si ji nemohl oholit sám. Patty hořela vzrušením a těšila se, ještě ho neznala, ale už o něm hodně slyšela. Kdežto Julie a Jana neslyšely, tak mírně žasly.

Když má Adalbert dobrou náladu, uspořádá mejdan v ubytovnách služebnictva, a chce u toho mít co nejvíc děvčat. U služebnictva proto, že si nechají všechno líbít. Pokud zrovna chodí s nějakou dívkou ze šlechty, zatáhne ji tam taky a potěšeně sleduje její morální devastaci. Devastovat morálku doposud slušných dívek je jeho hobby. Minimální počet děvčat, která potřebuje ke svému uspokojení, jsou tři, ale dokáže zvládnout najednou mnohem víc, záleží, jak je ta noc dlouhá. Tmavým dívkám se to moc líbí; když mu některá chce udělat radost, přivede mladší sestřičku a navede ji, aby se ze začátku bránila. Bílé dívky se na mejdanech s černými kluky brání samy od sebe, ale nakonec se jim to taky líbí. Moc hezky na něj vzpomínají dvojčata Knassenovy, ty uváděl do života a dodnes se na to pamatují.

Patty slíbila, že na příští mejdan sežene několik Ještěrek, které si od něj nechají líbit cokoliv, třeba i ostříhat. Adalbert se zajímal o existenci Ještěrčího klanu a Patty se pochlubila, že se jí hlásí další děvčátka, která se chtějí taky stát Ještěrkami. Jako Vrchní Ještěrka nemá námitek, jestli je Ponny chce...

Ponny byla vyzvána, tak promluvila. Jana a Percy dostali povolení vystěhovat se do Arminu. Zatím se o tom nemluvilo, ale teoreticky by mohli vzít s sebou tolik služebnictva, kolik budou potřebovat. Což jest: žádné až mnoho. Jana je princezna. Bez majetku, ale na tom nezáleží. Patty je její první dvorní dáma (ohlédla se na Julku, ale ta neříkala nic, jen se smála). Pojede s ní, a bude velet dalším Ještěrkám, které pojedou taky, a jejich klukům, které potřebují jako ochranu a... prostě, každá holka potřebuje chlapa. Různé plány, jako expedici do Egypta a do Norska, zatím trochu odloží, ale určitě to uskuteční v budoucnou. Jsou nějaké námitky?

Po chvíli rozpaků se vyjádřila Veronika: „To všechny ty tvoje Ještěrky rodiče tak beze všeho pustí?“ a než Patty spustila, dodala: „Teda, tebe se zbavíme docela rády, ale co ostatní?“

Patty zahájila... jak to říct? Vzpouru? Projev? Poukázala na to, že už dávno všichni zapomněli na to, kdo komu patří. Ji samotnou tatíček daroval císařovně Dianě, Patty byla u toho a Diana ani moc neprotestovala. Ještě má řadu sourozenců (od tří matek) a pokud se jí tam bude líbit, při příštím návratu je posbírá a vezme s sebou, většina se těší už teď. Ještěrky nejsou princezny a jejich původ je neurčitý; některé prošly školou na Como, některé nikoliv, ale mají svoji vlastní černošskou magii... a vůbec. Jestli jim chce někdo z majitelů po těch staletích bránit, ať dokáže, že jsou potomci toho, koho jejich předek před staletími zajal! Případně koupil na trhu s otroky, nebo jak vůbec je získal. Ještěrky nepožadují svobodu; chtějí poslat do světa a sloužit vznešeným princeznám, jak se na řádové otroky sluší. Případně po cestě posbírají nějaké další.

Julie byla zmatená. Nemusela by se o to zajímat, ale týkalo se to Jany, a za tu se cítila zodpovědná. Taky Diany, ale ta poslouchala a jenom se smála. Všichni se smáli.

„Abychom udělaly radost své milované císařovně,“ Patty významně sklonila hlavu, „Slibuji, že se všechny Ještěrky, kterým bude dovoleno odejít na Ostrov, pokusí ještě předtím otěhotnět, nejlépe s princi vznešené krve, aby naši potomci byli okrasou jejího impéria! Bílé dámy vyzývám, aby se neostýchaly nás napodobit, aby předešly degeneraci...“

„My tě vážně jednou zbijem!“ řekla Veronika.

„To každej jenom slibuje...“ a už zdrhala.

Při těchto rozhovorech Adalbert pilně fotografoval a princezny se ochotně vystavovaly podle jeho pokynů. Trochu problémy byly s Julií, která si nebyla jistá, jestli se spíš stydí nebo je na svoje tělo pyšná. Fotografována už byla, ale nikdy ne docela nahá a se všemi detaily. Jistě, roztomilými detaily, ale přece jenom...

„Víš co, povídej nám radši, co se ti zdálo, když jsi tak ječela ze spaní!“ vyzvala ji Valérie.

„No... zrovna ty by ses moc vyptávat neměla!“ vyhrkla Julka a tím spolehlivě vzbudila všeobecnou zvědavost. Fotografování se chýlilo ke konci, tak se stáhly do bazénu v harému a odpočívaly po přestálé námaze. Taky dostaly další dávku chutného čaje.

Julka si uvědomovala, že by měla radši držet jazyk za zuby, ale vrozená ukecanost jí nedovolila. Začala vyprávět a rozjížděla se čím dál víc, až se všichni váleli smíchy. Na chvilku zavolaly i Freyu, aby si odpočinula od jehel, a taky získala fotografie, i když v interiéru. Záda si fotografovat nedala, taky na nich nebylo nic poznat, jenom podivná změť čar.

„Teda Julko, kdybych nevěděla, že si to všecko vymýšlíš, tak bych nad tebou žasla!“ ocenila Veronika.

„Co si vymýšlím? To všecko se mi skutečně stalo!“ Julka už nahazovala motory.

„Chceš říct, že jsi mě opravdu ostříhala?“ ptala se Valérie.

„Jo, a s potěšením! Kdybys věděla, jakou mi dělalo radost tě mučit...“

Valérii začaly podezřele blyštět oči.

„Nic nevymejšlej!“ zarazila ji Veronika, „Julko, ty nejen že vykecáš všecko na každýho, ty vykecáš všecko i na sebe! Ideální dvorní dáma!“

„Jak jsem vypadala? Slušelo mi to?“ zajímala se Renée.

„A která z nás byla ostříhaná?“ vyptávaly se dvojčata.

„Já bych to neřešila!“ řekla Veronika varovně, „Zakazuji veškeré nápady Sentě, Brittě, Renče, Julce... a tobě samozřejmě taky, Valinko!“

„Já jsem nic neřekla!“ bránila se Valérie.

„To je taky tvoje jediný štěstí!“

„Mě jsi náhodou nejmenovala,“ pronesl zvesela Adalbert, „Neumím si představit větší potěšení, než vás dvě zavléct na ten mejdan, co chystá naše Ještěrka Patty, a tam vám osobně ostříhat ty krásný blonďatý vlásky... Budete nádherný jako Patty a Jana, a až vás předhodím davu... pamatujete se, jak se vám to minule líbilo?“

Asi se pamatovaly, podle toho, jak se tvářily.

Diana se přihlásila jako ve škole. „Jaký bude důvod toho mejdanu?“

„Musí být nějaký důvod? Prostě máme chuť...“

„Já bych totiž.... Adalberte, ty jsi kněz?“

Polní zbrojmistr poněkud upadl do rozpaků. „Tedy, vysvěcený jsem, ale... je to důležité?“

„Velice. Byla bych ráda, aby osoby, které posílí obyvatelstvo našeho ostrova, zachovávaly přísnou morálku. Například aby uzavřely řádný sňatek, takže bys je měl oddat. A na oslavu této šťastné události se bude konat ten mejdan!“

„Ano!“ zaječela Patty, která nikdy neutekla daleko, „Já se chci vdávat! Jenže... za koho?“

„Jak tě znám, za kohokoliv!“

Patty se vážně zamyslela. „Jano, mohla bych být tvoje vedlejší manželka?“

Jana si dovolila nepochopit na první pokus. „Moje?“

„Teda, tvýho muže... Kolik u vás může mít chlap manželek?“

„A nechtěla bys mít nějakýho vlastního?“

„Ani ne. Musela bych se o něj starat. Takhle si užiju a dělám jenom to, co se mi líbí.“

Diana si jenom povzdychla. Proti jejím argumentům nebylo obrany.

„Vidíš, ty káčo, cos rozvířila?“ napadla Veronika Julii, „Dost kecání a ty si dej odchod, nafocený nás máš a než uděláš tak krásný fotky jako vždycky, budeš mít spoustu práce!“

Adalbert se smál, ale naznačoval jakousi dohodu s Patty, která se už moc těšila. Nebylo vůbec jasné, co bude dneska: fotky nebo mejdan?

„Diano, gratuluji ti k těm Ještěrkám,“ vzdychla Veronika, „Získala jsi do svý země pravej poklad.“

Freyu viděly až u večeře. Přišla v širokém volném tričku, spíš se ploužila než chodila a nevypadala dobře. Jedla lhostejně, jako by ani nevěděla, jak to chutná, dokonce nikoho nepokoušela a z nikoho si nedělala legraci. Její čínský tetovač seděl vedle ní, jedl pomoci dřevěných hůlek a vypadal lhostejně.

„Ukážeš nám, co ti udělal?“ vyptávaly se.

„Proč ne? Pojďte se podívat...“

Pochopitelně se nedaly prosit; Freya svlékla tričko a dívky se sklonily k jejím zádům. Tiše žasly: tetování bylo provedeno spoustou drobných vpichů v mnoha barvách a tak nádherné, jak ještě nikdy neviděly. Nebyl to asijský ani evropský styl, ale něco doposud nevídaného.

Na válečném voze přijížděla z bouřkového mraku bohyně Freya, současně strašlivá i nádherná. V levé ruce svírala otěže koček, velkých jako velká šelma; některé byly skvrnité, pruhované, další zcela vymyšlené, ale všechny nádherné. Pravou rukou metala blesky. Freya měla krásné lidské tělo, zdobené pouze jednoduchými šperky, zářící zelené oči, vlající rudou hřívu. Jedna polovina její tváře byla lidská, druhá kočičí, ale přechod nebyl ostrý, naopak naprosto plynulý a představit si takový obličej nebylo těžké. Vzbuzovala hrůzu a obdiv; byla nadzemsky půvabná.

„Tak co?“ ptala se živá Freya a usmívala se.

„Nádhera! Jak sis představil takovou bytost?“

Číňan se zdvořile usmál. „Viděl. V meditaci.“

„Dostal jsi svolení, abys ji takto zobrazil?“

„Paní poručila. Dobře tak. Ona bude chránit.“

„Myslíš, že mi věnuje svou přízeň?“

„Ty Kočka Freya. Tak patříš.“

„Uděláš jí ještě něco?“

Číňan se zamyslel, pak zavrtěl hlavou. „Stačilo. Zatím.“

„Tak někomu jinému?“ zeptala se Valérie.

„Ty co chceš?“

Jenže když se jí přímo zeptal, Valérie ucukla. „Snad leda... něco menšího... na nějaké nenápadné místo. Třeba motýlka...“

„Ty ne připravená.“ odpověděl s mírným úsměvem.

Nedalo se zastřít, že Valérie přijala odmítnutí bez hněvu, spíš s jistým ulehčením. Veronika se zeptala: „A já?“

Číňan zamával dlaněmi, aby mu věnovali pozornost.

„Malá kresba, ukrytá - ne já. To každý, jako hra. Já velká kresba; důležitá. Vidět všichni.“

„Mistr má svoji hrdost!“ přeložila Renée, „Růžičky a ptáčky si nechte vytetovat od učedníků!“

„Ty připravená.“ řekl Číňan, „Co tobě dám?“

Takže i Renée upadla do rozpaků, protože nechápala.

Číňan chvíli pracně shledával slova; kdyby tu byla Ponny, jistě by jeho názor přeložila, ale někam odběhla, takže musel sám: „Kresba ne jen kresba. Kresba řekne: Já tady. Takový, tohle já. Tam venku vy. Já jiný než vy. Kdo ne jiný než vy, ne kresba.“

„Vlastní silná osobnost!“ ušklíbla se Veronika.

„Kdo ne já, ten dítě. Dítě žádný rozum, chce tohle, pak chce támhleto. Dítě chce taky kresbu; pak zas nechce. Ale kresba žádný nechce; kresba pořád. Rozumíš?“

„Jistě, rozumíme. Ale jak poznáš, že někdo je už připraven?“

„Já nepoznáš. Buddha poznáš. Buddha řekne: tobě kresbu.“

„Buddha s tebou mluví?“

„Ty sám Buddha. Tady mluví.“ ukázal si na prsa.

„To ti Buddha řekl, abys nakreslil Paní Freyu?“

„Paní Freya to Buddha.“

Renée se odhodlala k otázce: „Co bys nakreslil mně?“

Odpověď zjevně překračovala jeho schopnost vyjádřit se anglicky - zkusil to, ale marně. Vysvětloval to čínsky, částečně dokonce pantomimou, ale nerozuměly mu; Renée však řekla: „Kdy?“

„Jedno. Třeba hned.“

„Nechce se ti spát?“

„Až bude kresba, pak bude spát.“

„Tak dobře! Pojďme hned!“

A protože nikdo neměl námitek, oba se sebrali a odešli.

„Chudák Renée,“ komentovala Freya, „Kdyby věděla, co čeho jde!“

„Copak - to to tolik bolelo?“

„Což o to, bolelo to nádherně! Ale on umí... fantastické věci!“

Freya se rozhlédla a uvažovala, kdo z přítomných je dítě a neměl by něco slyšet, pak usoudila, že i Denis a Jana jsou dostatečně vyspělí, „Kromě toho, že je tetovač, je taky zkušený masér. Když má pocit, že máš s tělem nějaké problémy, provede masáž a všechno ti uvolní. Když poznal, že mi bolest působí potěšení, trochu si se mnou pohrál...“

„Ale nepovídej! A vypadá tak... přitrouble!“

„Ať vypadá jak chce, moc dobře rozumí... těm ženským věcem. Asi bylo v jeho zájmu, abych byla pořád... v extázi. Takže když se mu zdálo, že mám nějaké potíže, hned mě... vydráždil.“

„Cože - on se s tebou miloval?“

„Vůbec ne, dělal to všecko rukama! Ale fantasticky; od teďka se mnou budou kluci asi mít potíže, aby mě uspokojili.“

„No ne, jak může!“ zavrněla slastně Veronika, „Cizí ženu...?“

„Pro něho nejsem cizí. Bere tělo jako nějaký nástroj. Vlastně, jeho práce není dělat tetování, ale zdokonalovat tělo. Když vidí na nějakém těle nedokonalost, musí ji odstranit. To je jeho práce pro Buddhu; ten chce, aby každý byl dokonalý.“

„Takže ty teď jsi dokonalá?“

„Nemyslím. To by asi trvalo léta; jenom vyzdobit kůži...“

„Aspoň tě nesetřel jako nás; takže my jsme děti! Pěkně o nás soudí; nejsme dost dospělé, aby nás mohl tetovat!“

„Pochop, on je Mistr; taky jeho otec byl Mistr, učitel byl Mistr a jestli má nějaké děti, taky je tak vychová. Představy, ve kterých žije, jsou pro něj mnohem důležitější než realita.“

„To ti všechno vyprávěl?“

„On nevyprávěl; zpíval mi. A zapaloval tyčinky; mám v pokoji takovou knížku a na obálce je Odin na trůnu, s kopím, se svými vlky a tak. Půjčil si ji a dělal mu oběť, jako dělá Ludvík.“

„Teď už začínám být pořádně zvědavá!“ řekla Valérie.

„Jenže ze zvědavosti ti to neudělá.“

„Uvidíme, jak dopadne Renée.“

Toho večera šly spát brzy; předchozí události byly náročné, tak se přece někdy prospat musely. Zvláštně se dařilo Isabelle a Dolores, které v řádu trávily noc poprvé; dostaly každá svůj vlastní pokoj a od ostatních spoustu věcí. Většinou to byly ony, kdo při večerním posezení kladl otázky; Denis studoval knížku, Jana si špitala s Percym a Julie přemítala, co dělají rodiče.

Ráno se Regovy dcery probudily jako ostatní a šly se koupat, statečně přemáhaje rozpaky. Ačkoliv se odvážily chodit okolo bazénu nahé, nikdo jejich hrdinství neocenil; všichni obdivovali Renée. Bylo proč, Číňan jí vyzdobil bříško pozoruhodnou kresbou.

Ve snové krajině připomínající ráj, plné barev a obklopené rozeklanými horami, se přicházela napít k jezírku laň skvrnitého čínského jelínka s kolouchem. Laň byla něžná a krásná, koloušek vyloženě roztomilý. Jezírko bylo umístěno těsně nad podbřiškem a přirozeně splývalo s hustým tmavým porostem klína. Umělec zdařile využil jejího těla; kresba byla dokonalá.

„Především je to na tebe pěkná pomsta,“ prohlásila závistivě Veronika, „Od teďka ať si oblékneš cokoliv, část kresby zakryješ a poškodíš tím konečný efekt...“

„Já vím; kdybych žila na tom jejich ostrově, už nikdy bych si nic neoblékla. Tady se s tím musím smířit...“

„A taky se budeš muset udržovat ve formě. Představ si, kdybys ztloustla; jak by to vypadalo?“

„Doufám brzo ztloustnu tak, že se budete divit.“ usmála se Renée, „Ale Wong slíbil, že mi to pak masážemi dá do pořádku.“

„Ne... ty myslíš?“

Freya na okamžik zavřela oči; pak je rozzářila, vyskočila a vrhla se Renée kolem krku. Něco brebentila norsky.

„Tak takhle to myslíš s tou novou životní cestou?“ ptala se Veronika a podávala jí ruku, „No, možná je to nejlepší, cos mohla udělat. Smím vědět, kdo je ten šťastnej?“

„I kdybych věděla, neřekla bych to nikomu. Je to moje dítě; jenom moje a nikoho jiného. Třeba to bylo tak, jak říkají oni: že nějaký polobůh mi chtěl dát dar, tak vzal na sebe podobu člověka a navštívil mne v mém loži.“

„No dobře - ale jaké bude mít jméno?“

„Uvažuji o tom, že odejdu na Ostrov. Až se mé dítě narodí, pojmenuji je podle hory nebo řeky; nepotřebuje jiné jméno.“

Veronika potřásala hlavou, ale Valérie namítla: „To tak klidně odejdeš do nějaké cizí země? Já neříkám, třeba bych se klidně na ten Ostrov jela podívat taky... ale na pořád?“

Renée sklopila oči. „Já vím, ale... mám pocit, že to tak bude!“

„Uvědom si, že tady všechno necháš! Domov, kamarádky...“

Renée pořád jen mlčela a krčila rameny.

„Počkej, netrap ji,“ řekla Freya, „Obávám se, že až odejde, nebude muset litovat, že tady něco nechala. Bude nás víc, kdo odejdeme. Dobrovolně, nebo... budeme muset.“

„Co ty o tom víš?“

„Chce některá z vás předstírat, že nic neví? Copak nevidíte, co se děje okolo nás? Nevíte, proč jsme se tu sešly?“

„Týká se to volby velmistra?“

„Naši muži se právě pokoušejí najít člověka, který by dokázal uhájit pozici řádu v Evropě. Až ho najdou, nastane boj. Promluví slova, ale taky zbraně - a vy všechny to dobře víte!“

„Zatím nevíme nic, Freyo. Přeháníš...“

„Věděly byste, kdybyste otevřely oči. Má-li mít Renée sídlo v Arminu, pak jenom proto, aby nám přichystala místo. Jednou se tam všechny sejdeme... i se svými dětmi.“

„To ti řekla tvoje Paní Freya?“

„Potvrdila moje obavy. Ale vidím to taky na činnostech, které provádí tvůj otec, Julie. Staví archu, protože cítí, že přijde potopa. A shromažďuje ty, které chce zachránit.“

„Myslíš, že to máme dělat také?“

„Veroniko, kdysi jsi náhodou přišla do sirotčince a tam tvůj zrak padl na tuhle holku. Zachránila jsi ji; teď je dospělá, čeká vlastní dítě a odchází. Nelituj toho a neuvažuj nad tím, že se rozhodla tě opustit; je na čase podat ruku dalšímu dítěti. A ne jen jednomu; všem, které můžeme zachránit.“

Veronika zbystřila pozornost. „Myslím, že začínám chápat!“

„Měly bychom se začít chovat jako abatyše svého řádu; nabírat další lidi. Bude to obtížná práce, ale musíme ji vykonat. A to co nejdřív; času je málo a voda stoupá.“

Dívky si vyměnily pohledy; nebylo v nich tolik radosti, jak by se dalo předpokládat.

Isabella a Dolores koukaly nechápavě, ačkoliv rozuměly. Konečně se Isa odvážila zeptat Julie, která byla poblíž:

„Ty chápeš, o čem je řeč? Rozumíš tomu?“

Julie si jen povzdychla a odpověděla:

„Ano. Obávám se, že tomu rozumím.“

Silvestrovská noc

Rytířů řádu Blesků mělo být dohromady dvanáctkrát dvanáct, dalších čtyřiadvacet od velkokomthura Afrického a čtyři krát dvanáct od důstojníků, dohromady dvěstě šestnáct. Nepříjemnou hrou osudu se stalo, že v současné době čítal řád pouhých sto dvanáct rytířů, z nichž mnozí nebyli dosažitelní. Během včerejších propočtů se zjistilo, že platných hlasů rytířů bude osmdesát pět, včetně těch, kdo zašlou svou volbu vysílačkami.

Dopoledne se všichni shromáždili v zasedací síni. Přítomní rytíři odevzdali své hlasy; naši samozřejmě volili Baarfelta, též Wilfrid von Rhode dal Tomášovi svůj hlas. Francouzi, Španělé a Portugalci volili Diega, mezi Italy byl zřetelný zmatek v názorech. U mnoha byla patrná nervozita.

Potom se začaly sčítat hlasy pomocí vysílaček; hodnostáři už raději nikam neodcházeli a sledovali práci volební komise. Čekali také ti, kdo do řádu Blesků nepatřili, ale přesto je výsledek volby velmi zajímal: ženy a my šelmy. Vládce Reggio plavně přecházel předsálím, krásný, bělostný a vznešený jako zosobnění moci; když jej někdo oslovil, vlídně mu odpovídal, ale když se zeptali na jeho názor, řekl:

„Byl jsem ustanoven Vládcem Tygrů. Musím trvat na tom, že vpustím řád do své země pouze v případě, že jeho Velmistrem bude Tomáš Baarfelt. Jiného nepřijmu.“

„Ale proč?“

„Přišel jsem do této země jako cizinec, který se nevyzná ve složitých mravech lidí a vás obdivuje jako tvory, kteří stojí výše než on sám. Nicméně jsem Armin a miluji svou vlast, jako vy milujete místa, kde jste se zrodili a kde jsou uloženy pozůstatky vašich předků. Mám na mysli prospěch Arminu a jeho blaho, které jsem si zvykl nerozlučně spojovat s vůlí svých přátel, Vládce Charryho a bratra Ludvíka, kterého máme rádi. Oni volí Baarfelta a zajisté vědí, proč.“

Usedl do slavnostní pózy a dlouhou oháňku ovinul okolo předních tlapek; tak seděl a nevšímal si překvapených tváří komthurů, důstojníků a rytířů. Někteří se chystali s ním vyjednávat, ale pak si to radši rozmysleli.

Po dlouhé době don Horacio Almetta, předseda volební komise, dospěl ke konečnému výsledku; s tím přišel ke komthurům a předal jim listinu. Všichni sledovali, jak kontrolují její správnost; pak se don Horacio obrátil ke shromáždění:

„Bratři, výsledek hlasování rytířů řádu je tento:

zúčastnilo se hlasování: osmdesát pět.

Pro Diega Mendozu di Castro se vyslovilo: třicet devět

Pro Tomáše Baarfelta se vyslovilo: čtyřicet čtyři

Zdrželi se hlasování: dva.

Většinou pěti hlasů byl Velmistrem zvolen kníže Tomáš Baarfelt.“

V té chvíli zaduněly fanfáry řádových trubačů; Tawarr, který jako obvykle nechápal, co se děje, se lekl a počal švihat oháňkou okolo sebe, ale lidé vstávali ze sedadel a setrvali tak, dokud nedozněly.

Když se opět rozhostilo ticho, pravil don Diego:

„Prohlašuji, že se naše strana podvoluje většině a přijímá za svého velmistra Tomáše Baarfelta. Bratře Tomáši, opusť své místo a poklekni ve středu bratří před trůnem!“

Tomáš opustil svoje místo, přešel před stůl, na němž ležely odznaky moci velmistra, a poklekl.

„Jsi ochoten složit přísahu?“ Don Diego přijal od služebného rytíře bílé desky a předčítal:

„Ve jménu Otce i Syna i Svatého Ducha! Přísahám na svou čest a svědomí,že povedu řád dle zákonů Božích ku prospěchu řádu i světa; že nepřipustím bezpráví ani nespravedlnost, budu hájit právo a zákon a pečovat o štěstí lidí; že nezneužiju moci, která je mi dána.

Jsem si vědom, že ze svých činů složím počet před trůnem Boha Pána a Vládce, kde budu odměněn za své zásluhy a ztrestán za své viny. Kdybych někdy zradil tuto přísahu, pak propadnu hrdlem svým bratřím a má duše bude navěky odsouzena do ohně pekelného k věčnému zatracení.

Bože, pomáhej mi v mém díle!“

Opět zazněly trouby; k Baarfeltovi přistoupili dva rytíři, rozepjali mu řetěz s komthurským křížem a odložili stranou. Poté rozepjali jeho rudou sutanu a svlékli ji, až zůstal před trůnem jen v krátkých spodkách; nato vzali bílou sutanu velmistra a oblékli mu ji, přepásali jej mečem, pak mu na šíji navlékli velký zlatý kříž s osmi hroty, do nějž byly vsazeny zářivé diamanty. Na hlavu mu vsadili zlatou přílbu s dlouhými bílými pštrosími péry, s pozvednutým hledím. Pak odsunuli stolek, vzali jej za ruce a podpírali jej po třech stupíncích trůnu.

Tomáš Baarfelt vystoupil na své místo a rozhlédl se sálem; v té chvíli všichni poklekli, i my šelmy jsme sklonily hlavy. Tomáš pozvedl obě ruce a požehnal shromážděné ve jménu Otce, Syna i Ducha Svatého.

„Vstaňte, bratři!“ řekl a všichni povstali. Tomáš usedl na svůj trůn a též všichni ostatní se posadili.

Tomáš sňal těžkou zlatou přílbu a služebný bratr ji odložil stranou. Poté si Tomáš odepjal meč; i ten byl odložen. Nyní nový velmistr pronesl řeč:

„Bratři a sestry! Zvolili jste mne dle práva, jež je vám dáno. Děkuji vám za to; přísahu, kterou jsem právě složil, jste všichni slyšeli a víte, že pokud ji nesplním, každý z vás má právo zabít mne. Vím, co znamená být velmistrem; vím, že jsem se stal prvním služebníkem Božím a že na mně leží velká zodpovědnost.

Vstoupil jsem na trůn podle vůle osmi komthurů a čtyřiceti čtyř rytířů. Beze mne je to padesát jedna členů řádu, kteří mi věří a chtějí mne být poslušni. Ale moji radost z tohoto úspěchu kalí pomyšlení, že čtyřicet osm stejně vysokých hodnostářů je proti mně. Počítám-li též ony dva, kteří se zdrželi hlasování, je to padesát lidí. Být zvolen většinou jednoho hlasu je příliš krutý los; a já jsem smutný, když na to pomyslím.

Ti, kdož hlasovali proti mně, jsou stejně dobrými Templáři jako já a moji přívrženci; také oni myslí na blaho řádu a jsou ochotni prolít krev za své přesvědčení. Mrzí mne, že bratři mi nedůvěřují a obrací to mou pozornost na to, co řekl bratr Gierolammo: že budou dvě strany. Nikdy jsem neměl v úmyslu vést boj s polovinou řádu proti druhé polovině. A neudělám to! Víte, že jsem vždy nekráčel rovnými cestami; často jsem použil způsobů, na něž nesmí dopadnout sluneční světlo a o kterých se nelze zmínit, aniž by čestní lidé nepřivírali oči.

Dopustil jsem se mnoha zlých skutků; to ví Bůh a víte to i vy, jimž jsem se zpovídal jako bratrům. Muž, který chce být účasten politického dění, nemůže zůstat čistý; ať chce či nikoliv, poskvrní si ruce špínou či krví - nebo obojím. To všechno bylo; a já prohlašuji, že nechci používat takových prostředků proti vám, svým bratřím. Naopak, předstoupím před vás s pravdou, i když nebude příliš příjemná.

Gierolammo řekl, že budou dvě části řádu, evropská a arminská; měl pravdu. Svět je příliš veliký a Armin příliš vzdálený, než aby mohl člověk žít na jednom místě a vládnout druhému. Já říkám na rovinu, že odejdu do Arminu a budu žít tam. Naskýtá se otázka, jak potom chci vládnout Evropě, ba celému světu. Odpověď: nevím. Ještě nikdo nedokázal být vládcem světa. A ti, kdož to zkusili, nedokázali vládnout ani svému vlastnímu území, byť bylo maličké jako dlaň. Musím se rozhodnout a mé rozhodnutí bude: Armin. Odejdu na Ostrov a budu velmistrem této části světa. Otázka je, co se stane s Evropou.“

Odmlčel se; rozhlédl se po lidech a pokračoval:

„Kdyby byl zvítězil don Diego, opustil bych svět a odjel první lodí do Arminu. Netvrdím, že bych poslechl všech příkazů, které by mi tam poslal; stejně nevěřím, že komthurové Mario di Carialti, Llago di Rienzi, Guy Richard Raddley nebo Diego Mendoza uposlechnou všeho, co jim poručím. To vím; nekruť hlavou, Mario, ty budeš první proti mně. Ani já si nepřeji rozkol v řádu, jako si to nepřeje nikdo; ale mám jinou, mnohem krásnější myšlenku: ruce podané k přátelskému stisku.

Vidím takovýto svět: Jeden muž vládne Arminu, druhý světu. Jejich Templáři se přátelsky stýkají, neboť jsou bratři, rytíři přecházejí od jednoho k druhému a u každého dostanou místo, které jim náleží. Je-li jeden v nebezpečí, druhý mu přispěje na pomoc a podpoří ho svou mocí. Padne-li jeden, druhý ho pomstí! Není nesváru a není nenávisti mezi bratry; jen láska a spolupráce. Takový by byl svět, kdybych jej směl řídit já; svět mužů, vládnoucích svým zemím, kteří podávají druhému ruku k přátelskému stisku. Taková je vůle, kterou vám chci předestřít; a žádám, abyste řekli, co si o tom myslíte!“

Tomáš usedl na svůj trůn; nastal opět šum a zmatek. Až vyskočil Mario di Carialti: „Máš pravdu, velmistře! Promluvil jsi pravdivě - když tvůj tygr může říct, že nepřipustí jiného než tebe, aby vládl jeho Arminu, potom mohu já říct, že nedovolím, aby mně vládl někdo jiný než ten, koho jsem si zvolil! A já hlasoval pro Mendozu, ať se to komu líbí nebo ne! A říkám ti do očí, že budu pro Mendozu, i když jsi velmistrem ty!“

Mezi rytíři nastal křik a zmatek; vzápětí povstal Nicolao Barrancho a mírně, leč zásadně promluvil v tomtéž smyslu. Stejně jako Guy Raddley a Wolmarr von Ahlbeck.

Llago di Rienzi kupodivu zastával opačný názor, byl proti rozdělení řádu a pro to, aby vládl Baarfelt; Adalbert de Lorre soudil, že by se ta věc měla spíše uvážit, než se do ní bezhlavě vrhat. Až se přihlásil o slovo Thor Knassen.

„Je pravda, že vládnout světu z Arminu je těžké, ba možná zcela nemožné. To přiznávám a s tím souhlasím. A chci namítnout ještě něco, co je dle mého názoru taky důležité: Velmistr Baarfelt chce odejít do Arminu. Ale já odejít nechci, i když jsem jej volil; ani další nechtějí odejít, třeba Voglari, Pietrangelli; nevím, jak se rozhodne Dunbar. Jak vidím, do Arminu se z komthurů chystá jen Baarfelt, Guyrlayowe a d′Enghiem. Já pluji po mořích; ale nevím, zda bych se dostavoval na všechna zasedání řádu, kdyby se konala na ostrově uprostřed oceánu, který je těžké najít. Jsem pro to, aby chce-li Baarfelt žít v Arminu, byl pro Evropu jmenován ještě jeden velmistr.“

„Považuji tuto otázku za natolik důležitou,“ řekl Tomáš, „Že bych byl rád, aby se k tomu vyslovili všichni komthurové. Prosím vás o vyjádření, zda si přejete mít dva velmistry nebo jen jednoho; a když, tak kde by měl sídlit.“

Diego Mendoza di Castro: „Jednoho - ve Španělsku.“

Nicolao Barrancho: „Jednoho - ve Španělsku.“

Charry de Guyrlayowe: „Jednoho - v Arminu.“

Ludvík d′Enghiem: „Jednoho - v Arminu.“

Jan Dunbar: „Dva.“

Mario Carialti: „Dva.“

Llago di Rienzi: „Jednoho v Arminu - nebo dva.“

Thor Knassen: „Dva.“

Gierolammo Voglari: „Dva.“

Guy Raddley: „Dva.“

Wolmarr von Ahlbeck: „Dva.“

Horacio Almetta: „Dva.“

Dino Raoul de Montaignac: „Dva.“

Luigi Pietrangelli: „Dva.“

Adalbert de Lorre: „Dva.“

„Většina rozhodla pro rozdělení funkcí,“ pravil Tomáš Baarfelt, „V tom případě žádám, aby byl zvolen ještě jeden velmistr pro evropskou část řádu. Na dobu tohoto jednání opustím já a arminská část řádu jednací síň. Děkuji vám, bratři, za podporu a pomoc v mé práci, kterou jste prokázali.“

Načež Tomáš sestoupil s trůnu a odešel středem sálu; za ním Charry, Ludvík, Dunbar a všichni, kdo jsme patřili k arminské větvi, ani my šelmy jsme neměly důvod tam zůstávat.

„Právě jsi přišel o příležitost vládnout světu.“ řekl Ludvík.

„Mýlíš se. Nikdy bych nedokázal vládnout světu, kdyby proti mně byla polovina lidí. Ani Diego nemůže být velmistrem, kdyby naši lidé byli proti. Co děláme, je jediné možné řešení. A Diego to dobře ví.“

„Co když skutečně rozdělením řádu upadneme?“ ptal se Jan.

„Ne. Budeme dvojnásobně silní. Do jedné ruky těžko uchopíš velkou věc, ale dvě ruce ji zvednou snadno. Teď už jde jen o to, abychom byli svorní; já i ten, kdo bude zvolen. Bude-li to Diego, potom se není čeho bát...“

Posedali jsme si do jídelny; asi po půlhodině se k nám dostavil komthur Mario di Carialti.

„Jeho Svatost Velmistr don Diego Mendoza di Castro prosí Jeho Svatost Velmistra dona Tomáše Baarfelta, aby se se svými komthury dostavil do trůnního sálu!“ řekl s úklonou.

Tomáš se jen usmál. Mario kráčel před námi a jeho okované podpatky rachotily po dlaždicích chodby; za ním šel Tomáš, potom trojice jeho komthurů. Přede dveřmi do sálu stála stráž, která nám vzdala zbraněmi čest; jeden z těch mužů byl voják ze skupiny de Warnaise. Vstoupili jsme za Mariem, který kráčel před námi až k podkově křesel; tam se zastavil a řekl zvučným hlasem:

„Jeho Svatost Velmistr don Tomáš Baarfelt!“ a ustoupil stranou. Tomáš vystoupal po schůdcích a kráčel k donu Diegovi, který stál před svým trůnem v bílém oděvu velmistra; jenom na krku měl místo kříže s diamanty obyčejný s rubíny. Tomáš se před ním mlčky zastavil a mírně sklonil hlavu.

„Buď zdráv, bratře!“ řekl don Diego; sestoupil k němu, objal jej a políbil na tvář, „Dovol mi ti oznámit, že jednomyslnou vůlí evropské části řádu jsem byl zvolen Velmistrem. Děkuji ti za velkou pomoc, kterou jsi mi při tom prokázal!“

„Jsem šťasten, bratře, že volba dopadla takto ke spokojenosti řádu i celého světa,“ řekl Tomáš, „Věřím pevně, že i nadále bude mezi námi vládnout svornost a bratrská láska!“

Oba velmistři si podali ruce; k tomu zazněly trouby řádových trubačů. Don Diego pozvedl ruku:

„Oznamte světu, bratři, že dnešního dne byl řád rozdělen na dvě rovnoprávné části, arminskou a evropskou; do čela arminské části byl postaven Velmistr Tomáš Baarfelt, do čela evropské části Velmistr Diego Mendoza di Castro. Na počest této šťastné události nařizujeme třídenní oslavy a žádáme všechny, aby ve svých modlitbách vzpomněli splnění našich záměrů.“

Všichni členové řádu vstali a uvítali rozhodnutí radostným voláním; na to don Diego ukončil slavnostní zasedání. Zdálo se, že výsledek všechny potěšil; ačkoliv na tvářích některých starších členů bylo znát jisté znepokojení.

Členové rady vyšli do předsálí, aby se občerstvili po přestálé námaze. Dalo by se říci, že se vrhli na stůl s bufetem, ale to není pravda, každý si vzal pouze pár obložených chlebíčků a pak sklenici vína. Případně šálek kávy, podle své nátury.

Trochu vzrušení vyvolal účes zbrojmistra Adalberta, totiž hlava vyholená do hladka, přímo do lesku. Vzápětí nějaká dobrá duše prozradila, že je to důsledek včerejšího mejdanu, který uspořádal s Ještěrkami mimo dohled veřejnosti. Z téhož důvodu se vykašlal na výrobu fotografií, které včera pořídil, a nechal to na příště. Samozřejmě mu to princezny vyčetly, ale on se jenom spokojeně usmíval - či podle Diany blbě tlemil.

Komthur Thor Knassen vyhledal svoje krásné dcerky a pozorně si je prohlédl.

„Překvapuje mne, že ještě vypadáte normálně. Bratr Adalbert mne včera při večeři mezi řečí požádal, abych vám dovolil jít na nějaký jeho večírek...“

Britta se podívala na Sentu, Senta se podívala na Brittu. „My jsme tam nešly!“ řekly pak obě současně.

„To jsem pochopil. Kdybyste tam šly, těžko byste vypadaly takhle. Adalbert si nikdy nepotrpěl na dlouhé vlasy, ale u vás by mě to trochu zarazilo...“

Britta se podívala na Sentu, Senta se podívala na Brittu. „To nemyslíš vážně, tati!“ řekla pak jedna, lhostejno která.

„Zvykl jsem si, že mám bláznivé dcery, ochotné udělat jakoukoliv pitomost. Taky jsem si vědom, že to není poslední mejdan, který se bude konat. Měl bych se cítit zděšen, ale vůbec ne. Je mi to úplně jedno. Dělejte si, co chcete.“

„Tati! Neříkej, že bys nám to dovolil!“

„Drahoušku můj, neříkej, že čekáte na moje dovolení. Vždycky si děláte, co chcete!“

„Tati, ty si z nás děláš legraci!“

„Vůbec ne. Kdybych si chtěl užít trochu legrace, támhle je Její Veličenstvo císařovna Diana a zrovna popíjí tequilu s citronem. Ještě tak dvě tři a dala by se ukecat, aby vás jednu po druhé oholila břitvou! Vyprávěl nám o tom hrabě Feroz, minule ji nemusel ani moc nutit!“

Britta se podívala na Sentu, Senta se podívala na Brittu. „Tati, neprovokuj!“

„Vůbec ne. Už jsem řekl, dělejte si co chcete!“

„Tak kdybysme se fakt chtěly ostříhat, tak já ostříhám Brittu a pak ona mě! Nepotřebujem k tomu žádnou Dianu!“

Thor neřekl nic, jenom se usmíval.

Zezadu připlula Diana a vrazila každé do ruky skleničku. „Ochutnejte! Nejlepší je to s citronem!“

„Já nedostanu?“ litoval Thor.

„Promiň, nemám třetí ruku. Zato mám dobrý uši. Sice moc neječíte, ale hádáte se krásně. A pokud možno švédsky, abych rozuměla!“

Nebyli daleko od bufetu, Thor si ke sklenici pomohl sám. Diana taky. Přiťukli si a přesvědčili se, jak jim to chutná.

„Právě jsem udělil svým dcerám dovolení udělat, cokoliv je napadne. Zároveň dávám tobě oficiální povolení udělat cokoliv s nimi!“

Diana si prohlížela dvojčata a hlavou jí táhly jakési nápady.

„Kolik jsi měla těch tequil?“ zeptal se Thor a Diana mu ukázala dva prsty. „To je málo, dej si ještě. Nebo ještě líp, teď si dej svařák. A vy taky, holky!“

„Tati, to nemyslíš vážně!“

Komthur Thor Knassen se neustále dobrotivě usmíval. Kdo ho nezná, možná by mu uvěřil.

„Tak poslouchej! Když bylo těmhle mým krásným děvčátkům osm, uprosily mě, abych jim dovolil jít do školy na Como. Ujišťovaly, že nebudou brečet ani vymýšlet žádné pitomosti. Příští prázdniny jsem se za nimi přijel podívat. Užívaly si na Sardinii, hrály si v těch křoviskách na Indiány. Všichni, kluci i holky nazí, pomalovaní modře a zeleně, na hlavě měli vyholené skalpové kadeře a perfektně stříleli luky a šípy. Když je přestalo bavit lovit v macchii, potápěly se v moři a chytaly ryby. Britta ulovila chobotnici a hned mi ji předváděla!“

„To jsem byla já, tati!“ namítla Senta.

„Z děvčat tam byly Veronika a Valérie, Renée, Freya... všechny. Neříká ti to nic?“

„Ale od té doby jsme dostaly rozum, tati!“ upozornila Britta.

„Jseš si tím jistá? Světem jdou podivný zvěsti, zeptejte se Feroze! Ne, zkuste se podívat do budoucnosti! Nebo jste to už zkusily?“

Britta se podívala na Sentu, Senta se podívala na Brittu. Neříkaly radši nic.

„Já nevím, co bude v budoucnu!“ řekl Thor, „Ale vím jistě, že moje holčičky se postaví jakékoliv bouři jako čarodějky! A budou bojovat!“

Tentokrát se Britta a Senta ani nemusely ujišťovat o souhlasu. Jenom hrdě vztyčily hlavy.

Dívky se vrátily do harému, aby se převlékly.

„Tak co my, princezny? Pořád jsme se hádaly, který z našich tátů bude velmistrem - a aha, jsou jím oba!“ řekla Julie.

„Nás to taky mrzí,“ řekla Valérie, „Těšily jsme se, když vyhraje Tomáš, jak vás surově ztýráme; v rámci oslav by to šlo!“

„Nemysli si, že bysme vám to nevrátily!“ namítla Jana.

„No jo - ale co teď?“ šklebila se Veronika.

„Mám nápad,“ řekla Freya, „Zmučíme všechny čtyři!“

„Bezva nápad,“ řekla Renée, „Ale jak?“

„V rámci silvestrovskýho plesu,“ řekla Valérie, „Prozatím jsem nepřišla na ten správnej nápad, co s holkama, ale o jednom bych věděla...“ přitáhla si Denise a ukazovala na něm: „Podívejte se, jak je ten kluk hezkej, jako panenka! Má takový krásný blonďatý vlásky, dost dlouhý... jako holčička!“

„Přestrojíme ho za holku?“ pochopila Julie.

„No, zda-li! Nějaký dívčí šatičky mu najdeme!“

Denis se šklebil a ani ho nenapadlo se bránit.

„Holka má nosit náušnice,“ konstatovala Freya, „Propíchneme mu při tý příležitosti uši!“

„Tak jo,“ řekl Denis, „Můžete třeba hned!“

„Riskuješ, hošíku!“ varovala ho Freya, „Jestli se dostaneš do spárů čarodějek, nikdy nevíš, jak z nich vyjdeš!“

„To je mi fuk,“ řekl Denis kurážně, „Hlavně ať to hodně bolí!“

„Budem se chystat na ten ples?“ ptala se Jana.

„Jo; ty si nech přeleštit hlavu a jseš přichystaná!“

Valérie si zjednala ticho. „Další, kdo má co oslavovat, je naše císařovna Diana. Její země získala velmi schopného kancléře nebo jiného diplomata, podle toho, co bude potřeba. Možná by od tebe bylo hezké, abys taky udělala něco...“

„Zkrať to,“ řekla Diana, „Jasně, platím všechno. Máš na mysli mejdan?“

„Otec velmistr nařídil třídenní oslavy. Navrhuji první mejdan za Baarfelta, druhý za Mendozu a třetí za Guyrlayowa. Souhlas?“

„To budeme tři dny po sobě slavit? To se uchlastáme!“

„My ne, my jsme zvyklý! Doufám, že se nebudete ofrňovat a pěkně se odvážete, aby bylo na co vzpomínat!“

Diana potřásla hlavou a tvářila se neurčitě.

„Zrovna ty! Jednou bys s náma mohla posedět a trochu se uvolnit! Vždycky zdrhneš jako první a do rána o tobě není slyšet!“

„Když to je těžký! Já jak se napiju, tak dostanu chuť a musím za tím svým chlapem...“

„To bez něj nevydržíš ani jeden den?“

„Vydržím dokonce několik dní každý měsíc, ale jindy...“

„A že bys předvedla nějaký pěkný divadýlko kamarádkám, to tě nenapadne?“

Diana zaváhala. Věděla, že princezny se předvádějí rády a pro Renée je to největší potěšení.

„No... možná vám někdy něco předvedeme, ale nepočítejte, že bych vám ho půjčila!“

„Tak ty seš ještě ke všemu žárlivá? A co by udělal on, kdyby si tě někdo na chvilku vypůjčil?“

„Rozbil by mu hubu, to je jasný. Docela bych se hezky bavila, kdyby si ho podal!“

Bylo jasné, že dámy objevily novou možnost, jak si z někoho dělat legraci. Začaly rozebírat, co prováděl včera Adalbert s Ještěrkami, ačkoliv žádná při tom nebyla a jenom poslouchala řečí, kolující od rána mezi služebnictvem. Zatímco se s vybranou dívkou miloval, kamarádky jí stříhaly hlavu. Byla to prý úžasná legrace.

„Mně by se to líbilo, kdybyste si mě takhle podali!“ vykřikovala Renée, „Je to pravda, že v despotických diktaturách měl barbarský vládce právo na všechny ženy své země?“

Diana mohla namítnout, že Armin není tak despotická země, jak si myslí, ale její pracně vybudované image barbarské císařovny by vzalo za své.

„Samozřejmě, Charry je vládce a může si vybrat, kteroukoliv ženu bude chtít! Slibuji, že se jí za to odvděčím a budu si to dlouho pamatovat!“

„Ale! Jakpak se ta tvoje vděčnost projeví?“

„To ti předem neřeknu, třásla by ses už dopředu děsem!“

„Myslíš, že se tě bojím? Co bys mi tak asi mohla udělat? Předhodíš mě svým leopardům?“

„To určitě, ale až nakonec! Předtím přijde orientální mučení a budeš prosit, aby už konečně přišla milosrdná smrt!“

„Když bude chytrej a nějaká holka se mu bude líbit, vyčíhne si ji někdy ve volný chvíli a ani se o tom nedozvíš,“ řekla Veronika, „Každej chlap není jako Adalbert, aby jeho choutky museli všichni vidět! Taky tomu tak docela nevěřím; těch ostříhanejch Ještěrek je víc, než by dokázal zvládnout!“

„Ještěrky zblbla Patty, to je jasný,“ řekla Julie, „Jano, nevíš o tom nic?“

„Já tam nebyla! Ale Patty říkala, že některý další se rozhodly, když ji viděly...“

„Pitomost! Ukecala je, je praštěná!“

Renée vyčkala na vhodnou chvíli: „No, a kdy začneme my?“

„Co my?“

„Diana slíbila, že nás všecky ostříhá! Tak kdy se do nás dáš?“

„No jo, slíbila jsem to...“ souhlasila Diana.

„Tak co? Říkají, že zvládneš jednu hlavu za pět minut, je to pravda?“

„No počkej! Řekla jsem, že vám na ples udělám všem nějaký hezký účes. A to je pravda, baví mě hrát si kamarádce s vlasama, a jistě ji trochu zastřihnu, když bude chtít! Ale to v žádným případě neznamená, že ji vezmu břitvou, jako když mě vyhecoval Feroz!“

Julie si oddychla, Renée to naopak rozladilo: „To se necháme přetrumfnout nějakejma Ještěrkama?“

„A tobě jde o co? Abysme se od tebe nechali všichni vybláznit?“

Julie už to vážně nevydržela: „Tak o co jde? Že se jedná o nějaký obřad, to jsem pochopila hned, jak s tím začal Feroz. Všechny jste studovaly magii, každá děláte nějaký narážky, ale nic neřeknete! Já jsem ochotná do toho jít, když půjdou všechny, ale chci vědět, čeho chceme dosáhnout! A nezkoušejte mě nějak oblbnout!“

Nastal trochu šum a zmatek, až ho přerušila Veronika: „Tak to řekni, Vali!“

Zraky všech se upřely na Valérii. Chvilku trvalo, než odpověděla: „Nevím. Opravdu nevím. Vize nejsou, jako když se optáš formana, jak je daleko do Madridu a on ti řekne přesný počet mil a ukáže, kterým směrem. Vím, že to musíme udělat, ale není mi jasné, kdy a jak. Můžeme něco přivolat nebo něco odvrátit. Ale ta správná chvíle ještě nenastala!“

„A nedalo by se to urychlit? Přivolat?“

„Nevím. Jestli seš chytřejší než já, tak mi poraď!“

„Že jsme ostříhali Janu, tím se něčemu pomohlo?“

„Odstartovali jsme to, to je pravda. Vyslali signál. Co se týče Ještěrek... až dojdu k názoru, že je to potřeba, dám pokyn bez milosti ostříhat všechny Ještěrky, ať chtějí nebo ne, a nás jak jsme tady taky. Bavilo by mě nechat se ostříhat od Julky, jak se jí o tom zdálo - a pak jí to vrátit. Jen tak pro legraci. Strašně by mě to bavilo - ale umím se ovládat. A říkám vám: nedělejte si legraci z těch jejích snů, sny jsou důležité a chtějí nám říct něco do budoucnosti. Doufám, že včas nepochopíme, co!“

„To si ani nemůžeme dělat z Julky legraci?“

„A to klidně můžete! Posmívejte se Julii, Dianě, a nejlíp mně, já mám legraci taky ráda! Jenom doufám, že včas poznám, kdy to přestane být legrace!“

„Jenomže Jana odjede na Ostrov! Až bude potřeba, nebude tady, kde ji potřebujeme!“

„A jak ty víš, kde se bude bojovat? Jestli tady, nebo u nich na Ostrově? To místo je důležité, a Diana je skutečně barbarská královna, ať si myslíme, co chceme! Dali jsme jí Janu, dáváme jí tebe, Renčo, a dáme jí klidně všechny Ještěrky i s jejich klukama, když budou chtít. Je to místo, kde budou ve větším bezpečí než tady, ale není to ráj, nemylte se! Tys řekla, že tam nesmí vstoupit žádné zlo. Věřím, že tam nepřijde, dokud budeš naživu. Ale nejsi nesmrtelná, a moc dobře to víš!“

Podařilo se, že Diana zvážněla. „Věřím ti, čarodějko! A chtěla bych, abys byla po mém boku, až to přijde!“

„Tak to se spolehni! Žádná čarodějka ještě nikdy neutekla z boje!“

Nastala chvíle všeobecného srozumění; až ji přerušila Freya:

„Tak dost, kočky! Začínáme být nějak moc vážný! Nebudem se děsit předem a radši vymyslíme, co uspořádat na ten mejdan!“

Zatímco se dívky bavily, muži měli důležitější práci: rozdělení řádového majetku. Všem bylo jasné, že to nebude lehké; ale Tomáš se postavil k finančním otázkám velmi smířlivě a prohlásil, že je ochoten být velkomyslný. To Španěly dojalo až k slzám.

„Ponecháme si majetek, který máme ve správě nyní.“ řekl Tomáš, „Pochopitelně nebudeme už přispívat na reprezentaci dvora tady v Granadě; to od nás nikdo nemůže chtít...“

„Jistě, jistě.“ pokyvoval Diego hlavou.

„Předpokládám,“ pokračoval Tomáš přívětivě, „Že podporou obchodní politiky v Asii a činností naší obchodní flotily získáme dostatečné prostředky, abychom se uživili...“

„Obchodní flotily? Okamžik... ty chceš obchodovat s Čínou?“

„S Čínou, Indií, Japonskem... se všemi těmi zeměmi.“

„A vozit zboží kam?“

„Do Evropy, samozřejmě.“

„Převzít celý Asijský obchod?“ don Diego zrudl a počal se silně potit, „Nejspíš i Východní Afriku, ne? A co Amerika?“

„Jenom Západní pobřeží...“ usmál se Tomáš.

„To nemyslíš vážně!“ Donu Diegovi bylo zcela jasné, že myslí.

„Prozatím jsme vydali pokyny komthurům řádu Svatého Jiří; dal jsem jim možnost vybudovat si v Arminu námořní základnu, kadetní školu, loděnice... zkrátka celé obchodní loďstvo. Má to být jeden ze zdrojů jejich příjmů!“

„A vyfouknout všechny obchody nám!“

„Uvažuj, Diego! Řádová obchodní flotila je stará, poškozená, většina lodí ve velmi špatném stavu! Některé bych nepustil ani na moře, jak jsou chatrné! Co s tím chceš podnikat?“

„Zatímco vy máte lodě ukradené německé a ruské armádě!“

„Ukradené, leč kvalitní. Válečná kořist!“

„To by uměl každý, napakovat se na nepříteli!“

„Každý má možnost. Nepřesvědčovali jsme nepřítele, aby na nás útočil. Když to udělá, vezmeme mu jeho lodě...“

„To je taky ve stanovách toho tvého řádu?“

„Není můj, ale...“

„Řádu tvého syna Jerzyho!“

„Je v nich: kdo nás napadne, toho ztrestáme.“

Diego zafuněl jako vzteklý buvol. „Jen počkej, až dám dohromady svou flotilu! Uvidíme, komu bude patřit moře!“

„Počítáme s tím, že vaše lodi budou pravidelně přijíždět do našich přístavů; to je samozřejmé! Dokonce vám zprostředkujeme kontakt s obchodními společnostmi z Číny a Japonska...“

„Já vím, četl jsem ty vaše spisy! Hakadata z Japonska, Saong-Čou z Číny a jiní piráti!“

„Podle Charryho jsou to nesmírně příjemní lidé...“

„Nepochybuji o tom. Taky je vezmeš do toho svého řádu?“

„To jistě ne. Ale jejich syny... kdo ví?“

Diego se mračil, ale Tomáš řekl: „Nevztekej se! Ty vaše kocábky by tam ani nedopluly; přivezeme vám všechno až pod nos a prodáme za takové ceny, jaké vám nedá nikdo na světě. Společně oškubeme tu nevděčnou Evropu, že se bude divit!“

Diego to nakonec pochopil; ale mnohem rychleji Llago di Rienzi. „Začíná mě mrzet, že jsem nehlasoval pro tebe, Tomáši! Když nad tím tak uvažuji, mít velmistra na nějakém zastrčeném ostrově není tak špatná věc... měl bych větší možnosti...“

„Pozdě hořekovat nad rozlitým mlékem,“ smál se Tomáš, „Zajisté bych nesledoval tvoje hospodaření tak zblízka a pečlivě jako Diego... ale ujišťuji tě, že tvoji Alexandrii nevynecháme!“

To Llaga uklidnilo a těšil se na obchody.

„Zaujala mne tvoje poznámka o školství,“ řekl Voglari, „Zřejmě chceš vybudovat nějakou vlastní školu... kde?“

„Už jsem ji vybudoval. Všude.“

„Zatím to nějak nechápu!“

„Tvoje škola na Lago di Como rozšířená na teritorium celého světa. Systém řádových klášterů, mezi nimiž neustále proudí různí studenti z místa na místo, někde se něco naučí, předají to dál... a tak pořád, dokud si nezaloží vlastní sídlo.“

„Chápu. A to všechno bude u vás v Arminu?“

„Nejen v Arminu. Taky u Charryho na Hůrce, u tebe na Como, tady v Granadě, na mých lodích... všude, chápeš?“

„Nechápu!“

„A přece je to tak prosté! Síť řádových základen, na každé se budou konat přednášky, vychovávat mládež, provádět semináře pro experty, vědecké konference...“

„S tím bude obrovská práce!“

„O tom nepochybuji. Ale vyplatí se...“

„Máš na to dostatek lidí?“

„Budu je mít.“

„Chceš pasovat nové rytíře?“

„Dokonce nové komthury. Mám teď možnost; zbavil jsem se tvého Španělska a ostatní Evropy. Ostatně nemusím nic vymýšlet, systém tam existuje už dlouho, stačí se na něj napojit...“

„Ale je to buddhistický systém!“

„Nejen to. Taky muslimský, hinduistický, židovský...“

„My jsme ale křesťané!“

„Tím lépe; budeme moci ukázat ostatním, oč jsme lepší. Když si zjednáme mezi ostatními patřičnou úctu, budou přijímat s větším pochopením také naši víru.“

„Chceš se doprošovat o jejich uznání?“

„Musím respektovat skutečnost. Skutečnost vypadá tak, že se na různých místech vytvořily různé kultury a systémy. Nehodlám je napadat a kritizovat; chci, aby postupně poznali, že existuje i kultura Templářského řádu a aby k ní získali úctu; teprve pak bude mít naše počínání smysl.“

„To je práce tak na sto let!“

„To je práce na mnoho staletí, Diego. Vím o tom.“

„Na takovou práci bych si nikdy netroufl!“ prohlásil Mario.

Don Diego jen smutně pokýval hlavou: „Proto se taky nemůžeš stát velmistrem...“

Oběd byl slavnostní. Byla to vlastně hostina a byla předem plánovaná, takže při ní padla řada přípitků a byly pronášeny četné projevy, v nichž každý něco důležitého pronesl. Je úplně jedno co, mnoho významu to nemělo. Největší radost udělal hostům Charry, který řekl:

„Gratuluji oběma velmistrům, jsem rád, že to tak dopadlo a budu je ve všem podporovat.“

Zatleskali mu, neboť očekávali, že je to začátek projevu, ale on se posadil a nic dalšího už nehodlal říct. Byli mu upřímně vděční.

Když se princezny dobře najedly, vybranými nápoji si zlepšily náladu a kecy hodnostářů je přestaly bavit, přestaly také zdobit slavnostní tabuli a stáhly se do harému. Renée tam shromáždila různé vhodné nástroje jako nůžky, břitvy a stříhací strojky, doprostřed postavily křeslo a připravily nádobu na vlasy, neboť čarodějky nikdy nenechávají žádnou svoji část někde povalovat. Vlasy patří co nejdřív do ohně, to přece každý ví.

„Mám jasnou představu,“ prohlásila Valérie, „Nejdřív mi ostříháš ofinu. Hodně nakrátko, tak na dva prsty. Pak to sestříháš nad ušima, taky co nejvíc. Ale na spáncích nech dlouhý, hlavně ať to pěkně visí dolů. Všecko ostatní necháš dlouhý, jenom zastřihneš, kde jsou vlasy roztřepený. Uměla bys tmavočervenej melír? Takovej jako...hodně tmavej!“

„Mám ráda, když holka má jasno, co chce.“ souhlasila Diana, „Ale máš smůlu, melír neumím. Vůbec žádný barvy...“

„Ale já jo!“ nadskočila Freya, „A jsem ráda, že se můžu něčím vytáhnout! Ještě nevím, jakou barvu si vyberu já, ale bude to drastický!“

Za tím účelem se vydala způsobit rozruch do kuchyně. Právě tam odpočívali po přípravě hostiny a krmili se tím, co z ní zůstalo. Nebo co nějak zapomněli přinést na stůl.

Ještě nainstalovaly před křeslo největší zrcadlo, aby Valérie mohla sledovat postup prací, a Diana se dala do práce. Zatímco Julie při každém zásahu vřískala, že je to moc a bránila se, Valérie se smála a požadovala, aby stříhala víc. Diana ji nešetřila a ostatní ji ještě pobízely. Valérie koukala do zrcadla a byla vrcholně spokojená.

„Vem to tady po stranách třeba strojkem! Je Silvestra, můžu vypadat trochu legračně, ne? Dokonce bych snesla... dokázala bys to vyholit břitvou?“

„Jasně, ale právě jsem dostala nápad. Drž a nehýbej se!“

Diana jí skutečně sestříhala vlasy nad ušima strojkem, možná o trochu víc, než Vali původně chtěla. Potom vzala břitvu a vyholila v krátké srsti vodorovné proužky.

„Nádhera!“ jásala Valérie, „A na druhé straně mi udělej svislý!“

„Co bych pro tebe neudělala!“

Než to dodělala, vrátila se Freya a s ní dvě kuchtičky s několika nádobkami. Obě měly krátké účesy a zbytek těla vyholený. Postavily to na stůl, ale neodešly, přihlížely.

„To je krásný!“ chválila Freya, „Už začínám přemýšlet, co si nechám udělat já!“

„Mně se to taky líbí,“ řekla Valérie, „Co ten melír?“

Freya jí začala štětečkem patlat na vlasy jakousi tekutinu. Nevypadala moc pěkně a rozhodně ne tmavočerveně.

„V nejhorším ti vypadají všecky vlasy a budeš mít červený fleky na holý hlavě!“ ujistila ji Freya.

Když jí udělala, co chtěla, zabalila jí hlavu a poslala ji odpočívat. Seděla na posteli, radit mohla.

„Mně jenom sestříhej konečky a trochu provzdušni,“ žádala Veronika, „Až uvidím, jak vypadá ten melír, třeba bych taky mohla, ale... spíš bych chtěla do zlata. A na jedné půlce hlavy trochu světlejší než na druhé!“

„Mám další nápad,“ řekla Diana, a ustřihla jí ofinu našikmo, aby byla nalevo delší než vpravo. Pokračovala dál, aby celkový výsledek byl asymetrický.

„Skvělý! Tak mi to ještě vpravo sestříhej víc! Je to bezvadný!“

„Pak ať někdo říká, že bych se neuživila jako kadeřnice!“ smála se Diana.

Renée se zatím zmocnila nůžek. Než ji mohl kdokoliv zadržet, vsunula čepele do vlasů a šmikala. Smála se, když prameny kudrnatých vlasů padaly dolů.

„Tak schválně? Dokážeš s tímhle něco udělat, nebo mě vezmeš strojkem?“

Diana se jenom ušklíbla. Když prozatím skončila s Veronikou, pokynula jí na křeslo a dala se do práce. Celé temeno hlavy jí sestříhala na kratičkého ježka, tak sotva na prst. Potom však přidávala délky, až po stranách a vzadu nechala kudrny v původní délce, jenom je zarovnala.

„Tak co, líbíš se sama sobě?“

„No skvělý! Ty opravdu umíš!“ ale potom dodala: „Ale na Silvestrovskou noc mě oholíš břitvou! Chci vypadat hodně legračně!“

Diana se jenom rozesmála.

Na řadě byly holky Knassenovy. Jejich zásadní požadavek byl, aby vypadaly každá jinak, ale sotva Diana začala s nějakými návrhy, došlo k zádrhelu. Když něco navrhla, první řekla: „Ano, to chci!“ a vzápětí druhá: „Já taky!“ Bylo jasné, že mají stejný vkus a ve skutečnosti chtějí vypadat stejně, jenom se nechaly přesvědčit od ostatních. Diana snášela jejich vymýšlení s naprostým klidem a nijak na ně nepospíchala, ať si řeknou, co chtějí.

V průběhu času přišla Patty a s ní několik Ještěrek. Některé byly ostříhané od Adalberta, jiné nikoliv, ale s chutí se daly do různých diskusí. Chválily Veroniku, Valérii a Renée, ale za nejdokonalejší prohlašovaly hladce vyholenou celou holku.

„Vypadněte a neotravujte!“ požádala Veronika.

„Ale my chceme zlobit!“ namítla Patty.

„A já mám nápad!“ řekla Valérie, „Každá si chytneme jednu Ještěrku a pěkně ji oholíme!“

Patty zajásala, ale Renée ji hned zchladila: „Tebe se to netýká, tak se do toho nepleť!“

Ještěrky, které ještě vlasy měly, se nijak nevyděsily. Mohly se včas dát na útěk, ale ani je to nenapadlo. Diana jednu chytila za ucho a přitáhla na křeslo: „Chcete vidět, jak se to dělá?“

Chycená Ještěrka se vůbec nebránila. Taky měla dobré kamarádky, ty jí podržely ruce a přitlačily ji ke křeslu, aby se nemohla vzepřít ani náhodou. Diana jí postříkala vlasy vodou a pak se do ní dala břitvou. Holka to sledovala a jenom se smála. Všechny se smály a radily, aby ji nešetřila.

„Tys jim dala něco pít?“ zeptala se Veronika.

„Zatím ne, ale slíbila. Můžete si dělat mejdany jenom vy?“

Diana odvedla ukázkovou práci. Plácání ostatních Ještěrek ji nijak zvlášť nerozčilovalo, přesto se obrátila k té nejdrzejší a oholila jí jedno obočí. Holka držela, ani necukla, a čekala, co bude dál, ale nebylo nic, Diana ji propustila v milosti.

Valérie si skutečně jednu Ještěrku chytila. Nebyl to velký problém, neboť nikam neprchala a začala se prát, až když byla polapena. Valérie si ji pěkně srovnala na křesle, Diana jí předala břitvu a dohlížela, zda to dělá dobře.

Zatím Patty zahájila rozpravu s Veronikou a přála si, aby to slyšela taky Diana, Ponny a Julie. Otázka: Kdo má právo patřit k Ještěrkám a kolik jich může být. Patty patří k potomkům zajatců řádu, i když nikdy nepocítila, že by jí někdo poroučel či uplatňoval nad ní pravomoc. Naopak je miláčkem svého otce, který plní veškerá přání, jež jí přijdou na mysl. Takových holek a kluků je mezi služebnictvem spousta, jsou míšenci a řád je jejich domovem. Zaslechli něco, že by mohli odejít na pohádkový ostrov v jižních mořích, do země šelem, které vládne Charry a Diana a kde budou všichni šťastní. Ještěrky tam chtějí a jestli cenou mají být jejich vlasy, klidně ji zaplatí.

Veronika zírala. Rozhodně nečekala tak zásadní názor od Patty, které říkali Chica, Maličká, a kterou považovala za nepříliš bystré a nekomplikované děvče. Odpověděla opatrně a mírně: název Ještěrky vznikl vtipem a týkal se nejdřív jenom jí, až potom ostatních. Jestli chce být velitelkou Ještěrčího klanu, ať jí klidně je, ale nelze tam nikoho přijmout nebo odmítnout, pokud to ona sama nějak nestanoví. Jestli odjedou do Arminu, záleží na Dianě a šelmách. Řád je ochoten ty, co budou chtít odejít, propustit.

Diana řekla: „Ano, potřebujeme dosídlence. Naše šelmy mají schopnost odhadnout povahu člověka, a s kým budou souhlasit, toho vezmeme.“

„Tak to je blbý,“ řekla jedna holka, „Já jsem jednoho toho pruhovanýho zatahala za ocas!“

„A co udělal on tobě?“

„Podržel mě packou a celou mě olízal.“

„Tak to tě schválil. Kdyby ses mu nelíbila, prostě by odešel. Neublížil by ti, ale taky se s tebou nekamarádil.“

„A jak starý musej bejt ty, co tam odejdou?“

„Nevydala jsem žádný limit,“ řekla Diana, „Jestli jim to rodiče dovolí... nebo jestli žádné rodiče nemají... někteří jsou ze sirotčince, že?“

„Třeba já,“ řekla holka, které předtím oškrábla obočí.

„Tebe beru. Máš takovou roztomilou tvář, která svádí k fackování.“

„Žejo! Každej mi to říká!“

„Jo, a taky jsem nevydala žádný pokyn ohledně účesů. Je pravda, že mě baví holky stříhat, ale nic jsem nenařídila!“

„A mohla bys mi udělat ozdobný jizvy?“

„Co?“

Holka ukázala na obličeji šrámy, jaké nosili někteří černoši. I černé ženy je měly, ale děti málokdy.

„Tvoje velitelka je Patty! Ať se o tebe postará!“

Patty se hrdě nafoukla.

Valérii začalo stříhání bavit. Když dodělala tu první, ukázala na další Ještěrku a kamarádky jí ji podaly, ať se bránila jak chtěla. Jakmile však byla přemožena, bránit se okamžitě přestala a ukázněně držela, dokonce se pochechtávala. Ostatní využívaly situace, aby ji pošťuchovaly a lechtaly, vůbec nehledíce na nebezpečí, že také ony přijdou na řadu.

Diana si sedla na nejbližší lůžko do lotosu a přihlížela. Do ničeho se nepletla.

Na dvojčata Knassenovy se v tom fofru zapomnělo. Ony se naopak těšily, jak se vyřádí na Ještěrkách.

Patty vydala příkazy. Kdo už je ostříhaný, zaběhne do ubytoven, předvede se dětem a nažene sem všechny, které si taky přejí být ostříhány. Zejména však násilím přivedou ty, které si to rozhodně nepřejí a chtějí se kvůli tomu prát. Ještěrky nadšeně souhlasily; dělat něco někomu, kdo to nechce, je nejlepší zábava. Veronika jim doporučila, aby se prali někde jinde než tady, ač jí bylo jasné, že se budou prát všude, ať povídá, co chce.

Diana položila nějaký bezvýznamný dotaz. Veronika se odhodlala jít vyjednávat za otcem, který měl nejvyšší právo rozhodnout, Dianu vzala s sebou a šla s nimi i Valérie. Don Diego byl v dobré náladě, popíjel s Baarfeltem, Charrym a jinými a měl důvod k oslavě. Pochválil dcerám hezké účesy a Dianu, že jim to udělala. Charry děvčata taky pochválil a jenom se divil, že Diana ještě neudělala nic se svým účesem. Diana prověřila stupeň jeho nálady a byla spokojená. Charry je ochoten pít omamné nápoje kdykoliv, kdekoliv a při jakékoliv příležitosti, a když se dostane do správné nálady, vzmáhá se v něm chuť provádět s ní všelijaké roztomilé experimenty. Diana při tom sice občas řve, ale je vrcholně spokojená. V této náladě ovšem dosud nebyl.

Don Diego vyslechl Veroniku a zamyslel se. Jak už řečeno, oslavoval vítězství. Taky se chtěl trochu státnicky vytáhnout před Tomášem a Charrym, takže se svěřil dcerám s rozličnými problémy, s nimiž by mu měly pomáhat, ale činí to liknavě až vůbec.

Děti, které se v řádu narodí, nebo jsou nějak přifařeny, mají zásadní povinnost se učit a cvičit. Dokud jsou maličké, učí je rodiče, tedy spíš matka, otec bývá neurčitý. Když povyrostou, jsou poslány do školy na Como, kde mají procházet stejnou výukou jako princezny. Všichni v řádu jsou si zcela rovni! (Ale někteří rovnější, pomyslela si Veronika, ale neřekla to nahlas.) Na princeznách je, aby jim dávaly dobrý příklad a postupně si z nich vytvářely svoji družinu, která jim bude v budoucnu k užitku.

Jaká je ale realita? Zatímco rytíři na vzdělání svých dětí dohlížejí, kontrolují je a případně usměrní (občas rákoskou), ženy ze služebnictva to nedělají. Proč taky, ony samy vzdělané nejsou a nevidí v tom žádný účel. Celkem rády děti cvičí bojové sporty, tedy soustavně se perou, většinou z legrace, ale občas to přeroste do vážných konfliktů. Povinností princezen je opět být ve všem nejlepší, nebo aspoň tak dobré, aby svoji družinu zvládly. Na Como jsou kluci i děvčata; zatímco cílem kluků je co nejdřív se zapojit do bojových jednotek, děvčata se snaží co nejrychleji ztratit poctivost a dostat se do soukolí sexu. Opět by jim princezny měly dávat dobrý příklad a držet se zpátky, ale dělají to? Veronika a Valérie sice podlehly svodům těla později než stejně staré holky ze služebnictva, ale stejně podstatně dřív, než jim otec dovolil. A s kým? S muži, kteří si rozhodně nezasloužili získat takový klenot, jako jsou ony! Don Diego jim to už mnohokrát vytknul a určitě ještě vytkne, ale ony si stejně nedaly říct a nedá se čekat, že by se v budoucnu polepšily.

Veronika a Valérie ukázněně vyslechly jeho výtky a tvářily se, že je to mrzí. Pak ho taktně navedly zpátky na správnou kolej.

Ano. Řádového služebnictva je hodně a většina je zcela zbytečná. Neměla by být, do většiny byla vložena důvěra, ale oni ani zdaleka nejsou tak dobří, jak se doufalo. Jestli je Diana a Charry chtějí, ať si je klidně vezmou a odvezou na svůj ostrov, kde je vypustí do prostoru a nechají docela zdivočet. V té souvislosti si don Diego vzpomněl na další problém, ve kterém mají princezny být příkladem ostatním, a nejsou. Člověk se od zvířete liší tím, že chodí oblečený. Zajisté je normální, přirozené a správné, že se holky svléknou, když se koupou v bazénu, ale aby chodily nahé celý den, ba několik dní za sebou, to správné není! Existují jasné předpisy, jak má kdo chodit oblečený, ale dodržují se? Ani náhodou! A ještě kazí kamarádky, které byly předtím slušně vychované, jako třeba Julii, Janu atd. No dobře, dívka veřejností uznaná za krásnou, má právo se pochlubit svými půvaby, ale dobrý příklad...

Tentokrát navedla tatínka na správnou kolej Valérie.

Ano, zajisté. Tedy ať si všechny ty rozjívené puberťáky Charry vezme, nejlépe i s jejich rodiči, kteří také nestojí za nic. Don Diego by si nejradši nechal jenom strážní oddíl, ale tuší, že jeho členové jsou spojeni milostnými pouty s děvčaty a chtějí s nimi odejít. Nejlepší by bylo, kdyby uzavřeli řádné manželství, v tom má Diana pravdu. Některé už oddal Adalbert, pokud je známo, jiné je velmistr ochoten sezdat osobně, stačí říct. A pokud si je nechce vzít Charry, ať si je pro mě za mě vezme čert!

Veronika poděkovala za výklad a šla. Don Diego měl sice ještě na srdci spoustu věcí, které by jí chtěl říct, ale už jim to říkal mnohokrát a výsledku to nemělo. Svěřil se se svým smutkem Tomášovi a ocenil, že Tomáš se se svými dětmi seznamuje převážně v dospělém věku a nemusel je vychovávat od malička. Veronika a Valérie byly od mládí nezkrotné a neposlušné, svému otci nedělaly žádnou radost. Naposledy devět měsíců před tím, než se narodily. Tomáš se smál a zeptal se, zda Diego nemá ještě nějaké další potomky. Jistě, má syna, ale to je naprostý pitomec. Kromě toho má samozřejmě nějaké potomky bokem, ale o těch nic neví a vědět nechce. Život je zkrátka složitý.

Veronika, Valérie a Diana se vrátily do harému a zjišťovaly, co je tam nového. Patty se pochlubila, že nejdřív ostříhala svoje sourozence, malé i velké, ty děti teď šmejdily všude kolem a hledaly si nějakou zábavu. Dále přijala do klanu Ještěrek každého, kdo o to projevil zájem, tedy všechny děti, které jsou schopny pochopit o co jde a srozumitelně vyjádřit svoje přání. Ještěrky již ostříhané se zmocnily různých nástrojů a průběžně stříhají, koho chytí. Následkem toho začaly všechny děti vypadat téměř stejně, zezadu se ani nepozná, zda je to kluk či holka.

Starší a své cti si vědomé Ještěrky ovšem chtějí být ostříhány od princezen, a zrovna přišla na řadu Julie. Té se však vůbec nelíbí, že by měla někoho stříhat, už několikrát se tomu vyhnula, až ji ostatní popichováním donutily. Kromě toho s břitvou zacházet neumí a nechce se to učit! Ani na dětech! Stejně to nikdy nebude potřebovat!

Její oběť byla naopak nesmírně roztomilá desetiletá holčička, která se velice těšila. Některé její kamarádky už byly vyholené, jiné kroužily kolem a snažily se vyvolat pozornost, aby byly chyceny, přemoženy, zmučeny a ostříhány. Ta malá byla blonďatá, světlé pleti a modrých očí, přesto míšenka, její matka je mnohem tmavší. Dát se ostříhat by ji v životě nenapadlo, ale když to vidí kolem sebe, propadla nadšení a chce taky. Taky chce mučit, lechtat a vytetovat na záda draka. První dvě rozkoše ochotně poskytly kamarádky, ohledně draka prozatím škemrala marně. Určitě ho časem získá, až bude velká holka, ale zatím není, i když si to myslí a vede o tom všelijaké řeči. Velké holky se projevují především dobrými výsledky ve škole, ale ona nejeví o výuku valný zájem, číst a psát jakž takž umí a nic dalšího k životu nepotřebuje. Každé vysvědčení pro ni znamená výprask rákoskou, z čehož tedy nemá takové potěšení jako velké holky, ale považuje to za normální stav věcí. Má ještě nějaké sourozence a když ukážou svoje výsledky, máma je spravedlivě seřeže všechny.

Ať Julie chtěla nebo nechtěla, nakonec jí zajela do vlasů strojkem a dost nešikovně stříhala. Vypadalo to, že později bude muset hlavu dívky někdo ještě upravit, ale zatím ji bavilo, že Julka ji stříhat nechce a dělá to jen kvůli pobízení ostatních. Patty stála vedle a přihlížela. Přišlo za ní několik starších Ještěrek a zahájily další kolo diskuse. Například proč se princezny nedaly ostříhat, když my ano? Stejně to v dohledné době udělají, tak proč ne hned? Například Britta, Senta a taky Julka; jistě, platí pro ně zvláštní režim, ale proč? A co nám brání, abysme se na ně vrhly a ostříhaly je násilím? Budou se zlobit, ale o to lepší budou v noci orgie! Vždycky je bezvadné, když smečkou cloumají prudké vášně!

Patty zaváhala; celkově nebyla proti, ale přece jen hodlala být oporou velení a ne otevřenou rebelkou. Už měla jisté, že ji na Ostrov vezmou, ale kdyby někoho naštvala, mohli by si to rozmyslet. Princezny drží pospolu a Valérie řekla, že ještě nenadešel správný čas.

Všechno to narušila ta holčička: začala se dožadovat, aby ji taky vzali na orgie. Když už bude ostříhaná, proč ne? Každou chvíli dostane výprask a vydrží ho, jistě by vydržela i to, co tam s ní budou dělat, a možná by se jí to líbilo! Je holka jako ostatní a na svůj věk dost velká, takže...

Takže jí slíbili pár facek a hádali se s ní, dokud nezapomněli na Julku. Ta ji z vděčnosti ostříhala, jak nejlíp uměla, a pak se taktně ztratila.

Když procházela chodbou, potkala starého rytíře Wilfrida. S úsměvem se jí otázal: „Komu se podařilo zapálit Oheň?“

Nepochopila, na co se ptá, možná to na ní bylo vidět, ale Wilfrid se stále dobrotivě usmíval. Kolem prosvištělo nějaké dítě, stařec se na ně podíval blíž a úsměv mu pohasl:

„Ach tak - to jenom, aby to vypadalo?“

Až když odešel, všechno se to Julii složilo do jasné mozaiky. Nikoho na tomto místě nepřekvapuje, když dítě, nebo i dospělý, přijde s oholenou hlavou. Padají o tom všelijaké vtipy, ale každý od princezen po holky z kuchyně považuje za možné, že zítra či pozítří o vlasy přijde. Spálí mu je oheň? Už se jim to někdy stalo? Vyučují to ve škole na Como?

Tímto pomyšlením se uklidnila. Vlastně to těm dětem sluší, když jsou zbavené veškeré srsti, všechny jsou stejně holohlavé, kluci i holky, malí i velcí.

Co udělám já, kdyby přišla chvíle pravdy a oni mne postavili před volbu? Řekla jsem sice, že udělám to co oni, ale myslela jsem to vážně?

Padla na svoje lůžko a nějakou dobu brečela.

Když se trochu vzpamatovala, rozhodla se meditovat. Proč vlastně brečím? No ano, protože mi začaly téct slzy, ale z jaké příčiny? Cloumá to se mnou. Všechny holky kolem jsou schopné čarodějky, jenom já ne. I ta malá Patty umí víc než já! Proč mě neposlali do školy na Lago di Como? Proč se o mě nestaral můj nádherný skvělý otec, když si dal tu námahu, aby svedl moji matku a způsobil, že jsem se narodila? Ano, máma si přála mít dítě, ale otec, jako hrabě la Venzini, toho nebyl schopen. Jsem bastard, nechtěné dítě, a nikdo mě nemá rád!

Co bych dělala, kdyby mě skutečně ostříhali? Bránila bych se, samozřejmě, kdybych byla střízlivá. Jenomže já se každou chvíli naliju jako hovado, možná i dneska večer, když se to povede. Asi bych neměla, ale když začínám, moc mi to chutná, a ráno mi zase není tak špatně! Kdyby mě někdo vyzval, poslechla bych? Asi ne, ale kdyby šla Valérie... A co kdyby nařídili, abych já ostříhala Valérii? Bylo to tak vzrušující v tom snu! A před chvilkou, když jsem stříhala to dítě... musela jsem hodně zdůrazňovat, že nechci, aby nepoznali, jak se mi to líbí! Ano, vzala bych vás všecky strojkem, jednu po druhé, a vůbec by mi nevadilo, kdyby mě pak vzali taky... Na co to zas myslím? Samozřejmě bych se bránila, ovšem marně! Být přemožena, spoutána, bezmocná a zhanobená, cítit doteky cizích rukou na svém těle, a pak být předhozena jako oběť brutálnímu samci...

Ovládla se. Jan Dunbar není vůbec brutální, je to slušně vychovaný mladý muž, který se chrání dotknout se mě třeba jen malíčkem. Pitomec.

Ne, to se mýlím. Já ho taky nebalím, nevtírám se mu, vlastně ho skoro nevidím, má pořád nějaká jednání...

Taková Diana, ta se má! Ten její se ve vhodnou chvíli napije na kuráž, odvleče si ji do soukromí, a pak už jenom praští nábytek. To soukromí je taky iluzorní, akorát že přede dveřmi leží některá z koček a olizuje si packu. Ráno se pak tváří jako královna. Inu, je královna. Císařovna. A já? Trapná stará panna! Divím se, že mi to ještě některá z Ještěrek neřekla. Holka se má vdát do patnácti, jinak má potom blbý sny. Řekla Valérie. Nebo Veronika? To je fuk, ostříhala bych je obě! Za trest!

Zkouška na Como. Souvisí s Ohněm? Ta, která ho chce ovládat, musí být panna. Vyházeli všechny, které se nechaly předčasně pomilovat, neuspěly při zkoušce. Ale někdo asi uspěl, šly všechny do ohně a on jim spálil vlasy. Wilfrid to ví. Spálil vlasy, obočí... aha, řasy! Na ty jsme nesáhly, ale oheň asi ano, a Wilfrid si všiml.

Příležitostně musím vyždímat z holek věrohodnou informaci, jak to je. Například dneska na plese. Dávám si závazek, že se naleju jako nikdy a budu milá a přítulná... Prostě hvězda.

Schválně, co se mi asi bude v noci zdát?

Je mi jedenáct nebo tak něco. Jsme na prázdninách někde v džungli, kolem nás neprostupný porost, před námi bažiny. Jsme tady samé holky, malé i velké, a já patřím k těm, co už nejsou úplně malé, ale taky ještě nejsou velké. Před pubertou se tomu říká. Což znamená, že se těším na Zkoušku, a taky se bojím. Moc se toho bojím. Jestli uspěju, budu čarodějka a vznesu se do nadoblačných výšin. Jestli se to nepovede, nebudu nic. Normální holka. Princezna z Baarfeltu, ale to zas není tak moc.

Všechny jsme nahé, pomalované na modro a zeleno, abychom se ztrácely v terénu. Jsme Amazonky! Jsem celá oholená, ale na hlavě mám hřeben vlasů vyčesaný tak vysoko, jak jenom mi od posledka narostly. Mně rostou vlasy rychle a jsou krásně černé, taky jsem Italka! To byla legrace, když nás kluci holili! Miluji škrábání břitvy na hlavě a otravovala jsem, aby mi kadeř začínala až uprostřed hlavy, na temeni, a nebyla moc velká, oni by mi klidně nechali srst na půlce hlavy! Taky jsme jim to oplatily, stříhat kluky je obrovská legrace. Moc se těším, až mi porostou chloupky po těle, to si užiju! Obočí mi moc slušelo, taky už je nemám. A ta kadeř půjde dolů, až prázdniny skončí. První týden ve škole se vždycky stříháme; jestli se některý podaří Oheň, dáme se ošlehnout, budeme nádherně hladký, celá banda jeden jako druhej, bude legrace. Malý holky budou brečet, co jsou poprvé ve škole, ale zvyknou si. Taky jsem vyváděla, když mě poprvé vzaly pod dva nože. Teda pod břitvu, Diana mi postříkala hlavu vodou a už jela. Teď už si vychutnávám škvrňata já.

Velký holky, teda Diana, Veronika, Valérie, Freya a další mají válečnou poradu. Nechápu proč, stejně je to jasný. Někde v bažinách na nás číhají kluci, až to nebudem čekat, tak nás přepadnou a bude bojovka. Možná vyhrajeme a možná ne, těžko říct, je to tak půl na půl. Některý odjeli domů na prázdniny, ale zas přijeli jiný, co si to nechtějí nechat ujít. Ještěrky šmejdí kolem jako zelený blesky, některý nemají ani tu kadeř, moc se těší na pořádnou rvačku.

Ať to dopadne jak chce, co udělají kluci s velkejma holkama, je jasný předem. Nebo holky s klukama, jestli vyhrajem my. Třeba nás nechají se koukat, já koukám moc ráda a představuju si, co udělají se mnou, až budu velká. Zatím vypadám dobře, jsem hubená, samá ruka samá noha, není mě za co chytit, jak říká táta. Kdybych si vzala kalhoty, vypadám jako kluk. Ale jednou mi narostou prsa a trochu se zaoblím, pak uvidíte! Ale na to je čas, takhle mi to vyhovuje. Velkejm holkám pořád někdo sahá na kozy. Mně ne, bohužel, není na co. Ale jednou...

Co? Vrchní velitelka v boji je Diana, ale dělá dohlížitelku, velení dá některý... Cože, ukazuje na Renée, to snad ne! Renča je splašená, potrhlá, totální cvok, ta nás zavede rovnou do pasti! Jenže Diana má pastičky ráda, je taky blázen, ale v boji nepřekonatelná. Pouze zabouchnutá do toho velkýho kluka, co dělá v Německu kadetku, jak ho uvidí, jdou po sobě a nikoho jinýho nevidí. Mně se líbí jeho kamarád, taky Němec, ale moc slušnej, ani si nedovolí na mě šáhnout.

Jdeme dopředu, rovnou do bažiny. Jo, tak bahenní lázeň, to mám ráda, a nejradši, když jsem oblečená, bahýnko se tak pěkně lepí... Protáhla bych bažinou svoje ségry, ty mrchy parádivý, aspoň by měly důvod si dát pěknou rvačku. My se rveme jako koně, ještě že nás táta natrousil tolik, každá je vychovaná jinak, ale všecky stejný. Já bych nechtěla být jedináček, to je takový blbý, když nemáš žádný kamarádky. Ještě jsou tam nějaký maličký, už otravovaly, že chtějí taky do školy, asi je vezmem. Přimluvím se za ně, proč je držet doma?

Ale teď se musím soustředit na boj, velím tlupě Ještěrek, jestli nás Renča pošle, abysme to obešly a napadly kluky z boku...

Jak já se těším...

Julie se probudila. Kdyby se jí nechtělo, zůstala by spokojeně pod dekou. Jenže se jí chtělo, tak vylézt musela. A v hlavě měla vrtuli, málem se chytala stěn. Když doklopýtala zpátky, ulehčeně se zachumlala do pokrývek a byla ráda, že je ráda.

Proboha, co jsem to včera vyváděla? Kdepak jsem asi nechala šaty? Byla to bezkonkurenčně největší ostuda, splnila jsem slib a nalila se jako zvíře. Ne, podstatně víc.

Spolehlivě vím, že o mých vlasech nepadlo za celý večer ani slovo. To bych si určitě pamatovala.

Začalo to tím, že jsem se krásně vytancovala. Miluju tancování, a byla tam spousta mladých hezkých kluků. Někteří oslavovali povýšení, připíjela jsem si s nimi na bratrství. Tancovala jsem taky s Ferozem, tančí skvěle a měl drzé připomínky, ale... on opravdu nešťoural kvůli vlasům? Pamatuji se, že chválil moje oči a chuť mých rtů. No ano, líbali jsme se. S kluky jsem se taky líbala, na bratrství se to musí. S Jankem jsem se pohádala, ale už nevím, proč. Tančili jsme spolu asi pětkrát a učila jsem ho... aha, vyčetla jsem mu, že to neumí. Urazil se.

Potom jsem tančila s tím... tatínkem od Patty. Je Mendoza, ale ne z rodu dona Diega, teda on je Žid, nebo něco takovýho. Dost jsme popíjeli a ukecával mě, abych řádně pečovala o tu jeho holku, případně další děti, který za námi na Ostrov pošle. Vymlouvala jsem se, že tam nejedu, jenom Jana. Vůbec mu to nevadilo. Kecal, že Patty se ve mně úžasně vidí, má mě moc ráda a chtěla by být jako já - to teda nevím proč. Slíbila jsem, že ji zmlátím, kdykoliv ji uvidím, a budu ji soustavně mučit. Patty se řehnila. Byla moc hezky oblečená a na hlavě si nechala namalovat nějakou divnou potvoru, je to něco drakovitýho, ale úplně jiný než ostatní. Vlastně by mohla být princezna, táta je rytíř a co na tom, že je míšenka? Diana vydala zákon, že na Ostrově je občan a šlechtic každý, kdo složí přísahu věrnosti, a ta se skládá při vstupu. Já nemusím, já jsem přísahala už na Hůrce.

Sakra, jak to, že s náma Diana byla na prázdninách, když nechodila do školy na Como? Já ovšem taky ne. A že mám fůru brášků a sester, to jsem sebrala kde? Jsem trapnej jedináček, ale přála bych si být z velký rodiny, aby bylo u nás pořád rušno. Kdyby byli jako já, pořád bysme se hádali a byla by legrace. Mám akorát Janu, a ta je strašně hodná a mírná.

S Dianou jsem se taky rafla, ale až později. Ale proč? Kvůli Patty to nebylo, tu máme obě rády.

Potom jsem se rozhodla, že budu každýmu říkat pravdu do očí, úplně bez milosti. Kluci se smáli a odsoudili mě, že za každý sprostý slovo musím vypít panáka. Oni teda taky, ale já když se dostanu do afektu, tak to ze mě jenom lítá. Vlastně nevím, některý ty řeči nebyly zas tak neslušný... ale když mě odsoudili, co jsem mohla dělat?

Zase jsme tancovali, a někdo z kluků mi začal nenápadně sahat na prsa. Jenže mně se to líbilo, tak jsem mu řekla, ať to klidně dělá veřejně a on, ať je teda pustím z chlívka. Tak jsem si shrnula šaty, měla jsem krásnej výstřih, tak to šlo. Mně se vážně líbí, když mě někdo hladí a mazlí se. S holkama jsme se dostaly do hádky, která má hezčí prsa, a nedalo se jinak, musely jsme je všechny ukázat. Ano, tehdy jsem se rafla s Dianou, něco jsem řekla o těch jejích špuntíkách, to ona nesnáší. Je na ně alergická jako já na vlasy. Chvilku to vypadalo, že se servem přímo na sále, já bych nebyla proti, ale pak to někam sklouzlo. Kluci sestavili porotu, každej si musel šáhnout a potom hlasovat, která jsme lepší. Nešlo o to, která je má větší, ale hezčí, a to jsem bez diskusí já, musela jsem to přece dokázat, ne? Zařadili mě do užšího výběru, taky tam byly holky Knassenovy, Veronika a s odřenejma ušima Valérie, ale ne Renča, a z té jsem si tropila posměch. Mám s ní domluvený souboj, akorát nevím kdy a jak. Pěkně zuřila.

To už bylo dost pozdě v noci. Kluci mi lili na prsa víno a olizovali je; to je taky bezva, když mi cucají bradavky. Jana byla v extázi, trénovala na kojení, ona bude mít dítě. Taky Freya, Renée, a ještě některý další. Taky Patty, ta je z toho šíleně nadšená. Diana už tam naštěstí nebyla, odešla spát. Teda spát... no, do postele. Asi by to nevydržela, ona miluje děti a ráda by... nechme toho. Prostě jsme si namáčely bradavky do všelijakých dobrot a nechaly se ocucávat.

Jo, potom přišli kluci na to, že je tam jedna, která by taky patřila do vyšší kategorie, ale zatím se nepředvedla. Kněžna Eva-Marie, tátova manželka. Strašně se naštvala. Nechápu proč, na Hůrce s náma chodila do sauny a vůbec se nestyděla. Fakt je, třeba polskejch děvčat se štítí, říká o nich, že jsou děvečky od krav. Nechápu, já jsem se naučila dojit krávy až na Hůrce a moc mě to baví, kráva je fajn zvíře a vůbec mi nevadí, že je špinavá od hnoje. Prasata jsem taky krmila, ty smrdí ještě hůř. Jednou budu mít statek a krmit všecky zvířata. Koně taky ráda hřebelcuju, mají potom tak krásnou srst... Jenže Eva-Marie je z vesnice, akorát se jí to nesmí připomínat. Hrozně vyváděla a kluci ji samozřejmě zlobili. Taky neumí žádnou kloudnou řeč, tak se hádala německy a táta... no, vadilo mu to. Že jsem soutěžila a líbila jsem se, to mě chválil, ale Eva... je divná.

Potom se mi udělalo blbě. Někdo měl odvedl... asi spíš odnesl a držel mi hlavu nad mísou, dokud jsem se nevyblila. Ostuda parádní. Pak jsem se umyla... a to už jsem ty šaty neměla, asi mi je svlíkli. Mám trochu nepřehledno, dávala jsem si sprchu a oni o mě pečovali jako o malou, ale nikdo toho nezneužil. Nařídili, abych šla spát, já jsem se vzpouzela, ale...

To je tak asi všecko. Možná toho bylo víc, ale nepamatuju se. To je zas ostuda, abych vůbec nevylézala z baráku. Měla bych se ostříhat sama, hanbou. Ale ostatní řádily taky, a stydí se? Veru a Vali určitě ne. Renču zbiju. Už nevím proč, ale třeba mi to připomene. Pokud si ovšem vzpomene. Nebo se pobijeme jen tak, na rozproudění krve.

Taky bych mohla jít na rozcvičku. Diana bude našláplá, ta nás zas prožene! Hlava se mi bude točit, ale dobře mi tak, aspoň se vzpamatuju.

Když na to přijde, jsem hroznej dobytek.

Rozcvička byla, ale velel Yamanaki, Diana byla jeho dvojka a byla fakt našláplá. Předváděli nějaké boční kopy, dost akrobatické. Pak se rozdělili a vychutnávali si Diana kluky a Tošio děvčata. Julka nebyla v kondici, aby dělala nějaké kopy do stran, tak s ní její soupeř zametl jako se začátečnicí a ještě se jí smál. Dělalo jí dobře, že může být nahá na mrazu a pozvolna se vzpamatovávat. Přežila to a těšila se na snídani, ale chyba lávky, konala se slavnostní bohoslužba. Sloužili oba velmistři, ale hlavní byl Baarfelt, takže řecká liturgie, byzantský kánon, společná zpověď a všeobecné přijímání. Julka potřebovala očistit od hříchů, po tom včerejšku, ale když všichni v chrámu zpívali, dostala se do nálady, že se málem vznášela. Cítila se úžasně.

Slavnostní kázání měl Ludvík d'Enghiem. Mluvil hlavně k těm, kteří pojali úmysl odejít do Arminu a nejdřív je pochválil za ty účesy. Většina byla v chrámu a jejich oholené hlavy pěkně svítily do tmy, zvláště dětí, které byly narovnané přímo před oltářem a kupodivu ani moc nezlobily. Ludvíkovi se líbí, když jsou všichni dohola, kluci i holky, zvláště děvčatům neuškodí občas oholit všechnu tu parádu. Bylo to poprvé, co se o tomto tématu někdo zmínil, dokonce ex catedra; bylo to téma ožehavé a vyšší hodnostáři zábavy mladých velkoryse přehlíželi.

Jenže to byla poslední dobrá slova, která řekl. Pak se rozpovídal o tom, že odchodem do nové země skončí všem dosídlencům pohodlný a příjemný život. V řádu si žijí jako ve zlaté kleci, každý se pohodlně uživí tím, že něco podá, něco podrží, odslouží si svých pár hodin ve stráži a tak. Řád se kdysi zmocnil zajatců, tehdy museli pilně pracovat a nebylo jim skvěle. Jenomže od té doby se společnost změnila a služebnictvo tvoří mocný klan, který ovládá i samotné rytíře. Jak by taky ne, když mnoho jsou jejich potomci a řádní členové řádu?

V Arminu bude nutno vydělávat si na chléb svůj vezdejší pilnou prací. Ne že by se jim občas nepovolil divoký mejdan, občas je nutno popustit uzdu a nechat je vyřádit, když to mají rádi. Ale nebude to jediná starost! Budou si muset ujasnit, kdo s kým chce vytvořit rodinu, protože jim bude přidělena půda, kterou by měli obdělávat, postavit si tam obydlí a žít v podstatě osaměle. Střídat partnery nebude dovoleno, i když některým těžko něco nařizovat, ale nebudou se vidět každý den. Řádu se nelíbí, že mladí nemají ani základní představy o morálce, ale nic s tím nedělá, vyplývá to z jejich divoké mentality, a šlechtici si taky rádi užijí s krásnými děvčaty tmavé pleti. Budiž jim přáno, Ludvík proti tomu nic nemá, i když se těchto zábav nezúčastní. Ale v Arminu bude příležitost silně omezena, a jak se vyvine místní morálka, je otázka budoucnosti. Diana nařídila, aby mladí uzavřeli řádné sňatky, a to je správné.

Julii se chtělo brečet. Teda, ona se opravdu rozbrečela, ale ovládla se. Jakž takž. Děti s oholenými hlavičkami a v bílých košilkách byly tak krásné! Upřímně zatoužila být taky očištěná a posvěcená, řádně se vdát za Jana Dunbara, dát se ostříhat a odejít do země slunce a štěstí. Kdyby jí to někdo navrhl, asi by se nechala, tak sugestivní byl Ludvíkův hlas, zvučící pod klenbou katedrály. Litovala svých hříchů (hlavně té ostudy včera!) a umiňovala si, že už se bude chovat slušně. Ale pak se vzpamatovala.

Na rozcvičce chyběla Renée, přišla až na snídani (pozdě po liturgii) a vypadala hrozně. Doopravdy příšerně! A hned se přiznala, co s ní bylo.

Dlouho po půlnoci přišla na geniální myšlenku jít udělat pořádek mezi Ještěrkami. To bylo zcela správné, ale Ještěrky zrovna pořádaly mejdan, a Renée odjakživa je na černý kluky. Což oni věděli a taky znali, co má ráda a co ji přivede do sedmého nebe. Konkrétně: znehybnění, něžné mučení, lechtání a další praktiky, které by některá dívka mohla nazvat surovým znásilněním, ale Renča tomu říká pěkně si užívat. Byla řádně napitá a ochotná popíjet ještě víc, tak jí hned nalili. Potom začali řešit, co s ní provést.

Renée jim sdělila, že hlavní účel její návštěvy je zapůsobit, aby se všechny Ještěrky, které chtějí odjet na Ostrov, řádně provdaly. Největší nadšení to vzbudilo u těch nejmenších, do deseti let, které zrovna na mysli neměla, ale ony moc toužily se provdat a dokonce měly jasno, za koho. Renée se divila, že ještě nešly spát, ale pochopila, že v tom randálu těžko. Ony se zase divily, že se diví, a požadovaly, aby je na místě oddala s vyhlédnutými ženichy. To byli kluci o málo starší, kteří taky nespali a pokud ano, byli nelítostně probuzeni. Proti svatbě nic neměli, neměli jasné představy, co se po nich bude chtít. Renée sice nějaké námitky měla, ale po pár skleničkách ji přešly. Oddala nezjištěný počet snoubenců a neví jistě, koho s kým. Všichni jsou oholení a vypadají naprosto stejně, svatby nebrali moc vážně a zvláště holčičky jsou pyšné až za ušima.

Diana připodotkla, že v takových případech je dobře si jména snoubenců zapsat. Měla pravdu, ale bohužel se to nestihlo, byl to hrozný fofr.

Snídaně přešla v oběd celkem plynule. Akorát se mezi tím šly vykoupat do ledového bazénu a konstatovaly, že vyšlo sluníčko a odpoledne bude hezky. Bojovat nazí ve sněhu by sice bylo taky pěkné, ale na trávě to bude fajn. Ale na jaké trávě? Dávno uhynula a zbytek rozšlapali, jak cvičili a hráli všelijaké hry. Naopak trávníkem čím dál víc prosvítá bahno a když někdo upadne, bude zablácený. Před koupáním bude dobře se důkladně osprchovat.

„Vetřu vám to bahno do vlasů!“ vyhrožovala Renée.

Tím připoutala pozornost k vlastnímu účesu. Diana i všechny ostatní prozkoumaly situaci. Vzadu a po stranách zbyly ubohé cancoury, vpředu měla ježka, jak ji Diana ostříhala.

„Tak teď mi řekni, co s tebou mám dělat?“ zlobila se.

„Co chceš, mně už je to jedno!“ smála se Renča.

„Zepředu to docela jde,“ napadlo Julku, „Nechala bych jí takový hřeben a zbytek ostříhala!“

„Bezva! Tak mi to udělej!“

„Já?“ Julie měla v hlase tak upřímné zděšení, že se všichni rozesmáli.

„No a kdo, když jsi to vymyslela? A zrovna to vem břitvou, ať vypadám hodně legračně!“

Julie zahájila obranná opatření a Renée se krásně bavila. Vyčkala, až Julce dojde dech, a potom pronesla:

„Jsi první dvorní dáma císařovny! Nepochybně se jednou stane, že Diana bude chtít ostříhat; kdo má na to právo, když ne ty?“

Julka se podezíravě podívala na Dianu, ale ta přikývla, že je to pravda.

„A budeš ji muset oholit celou, od hlavy k patě!“ připomněla Patty, „Tak trénuj!“

Julie měla samozřejmě ještě řadu dalších námitek, ale ostatní ji přesvědčovaly, tak se nakonec chopila strojku a ostříhala všechno, co zbylo. Potom se nechala uhučet, aby skutečně vzala břitvu a oholila, co se dalo; to už přiznala, že ji to baví. Diana trvala na tom, aby ponechala co nejdelší jediné dva pramínky po stranách, které však nabarvila na černo a nakroutila, aby se krásně vlnily. Přísně zakázala na ně sahat, Ještěrky byly při tom a souhlasily.

„Jé, to je krásný!“ jásala Renée, když se prohlédla v zrcadle. Po oholení byla její hlava úplně bílá, jen od čela k temeni trčel hřebínek a po stranách visely ty pramínky. Takovou parádu ještě skutečně nikdy nikdo neviděl.

„Já chci taky!“ hlásila se Senta.

„Já taky!“ přidala se Britta.

„Tak to teda ani náhodou!“ řekla Diana, „To roští vpředu vám zastřihnu, i konečky, ale na takový blbosti si najděte někoho jinýho!“

„Třeba mě?“ navrhla Patty.

„Ty zmiz a neozývej se!“ okřikla ji Veronika.

Nicméně vrchní Ještěrka měla další připomínky. Šlo o to, že když všechny (většina) odejde na Ostrov, ubyde v řádu dětí. Taky je veliká chyba, že úplně všichni už jsou ostříhaní a není na kom se vyřádit - kromě princezen, ale ty to taky nemine. Na světě však je ještě řada nešťastných dětí, které trpí v různých sirotčincích, a přitom by si zasloužily být povzneseny mezi kastu bojovníků, tedy Ještěrek. Nechtěly by se nad tím princezny vážně zamyslet?

Chtěly. Ale až po obědě. Teď mají jiné starosti: na čem si pochutnat.

Oběda se zúčastnilo prase. Leželo příjemně do zlatova propečené na veliké stříbrné míse uprostřed stolu a každý si z něj ukrajoval, co se mu zrovna líbilo. Taky bylo obloženo všelijak barevnou zeleninou a symbolicky žlutými brambůrky, ale ty se už nevešly, takže byly v mísách vedle. Prasátko vzbudilo všeobecné nadšení a všichni je měli rádi.

Po boji s tím prasátkem se všichni těšili na souboj Diany s Renée. Hlavně tedy Renča, které všichni pochválili účes a ocenili i Julii, že je šikovná. Jen Diana seděla jako pecka, upíjela víno, bavila se s dalšími lidmi u stolu a nikam nespěchala. Renée ji dokonce napadla, že se bojí, ale ani to ji nevyprovokovalo.

Konečně se všichni vyhrnuli ven na cvičiště. Diana zaťápala v blátě a byla spokojená. „Pěkně tě v tom vyválím!“ slíbila.

„Já tebe taky!“

Ještěrky ochotně přinesly hned několik mnohapramenných důtek, velké i malé, různě dlouhé, některé pocházející ještě z doby, kdy jimi byli skutečně bičováni otroci. Renée vybírala dlouho a pečlivě, pošvihávala důtkami do vzduchu a vůbec se snažila upoutat pozornost. Diana si vybrala první kočku, na kterou jí padl zrak. Ještěrky se zatím poštěkaly, komu budou fandit.

Při obědě měly tuniky, teď je svlékly a postavily se proti sobě do kruhu. Chvíli se vyzývaly jen očima, potom se Diana rozpřáhla a sama se švihla všemi devíti ocasy přes záda, napřed zprava, potom zleva. Renée se pyšně ušklíbla a pak to udělala po ní. Tím se jim patřičně rozproudila krev a dostaly chuť bojovat, tak se na sebe vrhly a začaly se mlátit padni kam padni, přes záda a zadeček, přes lýtka, přes prsa, bříško, všude. Při každém zásahu příšerně ječely, když to stihly, uskakovaly, ale většinou nestihly a na jejich kůži přibývalo rudých pruhů. Diana splnila hrozbu, srazila Renée na zem, ale ta ji chytla za nohu a stáhla za sebou, tak se válely a když to šlo, matlaly se blátem. Pak zase vyskočily na nohy a mlátily se dál.

Diváci zběsile ječeli a fandili. Diana si toho všimla ve chvíli, kdy se na chvíli zastavila, aby popadla dech. Místo co by pokračovala v souboji s Renée, otočila se a švihla nejbližší Ještěrky; ty zajásaly a šly po ní. Renée udělala to samé, a během pár okamžiků se bili všichni. Ty zbylé důtky nikam nezmizely, Ještěrky si je okamžitě rozebraly.

Julie se dala na útěk, ale nestihla to. Někdo ji šlehl přes záda, nevěděla kdo, ale tohle si k ní nikdo nesměl dovolit. Kopancem srazila jednu Ještěrku, sebrala jí kočku a už řezala každého, kdo se jí namotal do cesty. Schytala ještě pár dalších ran, ale nevšímala si toho, jenom ji to povzbudilo k dalšímu boji. Jenže potom si všimla Valérie, která se jí posmívala.

„Ty mrcho! Teď tě seřežu za to, že seš hezčí než já!“

Valérie se rozchechtala. Jenže to už ji Julka řezala, a chytala její rány.

Vlastně ta řežba ani tak dlouho netrvala. Někdo byl sražen, někomu ujely nohy, ale skončili všichni v blátě a prali se jako obvykle, když je to chytlo. Potom jim došlo, že dělají pitomosti, taky se unavili, tak toho nechali a vzájemně si pomohli na nohy.

„Opovažte se lézt do bazénu!“ varovala Veronika, „Nejdřív sprchu!“

Sprch bylo několik, ale narvat se do nich dalo práci. Ještěrky to vzdaly a utekly do svých ubytoven, kromě několika nejstarších. Děvčata se myly navzájem a sledovaly, jak z nich stéká bláto a z některých i krev. Julka si toho všimla na Valérii a upřímně se zděsila.

„Proboha, to jsem tě tolik zbila?“

„Neva, já to mám ráda! Někdy se zas seřežem, ty seš bezva, sestřenko! Škoda, že jsi s náma nebyla ve škole!“

Freya navrhla vířivku. Poskládaly se do ní, ohřály vodu a pak se Freya a Veronika začaly dohadovat o léčivé esenci, která by se dala ve vodě rozpustit. Valérie jim do toho přikecávala a Julka vůbec nechápala, o co jde.

„Prosím tě, ty mlč a nekecej nám do toho! Nikdy jsi nedávala pozor, když se učily lektvary, tak...“

„O co?“

„Tak jo, předveď se! Ale varuju tě, uřízneš si ostudu před širokou veřejností!“

Valérie se zatvářila dramaticky, vnořila ruce do vody, zavřela oči a něco šeptala. Nerušily ji; Julie měla pocit, že cítí nějaké štípání tam, kde ji bolely rány, ale usoudila, že je to iluze. Ale je iluze taky příjemná vůně, která se rozšířila? Když se dotkla vlastní kůže, měla pocit, jako by ve vodě byl rozpuštěn nějaký olej - ale nikdo tam přece nic nepřiléval!

Veronika vystrčila z vody ruku a olízla si prst. „Tak jo, máš bod!“ řekla.

„To není možný!“ řekla Julie, „To by musela být... transmutace!“

Valérie už měla oči otevřené a usmívala se. Docela hrdě.

„Ale jen tak, z ničeho nic?“

„Taky jsem pěkně vyčerpaná! Ještě že jsi mi tak krásně napráskala!“

Julie měla pocit, že je unavená a ospalá. Veronika řekla:

„Jo, anestetikum je v tom taky! Trochu jsi to přepískla s koncentrací, ale neva. Hodně příjemný - asi se ti přestanu posmívat!“

„To bych nepřežila!“ rozesmála se Vali a pohodlněji se natáhla.

„A vůbec! Julko, ještě ses nepochlubila, co se ti dneska v noci zdálo! Ať je to hodně legrační!“

Julie se pokusila vyprávět, ale nějak se jí pletl jazyk. Ovšem únavou, moc toho tentokrát nevypila.

„No jo, půjdem si lehnout! Fakt si zasloužíme aspoň jeden klidnej večer!“

Vylezly z vody, osprchovaly se od toho oleje a jakž takž osušily. Potom se Julie odploužila na svoje lůžko a sotva si lehla, usnula.

Tentokrát se jí nezdálo vůbec nic.

Probudila se brzy ráno a bylo jí skvěle; asi opravdu není od věci se občas pořádně vyspat. Ležela a připomínala si, co včera zažila. Když si sáhla tam, kde měla šlehy po boji, bolelo to, ale příjemně. Dráždivě. Skoro by uvěřila, že se děvčatům občasné výprasky líbí. Taky měla náladu na roztomilou rvačku s Jankem, ale takové pokušení rychle zahnala.

Radši uvažovala o Valérii. Před jejíma očima provedla transmutaci, přeměnu vody na léčivou esenci, jen tak z ničeho nic. A opět: nikdo se nedivil, nikdo ji nepochválil, holky ze školy pouze konstatovaly, že to dokázala. Umějí to všechny? Určitě Veronika, ta ji kontrolovala a byla spokojená. Freya. Renée dostala největší nářez, měla jiné starosti. Co třeba Patty? Ve škole byla, jestli byla dobrá žákyně, to se neví. A co další Ještěrky? Školou měly projít úplně všechny, je to jejich povinnost, ale jak jim šlo učení?

Julie už pochopila, že skutečně ještě existuje čarodějnická škola, o jaké slýchala pohádky. Mohla by do ní chodit, kdyby měla víc štěstí. Pošlu tam svoji dceru, až se mi nějaká narodí? Asi ano, pokud... Najednou si připomněla svět venku, svět, v jakém dosud žila. Svět, který by neskousl, kdyby přišla s účesem jako Renée. Ostříhat vlasy je možné, když dívka onemocní, podle lékařské vědy ubírají tělu sílu a je třeba se jich zbavit. Ale oholit břitvou? Opět se přihlásil čertík pokušitel, jednou tak vzít nůžky a ostříhat krásné černé kadeře Valérii nebo Veronice, nebo kterékoliv z těch nádherných princezen - a pak ať to ony udělají se mnou, klidně! Ale opět se ovládla.

Je Valérie opravdu hezčí než já? Je, ale neřeší to. Je jaká je a je tak spokojená. Všechny ty holky jsou úžasně sebevědomé, dělají si co chtějí, všichni je mají rádi a nikdo jim neubližuje. To jenom já se pořád s každým porovnávám a dělám si starosti. Teď už dokonce s Ještěrkami, to je služebnictvo, i když... nějaké povinnosti sice mají, ale ty zvládají levou zadní a vlastně spíš číhají, kdy jim někdo dá něco dělat, aby se pobavily. Veronika jim sice pohrozila, že v Arminu to bude náročnější, ale zatím se těší.

Těším se já? Existují nějaké řeči, že tam odejdeme všichni, ale zatím mi to nikdo vážně nenabídl. Šla bych? Ano, docela ráda. Modré moře, žlutý písek, smaragdová džungle, přátelské šelmy, možnost chodit docela nahá celé dlouhé dny, plavat v tom moři, mít kůži do tmava opálenou... žít v ráji. Jenže... co ti čertíci? S kým bych se hádala, koho provokovala?

A tak se Julie zvedla a šla na rozcvičku.

Když se princezny vlastním přičiněním uvedly do nepoužitelnosti, Ještěrky zůstaly bez velení. Ne že by se nudily; rvačka je příjemně naladila, ale ani zdaleka jim nestačila, tak nejdřív si dopřály další kolo orgií. Starší zkušené ženy z kuchyně zatím připravily posilující nápoj. Ona kromě toho, co se učí na Como, existuje taky africká magie, ne moc, ale trochu odlišná.

Konstatovaly, že Patty, vrchní Ještěrka, už není co bývala, moc si zvykla pobývat v blízkosti princezen a přizpůsobovat se jim. Je to v pořádku, je velitelka, a je hodně bílá. Existuje taky černý rasismus, názor dívek z ubytoven služebnictva. Jistě, princezny nás živí, tak mají právo nám velet. Ale my jsme jejich ochranka, tělesná stráž a armáda, která pod jejich velením ovládne tu novou zemi a bude je chránit a sloužit jim. Nastane nekonečný řetěz mejdanů a všelijakých zábav, princezny se ještě rády přijdou pobavit s černými válečníky, až ti jejich degenerovaní bílí chlapi odpadnou. Jsme armáda? Ano! Co určuje, kdo je Ještěrka a kdo ne? Jsme potomci zajatců a otroků, kterých se řád kdysi zmocnil a unesl je z jejich země. Chtěli bychom se tam vrátit? Jistě, ale jako družina princezen, ti, kdo vládnou! Třeba s císařovnou Dianou, je správně potrhlá a líbí se nám.

Kdo na to přišel, není jasné, bylo to kolektivní rozhodnutí. Za dávných časů, když se řád někoho zmocnil, vypálil si na něj svoje znamení. Cejch. Osmihrotý kříž, však to značkovadlo ještě leží ve vitríně v muzeu. Teď už se to nedělá a je to chyba, bílé vypálené znamení na černé kůži pěkně vyniká a zdobí. Chtěly bysme mít vypálený cejch? Ano, proč ne? Ale kromě toho kříže ještě něco, třeba ještěrku, čtyři palce dlouhou a pěkně nápadnou, aby si každý všiml, jak jsem odvážná a co vydržím! Jistě, kluci taky, vlastně každý, kdo bude chtít!

Muži byli kromě jiného řemeslníci. Ne každá práce je bavila (třeba pletení drátěných košil, to je fakt hnusná otrava!), ale když přišlo něco nového... Kováři si nechali vysvětlit, po čem holky touží, a hned se dali do práce. Ta původní značkovadla nechali ve vitríně, žádný problém vyrobit zcela nový kříž. A tu ještěrku; všechny z ní byly nadšené. Tak jo, pořádně rozpálit a pak přiložit ke kůži! Copak jenom princezny umějí ohřívat vodu v bazénu? Jak myslíš, že ti uvařím čaj, když si o něj řekneš? Na co bych zapalovala v peci, když můžu šálek ohřát na dlani, plivnu ti do něj a budeš mít nápoj, že se jenom olízneš! Co bych hledala někde po pikslách čajové lístky, a cukr a třtinový rum a všechno, co do toho patří? To jsem se učila jako malá, teď už vím, co princeznám chutná a dokážu to vytvořit, jen co si řeknou!

Ještěrky si samy rozpálily cejchovadla a potom si nechaly vypálit znamení. Řvaly bolestí, samozřejmě; holce neuškodí, když si občas pořádně zaječí. A vůbec, my přece umíme překonávat bolest, jsme divoký národ z jihu, žádní ubozí běloši!

Zatímco princezny klidně spaly, v ubikacích služebnictva proběhla vlna vypalování cejchů. Jestli se všechny podrobily dobrovolně? No... nechala by se některá pohanět posměchem, že je ubohá lemra a nic nevydrží? Jistě, každá si mohla říct, kam tu ještěrku chce: na rameno, pod klíční kost, ty nejodvážnější na prs.

A tak na rozcvičku přišly některé Ještěrky s čerstvě vypálenými ještěrkami na tmavé kůži. Jiné nepřišly, bolelo je to moc, tak sladce spaly v hypnotickém spánku. Jistě, černé holky umějí taky uspávat, umějí všechno co princezny, byly tam s nimi! Julie dostala další šrouby do hlavy a měla nad čím přemýšlet.

Opět se konala liturgie, ale sloužil Mario de Carialti podle západního zvyku, takže netrvala dlouho a neměla žádné speciality. Julie měla hlad jako vlk, tak s chutí odešla na snídani a hned si dopřála pár příjemných hádek s ostatními. Bylo třicátého prosince, zítra skončí starý rok a pozítří nastane nový. Na Silvestra bude velký ples a měl by být pořádně divoký, aby bylo na co vzpomínat. Taky je třeba se pěkně vyzdobit, a to by mělo být připraveno předem.

Julie si nechala zastřihnout ofinu a srovnat účes podle Dianiných představ, ale nic víc. Knassenky se pořád ještě na ničem nedohodly, cokoliv chtěly obě najednou.

Poměrně jednoduché to měla Diana. Nikdo doposud neviděl její přepychové dívčí kimono a když jí Tomáš naznačil, že možná něco podobného bude probíhat, vzala si dokonce černou paruku. Jednoduché a jasné, změnu na Japonku měla natrénovanou.

Takže se soustředila na Janu, která se těšila její péči téměř mateřské; rozhodla se udělat z ní vznešenou Egypťanku dle svých dětských představ. Napomohlo tomu, že je ostříhaná; Diana jí hlavu nařídila oholit znovu, vyholit i obočí a vše, co bylo možné. Egypťané považovali veškeré ochlupení těla za kulticky nečisté, jak hravě dokázala za pomoci odborné literatury v řádové knihovně. Protože Jana je princezna, sluší se, aby při slavnostních příležitostech nosila umělý vous, spletený jako copánek. Kromě toho má právo nosit čelenku s královskou kobrou Ureem, je přece dcerou velmistra. Malování očí zabere skoro dvě hodiny práce, ale pak už vůbec nebude vypadat jako člověk. Tohle všechno se ale bude muset dodělat těsně před plesem, hlavně aby se hlava krásně leskla.

Jana je velice vhodná pro šlechtění a krášlení všeho druhu; nesmírně touží po jakémkoliv tělesném kontaktu a je za něj upřímně vděčná. Od malička se s ní nikdo nemazlil, takže teď je jí příjemný každý dotek ruky; Diana tvrdí, že v předchozím životě musela být štěnětem. Jana se tomu smála. Líbí se jí, když si někdo hraje s jejím tělem; mohou ji masírovat, malovat po ní, stříhat, strojit - cokoliv. Kromě toho ji baví dělat totéž s druhými; nejdřív si pohrála s Percym a když ho uvedla do dokonalého stavu, hledala jinou oběť. Ponny dokonale vyholila hlavu kolem bojového copu a ta jí za to poradila, aby si v Arminu otevřela kadeřnický salón; většinu lidí totiž vytváření složitých účesů druhých už dávno nebaví. Když jde o to ostříhat někomu hodně dlouhé vlasy, hrají si s tím nejčastěji děti; ale denní údržba je činnost nudná, která brzy omrzí.

Patty se přišla pochlubit čerstvě vypálenou ještěrkou, vynutila si ji a ještě ji to bolelo, ale byla plná nadšení a znovu připomněla, že jim bylo přislíbeno získání nových přírůstků z místního sirotčince. Předvečer Nového roku je vhodná chvíle ke konání dobročinnosti, tak co teda bude?

„Tak jo, po obědě se tam pojedem podívat,“ slíbila Veronika, „Ale vezmem jenom ty, co budou nějak vypadat!“

Víc nebylo třeba říkat, Ještěrky zmizely, jako když je sfoukne.

Oběd byl jako obvykle vynikající a nikdo nespěchal, tím spíš, že se zatáhlo a poletoval sníh. Princezny se napřed posilnily dobrým vínem a různými jinými nápoji, než se konečně zvedly a šly se strojit. Když jely někam na koních, nezbytné byly kalhoty, vysoké boty, kožíšek a čapka; to všechno ovšem muselo být parádní a pokud možno u každé jiné. Julie měla červenou husarskou uniformu, kterou si kdysi nechala šít ve Vídni na maškarní ples, pouze dolman dostala od jednoho skutečného uherského husarského důstojníka. Slušelo jí to.

Ještěrky byly připravené už dávno a bylo jich dost hodně. Taky byly pěkně vystrojené, ale vymyslely ještě něco: jak měly oholené hlavy, všelijak si je barevně pomalovaly, každá jinak, ale byly to pěkně divoké kombinace. Kožíšky měly taky parádní, však je podědily po princeznách, kterým už se přestaly líbit. Ještě toužily po vojenských čepicích, nejlíp stejných a s nějakým hezkým odznakem, aby bylo vidět, že jsou armáda.

Julie žasla, kolik je mezi nimi zbraní. Každá měla zbrojní opasek, po levé straně šavličku, nejlíp orientální, po pravé pouzdro s moderním americkým revolverem. Skutečně procházely řádným výcvikem a byly na to pyšné. Julie taky měla šavli, ale jen pro ozdobu, do žádné války se nechystala.

Ještěrky otravovaly zejména Veroniku: „Jsme armáda! Dávej nám nějaké rozkazy, ať je to vidět!“ Vyhověla a občas na ně pořvávala, a je to úžasně bavilo, zvlášť před lidmi.

Nedaleko Granady existuje řeholní sirotčinec, kde jeptišky pečují o dívky nalezené či zanechané bez dozoru. Řád měl s domovem přátelské vztahy, neboť abatyše je vzdálenou příbuznou Mendozů, takže bylo přirozené, že tam zajedou rozdat sirotkům dárky. Když jde o dobré skutky, nezná dobrosrdečnost princezen mezí. Vzaly to přes město a jak projížděly po hlavních ulicích, lidé se zastavovali a okouzleně zírali.

Děvčátek bylo v sirotčinci okolo osmdesáti, od kojeneckého věku až po třináct či čtrnáct let; pak vyvstávala otázka, kam je dát a co s nimi udělat, aby nesklouzly na šikmou plochu. Některé se daly přesvědčit a staly se jeptiškami, všechny to však nelákalo. Síly zla neustále krouží kolem a ohrožují dospívající dívky, těch několik stárnoucích sester své povinnosti nezvládá a nové se do kláštera nehrnou. Matka abatyše se několikrát pokusila taktně naznačit slečnám, že kdyby třeba některá z nich hodlala osobně rozmnožit jejich řady, vše by bylo vyřešeno, ale žádná z princezen to raději nepochopila.

Zato pečlivě vybíraly; Veronika a Valérie svolily, že každá si vezme jednu komornou okolo čtrnácti let, ale uspořádaly na to místo konkurs se zjišťováním celkové inteligence, zdravotního stavu, školního prospěchu a mravnosti jednotlivých účastnic. Protože místo bylo výhodné, všechny dívky se snažily a nakonec si princezny dvě odvedly, zatímco ostatní tiše záviděly. Neměly co, to ovšem ještě nevyšlo na světlo. Renée byla při posuzování a zaujala ji jedna z dívek; dala se s ní do řeči a zjistila, že je to děvče snad ne s nejlepším prospěchem, ale bystré, zvídavé a s aktivním sklonem k dobrodružství. Chvíli si s ní povídala, pak se zeptala, zda je ochotna opustit toto místo a odejít na druhý konec světa. Dívka přikývla; na to si Renée sundala čapku a tázala se, zda je svolná se kvůli tomu dát i ostříhat. Děvče po kratším zaváhání přisvědčilo a Renée ji okamžitě vzala.

Zvláštně dopadla Ponny; na tu se během rozdávání dárků upnula asi pětiletá holčička s velkýma černýma očima a snědou pletí, nejspíš cikánského původu; nic bližšího se o ní nevědělo, našly ji jednou ráno u kostelních dveří. Dítě nejevilo ani tak snahu něco dostat, spíš se chtělo mazlit; Ponny ji pohladila a chvíli si s ní povídala; pak už se jí nemohla zbavit a když se pokusila naznačit, že odejde a nechá ji tu, byla černá očka hned plná slziček. Ponny nezaváhala, zeptala se abatyše a protože o dítě neměl nikdo zájem, okamžitě ji adoptovala. Adopce je v Arminu tak jednoduchá, že jednodušší už být nemůže: stačí položit ruku na nějaké dítě a označit za svého syna či dceru. Kupodivu také dítě může tím způsobem adoptovat otce a matku; sirotci to naštěstí nevědí.

Abatyši vysvětlili arminské zákony a postoje, ale nepochopila téměř nic; snad jen to, že nějací lidé z dalekých krajů chtějí adoptovat větší množství dětí a odvézt za moře. Ta myšlenka se jí docela líbila a dala jim doporučující dopisy pro své kolegyně z jiných řeholních domovů. Kromě jiného vyzývala, aby hledaly mezi dětmi vhodné kandidáty a připravovaly je k odjezdu do té divočiny; sice je tam možná sežere krokodýl, ale aspoň neupadnou do osidel hříchu, jak by se zcela jistě stalo doma.

Přibraly ještě pár starších dívek do služby a slíbily, že jim budou platit lépe než je zvykem jinde; což byla pravda. Rovněž tak slíbily, že je budou řádně vychovávat a neprodají do nevěstince ani do harému Alžírského beje; což byla naprostá pravda. Co si pod pojmem řádné výchovy představují, nebylo objasněno.

Ještěrky si vybraly, co se jim zdálo vhodné; aby černá holka měla bílou služebnou, je přece legrace. Jeptiškám sice ta podivně vyparáděná tlupa připadala podezřelá, ale Veronika napsala velmi hezký šek a to případné námitky zcela odstranilo.

Mise dopadla úspěšně, takže se vrátily domů s nadšením. Ihned se každá začala starat o přidělené nováčky: Valérie s Veronikou jim objasňovaly, jak pečovat o blaho své paní, Renée předváděla, jak se co nejfantastičtěji vyzdobit a Ponny upletla nové maličké dcerce cop a učila ji čínskému tanci.

Julii to bylo líto. Zvykla si na Janu, ale ta teď odcházela, jistě k nemalé radosti papá la Venziniho, kterému šla na nervy. Julie by si ráda pořídila děvče na vychování, ale to by její otec odnesl srdečním záchvatem. Bystře přemýšlela, jak to vyřešit; pak se rozhodla udělat nějakou podloudnou akci doma v Neapoli.

Trochu ji ten život štval; třeba taková Jana si klidně dovolí změnit účes, najít si chlapce a odjet s ním na Ostrov, což ona rozhodně udělat nemůže. Nebo by mohla? Pocit, že je pořád ještě podřízena nějaké autoritě, ji hněval; ale byla natolik bystrá, že to nebyl bezúčelný hněv, nýbrž logická snaha osvobodit se.

Zapálila na svém osobním oltáři tyčinku, zazpívala modlitbu, jak se to naučila na Hůrce, usedla do meditativní pózy a zavřela oči. Jak ji učili, nechávala volně plynout myslí vzpomínky na nedávné události, různé myšlenky a úvahy. Nezastavovala se při pochybnostech, nesnažila se nic hodnotit, spíš nechávala vše vřadit se do jednoho logického proudu, jehož byla též součástí. Tiše si prozpěvovala, ale nemyslela na to, nemyslela na nic.

Aniž by se o to snažila nebo si přála, dostavila se jí náhle vize tiché zahrady plné stinných stromů a barevných květin; v té zahradě zpívali ptáci, šuměly stromy a pobíhala nějaká drobná zvířátka, ale i tak tu byl nesmírný, všeobsahující klid. Volným krokem kráčela proti ní žena, zřejmě jeptiška v šafránovém rouchu - hleděla jí přímo do očí, ty oči byly černé a pozorné a byla v nich hluboká moudrost. Julie pocítila touhu se té ženě hluboce poklonit; ale v poslední chvíli si uvědomila, že je to ona sama, jenom zestárlá o spoustu let. Toho se zalekla a okamžitě se probudila, překvapená a vyděšená.

Rozhodně nespala dlouho, neboť tyčinka ještě doutnala, proužek dýmu stoupal vzhůru a šířil příjemnou vůni. Rozjitřená mysl se pokoušela uchovat vizi, vzpomenout si, zhodnotit ji. Pamatovala si, že prožila zřejmě mnoho let; nějak cítila, že je vdova, měla manžela a pár dětí. Vzpomínala na vrásky u očí, pleť ožehlou sluncem a tvrdé rysy okolo úst; kdyby nebyla ostříhaná, její vlasy by jistě byly šedivé. Jak si vzpomínala na detaily, začala se zvolna usmívat. Ano, přála si vědět, co bude; teď už to ví. Ví, že se dožije vysokého věku a bude zřejmě žít na Ostrově; ta zahrada nemohla být nikde jinde. Když je to tak, nemá se už čeho bát, vše je docela v pořádku!

Cítila prudkou touhu odejít, nejradši hned; nechat všeho a zmizet, ať si blázniví lidé dělají, co chtějí! Ale současně si uvědomovala, že to není správné; ještě nesplnila všechny své úkoly. Až je dokončí, bude smět odejít, teď však ne! Posílá Janu, to stačí. A pošle i další, když to půjde!

Postupně se její mysl ustálila v hlubokém míru; ten mír ji zcela naplnil, takže mohla vstát a jít za ostatními.

Novinka: přijely holky Regovy. Ony snad opravdu nemají rozum, usilovně se chtějí podobat ostatním a netuší, co je čeká. Pochopitelně je našla u vnitřního bazénu, kde se bavily, smály a kritizovaly vzhled těch, co se odvážily vypadat neobvykle.

Právě teď byla na programu Freya. Tu samozřejmě bavilo, že je terčem kritiky a může se hádat. Vysvětlovala, že co dělá, má svůj důvod a je učiněno po zralé úvaze, což druhé samozřejmě popíraly. Předváděla jim, jak má udělány šperky, které sama vymyslela, kočičí nástavce na uši se střapci jako rysí štětičky. Měla dvoje, jedny si chtěla vzít na ples, druhé po ní vyškemrávala Renée. Protože se ozdoby připevňují šroubkem v horní části boltce, musela si je tam nechat propíchnout, s čímž souhlasila; ostatně i Denis má propíchnuté uši a v nich zlaté drátky, aby si zvykal. Veřejnost by to ovšem odsoudila.

„Nesmysl,“ řekla Julka, „Já s tím souhlasím!“

„Taky bych souhlasila, kdyby nešlo o moje uši,“ krčila rameny Doll Regová, „Ale nechala by sis to udělat?“

„Kdybych měla taková ouška, tak třeba hned.“

Freye zazářily zelené oči: „Abych tě nechytla za slovo!“

Julie se klidně usmála: „Nejen že budu mít šperky v uších nahoře i dole; budu mít taky řetízek od nosu k uchu. Nejsem si jistá, kdy to bude, ale určitě, až se budu vdávat...“

„Viděla jsi to? Víš, kdy to bude?“ ptala se Valérie.

„Nevím; ale ty budeš při tom. Mnohé z vás mi půjdou na svatbu!“

„Tak to nezdržuj a vdej se hned! Dám ti jako svatební dar tyhle uši, když si necháš propíchnout boltce!“ slibovala Freya.

„To není fér!“ vykřikla Renée, „Já si řekla první!“

„Jedny tobě, druhé Julii. Mně udělají naši kluci další...“

„Platí; ale koho si má Julka vlastně vzít?“

„Počkejte, pletete všecko dohromady,“ bránila se Julie, „Chci se vdávat a taky budu, ale ještě není ta správná doba; zkusím to, ale nezaručuju výsledek...“

„Neboj, vystrojíme tě tak krásně, že žádnej chlap nebude schopnej udržet svoje vášně na uzdě! Jestli se necháš...“

„Klidně!“ usmála se Julie.

„A já už vím, jak,“ řekla Diana, „Tys myslím neprozřetelně dala hlášku, že se ti líbí móda ze starý Kréty, ne? Máš fantasticky štíhlej pas, trochu tě ještě sešněrujem...“

„Jenže ke Krétě nepatří kočičí ouška ani drahokamy v nose!“

„Jak to ty můžeš vědět? Není to nikde vyobrazený, ale můžeš nám zodpovědně zaručit, že se to tam nenosilo?“

„Diano, ty seš provokatérka a bídná lhářka! Jednou trváš skoro do puntíku na detailech, jindy je klidně hodíš za hlavu; všechno děláš, jak se ti to zrovna hodí!“

„No a?“

Po tomto prohlášení ji zcela zákonitě musely zbít; taky Julii, neboť kvůli ní došlo ke sporu, Janu že byla po ruce a Ponny, která po tom nesmírně toužila. Do divoké rvačky se poprvé zapojily taky Isa a Doll, kdežto nově získaná děvčátka ze sirotčince jen vyděšeně zírala.

Když se vykoupaly, vrhly se do knihovny, probíraly různé spisy z oboru národopisu a zeměpisu a vzájemně si dokazovaly chyby a omyly. Freya odmítla s nimi diskutovat; raději požádala jednoho z kluků, aby jí ze zlatého plechu pomohl udělat ouška ještě větší a nápadnější, za což mu slibovala svou přízeň. Ten mladík měl výrobu šperků jako hobby, ochotně slíbil a odešel s ní do dílny; dalo se očekávat, že před večeří se neukážou. Atmosféra se tím poněkud uklidnila.

Denis, hrdý na propíchnuté uši, trval na tom, aby se okamžitě proděravěly boltce Julii i Renée. Vzhledem k lékařskému vzdělání většiny přítomných se tak skutečně stalo a Julka si vyžádala taky dírku do nosu. Ta myšlenka všechny nadchla a přidaly se; jelikož vyvstala otázka, kde vezmou patřičné ozdoby, zaútočily na Valérii a Veroniku, aby s tím něco udělaly.

Je totiž místo, kde se nachází spousta klenotů: řádová pokladnice. Po staletí se v ní shromažďují cennosti, kromě zlatých prutů a mincí též drahokamy, perly a rozličné šperky evropské i orientální. Postoj k tomuto pokladu je složitý - někdo soudí, že by se do něj mělo pouze přidávat a zásadně nic odnášet, další dovolovali občas něco prodat či darovat někomu, od koho řád potřebuje nějaké výhody. Názor princezen byl jednoznačný: šperky se mají nosit, ne ležet v truhlicích. Bohužel o tom rozhodovali velmistři a velký almužník de Montaignac.

Veronika s Valérií navštívily tatínka. Don Diego byl v náladě smířlivé a tušil, že zvolení ho bude něco stát; po kratší diskusi svolil, aby si na ples půjčily nějaké ozdoby, avšak vše musí být řádně zdokumentováno a ráno vráceno, rozhodně se nesmí stát, že by princeznám zůstalo něco za drápky; dokonce ani vlastním dcerám ne. To mu slíbily, avšak vyptávaly se, co vlastně bude s řádovými poklady, na které jen sedá prach. Don Diego jim s úsměvem slíbil, že o tom bude uvažovat.

Zbytek odpoledne věnovaly prohlídce pokladnic. Přesvědčily se, že těch šperků je tam podstatně víc, než si myslely; taky zlatých prutů a mincí bylo víc, než se čekalo a je zřejmé, že řád je nesmírně bohatý. Proč potom (u všech rohatých!) neustále škudlí na všech svých činnostech a není trochu velkorysejší?

„Až budete vy vládnout nějakým majetkem, budete také opatrněji a lépe zvažovat, kam investovat,“ prohlásil Nicolao Barrancho, který je prováděl, „Lidé, kteří neoplývají světskými statky, mají řadu nápadů, jak použít peněz bohatších; to se však okamžitě změní, jakmile sami zbohatnou...“

Ještě štěstí, že předchozí správcové pokladu rozdělili klenoty podle místa, odkud pocházely. Byly tu šperky antické, získané z potopených lodí nebo vykopávek; arabské a turecké, různé věci získané conquistadory od Aztéků, Inků a Mayů, šperky z Číny, Indie, Japonska. Poměrně málo klenotů pocházelo z Afriky, kromě diamantů věnovaných velkokomthurem Ahlbeckem; ale spousta šperků evropských, zejména italských, španělských a francouzských. Byla to nádhera až oči přecházely, a princezny poněkud pozměnily svůj názor na jejich využití.

„To by byla vážně škoda něco prodat,“ řekla Veronika, „Já už vím, co s tím: vystavit! Udělat muzeální expozici, kam by chodili lidé to obdivovat. Samozřejmě za pancéřovým sklem pod dozorem pozorných stráží!“

„Nesmysl,“ mávla rukou Diana, „Hlídat můžou šelmy; vypadají nebezpečně a nikdo si nic netroufne!“

„Měla bych ještě lepší nápad,“ řekla Julie, „Pustíme do vitríny jedovaté hady; těch se bojí úplně každý!“

„Doma v Arminu si taky udělám výstavku svých klenotů,“ rozhodla se Diana, „Naše šelmy umějí dělat všelijaké krásné věci. Tedy, uměly to za dávných časů, nevím, jak teď...“

„Jsme pořád stejně šikovní jako dřív!“ urazil se Tannarr.

„Vážně? Ty taky?“

„No... já jsem se to neučil. Ale moji příbuzní...“

Dívky si vybraly, co se jim líbilo a hodilo k masce na zítřejší ples. Černý správce pokladu vše zaznamenal, jinak s tím nebyly problémy.

Taky muži se zdobili, a zajímavě: tetováním. Nebyl tu jen jeden Číňan, který to uměl, z Ludvíkovy posádky se něco přiučil téměř každý. Komu se podařilo někoho ukecat, nechal si od něho zdobit ruce, nohy, hruď i záda, někteří dokonce hlavu. Přitom někteří značně popíjeli, částečně aby překonali bolest, částečně na oslavu uskutečněných voleb. Je pravda, že Orientálci se alkoholu většinou vyhýbali, ale ti se dokázali dostat do extáze řadou jiných způsobů.

Bohužel se během času začalo diskutovat o bojovém umění, zvlášť ve vztahu k jednotlivým přítomným. Někteří se mohutně chlubili, jiní se jim pochechtávali; ti nejmoudřejší tu nebyli, takže je nemohli uklidnit. Nakonec si začínali předvádět finty se zbraněmi i beze zbraní, proti zdi, stínovému soupeři a konečně proti kamarádovi; takže se nelze divit, že posléze byli mnozí poněkud zakrváceni.

„Všichni jste pitomci,“ řekl jim Mario Carialti, když se přišel podívat, „Zítra má být ples a vy máte bavit děvčata! Jak chcete vytvářet zábavu, když jste samá řezná rána?“

„My vydržíme všechno, komthure!“ řekl Palmiro Corsi, „Nedělej si s námi starosti!“

„Vydrželi byste tři hodiny tréninku pod velením Yamanakiho?“

„Já ano!“ zafuněl Palmiro, „Co říkáte, kluci?“

Mladí byli bohužel v náladě, kdy měli víc odvahy než rozumu a pronášeli různá hrdá prohlášení. Mario si je prohlížel s čelem svraštělým hněvem.

„Čekám vás za půl hodiny na cvičáku. Do té doby si každý může udělat copánek; ale počítejte s tím, že kdo nevydrží, tomu ho osobně uříznu!“ Mario vytasil mečík tantó, ostrý jako břitva, dar Ludvíka d′Enghiema.

„To berem, komthure! Budeš taky cvičit s náma?“

„O tom vůbec nedejchej!“

Tošio byl pro; dokonce vymyslel zlepšení, požádal jednoho Tamilského námořníka, aby si vzal hliněný buben zvaný mridanga a udával rytmus. Přítomní Číňané a Japonci se dobrovolně přidali ke cvičení.

První půlhodina proběhla v ovzduší zábavy, žertování a napadání ostatních; každý se nesmírně těšil, že někdo odpadne a Mario splní svou hrozbu. Mario cvičil v první řadě, nicméně stačil sledovat vše, co dělali; zřejmě se rozhodl dokázat, že je nejlepší. Druhou půlhodinu vtípky a dobírání druhých ustaly a bojovníci začali brát cvičení vážněji; taky se jeden mladík rozhodl, že dál cvičit nebude a kašle na Maria i svůj copánek. Za souhlasného smíchu všech ostatních mu Mario skutečně odřízl pramen vlasů a vyhnal ho ze cvičiště.

V té době se vracely dívky z pokladnice; postřehly nějaký ruch na cvičišti, přišly se podívat a byly okouzleny. Ponny a Diana se okamžitě rozhodly připojit, ostatní váhaly, pak se přidala Freya, Julka, Jana a nakonec všechny. Není zcela jisté, že se to Mariovi líbilo; ale zabránit jim nemohl. Některá děvčata cvičila líp než většina kluků.

Během druhé hodiny začali mít chlapci problémy; to se dalo očekávat předem. Navíc se jim nelíbilo, že by měli být pokořeni před dívkami; začaly se ozývat připomínky, že sázka byla hloupá a zbytečná, že ji vlastně vyprovokoval Palmiro Corsi a že by tedy měl být za její nesplnění trestán hlavně on. Palmiro si nevšímal kritiky, ani Mario nereagoval; co se týkalo Tošia, předcvičoval usilovně, klidně a soustředěně a pokud sám necvičil, přecházel mezi ostatními a upozorňoval na jejich chyby. Mario cvičil někdy jako druzí, jindy se obracel a sledoval, co kdo dělá; když postřehl nějaké problémy, zaměřil se na dotyčného. Nejlíp vypadal bubeník, tančil s těžkým bubnem na krku, pohledem se domlouval s Tošiem a měnil rytmus dle jeho pokynů.

„Jak ještě dlouho?“ ptal se někdo, lapaje po dechu.

„Padesát pět minut!“ Palmiro měl přesné náramkové hodinky.

„Pane Bože! To nemůžeme vydržet!“

Mario se otočil. „Nikdo tě nenutí! Když ovšem...“

„Zdechni, ty svině křivácká!“

„Když máš sílu nadávat, máš sílu i cvičit...“

Mariovi tekl po tváři pot, ale oči mu blýskaly. Jeho ruce a nohy neúnavně zasazovaly rány neviditelnému protivníkovi, jak nařizoval Tošio; několik děvčat odpadlo, ale Mario si jich nijak nevšímal, ani Diana nebo Ponny.

„Kolik zbývá, Palmiro?“

„Čtyřicet... minut...“

Mario se otočil; ruce mu nedodržovaly předepsané cviky, nohama však tančil jako ostatní. Procházel mezi ostatními a oznámil: „Rozhodl jsem se pár slabších uvolnit... bez trestu. Ty si běž odpočinout... ty taky... ty...“

„Proč?“ zeptal se jeden z chlapců; oči měl skleněné, ale snažil se dodržovat pohyby jako druzí.

„Měj rozum! Nevydržíš to...“

„Já jsem... bojovník, komthure! Vydržím...“

Mario přimhouřil oči. „Jak chceš... ale ty vypadni! Tam ty taky, nebo tě budeme odnášet... A vy dva tam vzadu!“

Jeden z mladíků se skácel přímo při tanci; klesl na zem, ještě však sebou poškubával v rytmu udávaném bubnem. Mario pokynul, aby ho dva odnesli; jeden využil situace a ošetřoval ho, ale druhý se ukázněně vrátil mezi ostatní a pokračoval.

„Třicet minut!“ ohlásil Palmiro sám od sebe.

Tošio zavelel: „Dvojice - proti sobě!“

„To snad ne! On se zbláznil!“ vykřikl někdo.

„Nesmysl,“ odtušil jiný, „Je blázen odjakživa!“

Ale stavěli se do dvojic proti sobě a bojovali; dotek znamenal zásah, Mario vše pečlivě sledoval a přiděloval body. Palmira, Viktora a některé další požádal, aby pomáhali; byli natolik zkušení, že cvičit nemuseli, činnost instruktora je ještě náročnější.

Když někdo ze soupeřů utrpěl zásah, který by jej ve skutečném boji zabil či těžce zmrzačil, instruktoři ho vyřadili; vlastně to pro něj byla výhoda, protože se mohl odpotácet a složit se na okraji cvičiště. Ostatní se však vrhali proti novým soupeřům; oči v sloup, pěnu u úst a mokří potem, ale teď toho nemohli zanechat ani za nic.

Dívky vypadly jako jedny z prvních, zůstala Diana, Ponny a Freya. Zdatně soupeřily s muži, ovšem těch už taky ubývalo. Mario nevydržel a dal se do boje s jedním mladíkem, který se boji učil sice krátce, ale byl velmi nadaný; dost dlouho trvalo, než se ho Mariovi podařilo přemoci. Koutkem oka postřehl, že se do boje dal také Tošio, vybíral si dokonce ty nejlepší. Dostal se k Palmirovi a po chvíli ho vyřadil; pak hledal Viktora, ale ten byl právě zaujat soubojem s Ponny. Podcenil její cop a dostal pořádnou ránu přes hlavu, ale Mario jí udělil trestný bod, protože rána šla naplno; s touto pomocí ji Viktor zlikvidoval. Tošio se mezitím vypořádal s dalším a teď se postavili proti sobě. Byl to nádherný souboj, Viktor patřil k nejlepším Tošiovým žákům a Japonec měl co dělat. Mezitím vypadla taky Diana, Stašek a Freya; jeden Číňan vyřadil Maria a zůstal sám s Tošiem. Vychutnali si ještě Tošiovo vítězství - pak se vzájemně poklonili a šli si oddechnout.

„Strašný,“ funěl Palmiro, „Mario, ty seš masovej vrah!“

„To byla jenom... taková drobná výstraha!“

„Viděl... jsem. Zopáknem to někdy?“

„Jsem pro!“

Nerozešli se, odplížili se do svých úkrytů a dovolili dívkám, aby je ošetřovaly, pokud ovšem samy nepotřebovaly ošetření. Celá akce nic nevyřešila a ničeho nedosáhla, kromě jediného: od té chvíle si začali všichni zakládat na copáncích. Někdo je splétal, někdo jen svazoval vlasy v týle do uzlu, ale člověk bez copánku byl od té doby považován za bezúčelného hlupáka. Šlechtici mají zkrátka svoje zásady...

Don Diego se jenom smál.

„Ale umějí se ti chlapci bavit, že?“

V pozdních večerních hodinách vyhledala Dévi Reggia. Překvapilo ho to, neboť se ještě nestalo, aby ho oslovila sama od sebe.

„Bratře Reggio, mohu se tě na něco zeptat?“

„Prosím,“ uklonil se, „Co se stalo?“

„Před chvílí šel správce do toho skladiště, kde jsou uloženy výbušniny. Protáhla jsem se tam za ním a on mi řekl, že si můžu chytit některou myš, jestli tam jsou. Prošla jsem tedy mezi těmi bednami a sudy a tam našla...“ zarazila se.

„No řekni, co jsi našla?“

„Zlou věc!“ řekla tajemně.

„Co to je, Zlá věc?“

„Aflargeo, vysvětli mu to!“ požádala, „Pamatuješ, jak jsme byli v Itálii a můj bývalý pán chtěl dát pod vůz Zlou věc, aby nás všecky zabila? Taková Zlá věc to je.“

„Myslí pekelný stroj. Přístroj, který se dá přivést k výbuchu, kdy člověk potřebuje. Ovšem to by mě nepřekvapilo, v muničním skladu se taková věc najde často...“

„Ale tahle je cítit pachem člověka Warnaise!“

Reggio se zamračil a ohlédl se na Tawarra, který také zbystřil pozornost a přidružil se k nám.

„Byla tam předtím, nebo je tam teprve teď?“

„To nevím. Ale když jsme tam byli, tak tam asi nebyla. To bych si všimla. Čenichala jsem kolem.“

Chvíli jsme uvažovali. „Kdy by ji tam mohl dát? Poslyš, Dévi, neslyšela jsi, že by ta věc tikala nebo něco podobného? Nebo že by to v ní bublalo a šumělo?“

„Určitě ne. Prohlédla jsem ji dobře. Není živá.“

„Dévi považuje budík za živou věc!“ vysvětlil jsem.

„Protože dělá zvuky sám od sebe! A poskakuje...“

„Tawarre, jak je zajištěno střežení toho muže?“ ptal se Reggio výhružně. I sebevědomý Tawarr byl z toho trochu nesvůj.

„Ve dne ho střeží dva, v noci hlídkuje jeden u jeho dveří. Ani na chvíli ho nespouštíme z očí!“

„A jeho lidi?“

„Ve dne se snažíme je sledovat. Nejeví žádnou podezřelou činnost. Ani Warnais nic nedělá.“

„Přesto dokázali dát tu věc do sklepení! Kdy a jak?“

„Který z nich to byl, Dévi?“

„Pamatuji si jeho pach, ale ještě jsem ho neviděla zblízka,“ ušklíbla se, „Mám ho najít a zakousnout rovnou?“

„Ještě počkej, nesmíme ho vyplašit!“

„Co když se to stalo v průběhu toho cvičení?“ řekl jsem, „Byl slušný zmatek, třeba ho na chvíli pustili z dohledu...“

„Kdo měl službu?“

„Zavolám je,“ řekl Tawarr, „Byl to Dirrga a Kadarr.“

„Ne, zavolá je Aflargeo. A přiveď taky... Denise. To bude asi nejlepší.“ rozhodl Reggio.

„Já pro něj doběhnu!“ nabídla se Dévi.

„My budeme zatím přemýšlet, jak to udělali!“ uzavřel Reggio a natáhl se na koberec.

Sehnal jsem ty dva a přišel s nimi hned za Dévi a Denisem.

„Vy jste hlídali Warnaise při boji?“ ptal se Tawarr výhružně.

„Ano, hlídali jsme ho.“

„Co dělal?“

„Bojoval jako všichni. Docela dobře...“

„A neodešel? Dívali jste se pořádně?“

„Nemohl odejít. Odešel jen jeden muž, protože ho Mario vyhnal. Dokonce ho potupil, uřízl mu ocas!“ řekl Kadarr.

„Cože?“ Reggio při tom nebyl, takže nechápal.

„Proužek hřívy na hlavě, co se zaplétá!“ vysvětlil Dirrga.

„Jaký k tomu měl důvod?“

„Mario prohlásil, že kdo nevydrží cvičení a odpadne, není dost dobrý na to, aby nosil hřívu spletenou tímto způsobem. Ten člověk se přihlásil, že nevydrží - tak to udělal.“

„Zvláštní hra... Kam odešel?“

„To nevím. Zřejmě se tolik styděl, že se šel ukrýt, protože už jsme ho neviděli. A velice se na Maria zlobil...“

„Patří k Warnaisovým lidem?“

„Ano.“

„A to vám nepřipadalo divné? Nesledovali jste ho?“

„Nařídil jsi hlídat Warnaise. Ten tam byl celou dobu!“

„Jste oba pitomci! Zasloužíte trest!“

Tawarr se na ně vrhl a počal je tasenými drápy sekat do tváře, přičemž zlostně vrčel. Denis vykřikl, chytil jej za kůži na krku a táhl pryč - Tawarr se po něm ohnal a Denis odletěl do rohu jako kopací míč. Ještě štěstí, že tygrovy drápy sklouzly po kožené kazajce a neporanily ho. Tawarr si uvědomil, co se stalo, udiveně se na něj otočil a řekl: „Co se pleteš do tygřích bojů, lidské mládě? Mohl jsi být poraněn...“

Denis se jen oklepal. Pohladil Dévi, která se ježila a byla ochotna se na Tawarra vrhnout, pak řekl klidně: „Měli bychom se na ten pekelný stroj podívat...“

„Ty se v tom vyznáš?“ ptal se Reggio.

„Táta mne učil. Měl bych to umět... myslím.“

„Dobrá. Ale jak se tam dostaneme?“

„To zařídím já - a Dévi. Vypůjčíme si klíč.“

„Dobře, půjdu já, Aflargeo, Tawarr a vy. Vy dva-“ Reggio se obrátil na Kadarra a Dirrgu, „- vy se styďte! Už chápete, že kvůli vašemu nedostatku opatrnosti jsme mohli všichni zemřít?“

„Copak musíme hlídat úplně všechny lidi?“

„Všechny ne! Ale ty ničemné ano!“

Styděli se přesvědčivě. Denis popadl Dévi za obojek na krku a už běželi dolů, kde se nacházel kamrlík pana správce. Byl to starý člověk, příjemný a velmi povídavý, kterážto vlastnost nebyla nikým oceňována. Kromě toho měl dobré srdce, čehož hodlal Denis zneužít.

„Ahoj, dědo!“ zahalekal, protože starý pán nedoslýchal, „Mohl bych si půjčit klíč od sklepa?“

„Od sklepa? Na co ho potřebuješ, hochu?“

„Dévi... to je tenhle černý leopard - objevila, že ve tvém sklepě si pokojně žijí veliké vypasené krysy. Moje kočky chtějí na ty potvory udělat hon. Snad se nebudeš zlobit...“

„Zlobit? Budu jenom rád! Krysy ve sklepě nemají co pohledávat! Ale já nemám čas dávat na tvý kočky pozor - jak dlouho bude trvat, než si je chytí, co povídáš?“

„Tak... maximálně hodinu...“

„No dobře, tady máš klíč. Ale povídám ti, žádný svíčky... Tady si vem baterku, to ti stačí. Jsou tam sudy s prachem a střelivo, tam se nesmí dělat oheň! Kočky prý vidí dobře potmě...“

„Bez starosti, nejsem v prachárně poprvé!“ smál se Denis, „Máš pravdu, oni světlo nepotřebují, taky se orientují čichem...“

Dévi nás vedla rovnou k tomu místu. Bylo dovedně ukryto mezi dvěma bednami se střelnou bavlnou, navíc zakryto nějakými starými pytli, ale ona cítila i přes pytle pach nepřítele a přístroj objevila. Zuby odtáhla pytle stranou, Denis si lehl na zem a prohlížel pekelný stroj.

„Dévi... protáhni se ke mně! Neboj se, šlápni mi na záda... vejdeš se sem! Vem do zubů baterku a posviť mi!“

Objevil jsem škvíru z druhé strany a díval jsem se. Denis ležel nad tím strojkem a zkoumal ho.

„Podívej, tady je hodinový strojek! Na patnáct minut... když se natáhne, pohybuje se tahle páčka... a když končí patnáctá minuta, ta páčka se spojí s touhle druhou a přeskočí elektrická jiskra z baterie. Proud jde do roznětky... to je tahleta malá kapsle, a roznětka vyhodí do povětří tuhle krabičku - to je výbušnina. Je to poslední model pekelného stroje...“

„Co by to dokázalo zničit?“ ptal se Reggio.

„Samo o sobě asi jako ruční granát. Zabilo by to lidi v jedné místnosti tak do deseti metrů. Ale ve spojitosti s výbušninami okolo... to by vyhodilo do povětří celý zámek i se všemi lidmi - a šelmami.“

„To je zlé!“ řekl Reggio, „Skutečně je to cítit tím člověkem? Měl na tom ruce, to cítím. Uvedl to do chodu?“

„To bychom už nežili. Podívej, tady je pojistka, napřed ji musí strhnout. Pak nařídí hodinky na čas, za patnáct minut má možnost utéct dost daleko. Rád bych věděl, kdy to chce spustit.“

„Asi večer. To budou všichni ve velkém sále, přímo nad tímto místem. Lidé budou oslavovat a nebudou pozorní...“

„Chceš říct, že všichni budou opilí, no jasně. Máš pravdu.“

„Dokázal bys tu věc zneškodnit?“

„Jistě, poškodit se to dá. Je to dost složitá konstrukce...“

„Ale poškodit tak, aby to nepoznal!“

Denis chvíli uvažoval, pak sáhl do strojku a vytáhl malou kapsli. „Když tohle vyndám, nic se nestane, roznětka nebude fungovat. A poznat... nepozná to!“ Odtrhl si knoflíček od košile, který byl asi stejně velký, a nacpal na místo té roznětky. „To bude stačit. Kdyby se díval pozorně, pozná to, jasně... ale asi se tím nebude zdržovat. Bude mít naspěch, riskovat nemůže.“

Denis se vysoukal ven a upravil opět pytle tak, jak byly. V rohu skladu hodil roznětku na zem a rozdrtil podpatkem.

„Teď si může dát svůj pekelný stroj za klobouk!“

„Přesto to řekni svému otci,“ žádal Reggio, „Ať je na stráži! Děkujeme ti, bratříčku, za poučení a pomoc...“

„Rádo se stalo,“ zasmál se Denis, „Ale teď byste si měli pro jistotu opravdu chytit nějakou myš!“

Dali jsme se do lovu myší, ale dopadlo to hanebně, zmatkem při hledání výbušniny jsme všechny šediváčky poplašili. Tak jsme se museli spokojit se stravou, co nám dávají lidé. Ach jo!

Toho večera byl ples klidný a bez problémů. Nikdo nic nevyváděl, ani Diana, ani Julie, dokonce ani Renée. Někteří pánové sice na Julku doráželi, aby jim zase ukázala svoje krásné poprsí, ale s úsměvem je odrazila. Pouze po půlnoci se šly vykoupat do bazénu a trochu si hrály na honěnou, trochu se praly, takže na sahání ledaskam přece jen došlo. Jenže Julie si už zvykla, dokonce se jí to líbilo, a dál se už nepokračovalo, tak šla v klidu spát.

»Jsem zvědavá, co se mi bude zdát!«

Ples je nádherný. Klukům se úžasně líbím, všichni mě hladí, tisknou mi prsa a líbají je. Tak to mám ráda. Pohádala jsem se s Valérií, která jsme hezčí, to nás ze všeho nejvíc baví. Poprala bych se s ní, ale radši se peru s kluky, ti mají lepší nápady, kam si šáhnout.

Knassenky se tvrdě pohádaly. Nevím, o co šlo ze začátku, ale asi to bylo závažné, protože v největším návalu vzteku jedna vzala nůžky, chytila sestru za kštici a párkrát šmikla. Ta druhá vztekle zaječela, popadla druhé nůžky a taky si šmikla. Měly krásné, dlouhé a velice světlé vlasy, tak si je vzájemně stříhaly co nejvíc u hlavy, až měly obě hlavu jako oškubanou kouli. To už se smály; jedna si ukázněně sedla na židli a druhá ji ostříhala strojkem, pak si to vyměnily - ale ještě pořád nebyly spokojené. Přišlo na řadu holicí mýdlo a břitva, a jak se sluší, oholily všecko, co kde rostlo. Byly nádherné. Pak se začaly objímat a líbat a byly navýsost šťastné.

„Ještě něco by vám udělalo radost?“ zeptala se Veronika.

„Pořádný výprask!“ řekly obě najednou.

Svázali jsme je čelem k sobě, na nohy jim hodili smyčku a pověsili je hlavou dolů. Těšily se. Když visely hlavou tak metr nad zemí, nastoupili černí kluci a začali je šlehat rákoskami, odshora dolů, takže od lýtek přes stehna a zadek na záda, až jim všude po kůži naskákaly červené pruhy. Vřeštěly, ale pobízely je, aby pokračovali; připomněly, že ještě nedostaly zepředu, tak je svázali zase zády k sobě a bili přes nohy, přes bříško, přes prsa, až na nich nebylo žádné místečko zdravé. Nejsou tak úplně štíhlé, tak se jim rákosky pěkně boří do těla a legračně to mlaská. Ještě dostaly pár ran přes chodidla, potom je odvázali a odvlekli, aby je znásilnili.

Na řadu přišly holky Regovy. Začaly ječet, jen co to pochopily, ale měly smůlu, byly moc hezky načesané od drahého kadeřníka, a to se neodpouští. Taky jsem pomáhala je stříhat a moc mě to vzrušovalo. Braňte se jak chcete, ale půjdete dohola jako my všichni. Ale hlavně jsem se chystala na Valérii; na tu jsem se vrhla, když už Regovy visely hlavou dolů a ječely pod sprškou ran. Valérie držela a jen se smála; ostříhala jsem ji, namydlila a oholila. Miluju, když můžu mučit kamarádku, která je o třídu lepší než já, jenže ona si to užívala s rozkoší. Potom jsem jí dala do ruky strojek a připravila se.

Stříhání je nádherný, vzrušující zážitek. Vyla jsem rozkoší jako šakal, a jen se těšila, až mě bude holit. Orgasmus jsem dostala dvakrát; poprvé při stříhání, podruhé když mi nasucho škrábala hlavu břitvou. Potom jsem sama strčila nohy do smyčky a už mě táhli nahoru. Točila jsem se kolem dokola, mám ráda kolotoče. Ze všech stran na mě pršely rány a já zažívala rozkoš z bolesti; nádhera. Za chviličku jsem měla celé tělo jako v ohni, bolet se změnila v potěšení. Strašně jsem ječela a to se jim moc líbilo.

Někdo mě políbil na tvář. Je to ještě sen, nebo už se probouzím? Ano, byl to sen, nejpříšernější, jaký jsem kdy zažila. Bolest, ponížení, strašlivé utrpení... Otevřu oči. Není to polibek, je to čenich tygra, který mě něžně olizuje.

„Už se neboj, sestřičko. Jsem s tebou, už ti nic nehrozí...“

Většina lidí by dostala strach hlavně z toho tygra, ale já obejmu tu velikou hlavu a brečím mu do hřívy.

„Jsem Warraí. Měla bys spát na kožešině šelmy. Umíme zahnat zlé sny i příšery, které tě trápí...“

Má hebkou srst, krásně voní a je to holka. Už nikdy nedovolím, aby se mě dotkl nějaký chlap. Jsou všichni tak hnusní...

„Mohla bys mě olízat?“ sotva zašeptám, ale ona slyší dobře.

Neřekne nic, hned se dá do práce. Jak jí jazyk jezdí po mém těle a něžně je masíruje, pomalu se vzpamatovávám a uvolňuji, ustupuje strnulost svalů i bolesti v kloubech. Miluju tygry, jsou tak něžní a laskaví... Nechám se od ní olizovat všude, i tam, kam by mi v životě člověk nesměl sáhnout. Ano, jsem v pořádku, byl to skutečně jenom sen. Ovšem hrozný.

Napřed se rozhodnu, že za tuhle bolest a ponížení se Jankovi i otci krutě pomstím. Pak mi dojde, že oni vůbec nevědí, co se mi o nich zdálo, a nikdy se to nedozvědí. Tenhle zážitek skutečně nebudu nikomu vyprávět.

No, vydržela to do snídaně. Potom, když viděla krásné blonďatý hřívy Knassenek, podlehla a řekla jim to všechno, i se zajímavými detaily. Jsou to mrchy, smály se.

„Fakticky máš tak ráda bolest?“ chechtala se Valérie, „Tak to seš jako my... Jednou to vážně uděláme, já bych moc chtěla, abys mě ostříhala. Musí to být nádhera, jak s tebou cloumají protichůdný vášně! Zároveň touha mě pořádně zmučit a odpor udělat něco hnusnýho...“

„Nebo nás!“ hlásily se Knassenky, „Táta už nám to dovolil, ale Diana nás vyhnala...“

Řekla jim něco italsky. Jejich štěstí, že nerozuměly.

Julie se ohlédla na druhý konec stolu, Jan tam zrovna seděl s Tomášem a o něčem jednali. Usmál se na ni. Ona se na něj naopak zamračila.

„Promluvme si rozumně,“ řekla Veronika, „Vážně jsi se nikdy nekoupala v Ohni? Ani s nikým nesdílela jeho zážitky? Tvoje skryté touhy na to vypadají!“

Julka měla po jedné ruce dobrou kávu, po druhé sklenici vína. Kdyby měla třetí ruku, na dosah byla mísa vánočního cukroví.

„Když to chceš vědět, nekoupala a štvete mě. Každý o tom mluví, ale nikdo to neumí. Nebo znáš někoho...“ Julie zachytila její výraz a pochopila. „Ty? Vážně?“

„Všechny. Dokázat ti to nijak nemůžu, ale každá z nás, co jsme byly ve škole, v některé chvíli svého života zapálila Oheň a všechny jsme se v něm koupaly. Bohužel žádné z nás to nevydrželo. Nejdéle Valérii. A nevím, co děláme špatně.“

„Zkus mi to říct!“

„Existuje chvíle, kdy se holka stane Pannou. První krev. Není to příjemné, to asi víš. Ale je to ta chvíle. Když její dny skončí, provede zkoušku; to už ji kamarádky vedou. Většinou se jí to podaří, na to se všechny těší a hned se omyjí. Jsou dvě důležité věci: znát techniku a mít energii. Ëčko jí vydrží... několik dní, nejvíc... pět. Pak to skončí. Navždy.“

„Sedm.“ řekla Valérie.

„Ano, tobě sedm. Jenomže pak ses zhroutila. Byla jsi ještě dítě.“

„Panna není žádné dítě.“

„Má s tím něco společného stříhání vlasů?“

„Nevím. Je to spíš zvyk. Děti chodí ve škole hodně nakrátko, všechny. Když se Panna chystá ke zkoušce, udělá oběť. Jako v tvém snu, požádá kamarádku, vezmou nůžky a navzájem se stříhají. Tu druhou vybere mladší, samozřejmě se holky hlásí, stejně je očistí Oheň, když se to povede. Je to ten den, kdy přestane krvácet. Mně táhlo na dvanáct, když se to stalo.“

Valérie mluvila krátkými větami, dost tiše, ale velice vážně.

„Už párkrát jsi prozradila, jak moc se těšíš, že mě ostříháš. Ani nevíš, jak bych ráda. Kdybych si byla jistá, že tím něco spustím, v tu ránu bych vás ostříhala všechny, klidně násilím! Kašlu na to, že bys trpěla a zuřila. Dokonce ti prozradím... až zjistím, že je to potřeba, najdu si tě a obětuji tvoje vlasy, ať budeš kdekoliv. Ale zatím na tebe nikdo nesmí sáhnout. Jsi moje pojistka pro nejhorší chvíli. Vyjádřit se k tomu můžeš, ale platí, co řeknu já!“

Julie se už několikrát nadechla k protestu, teď už nevydržela. „Jakým právem?“

„Právem silnějšího. Nebo, jestli chceš, právem čarodějky. Udělám s tebou, co budu chtít, a ty budeš zuřit a vzpouzet se, ale poslechneš.“

Julka se opět nadechla - a potom vydechla. Po zádech jí přebíhaly vlny mrazu a horka.

„Jsi tak dobrá čarodějka?“

„Nejsem. Strašně moc mi toho chybí. Tápu ve tmě a hledám světlo; až je najdu, budu lepší. Ty taky. Budeš hodně dobrá čarodějka, budeme svádět všelijaké souboje a učit se jedna od druhé. Někde v tobě to je, proto jsi taková, jaká jsi. Už si to konečně uvědom.“

Julie měla sucho v ústech, napila se zkoušela pochopit, o čem je řeč.

„Co udělá čarodějka, když zjistí, že už nedokáže to... pracovat s Ohněm?“

„Složí se. Upadne do deprese. Dřív nebo později si najde kluka. Tím zajistí, že už nikdy nebude ovládat Oheň.“

To řekla Veronika, ale Valérie nesouhlasila: „Komu se podaří zapálit Oheň jako dospělá žena, už nikdy tu schopnost neztratí.“

„To říkají písma! Ale ještě nikdo to nedokázal!“

„Já tomu věřím. Všechny postupujeme podle grimoárů! A daří se nám to!“

„Já vím. Sedm dní maximálně!“

Julie se ani nemusela hádat, sestry Mendozovy to v pohodě zvládly samy.

„Vyčítáš mi to?“ zasyčela Valérie.

„Ale ne! Já vím, jseš lepší, ale...“

Julie seděla mezi nimi, tak ten náhlý mráz přímo cítila.

„Jestli si myslíš, že jsem někde udělala chybu, tak si podej nůžky a vysvětli mi to! Ale ty půjdeš jako druhá!“

Julka polkla naprázdno.

„A ty třetí! Víš, co jsem řekla - tak se moc nesměj!“

„Já se nesměju!“

„Tvoje chyba.“

Julka přemýšlela, čím uvolnit napětí. Moc dobrých nápadů neměla. Tak řekla: „Nepůjdem si radši zaplavat?“

Ano, účinkovalo to, přestaly na sebe vrčet. „Ty nemáš rozum! Víš, jaká je tam zima?“

A potom se postupně rozesmály.

Ráno posledního dne v roce bylo pochmurné a sychravé, ani se nikomu vstávat nechtělo. Nálada na ranní rozcvičce byla ještě mizerná, ale po snídani se zlepšila, protože nadcházelo finále výzdoby urozených slečen i jejich partnerů. Při té příležitosti se zvýšila cirkulace drbů v kuloárech; zejména zajímavé bylo kdo s kým a za jakých okolností strávil noc.

Renée se svým Číňanem, který pokračoval ve výzdobě její pokožky; nic zvláštního, leda nádherné nové kresby na stehnech a hýždích. Potvrzovaly prohlášení, které přinesla Diana a dívky je okamžitě vzaly za své, totiž že tetování či kresba na kůži nahrazuje oděv. Princezny rozhodly, že ze všeho nejdřív si dají vyzdobit části, které se obvykle zakrývají za všech okolností; když ovšem budou pokryté tetováním, nebude důvod je skrývat.

Ale pozor! Freya spala sama; Mario di Carialti se od ní totiž nějak moc rychle odpoutal a počal kupodivu klást osidla Isabelle Regové. Ta to přijímala s povděkem a chystala se vyslyšet jej při první vhodné příležitosti; její sestřička se naprosto nedala zahanbit a spřádala pletky s nějakým mládencem z Itálie. Diego tomu nebyl rád a žádal dceru, aby na ně dávala pozor; jenže Veronika se pouze smála:

„To spíš uhlídáš pytel blech než ty dvě panny! Kdybys slyšel, jak pomlouvají jedna druhou, tak bys zešedivěl jako jejich táta! V Malaze je to samý kapitán a lodní důstojník, oficíři od kavalérie a dělostřelectva a vůbec... to bere panenství rychlý konec! A tatíček o tom vůbec nemusí vědět!“

Don Diego potřásl hlavou. „Až se to dozví, samozřejmě to bude svádět na nás! Pošli je radši pryč, dokud je čas!“

„Já s nima něco udělám!“ slíbila Veronika, ale neudělala nic.

Isabelle a Dolores se mezi princeznami líbilo. Zpočátku byly poněkud zmatené, žasly, když měly jezdit na koni obkročmo, chodit v kalhotách a koupat se bez oděvu; ale zvykly si rychle. Dokonce začaly projevovat zájem naučit se něco víc, než uměly z klášterní školy. Při rozsáhlosti knihoven řádu měly co studovat celý život.

Veronika a Valérie měly spoustu práce. Jednak vyzdobit sebe, což nebyl problém, rozhodly se jít za orientální hurisky a jejich kostým se skládal převážně z jemných závojů, zvláště na obličeji, a spousty šperků. Dále musely vyzdobit děvčata Regovy; s tím bylo starostí víc. A ještě vše ukazovat novým komorným, vykuleným ze všeho. Zatím nechápaly, proč jsou v řádu pohromadě bytosti tak odlišné jako panna Julie a Ponny s bojovým copem, navíc skvělé kamarádky.

Freya se chovala divně; po snídani zapadla do svého pokoje, pálila tam tyčinky a zpívala své kočičí bohyni. Julka k ní na chvíli nakoukla, Freya jí z ničeho nic darovala nádherný náhrdelník z jantaru a požádala, aby ji nechala být. Zřejmě něco velmi důležitého chystala.

Julka se šla náhrdelníkem pochlubit a byla odchycena Valérií. Princezny pilně připravovaly různé barvy; odzkoušely si je při divadelním představení a dneska chtěly předvést jako hlavní součást kostýmu. Rozhodly se, že na počátku večera přijdou oblečeny téměř normálně, postupně však budou jednotlivé hadříky odkládat a nahrazovat pomalováním. K půlnoci už to bude jedno, takže na nich zůstane jen barva a šperky. Julie byla pro a hned se rozhodla taky začít s pomalováním, aby to do večera uschlo.

Potom se soustředily na dvojčata Knassenovy. Doposud nebylo jasné, jaké budou mít masky, zejména zda stejné či rozdílné. Zatím povídaly pokaždé něco jiného a nikdo z toho neměl rozum; na přímou otázku se většinou pochechtávaly a nic rozumného neřekly. Ostatní je přesvědčovali, že se od sebe musí lišit, jinak je nikdo nerozezná; ony samy však byly od malička zvyklé se zaměňovat jedna za druhou, zvláště v milostných aférách. Čínští mistři tetování hleděli na jejich alabastrově bílou kůži s velkým zalíbením a jistě by si na nich vyhráli; ale Britta a Senta kroutily hlavami, usmívaly se a odpovídaly záporně.

„Já bych měla nápad,“ řekla Diana, „Ale...“

„To bude něco hroznýho,“ třásla se Veronika předem, „Povídej!“

„No, jak jsem tak cestovala po různých zemích...“

„Na rovinu! Čína, Japonsko, Indie?“

„Siam.“

„No, nevím... jaká je tam vůbec kultura?“

„Zmatená. Bere poučení ze všech možných oblastí a semele do takového... konglomerátu. Zkrátka...“

„Nebude to vyžadovat nějaký nevhodný zásahy na těle?“

„Ani ne. Leda... nabarvit pleť na tmavo.“

„Fajn! To je fakticky nikdo nepozná! Co dál?“

„Sárí; nějaká mají s sebou děvčata od Ponny, půjčí jim je. Tím se zakryjí taky vlasy, obličej se nalíčí a šperky...“

„Díry v nose na řetízek si udělat nenechaly!“

„Proboha, neblázni! Kvůli jednomu maškarnímu se dát zohavit?“

„Já jsem podle tebe zohavená?“ vylítla Julka.

„Tobě všechno hrozně sluší!“ uklidňovala ji Veronika, „Kluci si nechávají rozseknout ksicht šavlí, aby vypadali drsně...“

„Chceš taky rozsekat hubu katanou?“

„Co se pořád vztekáš jak malá? Já tě chválím a ty...“

„Bavme se radši o dvojčatech, ne!“

„Necháme to na Dianě, ať si zafantazíruje. Ty se starej, abys vypadala jako hezká Kréťanka...“

„Je tady problém,“ vzdychla Valérie, „Leč značně delikátní...“

„Jsem zděšená už předem...“ řekla Julie.

„Máš smůlu, tebe se to už netýká. Když přijdeme bez oděvu, jen pomalovaný... bude to v pořádku, jenom... ty chlupy na těle budou hrozně nápadný. Něco by se s tím mělo...“

„Myslíš - oholit?“

„Jo - a měla bys to udělat ty. Když tolik toužíš nám nějak ubližovat...“

Julka se jenom zašklebila: „Mě už dneska nevytočíte! Po tom, co jsem zažila v noci a ráno...“

„O co?“ reagovala okamžitě Renée.

„Janě to udělala Diana a vypadá docela dobře...“

„Jana je děcko a měla tam pár chloupků; ale my...?“

„Tak s tím holt bude víc práce, no...“

Dívaly se jedna na druhou, až se ozvala Jana: „Holky, prosím, nechte mě to udělat! Já budu moc opatrná...“

„O tom nepochybuj! Kdybys nebyla, tak tě...“

Jana si už dávno odvykla mít z kohokoliv strach; přinesla nástroje a dala se spokojeně do práce. Ne pouze cudná Julie, i mnohem otrlejší Veronika s Valérií to cítily jako nepříjemnost. Jenom Jana se bavila velmi dobře a trapnost té chvíle jí vůbec nepřišla na mysl.

„Kadeřnictví u Jany, práce všeho druhu,“ přejela si Veronika po těle a potřásla hlavou, „Odvádíš dokonalou práci, to ti musím přiznat...“

„Co se ti nezdá, vypadáš skvěle!“ chechtala se Valérie, „Kluci budou žasnout, až to uvidí...“

„Kluci to budou především chtít taky!“ ušklíbla se Julie, „Co ty na to, Jani, troufla by sis?“

„Proč ne - já udělám každýmu, co si řekne!“

„Klukům, jo? Ty kanále!“ chválila ji Renée.

„To víš, to je ta mladá generace,“ mávla rukou Veronika, „Jim to třeba nepřipadá nijak trapný!“

„Mně se nezdá, že je to něco... Je to zkrátka jiný tělo, ne? Každá bytost má nějaký tělo, proč bych se ho nemohla dotknout?“

Dívky se tvářily všelijak, ale Diana řekla: „Nech je bejt, máš pravdu! Venku jsou jiný názory, ale to tobě může bejt jedno!“

Jana dokončila práci a rozhlížela se, co by ještě komu provedla.

„Nejlepší by bylo, kdyby ses naučila tetovat.“ řekla Renée.

Jana se začervenala a sklopila oči. „Jak to víš?“

„Halt, moment - co vím?“

„No... že bych si to chtěla zkusit?“

„Tak ty si to chceš zkusit, jo? No počkej, dítě nezbedný, o tom nám chvíli povídej! Co jsi vymyslela?“

„Ale nic, jen mi napadlo... zkoušela jsem si to na papíru a docela mi to šlo. Jenže na kůži...“

„Ukazovala jsi to Wangovi? Co říkal?“

„Nepochopila jsem to přesně, ale líbilo se mu to.“

„Co to bylo?“

„Pamatuješ, Diano, jak jsi mi povídala o dravých motýlech? Jak někde na jižních ostrovech žijou motýli, co sajou tykadlama krev z krční tepny jako ti netopýři v Jižní Americe...“

„Ne tykadlama, sosákem, ty tele!“

„To je nejspíš nějaká ptákovina, ne?“ šklebila se Ponny.

„Já ji chtěla vystrašit, aby neotravovala...“ vysvětlila Diana, „To bylo hned ze začátku, ještě jsem myslela, že je děcko a večer bude kňourat nebo se ofrňovat...“

„Jak má vypadat takovej motýl?“

Jana vzala štěteček a nakreslila tvora, který ze všeho nejvíc připomínal chiméru: fantastická křídla, pavoučí nohy s drápy, nebezpečná kusadla a dlouhá tykadla, už na první pohled hrozná. Dívky vykulily oči a nechápaly.

„Kam si představuješ, že bys to umístila?“ zazářily oči Dianě.

„Je několik možností,“ navrhla Jana opatrně, „Ale nejlepší by bylo... takhle zezadu na krk. Ono se dá udělat ve variantách, větší nebo menší... a tykadly se dotýkat krčních tepen.“

„A ta křídla?“

„Podle toho, jak budou veliká... Vy máte všechny vlasy, tak to může být vidět, ale nemusí. Podle toho, co která bude chtít!“

„Tak já se hlásím,“ řekla Diana, „Dej se do toho a může to být klidně vidět; při mým životním stylu...“

Jana nadšeně doběhla pro tetovací jehly a dala se do práce za pozorného přihlížení ostatních. Veronika a Valérie ji kritizovaly a nápad odmítaly, Renée se hlásila jako další, Ponny zásadně odmítala jakékoliv pochybnosti a chtěla motýla co největšího. Julie se kousala do rtů a zvažovala - když však viděla výsledek, nadechla se: „Teď já!“

„Cože, Julko? Ty by sis troufla?“ vykřikla Valérie.

„Jediný problém je, když budu mít vlasy vyčesaný nahoru; ale to si vezmu nějaký španělský krejzlík nebo tak něco. Když nebudu chtít, nemusí to být vidět...“

„Takže v menší velikosti, že?“ ujišťovala se Jana.

„Tak akorát. Nemusím ti nic vysvětlovat, sama to chápeš!“

Bylo to poprvé, co si Julie troufla na podobný zásah, takže pečlivě sledovaly, jak se bude tvářit. Svlíkla tuniku a lehla si tváří dolů, Renée ji vyčesala vlasy nahoru a zasponkovala. Po výcviku od Wanga si byla jistá, že je zkušená odbornice a může tudíž pomáhat a radit. Jana nakreslila předlohu a nechala si schválit velikost, potom vzala tetovací jehly a začala.

„Ty mi ještě vykládej, že nemáš ráda bolest!“ posmívala se Renée, „Zírám, jak si to užíváš!“

Julka měla zakázáno se hýbat, ale mluvit mohla. „Takže ty budeš zkoušet, kdy vyletím, jo? Tak schválně, promluv teď, nebo mlč navždy!“

Renée jí opravdu oholila šíji, až kus pod vyčesané vlasy, ale ani to Julku nepřimělo k protestům. Ukázněně držela a nedala najevo bolest ani odpor, aby jí nemohly nic vyčítat; její motýlek byl menší než Dianin a měl delší tykadla, ale vynikal stejnou fantastickou krásou. Renée jí vetřela do kůže olej, aby kresba krásně vynikla.

„Umíš taky vystřelovat blesky z prstů?“ zeptala se Julie.

„Co jako? Jo, E-impulsy, jasně že umím a jsem milión dobrá! Mohla bych... chceš to naučit?“

Konečně se jí podařilo přimět Julii k nějaké reakci. „To víš, že bych.... víš co? Jestli mě nedokážeš naštvat, tak jsi prohrála sázku a naučíš mě to!“

„Já tě to naučím třeba hned, a štvát tě budu potom - pojď ven!“

Vypadly na chodbu a vyhledaly si vhodné místo, kde nebylo co zničit.

„Pamatuješ, jak se ohřívá voda? Napřed si zkusíme předávat energii! Mám dojem, že nabitá seš slušně!“

Objaly se, tedy Renée ji ovinula pažemi a přitiskla se tak těsně, jako by se chtěla přilepit. Zvlášť na těsno se třela prsy, ale Julie neprotestovala, líbilo se jí to. Trochu sebou cukla, když jí Renča vložila ruku do klína, ale neprotestovala.

„Neboj, nepropíchnu tě! Ale ty mi tam klidně strč ruku, to víš, že to mám ráda! Jenom musíme probudit toho hada...“

Julie si to nechala líbit. Cítila, jak jí od podbřišku stoupá teplo, proniklo do páteře a stoupalo výš. Přijala je a nechávala se jím prostoupit.

„Krásně ti to jde! Teď zkus předávat mně... neboj, neuškvaříš mě, já snesu daleko víc... jo, tak je to bezvadný! Zkus mi předat co nejvíc, klidně se vybij, já ti to pak vrátím... no výborně!“

Julie cítila, jak energie prochází jejím tělem, pak přechází z jedné do druhé.

„Teď odstup na dva kroky a zkus to znova. Nemusíme se dotýkat... Jo, dobrý! Ještě ustup... pět kroků! A teď šlehni!“

Julka nevěděla, co se po ní chce, ale Renée natáhla prstík a vystřelila energii přímo vpřed. Štíplo to, Julka sebou cukla a rozesmála se.

„No, teď ty! Pořádně, a nešetři mě, já... Au! Dobrý, tak to má být... Ještě ustup! Čím dál, tím větší šleha!“

Julka to zkusila, a vzápětí pocítila několik úderů. Kdyby je nečekala, byly by nepříjemné, ale takhle jí jenom rozproudily krev.

„Odvážíš se dát si souboj?“

Julka statečně přikývla. Vzápětí dostala šlehu do pravého prsu, tak bolestivou, že vyjekla. Ale vzápětí se vrhla do boje a snažila se zasáhnout stejně přesně.

„Skvělý! Teď to zkus nohama... jako kopnutí na dálku, chápeš?“

Chápala a zkusila to. Moc se jí to líbilo.

Najednou se na konci chodby objevila Patty. „Co to vyvádíte?“ ptala se překvapeně.

Aniž se domluvily, šlehly po ní obě, až ji to připláclo na zeď. Zařvala, ale hned se vzpamatovala.

„Obě proti mně? Vy jste potvory zákeřný!“

„Nekecej a bojuj!“

Bojovala, střílela blesky z obou rukou a ječela při tom, ale spíš nadšeně. Julka dostala taky ránu, že vzala druhou o zeď, a než se dostala na nohy, chytila ještě další.

„Vzdávám se!“ zvedla ruce a přestala bojovat.

„Co jí můžu udělat?“ Patty se přiblížila plná nadšení.

„Nic, je to její první souboj. Budeš výborná, teď ať to na tebe někdo zkusí! Hlavně hodně trénuj a nabírej Ëčko!“

Julie byla šťastná. Přestože dostala nářez a dost to bolelo, cítila se skvěle a těšila se na další zážitky. Objala Patty a začala se s ní mazlit, tedy pouštět do ní svou energii a přijímat její, Renée je objala taky a chvilku se mazlily ve třech. Julie dokonce postřehla, že osobní energie každé z nich je odlišná a těšila se, až pozná další.

„Já vám vlastně přišla říct, že jsme uvařily bezva barvičky na kůži. Všelijaký, můžete bejt hnědý, černý, žlutý, červený... vyberte si!“

Šly to oznámit ostatním a nadšení bylo všeobecné.

„Já chci být černá!“ hlásila se jedna Knassenová.

„Já taky!“ přidala se druhá.

„Holky, vy už mě štvete!“ rozčílila se Diana, „Pořád ještě jste se nijak nedohodly na účesech, teď ještě chcete stejnou barvu... tak co vlastně chcete?“

Knassenky se domlouvaly chvíli očima, pak začaly mluvit jedna přes druhou a dost zmateně, jak jim to šlo podle jazykového vybavení:

„Julko, tys říkala, že jsme se ostříhaly navzájem. Jak to bylo?“

„Ale to se mi jenom zdálo!“

„Nevadí! Povídej nám o tom!“

Nechala se uprosit, vyprávěla a trochu to nazdobila, už ze svého snu nebyla tak vyděšená, spíš se jí zalíbil.

„To bych jednou chtěla udělat!“

„Já taky!“

„Neblázněte! Ostříhat dohola a ještě oholit břitvou?“

Nadšeně přikyvovaly a řehnily se při tom.

„To jsme dělaly ve škole. A moc se nám to líbilo!“

„Jak vám to šlo s Ohněm?“

„Skvěle! Já se těším, až doroste Inga! Slíbila nám, že se budeme koupat každý den, dokud jí to půjde!“

„A to uděláte jak? Ostříháte se předtím, nebo to necháte na ohni?“

„To je nádhera, když na tobě všecko hoří! Jednou jsme si nechaly šaty, to bylo skvělý!“

„Až poznáme, že roste, zavezem Ingu do školy, a předtím jí ustřihnem copy. Pověsíme jí je doma nad postel!“

„Už to má slíbený!“

„Ona má krásný copy, ještě hezčí barvu než my!“

„Stejně bude chtít, abysme se ostříhaly s ní!“

„Kdybysme se ostříhaly hned, tak bude chtít taky, jen co nás uvidí!“

„To by bylo bezva!“

„Diano, tys vyprávěla, jak ti udělali v Japonsku krásnej účes a potom to všechno ostříhali a udělali z toho paruku!“

„Ano, ale přesně naopak. Ostříhali to z jedné krásné gejši...“

„Tak to udělejte s náma! My vám ty vlasy dáme na paruku a necháme si narůst nový!“

„To Valérie nedovolí! Patříte do její zásobárny na zlý časy!“

„Ech, mně už je to všecko jedno! Dělejte si, co chcete!“

„Náhodou, my už jsme to vykoumaly! Líbí se nám, jak to má Valérie tadyhle ostříhaný po stranách...“

„My bysme chtěly po stranách ostříhat a nahoře nechat dlouhý!“

„Když to vezmete hodně, tak ze dvou hlav by to na jednu paruku vyšlo!“

„My bysme chtěly takovej hřeben! Míň než má Vali, ale zas o trochu víc než Renča!“

Diskuse byla o hodně delší kvůli vysvětlování podrobností, které řekly jinak než srozumitelně a muselo se to vysvětlit. Každopádně všechny z toho měly zašmodrchanou hlavu.

„Mně už je to taky jedno,“ řekla nakonec Diana, „Dejte jim nůžky a strojek, ať si dělají, co chtějí!“

„Neblbněte! Ony to fakt udělají, já je znám!“

„No a co? Je Silvestra!“

„No! Já začnu od Julky, u tý aspoň vím, jak má vypadat, a vy si zatím dělejte...“

Diana se dala do práce; to nebylo lehké, na Krétě se nosily účesy vysoké, homolovité a všelijak vyzdobené; některé prameny byly volné a poletovaly kolem hlavy jako hadi. To vše hodlala Diana vytvořit na Juliině hlavě; Julka si to nechala líbit, dokonce měla pocit, že se jí to líbí. Krk už měla vyholený, teď jí Diana břitvou odstranila vše, co uteklo z utaženého účesu, a nebyly to ty pramínky, které měly být volné.

„Ještě bych ti upravila obočí...“ navrhla.

„Oholit úplně a namalovat nějaké hezčí!“ radila Renée.

Julie už chtěla vyletět, ale ovládla se.

„Jo, klidně mi to uprav!“

„V Japonsku mi oholili i obličej,“ chlubila se Diana, „Kamiči měla sem tam nějaký drobný chloupky a než ji začaly malovat, tak všecky odstranily. Aby mi to nebylo líto, tak mě oholily taky. Já mám teda chloupky světlý, ale moc se mi to líbilo...“

„No jo, ale to by jí to pak rostlo víc, a musela by se holit každou chvíli!“

„Já to taky nechci udělat, jenom vám říkám...“

„My máme takový blbý světlý obočí!“ hlásily se Knassenky, „Pryč s ním!“

„Hele, tady máš břitvu a udělejte si to samy, stejně se na to třesete!“

„Nedávej jim to do ruky, nikdy nevíš, co udělají!“

Nejhůř trpěla Jana. Ležela na lehátku a Renée do ní píchala jehličkou. Jana chtěla motýla co největšího, nápadného a barevného. Mluvit mohla, ale ne pomáhat.

„Stejně by bylo nejlepší udělat, jak říká Diana! Julko, ty máš moc krásnej účes, to je škoda rozplétat! Stejně to ani nepůjde. Sundáme to vcelku a...“

„Neboj, sestřičko, ani ty mě nenaštveš! Já jsem si dala závazek, že mě nikdo nevytočí! A je mi jasný, že to všecky budete zkoušet!“

„Ty spoléháš, že by Vali nedovolila. Tak ostříhejte nejdřív Valérii, pak už neřekne ani bú!“

„Počkej těch facek, až budeš hotová!“

Chvilku to vypadalo, že nad tím Valérie uvažuje, ale pak jen mávla rukou.

„Dělejte si, co chcete! Já se jdu pomalovat!“

V kuchyni vládly Ještěrky. Starší kuchařky je nechaly řádit, ještě jim radily a darovaly jim všechny starší či vyřazené hrnce, aby si v nich navařily barvy. Samozřejmě to zkoušely jedna na druhé, takže už byly mnohem skvrnitější. Ke kuchyni přiléhaly již popsané sprchy, tam se malování mělo odbývat, a měly také připravené nástroje, kterými do té doby oholily odvážnější dívky ze sirotčince. Zbývající byly ještě příliš vyděšené, ale některé už pochopily, že vypadat jako Ještěrky není nic špatného, a nadšeně se hlásily.

Diana měla jasno: základní barvu těla chtěla tmavohnědou, všechno další pomalování světlejší. Chlupy po celém těle oholit. Vlasy svázat do ohonu tak, aby bylo vidět tetování.

„A oholit krk!“ navrhla Julie.

„Jasně. A hodně vysoko, a udělej to ty, když tě to baví!“

Julii to fakt bavilo. Vlasy stáhla Dianě do ohonu podle přání, ale ne vzadu, nýbrž vysoko na temeni, takže ohon trčel napřed do výšky a až potom splýval na temeno.

„Jak moc?“ zaváhala.

„Jak chceš. Na mě žádný zákazy neplatěj. Až to rozpustím, všecko se zakryje, a stejně nosím v zimě čepici...“

Nebyla to pravda. Od jedné ženy, která pocházela z Peru, dostala pletenou kuklu, jakou tam nosí domorodé ženy, hodně barevnou a se střapci po stranách. Byla z ní nadšená.

„Až nebudeme mít nic na práci, musíme vyrazit do Ameriky! Tam jsem nebyla ani s tátou, a jsou tam moc zajímavý vykopávky!“

Julie ji nešetřila. Slíbila, že ji nikdo nedonutí, aby se naštvala, ale to platilo jen pro řeči. Ostříhala ji strojkem až po urážku majestátu, ale Diana ji pobízela, ať pokračuje.

„Stačí, když mi to necháš nahoře, co je svázaný. A po stranách to vem břitvou! Charryho to vždycky hodně vydráždí!“

Julie si vzpomněla, jak do ní Janek rval ten svůj odporný nástroj, a jak ji to bolelo. Už pochopila, že to byla jen ohavná snová představa, a z řečí věděla, že Dianě se právě takové mučení nejvíc líbí. Chránila se na to myslet a představovat si to. Ničemným chlapům se pomstít nemohla, ale Dianě ano...

„To je nádherný!“ ječely Knassenky, když to spatřily, „My chcem taky! A ještě víc!“

„Souhlasím,“ řekla Valérie, „Julko, dej se do nich a nešetři je!“

„Né, my samy!“ přály si, „Ale někdo ty naše vlasy seberte na paruku!“

Vrchní Ještěrka Patty okamžitě určila jednu dívku k jejich obsluze. Další stály kolem, radily a žvanily hlouposti.

„Jestli jim zbyde navrchu aspoň trochu hřívy, aby to za nima vlálo, bude to stačit!“ smála se Veronika.

„Inga se z nás zblázní! Bude chtít ustřihnout copy, a nedá pokoj...“

„Co chceš, je to dítě! Ale nás bude chtít ostříhat na oplátku!“

„Jedinej důvod, proč na vás vůbec něco zůstane!“

Julie tušila, že také jí jde o hřívu, zatím byla mimo nebezpečí, ale co bude zítra? Rozhodne Valérie, ale jestli ji napadne něco nového...

Líbila se jí hnědá barva, kterou si vybrala Diana, ale přece jenom chtěla o trochu světlejší. Ještěrky podaly správný hrnec a začaly ji natírat. Moc se jí to líbilo, zvlášť když ji štětkami často lechtaly tam... no ano, přesně tam. Mají zkušenosti, mnohem rozsáhlejší než ona. Tvář bude bílá, rty rudé, oči... tam neměla Diana jasno, ale znala způsob egyptský, hodně modré a kapky protažené až ke spánkům, tak jí to udělala. Ovšem potom to chtěly všechny.

„Modrá na černou? To nebude vidět!“

„Tak světle modrou! To bude nádhera!“

„A místo černý obmalovat žlutě!“

Knassenky, vždycky alabastrově bílé, šly do absolutní černé. Natíraly se navzájem, občas stříkly po zlobivých Ještěrkách. Dopadlo to tak, že kůži měly černější než nejčernější černošky, a k tomu jasně modré oči, bílá bělma, ústa jako krvavou ránu a na vrcholu hlavy blonďatý chochol, splývající až na záda. Při tanci za nimi bude vlát jako zlatý plamen.

Motýla na šíji už měly všechny princezny. I Valérie. I Veronika, ta odolávala nejdéle, ale nakonec ji to zlákalo. Taky už měly účesy, aby byl motýl vidět. Patty navrhla ostříhat vlasy i na černé paruky, byla ochotna dodat i obsluhu, ale to neprošlo.

„Co třeba Denis?“ napadlo Julii.

Denis se kupodivu nepletl děvčatům pod nohy, pobíhal někde po paláci se šelmami. Ale bylo tady jiné dítě: dcerka Ponny, kterou pojmenovali Kaya a již soustavně rozmazlovali úplně všichni. Jenže to rozmazlování bylo trochu svérázné: Ponny jí jako první věc načesala cop, jaký měla sama, to Kaya ještě váhala a nezdálo se jí to. Pak ji naučily koupat se v bazénu; plavat neuměla, ale byla velmi talentovaná a už se aspoň přestala bát vody. Teď seděla na dosah, sledovala cvrkot a ve vhodnou chvíli se ozvala: „Já chci taky motýlka! Velikýho!“

„To bych si rozmyslela,“ varovala Veronika, „Mysli na to, že ještě vyroste a kůže se jí napne... bude mít jiný tvar!“

„Neboj se, udělám to jemně; později to půjde opravit!“

„Ale už nikdy smazat!“

„Nebude potřeba.“ řekla Ponny rozhodně.

„Jenže holka bude vřískat, protože ji to bude bolet!“

„Takhle bude vřískat, že jí motýlka nechcem udělat!“

„Nebude vřískat.“ Jana přejela Kaye po hlavě prsty.

„Cože - to už ses taky naučila?“

Jana se jen začervenala a pokrčila rameny.

„Poslouchej, panenko, co ještě umíš?“ zeptala se Veronika, „Já začínám přicházet na to, že ty mlčíš, seš nenápadná, pozoruješ dění kolem a hrozně rychle se učíš! A seš nějak moc dobrá!“

Jana polkla dvakrát naprázdno; pak se rozhodla odpovědět: „Když jste řekly, že jsem princezna...“

Valérie pochopila, že jí chování Veroniky připadá výhružné, tak ji vzala kolem ramen a řekla o poznání vlídněji: „Chápej dobře, nám nevadí, že něco umíš! My jsme dokonce rádi... ale chtěly bysme vědět, co ses všecko naučila!“

Jana chvíli dávala dohromady slova, protože mluvily španělsky. „Rozhodla jsem se jít do Arminu. Tak musím umět všecko, co tam budu potřebovat. Chci být taková, jaká má být holka v řádu. Léčit lidi, učit děti... a být dobrá žena pro svého muže. Když bude potřeba, tak za něj taky... bojovat. Já už nejsem dítě; tak budu dělat všechno, co musejí dělat ženy. Chápete?“

„Vypadá to, že tě chápem,“ řekla Julie a objala ji z druhé strany, „Jenomže já si pamatuju, jaká jsi byla, když jsem tě vytáhla z té díry za Vídní... Udělala jsi pořádný pokrok!“

„O tom bych... taky chtěla mluvit. Je tam pár děvčat, kterým bych chtěla pomoct. Dostat odtamtud taky. Třeba násilím!“

„Myslíš, že bys to dokázala?“

„To je... dneska už jo. Naučily jste mě bojovat. Jenomže... teď nemůžu osobně. Kdyby to šlo...“

„Napiš mi seznam a všechno, co o tom víš,“ řekla Veronika, „Svěříme to našim klukům, stejně jsou líný a k ničemu se nehodí, tak ať aspoň bojujou! Přestrojej se za loupežníky, přepadnou klášter, vyrabujou to tam a pár holek unesou...“

„Ostatní můžou za odměnu znásilnit...“ smála se Valérie.

„Jenže kam s nima? Dneska je Evropa prolezlá policajtama, nikde se neschováš! Muselo by se někam... na Balkán nebo do Řecka!“

„Já to říkám pořád, obsadíme Krétu!“ popichovala Julie.

„Stejně jsou to jenom kecy,“ mávla rukou Veronika, „Rozejdeme se a už se víckrát nikde takhle nesejdeme! Já bych se třeba jela podívat na ten tvůj Ostrov, Diano - ale všechny?“

„My už tam budem!“ smála se Renée, „Budu tam mít klášter, tam budete moct všechny bydlet, až nás přijedete navštívit!“

Ostatní začaly plánovat, co tam všechno má Renée zařídit; při tom je navštívil Mario a Isa se začala projevovat znatelně víc.

„Páni, tady je blázinec... Co to pijete? Některý už vypadáte k nepoznání teď, to jako zbrojíte na večer?“

„To je ten správnej!“ vykřikla Jana, „Chyťte ho a přivažte mi ho k židli! Na něm si budu moct vyhrát s jehlama!“

„Počkej, ty motýlky děláš ty? Tak jo, jsem pro; už jsem říkal Číňanovi, že chci trochu vyzdobit, jenomže on se brání, že nemá čas a že by to bylo složitý, protože jsem... inkarnace něčeho. Ty asi víš čeho, že Diano? Je to něco hroznýho...“

„Jestli seš něčeho inkarnace, tak vlka Fenrira; informuj se u Freyi, co to je za zvíře!“

„Jsem možná nevzdělanej, ale zas tak moc ne! Beru toho vlka a chci toho motýlka! Ještě teď před obědem!“

Jana přistoupila blíž k němu a nakrčila nos: „Cítím alkohol! Tuším, že seš ožralej!“

„Zato tady se koukám moc nepije! Což nechápu, je poslední den v roce, ne? Chápu Ponny, když je buddhistka, ale vy...“

„Co nepijem? Děláme si čaj, když chceš, dej si...“

Mario opatrně začenichal k předloženému nápoji. „No, trochu něčeho tam je, ale moc zrovna ne... proč se tak šidíte?“

Veronika přimhouřila oči. „Teda, my bysme mohly udělat dobrej čajíček... já to studovala! Jenomže...“

„No co, kde je problém?“

„Jenomže mi to táta zakázal. Kdyby se dozvěděl...“

„Ty si něco děláš z jeho zákazů?“

„Budeš se divit, ale táta je přísnej. Nemá rád, když se věci ze školy používají... bezúčelně. Musíme to umět, ale nesmíme to používat.“

„Což nechápu.“ řekla Julie.

„Je to úplně jednoduchý. Magie není na hraní. Táta každou změnu v energetický situaci rychle pozná a má kecy.“

„Takže to taky umí?“

„O tom vůbec nepochybuj. Je lepší než všichni ostatní. A taky má spoustu zkušeností.“

„Proto se snaží vás chránit?“

„Radši se před ním ani nezmiňuj, nebo nám zkazí veškerou zábavu.“

„Co si děláš starosti? Je přece Silvestra, ne?“

„Nepřej si to, Mario! Když udělám skutečně dobrej nápoj, tak tady nezůstane kámen na kameni!“

„Tak schválně, kvůli mně!“

Veronika se bránila, ale ostatní ji přesvědčovaly, aniž přesně věděly, oč jde; nakonec podlehla a slíbila, že po obědě jim udělá něco na zapití. S veselou myslí šly houfně na oběd a seznaly, že většina mužů se v popíjení nijak neomezuje, takže byly uvítány obdivem a uznáním; i naplněnými sklenicemi, takže se také počaly dobře bavit. Samozřejmě starší a významnější lidé se tolik neopíjeli, maximálně si připili na dobrou náladu. Don Diego si prohlédl, jaké motýlky mají jeho dcerušky na šíji, smál se a prohlásil, že jsou dospělé a je to jejich věc.

Po obědě se dívky vrátily do harému, aby dokončily přípravy na večer; společně s nimi odešli mladší muži, včetně Maria, Jana Dunbara, Charryho a dalších. Veronika se nastěhovala do kuchyně a začala vařit čaj; používala k tomu různých surovin, ze kterých většinu ostatní neznali. Snad Valérie, ale té oči blýskaly nadšením a sestře fandila.

„Co to bude?“ ptala se Julie Dunbara, „Víš to?“

„Nevím co přesně, ale radím ti dobře, nepij toho moc! Mám jisté zkušenosti...“

„Co by se stalo, kdybych... vypila příliš mnoho?“

„Nevím. Třeba bys viděla věci, které neexistují. Nebo ztratila kontrolu nad svým počínáním...“

„A co kdybych chtěla ztratit nad sebou kontrolu?“

„Nesmíš udělat nic, co by tě zítra mrzelo.“

Julie řekla něco v neapolském nářečí, zřejmě nic zdvořilého. Dunbar chvíli uvažoval, co si o tom má myslet, pak pokrčil rameny a řekl: „Dobře. Budu dávat pozor za oba.“

Denisovi čaj nikdo nedal, ale vyčíhal si chvíli, kdy někdo nechal svůj šálek bez dozoru a vzal vzorek k degustaci; dospěl k názoru, že se jedná o nějakou drogu na bázi mexických kaktusů, jež používali Indiáni a jejíž tajemství zřejmě do Evropy přivezli dobyvatelé Ameriky, případně piráti, kteří číhali na jejich zlato. Značné množství indiánských šperků a vzácných předmětů, které se nalézalo v majetku řádu, dalo tušit, že k nim patřili.

Zato bez omezení dostaly napít nejen slečny Regovy, ale i mladistvé komorné; někdo vyjádřil pochybnost o správnosti tohoto počínání a Veronika mu s nebývalou upřímností sdělila, že někdy ta děvčátka začít musí.

Chlapcům se zalíbilo pomalování, kterým se zdobily dívky; teď se dali do práce taky a zakrátko měli na těle víc barev než ony. Když to uschlo, oblékli se sice do společenského oděvu, ale už se chystali, že jej postupem času odloží.

„Nejlepší by bylo něco si zahrát,“ řekl Mario, „Kdysi jsme hráli všelijaké takové hry...“

„Schválně, pochlub se, ať se na tebe něco dozvíme!“

„Nejjednodušší je, že se všichni rozdělí, pak se zhasne a každý si někoho vybere; když je to skončeno, tak se buď rozsvítí a lidé se baví tím, s kým byli, nebo se rozejdou a nikdo neví nic.“

„No... je nás tady na to dost, bylo by to zajímavé...“

„Ale jsou lepší hry; možná je zajímavější výběr partnerů než samotná ta věc. Vzájemné oťukávání, vybírání koho se podaří... ukecat, obelstít, zmást... a nakonec přemoci. Lov na nic netušící oběť, chápete?“

„Začínáš mluvit otevřeně, Mario. Měl by sis dávat pozor!“

„Proč? Nejen já jsem lovec; žena taky loví svou kořist a já dobře vím, že tou kořistí jsem já! Nebo třeba můj přítel; kdo ví, který z nás bude uloven? To je právě vzrušující!“

„Ale ty jsi znám tím, že rád lovíš nezkušené dívky!“

„Ano. Je krásné je získat, právě protože jsou nevinné. Ještě nevědí, jaká hra se hraje; dokonce ani netuší, že je to hra. Berou všechno strašně vážně, to se mi líbí...“

„Láska - podle tebe není vážná věc?“

„Láska je potměšilá iluze, kterou si vymyslela příroda, aby nás zblbla a dostala, kde nás chce mít. Jenže já to vím, akorát si hraju na to, že je to vážné...“

„Prozrazuješ všechno dopředu; tím riskuješ, že tvoje dívka to prokoukne a nebude brát vážně!“

„Když je chytřejší, vyhraje; ale ona nebude chytřejší! Přestože to víš, necháš se obelstít; taky já to vím a taky se dám ošálit. A taky nás to oba bude stejně vzrušovat.“

„Co bys ty považoval za největší vzrušení?“

Mario si povzdychl. „Jsem Ital, to přece víš - dědic starého Říma. Líbilo by se mi prožít něco jako tenkrát... pocit císaře, dobyvatele, imperátora! Pána celého známého světa, všech žen, všech mužů, všech peněz, všech vojáků... Pána všeho!“

„Taková moc se blíží moci samého Boha!“

„Římští césarové se považovali za bohy.“

„Ale my...“

Jenže Mario nebyl k udržení; vstal, přecházel rychlými kroky po sále a pomáhal si gesty rukou: „Kdo se stal dědicem slávy césarů starého Říma? Zajisté římský papež! A kdo je oprávněným nástupcem papežů, když přestali dělat, co jim ukládá církev? Kdo jiný, než velmistr Templářů? Tak jaký je rozdíl mezi námi?“

„Má pravdu,“ rozesmála se Valérie, „Ještě si vem senátorskou bílou tógu s červeným pruhem... nebo dokonce šarlatový plášť římských vojevůdců! A ty ho patřičně načeš, Jano!“

„Je Silvestr a maškarní bál - proč ne?“ smál se Mario.

Jana dostala novou oběť, vzala nůžky a sestříhala mu vlasy na krátký účes, jaký měli římští císařové na bystách v museu. Mario se tím bavil stejně dobře jako všichni ostatní; když si vzal tógu, nebyl od Gaia Julia Caesara k rozeznání.

„Teď máme šanci!“ vysvětloval jim rychlými, horečnými větami: „Don Diego je rozhodný velmistr a když dá rozkaz, dobudu pro něho svět a položím mu ho na zlaté míse k nohám! Ostrov Armin je nezničitelná základna; tam přemístíme všechny školy, nemocnice, ženy a děti, ukryjeme tam svoje poklady, aby se k nim nikdo nedostal! Šelmy nám je budou střežit... Pak se nebudeme muset bát, že zatímco konáme svou službu, podlý nepřítel přepadne náš dům a uloupí nám, co milujeme...“

„Myslíš, že bys byl schopen udělat to, co říkáš?“

„Jsem bojovník Boží! Až mi Bůh dá pokyn, vztyčím jeho korouhve na všech věžích světa! Není nic, co bych nedokázal učinit, jestli mi můj Pán zjeví, že to mám vykonat!“

Lidé si velmi dobře uvědomovali, že ačkoliv momentálně je mysl Maria di Carialti omámena čajem od Veroniky, nemluví nesmysly, na které by zítra zapomněl. Naopak říkal nahlas, na co tajně myslel každý den a každou hodinu svého života.

„Džahángír, dobyvatel světa,“ řekla Diana, „S tím souvisí slovo džihád, svatá válka. Z těch slov jde hrůza!“

Mario se rozesmál a objal ji kolem ramen. „Ty mi rozumíš! Byli to naši předkové, kdo dobyli Jeruzalém! Stateční muži v ocelové zbroji, kteří překonali moře i poušť, aby vztyčili svoje prapory na hradbách Svatého města... proč to neudělat také? Přijde velká válka, tady v Evropě - to je naše šance se prosadit!“

„Není nás na to trochu málo?“

„Ovšem že je nás málo; protože jsme zanedbali své povinnosti! Žijeme jako stádo tupých hovad; nesloužíme Bohu každou hodinu a minutu svého dne, nehlásáme jeho slávu, staráme se příliš o světské věci a zanedbáváme svou rytířskou čest!“

„Co tím myslíš?“ zeptala se Dolores, „Chceš říct, že jiné věci než služba tě zdržují?“

„No ovšem! Čím víc se staráš o zbytečnosti, tím víc zapomínáš na Boha! Stává se častěji a častěji, že je tvá mysl upoutána na nějaké nesmysly; nakonec zapomeneš i na to, že jsi Jeho sluha a považuješ se za kupčíka nebo kramáře jako druzí!“

„Mezi zbytečnosti řadíš také ženy?“ ptala se Isabella.

Mario ji přitáhl k sobě a políbil. „Blázníš? Copak se stýkám s nějakými ateistkami či prostitutkami? Nevěnoval bych ani na chvíli svou pozornost ženě, která toho není hodna! Když probodnu nějakou ženu svým mečem, musí mít všechny vlastnosti, kterými ji Bůh obdařil - včetně vznešené duše!“

„Rozhodně jsi to krásně vyjádřil.“ řekla Julie.

„Závidím Tomášovi; má tak skvělé děti! Až dosáhnu jeho věku, chtěl bych taky mít syny jako Jerzy Lasęka a dcery jako ty a Jana; tisíce dětí všude po Evropě! Naučím svoje manželky, aby mi z nich vychovaly bojovníky za lepší svět!“

„Svoje... manželky? Chceš jich mít víc?“ kulila oči Isabella.

„Ty ještě neznáš systém manželství, jaký prosazujeme? Muž má právo podlehnout lásce a vzít si ženu, kterou mu Bůh daruje; potom však musí odejít, neboť ho volá povinnost. Žena musí najít někoho, kdo na sebe přijme povinnost živit jejich děti; vím, že je to úkol těžký a nesnadný a budu jí v tom všemožně pomáhat. Takový muž může být klidně hloupý a hříšný ateista; právě tím, že ve svém domě poskytne útočiště dítěti zrozenému z velké vznešené lásky, očistí svou ničemnou duši a získá zásluhy před Pánem...“

„Hlavně by to neměl vědět; asi by dost zuřil.“ řekla Julie.

„Je jedno, co hříšný hlupák ví nebo neví; je lepší, když slouží Bohu v nevědomosti, než aby nad tím spekuloval. Od toho jsme my, kterým bylo dáno Poznání. Ostatně, všechno je to hra a také my jsme zmateni iluzí; jenom Bůh a jeho služba jsou skutečností!“

Jeho teorie se nesporně všem líbily; Isabella mohla mít drobné konkrétní námitky, ale Mario vynikal schopností přesvědčit každého, s kým diskutoval. Zařadila se mezi princezny velmi nedávno a ještě tím byla okouzlená a zmatená; představovala si svoji roli jako něco nesmírně nádherného: vychovávat Mariovy děti a být při tom třeba manželkou nějakého tlustého zazobaného zbohatlíka, kterého bude vodit na vařené nudli a který ji zaslepen láskou zahrne přepychem.

„Takhle by to měl dělat každý z nás?“ ptal se jeden mladík.

„Můžeš to dělat i jakkoliv jinak,“ smál se Mario, „Každý způsob je dobrý, když víš, co děláš. Jediné co nesmíš, je zapomenout na to, že jsi sluha Boží. Dobrý sluha se řídí Pánovým zákonem; co je v souladu s tímto zákonem, je správné...“

„Ospravedlňuje láska k Bohu třeba i zločin?“

„Co je podle tebe zločin? Zabít z lásky k Bohu? Což to dlouhá staletí nedělají naši předchůdci? Loupež? Když něco vezmeš bezbožným ateistům a použiješ pro službu, uděláš tím dobrý skutek i pro ně, protože jejich bohatství poslouží Bohu. Jestli chceš mluvit o zločinech, musíš mluvit o zákonech všelijakých států tohoto světa; ale zákony se neustále mění a upravují. Jaký smysl mají zákony napsané na papíře? My máme zákon vepsán mečem přímo do srdce; proto jsme jej poslušni!“

Jan Dunbar se do diskuse moc nepletl, spíš poslouchal; taky si nenaléval pořád nové šálky toho čaje. Teď se zeptal: „A co když někdo ve jménu té lásky napadne tebe? Někdo, kdo si bude myslet, že miluje Boha víc než ty a že ty jsi jen hříšný ateista!“

Mariovi zajiskřily oči nadšením. „Ať přijde a předvede mi to! Jestli je lepší než já, chci ho poznat a zkřížit s ním zbraň! Když mne porazí, třeba se mu pokloním a budu mu sloužit jako svému veliteli!“

„To bys skutečně udělal?“

„Copak jsem nějaký zpustlík nebo nemrava? Nevážím si moudřejších a vznešenějších? Padám k nohám velkým duším jako Mendoza a Baarfelt; vážím si každého svého bratra! Všichni patříme k řádu a každý, kdo je členem řádu, je částí mého těla; co jej bolí, bolí také mne a co je mu příjemné, to i mne těší! Nechci být sám proti světu; jsem bratrem každého dobrého člověka!“

Všichni Maria znali a byli nuceni uznat, že skutečně patří k vysoce morálně vyspělým lidem a nikdo, ani jeho nepřátelé, by mu to nemohl upřít. Jeho rytíři ho obdivovali, mladíkům odjinud bylo líto, že k jeho rytířům nepatří. Pod jeho vedením by snad skutečně dokázali znovu dobýt Jeruzalém.

S chutí a nadšením pokračovali ve výzdobě svých osob, sami či vzájemně, jak jim zrovna připadalo vhodné. Zvláště dívky, které se směly považovat za manželku někoho z chlapců, se snažily, aby jejich vyvolený vypadal co nejlíp. Mírně jim vadila omezenost prostředků, které mohly použít, oproti arminským občanům, jejichž fascinující vzhled jim byl vzorem. Nosit bojové copy a tetování po celém těle v Evropě nemohli; ale předvídavější lidé (jako Jan Dunbar a Julie) už tušili, že časem i k tomu dojde.

„Dnešní noc není obyčejná,“ řekl Jan a znělo to dokonce trochu smutně, „Je to poslední noc starého světa. Až zítra vzejde ráno, budeme všichni trochu jiní...“

„Myslíš, že je to tak důležité?“

„Něco se děje; něco pod povrchem. Už od začátku to cítím, jen nevím, co to bude. Ale něco skončí a něco započne.“

Julka polkla dvakrát naprázdno. „Myslíš, že se to týká... nás?“

„Nesporně, ale nevím, jestli tak, jak to chápeš ty. Zasáhne nás to také; všechny zasáhne. Ale bude to něco jiného než láska. Každý z těch, kdo jsou zde přítomni, se pokusí dotknout vlastníma rukama hvězd. Některým se to možná i podaří...“

„Ale... proč se to stane?“

„Nevím; snad že nadešel čas.“

Julka dýchala vzrušeně, na spáncích jí vyvstalo pár krůpějí potu.

„Myslíš, že bych se měla také... nějak změnit?“

„Nezáleží na tom, co myslím. Ty se změníš zcela jistě, jenom ještě není jisté, jakým způsobem. Nikdo z nás už není takový, jaký byl před časem; to sama dobře víš.“

„Špatně jsem se zeptala. Mám se záměrně snažit o nějakou změnu?“

„Záměrně? To snad ani není nutné. Bude lepší nechat všemu volný průběh; samo si to řekne, co se má stát. Podvol se proudu.“

„To je zvláštní! Mně připadá, že všichni kamarádi i kamarádky se snaží spíš prosadit svoje vlastní mínění!“

„Ano, snaží; právě to vyplývá z faktu, že čas dozrál. Mnoho lidí cítí, že právě teď se má něco stát. Proto se to stane.“

Julie se usmívala a rozhlížela kolem; ať se podívala na koho chtěla, každý byl v něčem jiný než před časem. Nejvíc to bylo vidět na Janě; teď zrovna ji požádala Freya, aby k ní na chvíli zašla a Julii bylo jasné, že ať se stane cokoliv, Jana už přešla most, oddělující dva světy. Kdy přejdu já? uvažovala.

Existuje most úzký jako ostří meče. Po tom mostě musíš projít bosýma nohama - a po obou stranách bezedná propast. A ještě je tam oheň; také tím ohněm musíš projít. Co je za mostem? Ráj, peklo nebo... někteří dokonce říkají, že tam není nic. Jaká je skutečná pravda? Ti, kdo přešli, nám ji dokážou říct, ale my jim nedokážeme porozumět...

A Jana je už za mostem. Jak se stalo, že přešla a nikdo si toho nevšiml? Která to byla chvíle, kdy kladla křehké bosé nohy na ostří šavle? Když svěřila své panenské tělo Percyho vášni? Když se zbavila vlasů a s nimi pout, která ji držela mezi lidmi? Když jí na šíji usedl tetovaný motýl?

Ne, to všechno už bylo potom a Julie si to uvědomovala. Kráčela zvolna zpět minulostí a hledala tu chvíli. A protože vše vnímala bystřeji než předtím, nalezla místo, kdy na most vstoupila. Tu chvíli, kdy řekla jednomu člověku: „Telátka už nemají strach.“

Ale vždyť jsem to byla já, kdo v ten moment byl kotvou její jistoty! Jak jsem jí mohla dávat sílu, když sama jsem slabá? Jak jsem jí mohla dát moudrost, když jsem sama pošetilá? Jak jsem jí mohla pomoci přes most, když stojím před ním?

A stojím skutečně před ním? Nebo už jsem...

S Julií se zatočil svět a chvíli nemohla popadnout dech. Cožpak právě tohle je ta chvíle? Kdy nastala, jak se to stalo? Mohou se věci stát jednoduše jen tím, že si je člověk uvědomí?

Přemýšlej, Julietto! Ty víš, že nejsi za mostem; ale všichni se k tobě chovají, jako bys byla. Isa nebo Doll nejsou, to je vidět; dokonce ani nevědí, že nějaký most existuje. Veronika a Valérie to vědí, ale do jejich stavu mysli nikdo nepronikne, vytvořily si tak mocnou hradbu, že z ní mohou po libosti vycházet a vracet se, aniž by je kdo mohl kontrolovat. Dvojčata Knassenovy? Nikdo jim nerozumí a ony nerozumějí druhým; chrání se hradbou jazykového nepochopení a co dělají za ní, není vidět. Renée? Před Juliinýma očima předvedla na té šavli tanec; nepřešla ji, přetančila. Jenže byla to skutečně šavle, nebo jen iluze pro diváky? Měnila se Renée, nebo jenom hrála svoji změnu jako na divadle? A co Ponny? A co Diana? A co Freya?

Není to jeden most. Přes tisíc mostů musíš jít!

Pro Boha! To snad ne!

Ale ano! Už to přece sama víš...

Vím. Jenom jsem se trochu zděsila.

Tomáš Baarfelt se na chvíli zastavil doma, aby si odpočinul. Vlastně to nebyl domov, jen vykázané apartmá, jaké přísluší komthurovi; neosobní pokoj pro hosty, jehož jediná souvislost s domovem byla Eva-Marie, která tam žila. Eva připravila Tomášovi svačinu, jak měl rád; pak usedla naproti němu a povídala si s ním o svých problémech. Předpokládala, že to má rád a že ho to zajímá - vychrlila na něj přehršli stesků a stížností.

Když se vdávala a stala se kněžnou, právem předpokládala, že ji budou taky přijímat jako kněžnu; ovšem nestalo se tak. Jistý díl odpovědnosti za to má Tomáš, který se vůbec nechová jako kníže. V jednom kuse někde na jednáních, domů se chodí jen vyspat a ženy si téměř nevšímá. Zajisté, jsou tady mnohem krásnější dívky; to proto, že nemají žádné starosti, jen se povalují kolem bazénu a baví se hloupostmi. Ale uvažuj: má se snad kněžna z Baarfeltu válet nahá na lehátku u bazénu, aby na ni každý mohl civět? Má se stát komediantkou a hrát v hloupém kuse s nesmyslným dějem, vylepšeným ještě hloupějšími změnami? Má snad cvičit se šavlí jako nějaký dragoun? Má zapomenout na vážnost a důstojnost svého stavu a hrát si jako nezvedené děcko?

Tomáš pil kávu, ukusoval koláč a vypadal, že poslouchá. Evu-Marii to povzbudilo k dalším připomínkám:

Dnes se koná slavnostní ples; doufám, že aspoň na něm mi bude věnována patřičná úcta a obdiv! Jsi snad přece velmistr, tak by to měl někdo brát do úvahy! Jak je vůbec možné, že úctu a obdiv, které patří mně jako tvé ženě, pro sebe uzurpují tvoje dcery a další holky, kterým to nepatří? Jistě, je tady kamarádka Diana; ale když se to tak vezme, Diana se vůbec nechová jako kamarádka, ba ani jako vdaná žena; tráví svoje dny pošetilými zábavami mezi mládeží a je ještě ztřeštěnější než ty děti. Nebylo by vhodné jí vysvětlit, jak se má chovat a co dělat? Eva-Marie by si to třeba vzala za úkol; vůbec by mohla pomoci vysvětlit ostatním jejich nevhodné jednání, kdyby ovšem měla patřičnou podporu manžela! Když už je Tomáš tím velmistrem, tak ať přísně nařídí, aby každý bral Evu vážně a plnil její příkazy; ne?

„Ale jo, klidně.“ řekl Tomáš s úsměvem.

Eva-Marie to vzala jako souhlas. Počala rozvíjet své názory na morální úroveň ostatních, zejména mladých dívek. Diana tvrdí, že každá dívka, která sesmilní s nějakým mužem, je jeho zákonitá manželka a má být za takovou považována; samozřejmě to je nesmysl. Taková holka je nemravná coura, která by měla být co nejpřísněji potrestána. Taky neexistuje možnost současného manželství více lidí než dvou. V manželství má být jeden muž a jedna žena, spojení sňatkem; teprve potom se spolu mohou vyspat a společnost to vezme na vědomí. Veškeré jiné možnosti jsou nemravné a hříšné a je třeba je potírat. Chápe to Tomáš?

Tomáš na chvíli zbystřil pozornost a uvědomil si, jak probíhal jejich vlastní vztah; tehdy Eva rozhodně tvrdila něco jiného. Nenásilně to připomenul.

Eva se rozčílila; vysvětlila mu, že za to může především on, protože ona byla nezkušená nevinná dívka, neznající, co je správné. Právě proto teď nechce, aby ještě další nevinné dívky přišly do neštěstí; a požaduje se vší vážností, aby...

„Tak jo,“ řekl Tomáš a zvedl se, „Dělej si, co chceš.“

A odešel.

Eva-Marie usoudila, že jí dal souhlas.

Julie si nainstalovala na uši ozdoby od Freyi. Přidržovaly je maličké šroubky, zevnitř téměř neznatelné; ovšem příjemný pocit to nebyl, nebo na to možná není zvyklá. Když má vyčesané vlasy, motýla na šíji, kočičí uši, náušnice a řetízek od nosu k levému uchu, je akutní nebezpečí, že by hrabě la Venzini při jejím spatření dostal srdeční záchvat. Váhala, zda by měla zkusit zbavit se jej tímto způsobem.

Postřehla za sebou nějaký pohyb a ohlédla se. Byla to Isabella a koukala na ni obdivně. Julka nechápala, ale usmála se na ni.

„Ty seš tak krásná!“ řekla Isa upřímně.

„Myslíš?“ řekla Julie v rozpacích.

„No jasně! A taková... odvážná; to je hned vidět, že seš opravdická princezna...“

Julka zbystřila pozornost a ušklíbla se. „Chceš šesták na zmrzlinu nebo co, že mi tak lichotíš?“

„To ne... já úplně upřímně... jenom...“

„Takže přece jen něco chceš?“

„Poradit...“

Julie obrátila oči v sloup, pak se jí nešťastného děvčete zželelo a ukázala jí, aby šly bokem.

„Co, jakej máš problém?“

„No... s Mariem, víš? Když já... když já ho mám moc ráda!“

„Pěkný. A takhle pitomá, to náhodou nejseš?“

„No právě! Já jsem taková pitomá... a von je takovej...“

„Tvůj Mario je především pěknej zmetek a nezaslouží si, aby se ho pořádná holka dotkla třeba jen malíčkem u nohy. Před pár dnama oblboval Freyu a dělal oči na malou Janu; teď jsi sem přišla ty, tak zas blbne hlavu tobě. A kdo ví, koho bude balit zítra!“

„Já vím, že má už několik manželek. Ale...“

„Ale houby s okurkovým salátem! Mario kašle na to, kde má jakou ženskou, kašle na ženský vůbec jako celek, chápeš? Jde mu docela o něco jinýho; o moc, o slávu, o... velení v řádu!“

„No, já vím... právě, že bych mu chtěla pomoct.“

„Ty seš do něj fakt udělaná, co?“

„Když já ho mám ráda.“

Julie se zamyslela nad situací z hlediska Isabelly. Potom se rozhodla začít opatrně, aby jí všechno vysvětlila.

„Tak podívej, nikdo nemůže říct, že by Mario nebyl hezkej nebo chytrej a ctižádostivej. Ale na druhý straně musíš vědět, že pro něj nikdy nebudeš znamenat nic víc než předmět, kterej používá pro svoje pohodlí nebo potěšení. Ty ho máš ráda, on tebe rád nemá a nikdy mít nebude. Rozumíš?“

„Není pravda! On jenom... má moc povinností!“

„Každej chlap má tolik povinností, kolik si jich připouští. Mario má hodně proto, že je chce mít. Musíš rozlišovat, co je pro něj hlavní a co vedlejší. Jako musí jíst, pít, spát nebo se koupat, tak musí taky občas překonat touhu po ženě. Je to záležitost jeho těla, nebo ještě líp, každýho těla; každej chlap potřebuje ženskou a ženská prý chlapa, i když tomu já prozatím moc nevěřím. Mario potřebuje ženskejch hodně, protože je tělesně nadmíru disponovanej...“

„No právě. Tak já bych...“

„Ty bys! Když spal s Freyou, bylo to v pořádku, je svéprávná a ví, co dělá a co riskuje. Jenže ty to nevíš!“

„Náhodou, já taky vím, co se může stát! Ale já s ním klidně mít dítě budu, proč ne? Když ho mám ráda...“

„Když mám místo hlavy makovou buchtu, jsi chtěla říct, co? To dítě ti klidně udělá, on je to dobrák; pak sedne na kobylu a dva roky ho neuvidíš. Ty na něj budeš oddaně čekat a on se mezitím nechá hostit všude, kam přijede; jídlo, nocleh a ženu. Spokojený způsob života na arabský způsob!“

„Mario je přece křesťan!“

„Dokonce křesťanský rytíř, to je právě ten problém! Prvořadý je pro něho zájem řádu, ten ctí a uznává; vlastní zájmy jsou věc druhořadá, zvlášť tak přízemní jako ženy. Víš vůbec, že pro něho je žena více méně jen zdržení na cestě?“

„Nevím...“

„Každý člověk má individuální cestu duchovního růstu. Co to je, se mě neptej, nemám čas ti to vysvětlovat, zkrátka jsou určité věci prospěšné a jiné ke škodě; z těch druhých je nejhorší žena. Jeden z jejich pokynů je neulpívat na nedůležitých věcech; on na nich tedy neulpívá. Víš, co znamená to slovo? Když se ho zeptáš, jak mu chutnalo jídlo, odpoví ti, že je to jedno, protože nejí kvůli chuti, ale kvůli výživné hodnotě. Stejným způsobem hodnotí taky tebe, ty huso!“

„Když on je takovej... vznešenej...“

„Netvrdím, že není. Vysvětluju ti, že na tebe zapomene v té chvíli, kdy si natáhne kalhoty, protože pro něj zkrátka nejseš důležitá! Jseš pro něj rozptýlení po namáhavém dni, chápeš? Kdyby s tebou žil, očekával by od tebe, když se náhodou objeví doma, zuješ mu boty, přineseš chutné jídlo a budeš od něho odhánět mouchy, když bude odpočívat!“

Isabella pokrčila rameny a na očích jí bylo vidět, že by to pro Maria docela ráda dělala.

„Osel zůstane oslem,“ konstatovala Julie, „Když ho chceš mít takového, tak asi budeš, no. Ale za mnou si pak stěžovat nechoď, to bych tě musela nakopat!“

„Ty bys... pro toho tvýho... to neudělala?“

Julce zmrzl úsměv na rtech. Zakroutila hlavou. „To je nejspíš jinej případ. Ten, kterýho bych chtěla, má ještě víc zábran než já. Nesměřuje taky tak strmě vzhůru, nechce dobýt svět... třebas mu bude stačit malej statek někde v úrodným kraji...“

„A co když ne?“

Julka ji místo odpovědi objala. „Ty telátko hloupý! Já už jsem si... tak nějak vybrala, chápeš? Já už vím, když chci... no, být dejme tomu šťastná, tak že musím... zkrátka musím pro to něco dát, víš? Ale ty máš ještě šanci se zachránit! Říkám ti na rovinu, Mario nestojí za to, abys pro něj něco obětovala, nikdy ti za to ani nepoděkuje, celej život mu bude jedno, že má takovou skvělou holku jako ty! Utíkej od něj, jak můžeš!“

„To jsou jenom řeči,“ mávla Isa rukou, „Ty přeci víš, že kvůli tvýmu přesvědčování ho nenechám!“

„Kvůli mýmu... To ti musím říct ještě něco. My holky jsme někdy zvyklý přemýšlet, která nám toho našeho svádí a kvůli který nás chce nechat. Jenže tvůj soupeř není žádná jiná holka. V tomto případě je tvůj soupeř Bůh!“

Isa se rozklepala. „Jak to myslíš?“

„Mario Carialti bere vážně jen jednu jedinou věc: Boha. Slouží Mu, uctívá Ho, myslí na Něho každou minutu svého života. Většinou to tak nevypadá. Hloupí lidé si myslí, že niterně zbožní lidé jsou zasmušilí, utrápení, neustále se chvějící hrůzou z Boha nebo mystickým vytržením. Pěkná blbost; většina zbožných lidí vypadá, jako by si ze všeho dělali legraci. Vlastně si ji dělají, protože když mají vědomí Boha, hmotný svět je už pro ně jenom něco jako obraz v zrcadle. A kdo by se trápil kvůli zrcadlu, že?“

„To myslím chápu.“

„Mario je mladý, hezký muž; s oblibou se chová dvorně k ženám, přátelsky k mužům a mazlí se s dětmi a zvířátky. Když se hraje nějaká hra, je v ní první, protože rozehrát všechny svaly svého dokonalého těla je pro něj potěšením. Je povinen mít dokonalé tělo, je přece bojovník. Bojovníkům předepisují pravidla, aby nezanedbali žádnou příležitost ke cvičení; Mario to tedy dělá. Kdybys viděla, jak řádil při tom kajícném pochodu... no nic, taky by ses asi zděsila, propíchal si kůži jehlami, krev z něj tekla; nebyl to moc pěkný pohled...“

Isa jen pokrčila rameny.

„Když mu Bůh dá pokyn tě milovat, udělá to. Přesněji, jeho předpisy to nařizují. Když dostane jiný pokyn, klidně tě opustí a nebude cítit žádné výčitky svědomí. Bůh mu pokynul, aby dobyl svět; v pořádku. Bůh mu pokynul, aby utkvěl zrakem na nějaké jiné holce; taky dobrý. Bůh mu pokyne, aby odešel meditovat na poušť a zůstal tam dvacet let; co řekneš ty?“

„Já taky věřím v Boha, Julko. Vím, že Jeho vůle...“

„Tak dobře. A co tvoje vůle? Uvědomuješ si, že když ho budeš chtít, budeš si ho muset na Bohu vybojovat? Bojovat o něj se samotným Bohem, chápeš to dobře?“

„Já vím. Říkali, že... každý slouží... jak se sluší. Že se taky dá sloužit... jako že bojuješ, ale ve skutečnosti...“

„Ano; bojovníci slouží Bohu tak, že někdy předstírají, že proti Němu bojují. Bůh se rád baví pošetilými pokusy lidí nějak Ho přemoci... Dokonce se říká, že se rád nechává přemoci těmi, kdo Ho skutečně milují. A ty si to riskneš?“

Isa chvíli uvažovala. „Nevím přesně, jak mám ráda Boha; jestli je to hodně nebo málo. Ale mám strašně ráda Maria; tak kvůli němu zkusím všechno, co půjde.“

Julka ji opět sevřela do náručí. „Jseš moje malá statečná panenka; mám tě moc ráda a je mi tě hrozně líto...“

„Já jsem třeba blbá, víš,“ popotáhla Isa, „A nemám propíchlej nos ani motýla na krku, protože mi připadá, že... ale Maria mám ráda! Tak ráda jako ty toho svýho. Můžeš to pochopit?“

„Jo,“ vzdychla Julie, „Obávám se, že to chápu.“

Podej mi ruku a přejdeme most

gaté přecházel

gaté přecházel

paragaté přešel

parásamgaté je za vodou

bódhi sváhá Sláva Probuzení!

Velmistři Mendoza a Baarfelt si byli vědomi, že je nutné se mít očividně rádi, bez ohledu na realitu, neboť členstvu to prospívá. Dávali tedy najevo svoji bratrskou lásku tak často, jak jen to šlo; například usedli ke společnému stolu, vzájemně si připíjeli a usmívali se na každého, kdo šel kolem. S tím pitím to bylo tak: žádný z nich nebyl příznivcem bezuzdného alkoholického třeštění, šlo jim spíš o kvalitu než o množství. Pochutnávali si, ale byl poslední den v roce a slušnost velela, aby se poněkud opojili. Činili tak trpělivě a zodpovědně, vzájemně sledujíce, zda ten druhý není o něco střízlivější. Zatím byli relativně střízliví oba a nedalo se čekat, že se to změní.

Tomáš pohlédl na svoje hodinky a pousmál se: „Za chvíli začne slavnostní ples! To se divím, že tady ještě nejsou...“

„Dočkáš se,“ usmál se Diego, „Ještě budeš mít čas se vyděsit nad tím, v jaké podobě se objeví...“

„Nepochybně. Nerad to přiznávám, ale přivedli jsme na svět syny a zejména dcery, které ohrožují mír celé Evropy...“

„Nejen to; obávám se, že celého světa.“

„Tak proč jsme vlastně na ně tak pyšní?“

Rozesmáli se a připili si ohnivým španělským vínem.

Nemuseli čekat dlouho, princezny vstupovaly do sálu. Bezmála všichni muži se otočili a prohlíželi si je; bylo na co se dívat.

Diana byla v japonském kimonu, měla černou paruku a tvář silně nalíčenou, takže vypadala jako porcelánová panenka. V tomto stavu nemohla nijak zvlášť okouzlovat, ale dalo se čekat, že během noci něco provede, aby to změnila.

Ponny se nemusela vůbec nijak přestrojovat, vypadala už tak dost fantasticky. Účel maškarního plesu jí sice vysvětlili, ale i tak ho nechápala, pro ni byl maškarádou celý svět.

Julie vypadala jako krétská kněžka z malované vázy; přeštípnutá v pase, se širokou sukní a odhaleným poprsím, podepřeným zespodu šněrovačkou. Tvář se ztrácela za šperky a nalíčením.

Jana vypadala skutečně egyptsky; oblečená byla nejmíň, vlastně jen do sukýnky a náhrdelníku, vše ostatní byly šperky. Percy si vzal bílou suknici a leopardí kůži přes levé rameno, takže se velmi podobal vznešenému příslušníku kněžské kasty.

Veronika měla slavnostní oděv orientální princezny; postavu zahalenou jen spoustou závojů v pastelových barvách, zato tvář zakrytou šátkem vyšívaným zlatem. Ve vlasech čelenku, jakou bylo naposled možno vidět na princezně Šahrazád, převážně z perel, s vějířem pavích per na vrcholu.

Valérie si počínala ještě rafinovaněji; měla turecké ženské kalhoty, téměř průhlednou blůzku (bylo nač se dívat) a na hlavě šperky, kterými vybavili do záhrobí nějakou perskou princeznu. Taky měla jašmak, závoj přes tvář, a její oči zářily jako hvězdy.

Dvojčata Knassenovy si zvolily za oděv barevná sárí, nikoli však indická, nýbrž indočínská a za hlavní šperk jantar, ačkoliv se k tomu stylu nehodil; hodil se k nim a měly ho spoustu. Nevypadaly stejně, ale i tak by někdo těžko určil, která je která. Ono dalo práci poznat, že jsou to ony, měly černou kůži a podivné chocholy vlasů na temeni.

Děvčata Regovy se oblékly za princezny v evropském stylu, ze šatníku Veroniky a Valérie. Rovněž dívky, přijaté za komorné a již obeznámené s faktem, že tady budou muset dělat všechno, jen ne pracovat. Byly sirotci a takhle vyzdobené byly poprvé; čekaly je milostné hry, což už vyslechly a souhlasily, ač ještě neměly tušení, o co půjde.

Renée měla kostým, který nepatřil do žádné existující kultury, byla to čirá fantazie. Okouzlovala zejména účesem: vpředu dvě černé spirály po stranách tváře, uprostřed hlavy hřebínek, jinak vše vyholené. Oblečená byla do čínského hedvábí, jaké je základem arminských oděvů, ale střih tomu neodpovídal; byl to oděv volný a příjemný na nošení, rozhodně nic staženého. Vyzdobená darovanými šperky vypadala úžasně.

Dívka, kterou si vybrala v sirotčinci, se jmenovala María. Když žádala o přijetí, slíbila slavnostně, že se sebou nechá udělat cokoliv; Renée jí to velkomyslně dopřála. Jako malá Kaya, i ona měla v sobě nějakou divokou krev, takže měla hodně tmavou pleť, jiskřivé černé oči a nádherné černé vlasy. Prohlásila, že by si je klidně dala ostříhat, jen když ji vezmou; princezny se tedy rozhodly na její hlavě vyřádit. Vše co šlo spletly do dlouhých tenkých copánků; byla jich spousta. Co přebývalo, jí Jana s potěšením vyholila. Oblečení bylo jiná varianta bujné fantazie Renée i ostatních. A ještě jméno: od této chvíle se jmenovala Fátima. Proč? Chtěla.

Ještě jednu divukrásnou slečnu s sebou měly; byla sice ještě hodně mladá, ale měla nakadeřené blonďaté vlásky, diamantovou čelenku, briliantové náušnice, perlový náhrdelník a bílé, silně zdobené šatičky. Na vysokých podpatcích plesových střevíčků chodila sice poněkud nepevně, ale rychle se učila. Modré oči jí blýskaly a moc se jí líbilo, když někteří zaváhali a přemýšleli, kdo je; Baarfelt poznal Denise a jen obrátil oči v sloup.

Na poslední chvíli přišla Freya; když ji viděly, i dívky chvíli nebyly schopny slova. Zaslechly sice něco, že hodlá mít masku kočky, ale ještě netušily, do jaké míry. Byla oblečená do kožené kazajky a kalhot pod kolena, pod kazajkou ještě bílou košili - ale ruce i nohy, kam až bylo vidět, pruhované šedě a černě jako skutečný kocour. Nebylo pochyb, že také tělo pod oděvem má dokonale mourovaté; určitě by to neprovedla jinak. Obličej měla nalíčen jako kočičí hlavu; ale především vlasy. Dala se ostříhat na výšku kočičí srsti, měla tedy na hlavě jemný mech, který přímo sváděl k pohlazení. Tím vynikly zcela nové a ještě trochu větší kočičí uši, přichycené k boltcům.

„Teda Freyo!“ obdivovaly ji dívky, „Ty vypadáš nádherně!“

„Tak ses teda taky dala ostříhat?“ vzdychla Julka.

Freya zablyštěla zelenýma očima. „Dostala jsem pokyn od své Paní. Nebudu už potřebovat na ochranu vlasy; ostatně brzy už je ani nebudu moci nosit. Tak jsem je obětovala...“

Tato její slova vyvolala upřímné překvapení.

„Co tím myslíš? Chystáš něco?“

Freya se nadechla. „Chystám se odejít daleko na sever. Je místo zvané Ősgard; také se mu říká Hrad Grálu. Nebude lehké jej najít, ale musím to udělat; je to jediné místo, kde mohu udělat další pokrok.“

„Co tam hledáš?“

„Mám podezření, že právě tam je klášter Panen Měsíce; dívek, které krotí Živý Oheň. Jestliže tam přijdu, nechají mne vstoupit do Ohně a v něm shoří vše, co není živé. Stejně tam přijdu o vlasy - tak proč je ještě nosit, ne?“

„Myslíš, že ten hrad najdeš?“

„Paní mne povede. Bude to obtížné, ale je to možné.“

„Pokud vím, Ősgard byl hrad, který postavili obři pro Odina, pána Vikingských bohů. Se Svatým Grálem to nikdy nemělo nic společného!“ dala Diana najevo svou vzdělanost.

„Možná mělo, možná ne; teď však má. Svět se změnil.“

„Jak se tam dostaneš?“

„Byla bych ráda, kdybyste mne svezli k vám na Hůrku. Odtamtud půjdu domů, na hrad Wulffsbîrg; tam vezmu zásoby a pojedu dál k severu, hledat Ősgard. Doufám, že tam dojdu...“

„Teď v zimě? Co když je za polárním kruhem, kde je věčná noc? To je čiré šílenství!“

„Já vím!“ usmála se Freya.

„Co uděláš, až to místo najdeš?“

„Obávám se, že o tom rozhodnou tam. Ale vím, že Králové Severu žádali Panny Ohně, aby jim pomáhaly, když vedli svoje války. Bylo to za časů tak dávných, že nejsou zapsány v žádných kronikách; ani samotní Králové tehdy neuměli číst a psát.“

„Neblázni,“ řekla Veronika, „Sama víš, že budeš mít dítě...“

Freya se usmála. „Jak by bylo krásné, kdyby se moje dítě mohlo narodit tam! Okamžitě po porodu bych je mohla vykoupat v ohni; tak by se stalo nezranitelné jako Sigurd, žádná zlá moc by nad ním neměla sílu! Možná se to podaří...“

„Chtěla bych jet s tebou!“ řekla Renée.

„Pokud vím, chystáš se na Ostrov!“

„Chystám. Ale... třeba by s námi šla i Ponny!“

„Půjdu tam, kam mne pošle můj císař. Ale nevím, jaké jsou plány pro naše lodi; v každém případě uposlechnu.“

Veronika a Valérie využily příležitosti, aby představily brášku Sancha; ostatní sice věděli, že takový kluk existuje, ale zatím se nijak neprojevoval. Bylo mu čtrnáct, byl mlčenlivý a zasmušilý a bylo mu od mládí trpěti ústrky od svých sester; zřejmě proto se bránil pomyšlení na větší aktivitu. Teď dospěly k názoru, že je nejvyšší čas, aby se stal dospělým mužem; podobně jako Denis, který ačkoliv je ještě maličký, je inteligentní a půvabný, zvlášť jako holčička. Určitou dobu uvažovaly o možnosti přestrojit Sancha za dívku, ale když si ho důkladně prohlédly, uznaly, že by to nešlo. Okamžitě mu za to přísně vyčinily.

Sancho se sester a jejich kamarádek více méně bál. Předstíral sice, že je kdovíjak miluje; ale jejich žerty se postupně staly dvojsmyslné až obhroublé a soustředily se na téma, že by chlapec neměl přejít práh nového roku jako dítě. Diskutovalo se tedy, která dívka jej naučí lásky hrám a jaké s tím budou problémy; Sancho po této cti nijak zvlášť netoužil, leč jeho mínění nikoho nezajímalo. Zvyk projednávat jeho záležitosti, aniž se ho na cokoliv ptaly, byl dlouholetý.

Konečně vybraly za tím účelem jednu Ještěrku, která byla dlouho známa naprostou nevybíravostí, co se týkalo partnerů; také uměla vše, co je třeba. Když to vysvětlily Sanchovi, vyděsil se; dokonce natolik, že se pokusil diskutovat a bránit.

„Máš to marný,“ řekla mu Veronika, „Buďto uděláš, co říkáme, nebo tě budeme strašlivě mučit!“

Sancho nad tím chvíli uvažoval. „Jaký by to bylo mučení?“

„Třeba ti uděláme tetování po celý hlavě!“

Sancho si rozpačitě prohrábl prsty vlasy.

„Ale to nic,“ smála se Valérie, „To oholíme. Podívej, jak to sluší Percymu; tobě taky bude!“

Sancho chodil do gymnázia a měl tudíž účes, který se slušel na studenta, ani krátký ani dlouhý - předpisový. Pravidelně chodil k holiči, který účes udržoval v přijatelné podobě.

„Ale... to snad ne!“ bránil se chabě.

„Proč? Stejně vypadáš odporně; nikdo nevyhlíží tak hnusně jako ty! Za ten účes se můžeš tak akorát stydět!“

„Ale já...?“ Sancho zaváhal, leč nic nechápal.

„Kdybys měl vlasy dlouhý nebo krátký nebo vůbec nějaký, tak nic neřeknu; jenomže ty vypadáš jako panák ze žurnálu! Hanba!“

„Tak mi to udělal holič...“

„To je tím, že chodíš k obyčejnýmu holiči; povídám, styď se! Tak hluboko bych nikdy neklesla! Tak co si vybereš?“

Sancho začal něco blekotat; snažil se usmlouvat, aby to s ním neudělaly teď, ale až někdy v budoucnu. Rozhořčeny jeho odpornou zbabělostí jej nechaly odejít a doporučily mu, aby se už nikdy za žádných okolností neobjevil před lidskými zraky.

„Koho ztýráme teď?“ rozhlížela se Valérie.

„Já se hlásím dobrovolně!“ smála se Renée.

„Tebe ne! Momentálně dosáhly dokonalosti Freya, Jana, Ponny, ty a tvoje Fátima. Teď se musíme soustředit na ty ostatní...“

„My jsme ti to nechtěly říkat,“ objala ji kolem ramen Julka, „Ale když se sama nabízíš...“

Valérie postřehla nebezpečí pozdě a měla co dělat, aby se ubránila jejich něžnostem. Podařilo se jí to s vypětím všech sil a to tak, že svedla pozornost na kluky, kteří kroužili okolo princezen jako čmeláci kolem záhonu květin. Rozvinuly diskusi, že u nich neuspěje kluk, který nebude vyzdoben tetováním.

„Ale podotýkám!“ zvýšila Veronika hlas, „Není řeč o nějakých obyčejných námětech, jako je kotva nebo mořská panna a podobně! Arminské zákony jasně říkají, že každý ornament tetování má mít svůj význam a být zasloužen v akci!“

„Počkej; tím chceš říct, že máme získat bojové zásluhy?“

„O tom ani nedejchej!“

„Ale kde? Teď přeci nikde žádná válka není!“

„Nemusí se jednat o válku; odvážná vědecká výprava může někdy být ještě dobrodružnější!“

Kluci zaváhali, ale byl tady Mario Carialti.

„Fajn; kam se jede?“

„Zatím snad nikam; ale mohlo by se!“

„To je skoro škoda, když je tu taková spousta odhodlaných dam! Vy dobře víte, že stačí pokynout malíčkem a každý z nás se vrhne třeba do ohně, aby získal váš laskavý úsměv...“

„Je nám známo, co dokážete,“ souhlasila Valérie, „Jenomže od teďka se budete muset víc snažit, než vám něco dovolíme, pánové! Kdo si nezaslouží naši lásku, ten...“ Nedořekla, ale její úsměv byl nesmírně výmluvný.

„Znamená to, že vás musíme dobývat hrdinskými činy?“ ptal se jeden z mladíků, „Jakými třeba?“

„Například vítězstvím nad nepřítelem, dalekou cestou...“

„Nemám kvůli tobě taky zabít sedmihlavou saň?“

„Rozhodně ne, saně jsou chráněný živočichové, neb je jich málo. To už radši toho, kdo ubližuje chudinkám nevinnejm zvířátkům.“

„Ale podlé nepřátele snad můžem?“

„To klidně...“

Diskuse se začala rozbíhat dvěma směry; jedni plánovali, jaké hrdinské činy vykonají a která země bude poctěna jejich návštěvou - jistě ke své nemalé radosti. Druhá skupina, v niž byla většina děvčat, se bavila vymýšlením, jaké znaky a na kterém místě těla budou označovat vítězný souboj s nepřítelem, účast v bitvě a jiná podobná hrdinství. Začalo se řešit, jestli se různá hrdinství budou počítat až od teďka, nebo lze započítat předešlé činy, pokud jsou dokázány třeba souhlasným svědectvím kamarádů.

„Nevím, proč by se dosavadní hrdinství nemohlo započítat!“ usoudila Veronika, která měla hlavní slovo.

„Hlavně proto, že někteří by v tom případě měli brzo plné celé tělo a nebylo by kam malovat!“ smál se kdosi.

„Zklidni se,“ doporučil mu kamarád, „Ty budeš mít na kůži pořád místa dost. Leda by se započítal hrdinský boj s kuchařkami o protekční porce jídla!“

„Udržovat se v kondici dobrou stravou je nutno!“

„Jsi si jist, že prase je díky své žravosti dobrý bojovník?“

Žertování hrozilo přerůst v hádku; někdo se zeptal, jestli se budou počítat do hrdinských činů souboje s kamarády, třeba ve Voglariho škole. Většina byla proti.

„To je nutné zásadně zavrhnout! Získávat trofeje na kamarádech není hrdinství, ale ptákovina; musíme rozlišit skutečný boj od cvičení. Nehledě na to, že by tě instruktor domlátil a ještě by ti uřízl copánek, kdybys ho vážně vyzval...“

„No dobře, tak kamarády ne! Ale co lidi z jiných klášterů? Jsou takový, co se chovají trochu jako my, třeba Maltézáci!“

„Ty bys chtěl válčit s Maltézským řádem?“

„Válčit zrovna ne - ale občas se s někým potkáme, slovo dá slovo a sem tam padnou i facky. Někdy se bojuje dost ostře!“

„Ne, Maltézáci jsou naši bratři. Nesouhlasím!“

„Je veliká škoda,“ prohlásil jeden z kluků, „Že nepřátelé nenosí copánky jako my. Kdybych některýho přemohl, uřízl bych mu cop a ozdobil jím svůj štít! Postupně bych získal spoustu trofejí, kterými bych dával najevo...“

„Ty bys v první bitvě přišel nejen o cop, ale i o hlavu!“

„Tak počkejte,“ řekla Veronika, „Musíme do toho zavést pořádek. Ovládání lidí pomocí vlasů není hra, ale součást magie a nemělo by se zneužívat. Snad víte...“

„Někteří vědí, jiní ne. Co máš na mysli?“

„Získáš-li do vlastnictví část těla nějakého člověka, jsi na něho propojen; podle toho, k čemu ji použiješ, mu můžeš škodit, pomáhat, čerpat nebo dodávat sílu. Všechny podobné obřady vznikly z těchto důvodů; takže to není žádná legrace!“

„Počkej - dodávat mu sílu říkáš?“

„To je prvotní účel kadeře vlasů, kterou dávaly dívky svým mužům, když táhli do boje. I teď se doporučuje, aby má-li dívka svého chlapce ráda a chce mu pomoci, dala mu pramínek vlasů.“

„Platí to jen na milence, nebo na kohokoliv?“

„Na každého, samozřejmě. Nevíš, že takhle chránily třeba bratra nebo otce? A nejen lidi; i koni prospěje, když mu jeho pán vplete pramen svých vlasů do hřívy...“

„A může to udělat jen jednomu, nebo více lidem?“

Veronika chvíli váhala. „Myslím, že mnoha. Vidím ti na očích ještě další otázku, zda je lepší ochrana od jedné milenky, nebo od více děvčat, se kterými chodíš. Ve tvém případě by bylo nejlepší, aby ti každá tvoje holka dala copánek, protože spousta lidí se chystá rozbít ti hubu. Co nejdřív!“

„Freya se před chvílí chlubila, že obětovala vlasy Paní Freyi, své bohyni. Má to nějaký smysl?“

„Samozřejmě. Od té chvíle je pod její ochranou.“

„V tom případě by mělo smysl před odchodem do války zanechat nějakou část v chrámu; pak by měl člověk trvalou ochranu!“

Veronika zaváhala, ale Freya a Ponny s tím souhlasily.

„Myslíš, abychom to taky dělali... když bude válka?“

„Ale jo, škodit to určitě nemůže.“

„Moment,“ jeden z chlapců byl poněkud ovlivněn alkoholem, mysl mu těkala a vymýšlel stále nové varianty, „Takže nejlepší takhle: jeden pořádný pramen do chrámu, aby měl zajištěnou ochranu. Ostatní pramínky všem svým láskám, aby ho chránily... No jo, ale to toho moc na hlavě nezůstane!“

„Můžu snad já za to, že máš tolik holek?“

„Neofrňuj se, však spousta holek má taky víc kluků! Představ si, že dá každýmu jeden pramínek... a tak všecko rozdá! To bude švanda... Třeba ta nová, kdyby dala každýmu, koho si narazí, jeden takovej pramínek vlasů...“

V té chvíli se don Diego rozhodl, že mírně zasáhne. Přistoupil k nim, široce se usmíval a něžně položil ruce kolem ramen svých dcer. Stály vedle sebe, takže s tím neměl problémy.

„Co vy tady? Netančíte, ačkoliv se hraje - hlavně nic nepijete! Myslel jsem, že tu oslavu odnese můj sklep strašlivou pohromou, jenže vy snad ke mně máte ohledy nebo co? Jindy bych vám za to poděkoval, ale tohle je přece poslední noc v roce!“

„Já snad špatně slyším, tati,“ políbila ho Veronika na tvář, „Ty nás vyzýváš k pití? Ještě řekni k nemravnostem a já se tady složím přímo na sále!“

„Neříkal jsem nic o žádné nemravnosti, samozřejmě; ale když budete trochu rozvernější, kdo by se na vás mohl zlobit? Zkuste povolit uzdu svým touhám a přáním...“

Většina lidí ocenila velkomyslnou pohostinnost dona Diega upřímným potleskem; jenže Veronika a Valérie svého otce znaly líp než hosté. Skutečně se vrhly do víru tance a statečně si připíjely s každým, kdo o to měl zájem; ale vytušily, že něco je pod povrchem a že alkoholické třeštění určitě není vyvrcholením dnešního programu.

Don Diego se vrátil k Baarfeltovi, který seděl u jejich stolu. Pohledem na Tomášovu číši zjistil, že je stále do dvou třetin plná, takže navrhl přípitek; když víno zlikvidovali, nalil znovu.

„Nechutná ti? Nebo proč nepiješ?“

Tomáš se jen usmál a pokrčil rameny. „Já piju!“

„Rozhodně ne tak, jak by se měl oslavovat konec roku a všechny důležité události, které se staly. Nepůsobíš uvolněným dojmem; možná by bylo dobré, kdybys trochu odložil veškerou škrobenost a také se choval trochu... rozverně!“

Tomáš potřásl hlavou; don Diego rozhodně nebyl ten pravý, kdo by měl ostatní vyzývat ke spontánnosti. Takže Tomáš řekl: „Přece víš, že moc nepiju. Kdy jsi mě kde viděl opilého?“

„No... taky se to stalo. Jenže... už je to dávno.“

Tomáš mlčel.

„Některé staré zvyky nejsou tak úplně špatné!“ naléhal Diego.

„Stejně nechápu, proč ti na tom tak záleží.“

„Třeba... bych si chtěl promluvit. Upřímně.“

Tomáš se usmál koutkem úst. Pak pozvedl sklenici a vypil ji dlouhými doušky. „Už ti připadám dostatečně opilý, abych říkal pravdu? Prosím, navrhni téma a já se svěřím.“

Diego se namísto toho zamračil a mávl rukou. Pohlédl do sálu; všechny princezny vířily v tanci a moc jim to slušelo.

„No, vypadá to, že se dneska už nic nestane...“

„Tušíš snad nějaké problémy?“

„A ty ne? Mám jisté obavy...“

„Kvůli té záležitosti s pokusem o atentát?“

Don Diego se snažil udržet tvář v klidu, ačkoliv ho Tomáš dobře znal a tušil, že to s ním pěkně cloumá. Řekl: „Jsi si jist, že ho chytnou?“

„Spolehlivě. Postarali se hned, jak to zjistili. Jakmile se někdo pokusí to spustit, drapnou ho.“

Diego zafuněl tak, že Tomáš rozhodně nezáviděl tomu nešťastníkovi.

„Takové věci se stávaly, stávají a budou se stávat; důležité je především mít spolehlivé stráže. Na tvoje kočky se můžu spolehnout, ne? Svěřili jsme jim ostrahu celého paláce...“

„Je na ně absolutní spolehnutí. Jestli někdo zůstane střízlivý, tak oni. Mají svůj systém...“

„Ano, zvykl jsem si na ně. Působí útulným dojmem, když se po chodbách potulují tygři a leopardi.“

Tomáš neřekl nic, sledoval tanec. Diego taky mlčel; chtěl už párkrát něco říct, ale zaváhal. Nakonec řekl: „Nepřátel se ani tak moc nebojím. I když to budou zkoušet pořád...“

„Takže obavy máš z vlastních?“

„Nejvíc z těch děvčat. Něco chystají; snad pro dnešek už ne.“

„Ze svých vlastních dcer?“

„Moje děti jsou jediní lidé, proti nimž nemohu zasáhnout. Dobře to vědí a rády toho zneužívají.“

„Sancho je snad hodný chlapec...“

„Sancho je hlupák, bohužel. Veronika měla být kluk, to by bylo v pořádku; je chytrá, rozhodná, odvážná... jenže holka.“

„Mrzí tě, že se nikdy nemůže stát Velmistrem Templářů?“

„Pamatuješ, jak jsem byl šťastný, když se narodila? Ještě jsi byl tehdy kluk... se kterou ženou jsi to tehdy vlastně chodil? Byl jsi takový nadějný chlapec jako dneska Mario Carialti...“

Tomáš to nekomentoval, jen se usmál.

„Slíbil jsem, že vychovám dceru, jak nejlíp to půjde. Potom se narodila Valérie; zase holka. Až třetí pokus se zdánlivě povedl, jenže bohužel... rozumu se mu nějak nedostává!“

„Třeba se ještě spraví; učí se myslím dobře...“

„Koho zajímá jeho vysvědčení? Chybí mu všechno, co mají dcery: odvaha, bystrost, touha změnit svět. Sancha je potřeba postrkovat; ty dvě čarodějnice musím krotit!“

„Co by se stalo, kdybys je nekrotil?“

„Vidíš snad, co se děje teď, ne? Obklopily se partou podobných; tvý holky tam pochopitelně krásně zapadly a mám dojem, že budeš mít brzo podobné starosti jako já...“

„Určitě ne. Já je totiž nebudu nijak krotit.“

„Ty máš totiž jednu výhodu. Když začnou moc vyvádět, pošleš je na ten svůj Ostrov. Já to udělat nemůžu. A ony by taky nešly.“

„Zkus je provdat!“

„Teď, když Diana zavedla svoje zákony o manželství? Provdat je mělo účel, dokud tomu přikládaly nějaký význam. Teď už vědí, že svatba v dnešním světě je jenom nesmyslná fraška; i kdybych je vecpal někomu do postele, zůstanou tam jen tak dlouho, dokud samy budou chtít. A budou si silně vybírat vhodného partnera...“

„No...“ pokrčil Tomáš rameny.

„Já vím, co chceš říct. Zatím vybíravé nebyly. Ale zatím také nepřivedly na svět žádné děti. Mají spoustu milenců... pořád se nedokážu donutit, abych říkal manželů. Ale také mají znalosti, jak chemickou cestou zabránit početí.“

„Bylo nutné jim dopřát tolik volnosti?“

„Bylo možné jim v tom nějak zabránit?“

„Snad... kdybys s nimi rozumně promluvil...“

„Zkoušel jsem s Veronikou. S Valérií už to nemělo cenu, Vera ji naučila všechno ještě dřív, než to mohla chápat. Veroniku jsem se snažil učit, aby byla zodpovědná a vždy věděla, co dělá. Tehdy mi to slíbila; jenže pochopila to jinak. Ona dobře ví, co dělá; ona to dělá schválně!“

Tomáš jen něco zamručel.

„Ty jsi s Veronikou taky spal, viď? A s Valérií?“

„Ano, spal jsem s Veronikou. S Valérií ne.“

„Můžeš mi stručně vylíčit, jak to probíhalo?“

Tomáš zaváhal, dokonce se znovu napil vína. Pak začal mluvit, jak se nořil do hlubiny vlastních vzpomínek: „Přijel jsem tehdy do Valencie prostudovat si materiály z tvé knihovny; tuším nějaká alchymie. Hned první večer jsi mě vtáhl do diskuse o svých problémech s tím... no, tím bankéřem ze Segovie! Poslal jsi na něj někoho, jenže pak jsme uvažovali... Už si nepamatuju, co jsme všechno podnikali, jenom mě to zdrželo od studia a byl jsem trochu vzteklý. Veronika seděla naproti přes stůl a koukala; pamatuji si z toho večera jen její oči, veliké, černé... Já tam seděl, zlobil se, že mě zdržuješ od vážné práce a najednou mi napadlo, že se ti pomstím a to děcko svedu - kolik jí vůbec bylo, šestnáct?“

„Rozhodně už to nebylo žádné děcko.“

„Myslím i o tom ses zmínil. Napadlo mi, jak by bylo krásné zpříjemnit si pobyt s tak krásnou dívkou. Zkusil jsem s ní prohodit pár slov a ona kupodivu reagovala vstřícně; tak jsem ji druhý den pozval na projížďku po moři. Počítal jsem, že ji budu opatrně dobývat... nějaké zkušenosti přece mám! Ale povedlo se mi získat ji už na té loďce...“

Don Diego se shovívavě usmíval; zato Tomáš se zarazil: „Není ti nepříjemné, když ti to takhle otevřeně povídám?“

„Vůbec ne. Protože myslím, že to bylo docela jinak.“

Baarfelt škubl tváří a pohlédl na něho: „To snad ne!“

„Ale ano. Byla to Veronika, kdo tě svedl.“

Tomáš zavřel oči; chvíli nekontroloval svou tvář, ponořil se do hlubiny vzpomínek a snažil se vybavit si všechno, jak se tehdy seběhlo. Konečně oči otevřel a zakroutil hlavou. „Nevzpomínám si na žádné ovlivnění, které by použila!“

„Kdyby sis na něco vzpomínal, byla by to špatná práce.“

„Takže chceš říct, že se tvoje Veronika rozhodla získat mne; v nějaké chvíli na mne vyslala impuls, kterému jsem podlehl a pak dělal, co chtěla?“

„A co, stěžuješ si? Díky ní jsi prožil kouzelné tři týdny; jestli řekneš, že se ti to nelíbilo, tak se vážně urazím!“

„Líbilo se mi to moc; jen jsem měl trochu špatné svědomí kvůli tobě, ačkoliv jsi to přehlížel a vypadalo to, že souhlasíš.“

„A co jsem měl dělat? Vytýkal jsem jí to, když s tím začínala; taky mě zajímalo, zda to s tebou dokáže. Jenže ty sám jsi jí ulehčil práci, zlobil ses na mne kvůli té práci navíc, chtěl ses mi nějak pomstít... Já nevím, třeba ta myšlenka svést ji opravdu vznikla v tvé hlavě a ona ji jenom zachytila...“

„Člověka napadají každý den různé myšlenky; chceš říct, že ona je všechny chytá a využívá jich?“

„Jenom těch, které se jí líbí. Ostatně, tyhle hry jsem jí už za ta léta rozmluvil; nebo ji přestaly bavit. Zajímalo by mě, jestli by to s tebou dokázala teď... třeba malá Valérie. Určitě ti nemusím říkat, že to bylo první, co se od Veroniky naučila.“

„Co bylo to další?“

„Když byly malé, dělalo jim potěšení nenápadně někoho zblbnout; jak v lásce, tak v ostatních věcech. Potom... Veronika mi jednou řekla, že už to nedělají. Že nevkládají svoje myšlenky do hlav druhých lidí, jen posilují jejich vlastní nápady.“

„Hm...“ řekl Tomáš.

„Že prý je to daleko zábavnější.“

„Možná mají pravdu.“

„Zcela jistě. Nejvíc je baví něco, co bych nazval: nenápadná morální devastace okolí. Zvlášť se soustřeďují na kamarádky. Taky mají kamarádky, jaké si zaslouží - včetně těch tvých dcerušek.“

„Jana je ještě skoro dítě; zato Julie mi připadá učenlivá!“

„Velmi správně. Janě jistě nemusely nic nakukat, stačilo odblokovat zábrany. Když byla v klášteře, pravidelně jí stříhali vlasy; zřejmě to pro ni byl příšerný zážitek. Teď považuje každý podobný zásah za vzrušující, působí jí potěšení dát si vyholit hlavu a ještě větší stříhat někoho jiného. Když ji to baví...“

„Dětská hra...“

„Jana není dítě; má přece muže...“

„Kluka jako je sama. Ti dva si rozumějí a doufám, že je to tak hned nepřejde. Pak se jí narodí dítě a bude mít jiné starosti. Taky to bude na Ostrově, tam to ničemu nebude vadit...“

„Jak to je s jejím vztahem k tomu klukovi, to nevím, ani mě to moc nezajímalo. Spíš sleduju, co provádějí s tvou Julií. Ta je pro ně daleko těžší oříšek; zvlášť proto, že ji dostala dřív do drápů Diana než moje holky. Julie má vcelku ujasněný hodnotový žebříček, značné znalosti, utkvělé představy o morálce...“

„Zatím stále ještě nepoznala muže.“

„Taky v budoucnu s tím budou problémy. Julie není bezstarostná, naivní ani zkažená; její morální devastace postupuje velmi pomalu a dá práci. Pro většinu děvčat je hranicí, když se svléknou; pak se přestanou bránit. Jenže Julii Diana naučila, že nahota ještě nemusí znamenat sexuální vztah, takže se svléká, ale nepodléhá erotickému vzrušení. To asi holky dost naštvalo...“

„Julie je zamilovaná do Jana Dunbara.“

„No právě; to vědí všichni, i oni dva. Jenomže oba vyčkávají, kdo s tím začne první. Je to svého druhu souboj nervů, jako když ve válce čekáš, kdo první vystřelí. Kdo začne, prohraje...“

„A Julie ani Jan nechtějí prohrát.“

„Veronika s Valérií zabodovaly; Julie se nechala tetovat, propíchnout uši a nos. Mění se, ale postupně a pomalu; zajímá mě, co by se stalo, kdyby si dala ostříhat vlasy. Ale nemyslím, že k tomu dnes večer dojde.“

„Dnes večer? Proč by mělo?“

„Nevidíš, že se na tom pracuje? Někdo to navrhl a děvčatům se to zalíbilo. Jana podlehla hned, bylo to její přání. Pak přibyla Ponny, velká posila. Počítaly s Dianou, ale ta kupodivu nereaguje; nevím proč. Zato se dala vytočit maličká Renée; možná tím holkám pomáhá, možná je proti. A teď ještě ke všemu Agnes, tedy Freya; jenže ta má taky vlastní záměry...“

„Je to tak důležité?“

„Všechno je důležité. Je to jako šachy nebo čínské domino, kdo ví, který kámen ti uvolní ostatní? Přímé útoky nemají smysl, ty holky jsou princezny s vysokým duchovním uvědoměním; Vera a Vali taky vědí, že se nesmějí dopustit ničeho špatného...“

Tomáš se usmál: „A ještě jedna věc: samy to udělat nechtějí.“

„Nepochybně. Kdyby s tím začaly, druzí by se přidali.“

„Jít se koupat do řeky a nechtít se zmáčet, to je těžké...“

„Jestli rozumím tomu, co vidím, konají přípravy k hromadné koupeli. Chystaly se dnes večer k nějakému útoku.“

„Už se nechystají?“

„Mám pocit, že se mi podařilo je usměrnit. Začaly tančit, to je příznivé; potřeboval bych ještě, aby se víc napily. Alkohol je spolehlivě zbrzdí, sjedou do obvyklých zábav s kluky a bude...“

„Alkohol je brzda, ale ne všemocná. Mohly by naopak využít slabší obrany ostatních...“

„Když se samy opijí, tak už těžko. Musely by zůstat střízlivé, ale to nebezpečí nejspíš nehrozí.“

„Neumějí třeba... rychle vystřízlivět?“

„Samozřejmě umějí. Ale nenapadne je to. To by se muselo stát něco závažného, aby se probraly.“

„Často je tímhle způsobem usměrňuješ?“

„Poslední dobou čím dál častěji. Při velkých akcích, kde mají víc možností. Doma to není třeba, většinou si čtou nebo se nudí. Co jim táhne hlavou, nevím; a někdy bych to věděl rád.“

„Nějaké náznaky?“

„Veronika je vůdčí osobnost; chtěla by vládnout dívčímu komandu a usměrňovat je. Právě teď je ve svém živlu. Valérie má hlubší znalosti a je senzibilnější; víc vnímá dobré a špatné energie. Nikdy neudělá chybu, naučila se je nedělat. Přesněji: naučila se vyhýbat chybám, jaké dělají ostatní.“

„Co vlastně přesně dělá?“

„Nic. V podstatě registruje chybné cesty, kterými šly jiné. Těm se vyhýbá, ale vlastní cestičku si ještě nezačala prošlapávat.“

„Není to divné? Je už dost velká...“

„Ale velmi opatrná. Hrozně nerada si pálí prsty. Veronika jí už v dětství dala ochutnat všechny svoje spáleniny. Vychovávala ji; společně se pak soustředily na malou Renée. Ta jim teď prchá ze zlaté klece; ačkoliv kdo ví? Možná ji samy pustily...“

„Co budou dělat dál? Máš nějakou představu?“

„Určitě nic obyčejného. Dostaly další impuls, staly se dcerami velmistra. Mám dojem, že samy přesně nevědí... potřebovaly by nějaké další impulsy. Říkal jsem ti, ony už nic nikomu nevnucují, jen využívají jeho vlastních přání. V tom případě je někdy nutno čekat, až dotyčnému něco napadne.“

„Proč ho tedy nepostrčí?“

„Mají nesmírně iracionální důvod: nelíbí se to Bohu. Moje dcery nejsou hloupé ani bezbožné; hledají jen hranici mezi dovoleným a zakázaným. Přesnou hranici; pak budou opatrně zkoušet někde ji přešlápnout. Dovolené je nezajímá, zakázané je neláká. Vědí jak dopadli ti, kteří se dopustili přestupku. Baví je ta hranice.“

Tomáš se zamyslel. „Ano, zdá se, že se skutečně zatím vyhnuly hrubým chybám. Ačkoliv, kdo může říct, co je dobré a co špatné?“

„Všichni si takhle hrajeme, i ty. Neříkej, že ne!“

„Možná právě to je činnost komthura.“

„Nebo velmistra.“

„Velmistr má větší odpovědnost: stanoví pravidla. Dokonce svým dětem, když nějaké má. S našimi dětmi to nebude lehké.“

Sledovali tanec; bylo vidět, že mládež se baví čím dál víc. Mnozí nevydrželi, zakotvili u pultu s občerstvením, cpali do sebe různé pochoutky, chlebíčky, jednohubky - a vše zalévali alkoholem. Vzrušeně debatovali, smáli se, vtipkovali o ostatních. Mnohé řeči měly značně erotický podtext, množství zábran padlo a chlapci i dívky se chystali zrušit i ty poslední.

„Krásný večer, řekl bych.“ konstatoval Tomáš.

„Ano, zdá se.“ souhlasil Diego.

„Takový nápad... když se holky dokážou vloupat komukoliv do mysli a snést mu tam kukaččí vajíčko, měl bys to dokázat i ty! Proč jsi toho doposud nevyužil?“

Don Diego párkrát vzdychl. Pak potřásl hlavou. „Nebudu ti namlouvat, že jsem to nikdy neudělal. Jenže bohužel pozdě. A ono platí určité pravidlo; nesmíš ničemu ublížit. Kdybych našel něco zlého, zničím to bez milosti. Jenže zde nebylo nic takového. Vše, co jsem našel, si zasloužilo žít.“

„Také ty dodržuješ zákon. Nečiníš, co se nelíbí Bohu?“

„Asi bych tím přešlápl tu čáru. To nemůžu...“

Tomáš opět zkřivil tvář, ale neřekl nic.

„Ty znáš někoho, kdo by ji přešlápl a nebyl potrestán?“ zeptal se don Diego.

„Já vím. Co tedy máme dělat?“

„Nevím. Napít se.“

Pierre de Warnais setrvával mezi ostatními a taky se bavil. Dokonce tančil s dcerou nějakého bratra, bavil ji svými šprýmy a dívka se srdečně smála. Na slavnost se sjelo množství místních, kteří nějakým způsobem spolupracovali s řádem a přátelili se s jeho představiteli. Bylo jich tu hodně a přivedli s sebou syny a dcery; musím říct, že nijak nepřekypovali cudností a zdrženlivostí. Několikrát jsem vyplašil párky, skrývající se v temných koutech; chodím sice potichoučku, ale přesto se občas, když jsem se nenadále vynořil ze tmy, ozvalo úzkostlivé vypísknutí.

Princezny uposlechly pokynu dona Diega a snažily se vyprázdnit jeho vinné sudy, jak jen to šlo. Ostatní je pochopitelně ochotně napodobili; víno jim rozproudilo krev a způsobilo, že přijímali ochotněji všelijaké zábavné nápady.

Ten nejgeniálnější byla hra, kterou zřejmě vymyslela Veronika a spočívala v tom, že kdo neudělal, co po něm chtěli, musel dát jako fant jednu součást oděvu. Pravidla jsem nepochopil a nejspíš ani nikdo jiný; nelze vyloučit, že to byl hlavní účel. Princezny byly přichystané a pod oděvem pomalované barvami, které toužily odhalit, ale pro ostatní to bylo překvapení a někteří se zpočátku svlékali dost rozpačitě. Také hosté byli na rozpacích; jeden otec se silně rozhořčil na svoji dceru, která uposlechla a svlékla blůzku. Než mohl jeho hněv získat přívržence, už k němu přitančila Veronika, objala ho a odvlekla na parket; když se vrátil, byl zbaven nejen hněvu, ale i kabátu a vesty a rozverně povzbuzoval dcerku, aby se nezdráhala.

Baarfelt se jen usmál, když to viděl; sledoval Diegovy dcery pozorněji, než obvykle. Napadlo ho, že by si s Veronikou nesmírně rád zatančil a popovídal, ale prozatím váhal; nebylo jasné, o čem by s ní měl mluvit. Než si to rozmyslel, stála Veronika před ním; pochopitelně přišla něco říct tatínkovi, ale když skončila, vrhla na Tomáše pohled, který měl sílu magnetu.

„Vidím, že se bavíš dobře...“ řekl Tomáš zdvořile.

„No... dělám, co se dá!“ usmála se, „Kdyby tady ještě někdo uměl pořádně tančit, bylo by to úplně dokonalé!“

„Nechceš mi doufám tvrdit, že nikdo z mladých to neumí!“

„Jistě ano - ale jako ty ne! Ostatně, proč necháváš svoje doposud ne zcela zestárlé kosti bezúčelně odpočívat? Zvedni se a pojď to těm holobrádkům ukázat!“

Tomášovo taneční umění bylo proslulé a rád je předváděl, aspoň za mladších let; i teď se nechal přesvědčit. Veronika si ho vítězoslavně odvlekla na parket.

„Budeme vzpomínat na minulost?“ zeptal se Tomáš.

„V minulosti jsou kořeny budoucnosti. To jsi mě učil...“

„Zapomeň na to. Uteklo pár let...“

„Ne zas tolik, aby sis nedokázal vzpomenout.“ uchopila jemně jeho ruku a přemístila ji na svém těle do výhodnějšího místa, „Na tohle si taky nevzpomínáš?“

„Takže chceš vzpomínat. Až do důsledků...“

„Nechci, kašlu na vzpomínky. Chci něco do budoucna.“

„Ode mne nemůžeš nic dostat. Oženil jsem se...“

„Taky nás to všechny pobavilo. Když jsme poznali tvou ženu...“

„Neurážej ji, Veroniko. Mám ji rád!“

„Chtěla jsem ji nejen urážet, ale vyškrábat jí oči. Jenomže pak jsem ji poznala a dávám ti slavnostní přísahu, že jí neublížím, kdybych si kvůli tomu měla uhryzat vlastní nohu...“

„To je sice hezké, ale lichotka to není.“

„Kdyby sis vzal holku, se kterou bych mohla bojovat...“

„Tak chceš bojovat aspoň se mnou?“

„Chci. Rozdáme si to?“

„Ale no tak! Princezničko...“

Rozesmála se; znovu přemístila jeho ruku, ještě výhodněji.

„Když říkáš, že bys bojovala... co kdybych si vyhlídl Valérii? Tu bys taky zkusila napadnout?“

„Ty seš bestie!“ vydechla obdivně a oči se jí rozzářily.

„Tak co? Obětovala bys svoji milovanou sestru mé zvrhlé vášni?“

Veronika blýskla očima, co dělá Valérie a jak je daleko. „Chceš ji? Můžeš ji mít ještě dnes večer... Mohl bys...“

„Dořekni to!“ nařídil přísně.

„Chceš nás mít obě najednou?“

„Cos vymyslela, potvůrko?“

„Ty přece víš, co dokážu! Poznala jsem každého muže, který se kdy miloval s Valérií. A ona od určité doby každého, koho jsem měla já. Dovedeme se propojit, ty přece víš, jak!“

„Vím. A co fyzická přítomnost?“

„Zkoušely jsme to všelijak. Kdybys chtěl...“

„Je v ní taky tolik vášně jako v tobě?“

„Učil jsi mne být vášnivá, když jsem byla dítě. Pak jsem to zas já učila druhé, kluky i děvčata. Kdybys chtěl, ukážu ti, co jsem všechno dokázala za těch pár let...“

„Co když já už jsem jiný?“

„Nelži. Zkusila jsem se podívat, jaké hry učíš svou Evu-Marii. Aspoň že na milování není tupá!“

„Ale no tak! Právě jsi slíbila...“

„Neublížím jí; dokonce ti řeknu, že kdyby tě neměla tak ráda, asi bych ji zahladila jako škodnou. Jenže ona tě miluje a ta její láska je upřímná. Jinak je ovšem...“

„Vím, jaká je. Naučím ji všechno, co bude třeba...“

„Nenaučíš, Tomáši. Nebylo jí shůry dáno; musel bys přemoci vůli Boží. Nebo myslíš, že to dokážeš?“

„Dát jí dar rozumu, který jí nedal Bůh?“

„Ráda se poučím, až ten experiment skončí. Ale neodváděj řeč; co bude s dnešní naší nocí? Nebo chceš být s ní?“

„Když řeknu něco, co se ti nebude líbit, dáš se do boje?“

„Nevím, jestli by to mělo cenu. Nejsi ve vhodné náladě.“

„Myslíš, že jsem málo opilý? Ty taky!“

„Očekáváš útok. A ještě si to někdy rozdáme!“

Tanec končil a Tomáš přemýšlel, kam by ji měl zavést; Veronika jej objala pažemi: „Ty přece taky umíš všechno co já! Proč jsi mě někdy nepřišel navštívit za mých horkých nocí?“

Potom se smíchem odběhla a nechala ho stát na místě.

Tomáš se vydal k baru. Ne že by tolik toužil se opít, ale chtěl zkontrolovat Julii, která tam zrovna zakotvila a mladí muži si s ní připíjeli. Zjistil, že se dobře baví, neboť se usilovně hádala, a co je ještě lepší, italsky. Palmiro Corsi sem přitáhl řadu mladých jezdců a ti mohli na Julce oči nechat. Přesněji na jejím hrudníku; měla na holém těle kosticovou šněrovačku, která jí držela obnažená prsa nahoru a dopředu jako nárazníky, a tak když tančila, mimovolně (a zcela schválně) jimi šťouchala do tanečníka, než ho donutila si sáhnout. Když to udělal, začala se hádat a strkala ještě víc, vyžadovala, aby se omluvil každému jejímu ňadru zvlášť a to tak, že na ně vtiskne vřelý polibek. Jistě, omlouvali se rádi, taky o tom diskutovali a na usmířenou nabízeli přípitky. Julka celá zářila a bavila se skvěle.

Tomáš zauvažoval, zda by neměl dcerušku trochu pokárat. S jejími zábavami souhlasil, přesněji soudil, že je dost stará, aby věděla, co dělá. Navíc měl dojem, že vůbec není tak opilá, jak se snaží tvářit. Přivřel oči a soustředil se na energetické proudění; Julie ne že by se nenechala patřičně opojit, ale většinu energie z alkoholu ukládala do zásob. Kdopak ji to asi naučil? Používat blesky ji naučila Renée, a Julie zřejmě osvědčila značnou chápavost. Taky by ji mohl pochválit...

„Hezká, že?“ otázala se Veronika za jeho zády.

Překvapila ho, nevěděl, co říct.

„Obdivuješ svou dceru jako krásného závodního koně, nebo se v tobě probudilo něco nevýslovně něžného?“ pokračovala.

Obrátil se k ní docela a zjistil, že odložila několik svých závojů, takže k jejímu tělu je snadnější přístup. Vypjala hrudník.

„Tak co, která je máme hezčí? Udělej to jako kluci, důkladně prohmatej a potom vydej odborný posudek!“

„Pokud vím, vsadily jste se, kdo vytočí Julii, ne mne. Vážně ti připadá legrační, že bych osahával vlastní dceru?“

„Nebyl by to první incest, o kterém jsem slyšela. Nechceš doufám říct, že se ti nelíbí? Umíš hezké dcerušky...“

„Vidím, že se chceš hádat.“

„Vůbec ne, chci tančit. Zařídila jsem teď pár ploužáků a ráda bych tě vyzvala. A kdybys byl tak laskav a trochu se mazlil, neurazila bych se!“

Objal ji. Přitiskla se k němu a v podstatě se jenom mazlili, pohybovali se jen minimálně.

„Ty víš, o čem jsem mluvil s tvým otcem?“

„O mně. Děkuji. Nevím přesně, co jste projednali, ale cítila jsem to. Taky vzpomínám. Udělala jsem chybu. Měla jsem tě poprosit o dítě.“

„Vždycky ses takové možnosti bránila!“

„Aha, a ty musíš pokaždé udělat, co chci já! Mohl jsi trochu naléhat! Trochu něžnosti, trochu násilí... chvilku bych se bránila a pak si jenom užívala!“

„Zlobíš, Veroniko.“

„Zmeškala jsem šanci. Kdyby se ti povedla dcera, mohla jsem... mohla bych ji teď chystat do školy.“

„Vážně bys chtěla mít dítě? Bylo ti šestnáct...“

„Bylo mi patnáct, ale byla jsem zdravá holka vhodná k čemukoliv.“

Tomáš chvilku nic neříkal, jenom tančili. Konečně: „Kam směřuješ?“

Teď neodpověděla ona. Až po chvíli dodal: „Ještě lepší princeznu, než jsi ty a Valérie?“

Přitiskla se k němu ještě víc. „Z incestu se rodí geniální děti. A ty jsi bratr mé matky. Kdyby se to povedlo...“

„Co chceš dokázat? Diego prozradil, že děláte pokusy s mentálními přenosy. A že se vám to dost daří. Co bys chtěla vychovat? Telepatickou bytost?“

Položila mu hlavu na rameno. Ucítil horké slzy, tak ji zkusil něžně pohladit.

„Přenosy se daří s Valérií. Skvělá je Renča, vychovaly jsme si ji. Knassenky jsou totálně nanic, dokážou sdílet jedna druhou, ale ne nás. Ale jsou perfektní zesilovač.“

„Tak počkej! Co jste doopravdy dokázaly?“

„Když přišla Vali do školy, vyžádala jsem si, aby bydlela se mnou. A s Agnes... Freyou. Ta je mladší, ale skvěle jsme se sehrály. Brittu a Sentu chtěla Freya. My jsme si přivedly Renée, byla ještě hodně malá, ale citlivá. Vytvořily jsme cowen. Když nastal můj čas, šly se mnou všechny do Ohně. A já potom s nimi. Pokaždé jsme udělaly Propojení, podle Grimoria... znáš to?“

„Znám.“

„Je pravda, že jsi to sepsal?“

„Můj otec. A dědeček. Ale máš pravdu, základ je Baarfeltovo Grimorium. Jak to, že je vůbec máte?“

„Moje matka byla tvoje sestra, zapomněl jsi? Přinesla si kopii... A milovala svoje dcery!“

„Chápu.“

„Nevím, jestli dost. Tvoje dcery...“

„Zkoušely jste s nimi něco?“

„Ony s námi nebyly ve škole! Neznají Živý Oheň, Julie je dokonce ještě panna! Co s nimi chceš dělat?“

„Já nic. A ty?“

„Potřebovali bychom tvou pomoc. Kdysi jsi mi leccos sliboval. Co kdybych chtěla nějaký slib splnit?“

„Mluv konkrétně! Udělám, co budu považovat za správné. Nevím, co je správné podle tebe, ale posoudím to.“

„Chci, abys přijel do školy na Como. Obšancujeme pár šikovných děvčat a počkáme, až některá bude schopná zapálit Oheň. Půjdeme všichni společně. Já a Valérie, dvojčata a taky ty. Můžeš vzít Denise. Ale chtěla bych, aby tam byla Julie. A Diana, není čarodějka, ale přináší štěstí. Nevím, koho ještě přibrat. Uvidíme.“

Neřekl nic, ale měl ruce na jejím těle a ona cítila, jak se mu chvějí.

„Je tam jedna místnost obložená kovem. Několik set let stará. Když zaklínačka zapálí Oheň, naplní celý prostor a obsáhne všechny, kdo tam jsou. Trvá to někdy i několik minut, ale po tu dobu jsou všichni spojeni myslí. Dokonale poznáš všechny ostatní včetně všeho, co umějí.“

„Používáte to na výuku dětí?“

„Chtěly bychom znát všechno, co jsi za svého života obsáhl ty. Nechceš se podělit?“

„Valérie o tom ví?“

„Vymyslely jsme to spolu. Ještě před tím by bylo tělesné spojení. Pomáhá mentálnímu propojení. V každém případě s Valérií a se mnou. Tentokrát se nikdo nebude chránit, naopak se budeš snažit, aby se zrodily děti. Chceme to. Za odměnu si můžeš pohrát se všemi děvčátky, co budou mít po zkoušce.“

„Obdivuji tvůj jemnocit. Ani zdaleka jsem neměl tolik žen, jak se o mně vypráví, ale nikdy mě nikdo nevyzval tak otevřeně.“

„Ani já neměla tolik chlapů, jak se říká. Většinou jsme jim předhodily Renču a sdílely její zážitky. Ji to moc baví. Ale něco jsem taky prožila osobně...“

„Veroniko, tvoje plány jsou... ano, je to myšlení čarodějky. Samozřejmě bys souhlasila, kdybych přibral i Julii. Dokonce by ses skvěle bavila. Jsi absolutně bezcitná.“

„Jsem čarodějka, vůdkyně cowenu. Myslím i za ostatní, musím. Neurazíš se, když budeme mluvit o Julii?“

„Neurazím, i když tobě by nevadilo, kdybych řval vzteky a kopal do zdí.“

„S Julií je potřeba udělat dvě věci. Deflorovat a ostříhat. Z obou věcí má trauma a potřebuje poznat, že to není tak strašné, jak se říká. To první musí udělat Janek Dunbar. Kdyby si ji konečně vzal, zklidní se. A kdyby přišla o hřívu, přestane se mu bránit. Souvisí to.“

„Měl bych ti dát pár facek.“

„Nejvyšší čas! Pořádný výprask a rvačku s následným znásilněním. Jak jsme se kočkovali tehdy...“

„Veroniko....“

„Chtěl jsi to vědět, tak to víš. Jsem bezcitná mrcha s krásným tělem, které by silně potřebovalo pořádně prosexovat. Nejlíp hned!“

„Přímo na sále?“

„To by ses neodvážil. Jsi moc velkej slušňák. Ale... jestli se mi to povedlo, nasadila jsem ti do hlavy brouka. Bude škrábat a kousat, až k něčemu dojdeme.“

„Nemyslím.“

Veronika vzdychla. „Přestali hrát, škoda. Děkuji za tanec - bylo to krásné jako dřív!“

A odešla. Se smíchem.

Julie pozvolna stoupala na vrchol euforie. Po delším vzpouzení se dala přesvědčit, aby si nechala sundat korzet, takže umožnila svým obdivovatelům volný přístup k ňadrům. Vyčíhala si moment, kdy jeden mladík ponechal svoji ruku na jejím prsu déle, než si přála, a šlehla ho bradavkou. Podařilo se, vykvikl nejdřív leknutím a bolestí, potom smíchy, nebyla to velká rána. Tím si zajistila stálý obdiv; zkoušeli si sáhnout a ona to někdy strpěla, ale občas šlehla. To byla hra podle jejich gusta, zkoušeli to znovu a znovu a navzájem si fandili, nebo se chechtali tomu, který dostal větší šlehu. Pokoušeli se ji přimět, aby odložila také sukýnku, ale na to ještě nebyla dost opilá.

I když měla skvělou náladu, všímala si všeho kolem. Také zaregistrovala, že Tomáš delší dobu tančí s Veronikou, ale o něčem při tom mluví a občas se neudrží, aby se nějak nezatvářil. Nevěděla, o čem hovoří, ale vytušila nebezpečí. Ne že by se lekla - těšila se. Jestli bude mít jen trochu štěstí, něco se stane. Bude moci bojovat.

O půlnoci nastane Nový rok. Po novoročním přípitku bude Charry přesně tak upravený, aby si ho Diana odvlekla do soukromí a oslavili to. Všichni vědí jak, Diana to řekla na plnou hubu. Zatím pije jako duha, ale to je v pořádku, hodně vydrží.

Co když jeho příklad zláká Dunbara? Sedí tam s nimi a prozatím o něčem jedná, ale občas se ohlédne a zkontroluje, co Julie. Mohl by dojít k názoru, že má dost, aby se nechala taky zlákat k oslavě ve dvou. Taky on trochu pije, s Charrym to jinak nejde. Silvestrovská půlnoc je výborná příležitost! Bála se? Nebo těšila? Bála se a zároveň těšila. Byla na devadesát procent rozhodnutá, že dneska se to stane. A ona vydrží, protože ho miluje. Bolest, ponížení, zneuctění. Všechno to vydrží!

A co bude zítra? Valérie ji bez slitování ostříhá. Má cenu, dokud je panna, obětovat pannu je cennější než dívku zneuctěnou. Potom Julie ostříhá Valérii, a při jednom taky Veroniku. Těší se na to; je tak vzrušující ničit něco krásného! Diana se přidá dobrovolně, o to není strach. Britta a Senta jsou napůl už teď, stačí ustřihnout kadeř na temeni. Všechny budeme holohlavé a krásné jako ty děti. Konečně poznám vzušující pocit škrábání břitvy na hlavě. Bude legrace.

Někde v hlavě pobíhal maličký čertík a připomínal: Něco víš a měla by sis vzpomenout. Je něco důležitého a souvisí to s Ohněm. Co kdybys to zkusila? Jsi panna... mohla bys!

Věděla, že je to nesmysl, ale ten pokušitel to asi nevěděl, otravoval dál.

Rozhlédla se po sále, všichni se skvěle bavili, tančili, mladí muži obtěžovali děvčata a ty si to s potěšením nechaly líbit. Julie si představila, jak budou vypadat zítra. Přimhouřila oči a v duchu odstranila přepychové kostýmy, nazdobené účesy, šperky... uměla si představit, že jsou všichni nazí a oholení, jak je očistil Oheň. Byla to nádherná představa a zatoužila, aby se to stalo. Je to moje svatba, tak si ji užijte! Když já, tak všichni! Nikdo mi neuteče! Veronika se už postará, aby se iluze stala skutečností...

Na chvilku si nedala pozor, někdo z mladíků se připlížil odzadu, uchopil ji za ňadra a prosahával, přesně tak, jak to má ráda. Bylo to skoro lepší než masáž tygřím jazykem a nechala si to líbit o hodně déle, než považovala za slušné, až pak mu dala šlehu. Dost velkou, aby ho to zabolelo, i když to čekal, ruce ho zabrněly až k ramenům, protřepával si je a ostatní se mu smáli. Julie se taky smála; přemýšlela, co by ještě mohla provést a nápady měla všelijaké, ale ještě žádný nevyhrál.

Přiběhla za ní Jana s mísou šlehačkového krému. Napadlo jí napatlat ten krém Julce na prsa a nechat kluky ji olízat. Ani předtím nebyla moc oblečená, teď odložila všechno, co jí překáželo v rozletu a zůstala jí egyptská sukýnka, spíš ozdoba než co jiného. Záviděla, že její vlastní hrudník není příliš výrazný, taky by chtěla cítit mužské ruce na prsou a všude jinde. Julie si to nechala líbit, samozřejmě, a taky si lízla, bylo to mírně alkoholické a velice chutné. A bylo to...

Vytvořila to Renée. S pomocí Ještěrek, hlavně Patty, a byla v tom vize, která Julii bleskla hlavou. Její či cizí?

Jedna z komnat harému, ale krásnější a zářivější, pohodlné divany, perské koberce, kožešiny šelem na podlaze. Jana, Renée, Britta a Senta, Patty a její Ještěrky, nějaké dívky, které neznala, byly to kamarádky někoho jiného. A jejich společníci, mladí Jezdci, ke kterým patří i Percy. Knassenky přišly o chocholy na hlavě a byly nadšené, Renče oholili hřebínek i dlouhé pramínky po stranách a prala se tak, že ji museli krutě zmučit. Trýznění Renée přešlo plynule v orgie, přesně tak to má ráda. Britta a Senta se přidaly, taky jako obvykle. Janě dovolil Percy řádit jako tajfun, jeho dítě už nosí a teď se může bavit, jak chce. Ještěrky jsou tu kvůli tomu. A muži se těší, že je děvčata vyždímají do poslední kapky energie...

Aha, o to se hraje!

Zatím to Julie viděla jenom jako pozorovatel, nebyla tam s nimi. Je to iluze, nic víc. Nebo pozvánka?

Vzpamatovala se. Britta a Senta mají pořád ještě svoje pyšné zlaté plameny, ani Renée nikdo nesáhl na to, čím se chlubí na hlavě. Tedy, sahal jí na hlavu kdekdo, ale obdivně, nikdo nepřišel na nápad jí to ustřihnout. Jezdci tancují s děvčaty a vzmáhají se v nich chutě, ale k tomu dojde až po půlnoci a u mnohých vůbec ne, i když Ještěrky... Zatím jsou tu Ještěrky k obsluze, nabízejí různé dobroty, víno i ještě ostřejší nápoje a nechají se všelijak zlobit.

Julka potřásla hlavou ve snaze pročistit si hlavu a odlišit představy od reality. Jsou to moje vize, nebo mi je někdo dává darem? Ať je to jak chce, jsou krásné.

Jezdci jsou zvláštní kasta. Za starých časů měl každý z rytířů svoji družinu, byli v ní jeho synové a jejich kamarádi, synové zplození s otrokyněmi, tedy levobočci, taky další potomci různých zajatců a lidí získaných všelijakými způsoby. Všichni prošli vzděláním, jsou chytřejší a schopnější než jejich okolí. Patriarcha rodu s rytířským svěcením vlastní prosperující farmu, řemeslnické dílny, obchodní společnost... cokoliv, co vynáší a živí všechny ostatní. Postupně přibývají další pole, dílna se rozšiřuje na továrnu, přicházejí další dělníci, ti nejschopnější se stanou dalšími Jezdci. A všichni procházejí bojovým výcvikem.

Potom nastane chvíle, kdy je zapotřebí jít do boje. Za vlast, za krále a za svoji víru. Otec rodu vyjede do války, i když ví, že bude jeho poslední, završí svůj dlouhý a úspěšný život hrdinskou smrtí ve službě Boží. Raději padnout v boji proti Zlému, než bezmocně dožívat v invalidním křesle. Jezdci nemají strach, tři sta řádových rytířů je přiměřený počet proti třem tisícům nepřátel a když jich přijde třicet tisíc, vyrazíme proti nim a než nás dostanou, pobijeme co stačíme. Dívky jsou s námi, umějí bojovat, ale jsou také čarodějky, dokážou způsobit ještě větší spoušť než meče mužů. Princezny z boje neutíkají! Když přijdeme o život, doma jsme nechali bratříčky a sestřičky, kteří jsou příliš malí, aby mohli jít s námi. Vyrostou a pomstí nás!

V kterých dobách to bylo? Bylo to vůbec? Dneska jsou Jezdci uhlazení a vzdělaní mladí muži, na zábavách nosí frak nebo moderní společenský oblek, ale rádi se převlékají do kostýmů svých předků a okouzlují děvčata svým šarmem. Jeden z nich je Percy. Nikdy nebojoval, patří k nejmladším, ale kdyby bylo zapotřebí, půjde do toho, jeho velitelem je Mario Carialti a ten se určitě někdy v budoucnu do něčeho zaplete. Jenže Percy už bude v Arminu, bude mít ženu a děti a hospodářství... Zatím je kluk okouzlený tím, co se kolem něj děje, a ještě bude...

Julie si pročistila hlavu. Stačilo na pár okamžiků zavřít oči a přesunout všechno volné Ëčko do zásob. Pak ty oči zas otevřela a nechala se s potěšením olizovat. Kluci byli opatrní, věděli, že v některém okamžiku dostanou šlehu do jazyka, a to pěkně bolí, ale je to bezva hra. Některé taky odlákala Jana nebo Renča nebo ještě někdo jiný k jiným hrám, ale přišli další, kteří ještě od Julky žádnou ránu nedostali, taky holky Regovy, které by moc rády věděly, jak to dělá. Mohla bych vás to naučit, ale obraťte se na Renée, ta je daleko lepší. Nebo Veroniku, ta si vás po půlnoci vychutná... Ona je vůdkyně cowenu, já si ani nejsem jistá, zda do něj patřím nebo ne. Budu do něj patřit, až se vzdám Jankovi. Je komthur, potřebuje svoje oddané bojovníky, a já budu jejich vladařka, vrchní čarodějka, paní všech Ještěrek a jiných děvčat našeho klanu...

Zhluboka se nadechla a zase vydechla. Ty vize byly tak krásné a lákavé, že by jim byla schopna propadnout. O to větší problém jí dělalo vrátit se do reality. Znovu tatáž otázka: jsou to moje představy, nebo mi je někdo předává? Jestli se pamatuji, je možné spojit mysl vlastní s myslí někoho druhého, přečíst si jeho zážitky a poslat mu svoje. Udělali to? Přečetli si moje sny a poslali mi nějaký impuls. Ale zpracování a rozvinutí je moje, jsou to moje představy a já... mohla bych se s nimi pochlubit? Poslat jim je přímo, aby to se mnou spoluprožívali? Renée to umí, naučily ji to Veronika s Valérií. Ale pořád je sama sebou, a já jsem já a všechno, co prožívám, je moje.

Svět je nádherný a já jsem jedna z jeho princezen.

Jestlipak bych třeba dokázala přenést ostatním svoje pocity? Myšlenky asi ne, jsou hodně složité a těžko definovatelné. Ale třeba tu rozkoš, kterou mi přináší matlání prsou. Každá holka má nějaká ňadra a většinou se jim líbí, když si s nimi muži hrají, jenom se bojí to dát veřejně najevo. Tak je trochu pošimrám... dělá se to úplně naopak, šlehy jsou zkoncentrování Ëčka do jednoho prudkého úderu, kdežto přenos pocitů jemné hlazení. Širokospektrální, na celý sál, ať si užijí všechny. Zvládnu to? Co by ne, mám energie, že bych utáhla elektrárnu. Vybiju se a pak zas nabiju, je to příjemné. Takže pomaloučku, polehoučku...

I když pomaloučku, polehoučku, všimla si, že některé kamarádky se ohlídly. Veronika, Renée, Freya, Patty... Renča se dokonce usmála. Julii napadlo jí poděkovat, ale pak se rozhodla ji nerušit v zábavě. Ještě bude čas si pokecat, jestli to začne účinkovat. Za chvilku se uvidí...

Zářivě se usmála a těšila se na další zážitky.

Valérie se v podstatě nudila. Zatančila si s každým, kdo po ní toužil, takže byla vlastně celý večer v jednom kole; některé už znala, jiní byli hosté z ciziny, ale všichni bez výjimky toužili, aby si je vybrala na dnešní noc. Všeobecně se vědělo, že má ráda sex a nedá velkou práci ji získat, když se jí nějaký muž zalíbí; tím větší problém je přimět ji k opakování, když se mu na první pokus nepodaří uspokojit její krásné tělo. Některým se to podařilo aspoň zčásti a mohli se chlubit, že si je oblíbila. Jiní se ptali, co vlastně po nich chce, když jí ani největší snaha nestačí?

Dnešní noci byla Valérie odhodlána podat špičkový výkon. Sex byl pro ni především sport; ještě se pamatovala na časy, kdy bývala vášnivě zamilovaná, ale bylo to dávno. Proč? U většiny partnerů časem odhalila významné charakterové závady, které jí snad nebránily s nimi spát, ale rozhodně by se žádným nechtěla prožít život. Většina jich byla tady na plese, při tanci ji všelijak tiskli, sahali jí kde to měla ráda a podnapilými hlasy ji zkoušeli ukecat. Marně. Valérie nebyla dostatečně opilá; přesně řečeno nebyla opilá vůbec a mrzelo ji to. Kde jsou ty krásné doby, kdy se při každé příležitosti zpila ne snad do bezvědomí, ale do roztomilé vláčnosti, takže se jen těšila, co s ní budou kluci dělat? A když se ráno po probuzení dohadovaly s kamarádkami, s kým která byla (v jakém pořadí) a vesele se tomu smály?

Na světě nebyl dost velký oceán alkoholu, aby v něm utopila svoji rozmrzelost. Jistě, nakonec si někoho vybere. Nejlíp snad někoho zcela neznámého, o kom si ještě může myslet, že s ním prožije něco hezkého. A kdyby to šlo, aby ráno vypadl a už nikdy se neukázal! Rozhodně nikoho z těch, kteří se už stihli znemožnit... Proboha, jak jsou všichni po ránu odporní!

Samozřejmě si všimla, že se něco děje. Jenom pitomec by si nevšiml. Vede to Veronika, takže to bude něco proti mně. Kéž by to bylo aspoň něco zábavného! Nikdo jiný není dost dobrý soupeř, aby s ním bojovala, aspoň teď o posledním večeru v roce. A kdyby šila něco proti jiným, zavolala by mě k tomu.

Co by mělo být, kdyby? Kdo si zaslouží zkřížit se mnou zbraně? No jistě, Julie z Baarfeltu. Tu bych si extra vychutnala, je hezčí než já, potvora žíhaná! Jednou jí ostříhám tu její parádu, ať vříská jak chce! Ještě pořád mě baví ničit krásné věci, na kterých druhým záleží. No ano, je to emoce, a čarodějka nemá podléhat emocím. Láska, nenávist, hněv, závist, to jsou pocity, které jenom zdržují a ničí vnitřní klid. Až na to přijde Verunka, bude mít kecy. Jako by ona nikdy nepodléhala emocím! Zejména já jí jdu na nervy, když udělám něco špatně. Nejsem dokonalá. Pořád ještě je hlavou cowenu ona, a já jsem její mladší sestra. Vychovává mě a já se vzpírám, to je zcela přirozené. Řekla: budeš jednička, kdybych tě k tomu měla dokopat! Dokáže to? Obávám se, že ano, ale nějaký čas to ještě bude trvat.

S Julkou ty emoce cloumají od plus do minus, rak cak nahoru a dolů. Užívá si to. Mrcha! Je tak krásná a chystá se na svou svatební noc. Snad jí to vyjde, i když to nebude takový zážitek, o jakém se jí zdálo. Bude zklamaná a přijde ke mně brečet. Možná ne první, bude obcházet všechny a každému se svěřovat, známe ji. Nádherná chytrá holka, škoda že s náma nebyla ve škole, perfektně bysme se sladily a dneska jsme mohly převálcovat celý svět, kdy by si řekl! Je schopná, zrovna zkouší něco předávat okolí a dost jí to jde! Jenže já si takhle hrála ve třinácti!

„Přemýšlíš, komu bys co provedla, princezno?“ zeptal se nějaký hlas. Ohlédla se; ukláněl se před ní kníže Baarfelt. Jeden z mála, kterého jakž takž snášela. Usmála se.

„Měla bych někomu něco provést?“

„Myslel jsem, že tenhle večer je k tomu určen?“

„Co třeba tobě?“

„Zkus to. Ale radil bych ti vybrat si slabšího soupeře.“

Už jen těch pár vět jí zlepšilo náladu. Souboje intelektu ji vždy bavily.

Zavěsila se do něj a šli na parket. Valčík? Výtečně, velmi vhodný na cokoliv!

„Myslela jsem, že tě Veronika z drápů nepustí?“

„Naopak. Požádala, abych šel trochu rozveselit její malou smutnou sestřičku.“

„Tak malá snad zase nejsem!?“

Pozorně a ostentativně si ji prohlédl a poměřil její velikost. „No, šlo by to.“

Vyprskla smíchy. Jeho slova byla dvojsmyslná, což milovala. Najela na dráždivý přízvuk.

„Veronika tě silně chválí. Jsi jeden z mála, kdo vydržel její hry.“

„A ona moje.“

„Jsou tak nebezpečné?“

„Většinou méně zkušené dívky šetřím.“

„Mě bys šetřit nemusel!“

Hleděli si navzájem do očí. Ty její byly veliké, černé a hluboké jako tůně. A velice chytré.

„Přesto tě musím varovat. Nelekni se!“

Plavali spolu uprostřed oceánu. Svíral ji jako při valčíku a nejspíš měl nějakou oporu, jinak by se utopila. Zvlášť šaty ji táhly ke dnu. Dokud ji nenapadlo se jich zbavit.

Trvalo to sotva pár vteřin. Ani nestačila vypadnout z rytmu.

„Hezký!“ vzdychla, „Taky jsem se učila iluzi, ale...“

„Tak to vydržíš i náročnější pokusy.“

Cítila, jak jí přesunuje ruku po šíji nahoru. Jeho ruce byly silné, teplé a laskavé. Měla ráda ruce mužů a všechno, co s ní dělaly. Nezlobila by se, kdyby...

Jenže on jí vnořil ruku do vlasů na zátylku. Byla tam trochu ostříhaná, to je na takovou práci lepší. Pocítila lehký úder energie; jeho ruka pronikla do její hlavy a začala se jí prohrabávat v neuronových spojích. Mazlil se s ní, hrál si s ní. Přehazoval jí spoje v mozkové kůře, jako kdyby přepojoval vysílačku. Absolvovala pár semestrů na lékařské fakultě a nějaké přednášky i na katedře fyziky, ale tohle netušila. Bylo to příjemné.

Potom se svět změnil. Světla, zvuky, vůně. Pocit příjemné vláčné podnapilosti, který mívala tak ráda. Když měla narozeniny, kluci naplnili vanu šampaňským a topili ji, aby se pořádně napila. Pak některého stáhla za sebou, víno stříkalo kolem a všichni se smáli...

»O to jsem bohužel přišel...«

Cítila, jak se prochází jejími vzpomínkami. Otevřel si její paměť jako obyčejné dveře, vstoupil dovnitř a vytahoval ze zaprášených pavučin ty nejkrásnější i nejtrapnější příběhy. Některými se mu pochlubit chtěla, jiné by nejradši ukryla či vymazala, ale před ním se nedalo nic schovat. Trápil ji tím, že vyhledával její holčičí tajemství; bojovala ze všech sil, ale marně. Konečně narazila na silnějšího soupeře; to ji opravdu bavilo.

»Tohle ti oplatím, až se to naučím...«

»Tak to zkus!«

Nabídl jí vstup do své paměti. Na první pokus zjistila, že je obrovská; obsahovala nejen jeho vlastní vzpomínky, ale taky znalosti jeho partnerek a možná i jejich předchozích partnerů. Kdyby se chtěla něco dozvědět, musela by najít konkrétní případ, trvalo by to dlouho a zatím se nedokázala snadno orientovat. Zkusmo našla jeho vzpomínky na Veroniku; a nalezla tam taky sama sebe jako drzé závistivé děcko, které nenávistně sledovalo sestřiny hry a tolik jí závidělo...

»Chudák Veronika!«

Oni věděli, jak to s ní cvičí. Schválně se před ní líbali a mazlili...

»Dělali jsme si z tebe legraci. Byla jsi roztomilá...«

Vybrala si chvíli, kdy se milovali, a šlehla je bleskem. Ze současna do minula, ale...

»Ale ty seš nějaká dobrá!«

Šlehl ji zpátky, ale jen tak silně, aby si toho nikdo kolem nevšiml. Přesto jí zavibrovalo celé tělo a dostala chuť bojovat až do svítání.

„Tohle jsi dělal s Veronikou?“ zeptala se šeptem, ale tak, aby to slyšel. Věděla, že ano, znala přece jejich vzpomínky, „Proč ne se mnou?“

„Bylas ještě dítě.“

„Teď už dítě nejsem! Proč jsi nepřišel dřív? Proč jsi mě nechal tak dlouho čekat?“

Věděla proč. Mnoho let bloudil světem, splétal neviditelné nitky politické hry, sloužil řádu, vyřizoval spoustu tajných operací a když se mu zastesklo po troše něhy, svedl nějakou krásnou ženu. Bylo jich hodně a Valérie je začala na první pohled nenávidět. Některé pak měly děti, a některé ty děti tančí pár metrů od ní. Konečně mám důvod se jim pomstít!

„Teda děvče, s tebou to cvičí!“

Valérie se rozhodla, že s Julií a ostatními si to vyřídí později. Teď je na řadě Tomáš.

„Co kdybych ti dala Výzvu? Nepřestanu, dokud tě nedostanu?“

„Budeš to mít těžké. Oženil jsem se...“

„Tvoji ženu... ale ne! Kdyby aspoň byla parťačka do Hry! Kdybych jí mohla pořádně rozbít nos nebo vyškubat vlasy... to sis musel vybrat takovou křehotinku?“

„Jenže já ji mám rád. To přece taky víš!“

„Jo, přečetla jsem si to. Stejně tě svedu, dřív nebo později!“

„Aspoň máš do budoucna nějaký životní cíl.“

„To teda mám! Vyhlašuju ti všecky války, jaký umím! A to si piš, že vyhraju!“

„Dneska večer určitě ne.“

„Taky se bojím. Za chvilku bude půlnoc. Chystáme krásnej ohňostroj...“

Tomáš se usmál. Znovu jí vsunul ruku do vlasů, dost pomalu, aby mohla něco očekávat.

Byla sluncem, které se blížilo k výbuchu. Čekala to, ale nemohla tomu zabránit; tak jen bezmocně sledovala, jak se každý atom jejího těla začíná rozpadat, až ji slapové síly rozervaly na kousíčky a rozprášily do všech končin vesmíru. V její blízkosti umíraly planety, celé světy hořely v černém ohni, miliardy živých bytostí zoufale křičely v okamžiku svého zániku. Byla to strašná bolest, ale zároveň nádherný, s ničím nesrovnatelný pocit.

Když se probrala, chvěla se jako v horečce.

„Co to bylo?“

„Výbuch supernovy. Malá ukázka, co tě čeká, kdybys vyhrála.“

„Tohle děláš všem holkám?“

„Jenom těm, co to vydrží. Ty jsi mimořádně odolná.“

Uklonil se a políbil ji na tvář. Potom odešel.

Valérie se ušklíbla. Svět byl opět nádherný a skýtal tisíce možností.

Přišla Veronika a usedla naproti. Žádná neřekla nic, jenom se objaly a chvilku se mazlily, zvlášť hlavami se třely jedna o druhou. Dlouho tak setrvaly.

Pak řekla Valérie: „Byl to dobrej plán.“

„Tvůj taky. Jenže Tomáš je lepší.“

Opět mlčely. Konečně řekla Valérie: „Je na čase s ní promluvit.“

„Jo. Ren, přiveď sem Julii!“

Renée byla zaujata tancem, ale tohle bylo zajímavější. Za pár okamžiků přišla i s Julkou. A hned nalila všem novou sklenici vína.

Julka se rozhlédla.

„Co jsem zas provedla? Že se tak tváříte!“

Veronika řekla: „Nic jsi neprovedla. Ani neprovedeš. Škoda.“

Julie pohlížela z jedné na druhou a úsměv jí zmizel z tváře. Tak řekla: „Řekněte mi to na rovinu!“

„Právě že ti to musíme říkat. Vymyslely jsme perfektní plán, pozvat tě na Como a doučit všechno, co jsi zmeškala.“

„Já vím. Nechodila jsem s váma do školy.“

„Jo, to je ta chyba. Ale učíš se rychle a jak to vidím, ráda. Chtěla bys poznat koupel v Ohni?“

„Dostala jsi chuť oholit mi hlavu?“

„Ani nevíš, s jakým potěšením bych si tě vychutnala. Ale teď to trochu ztratilo smysl.“

„Proč? Jsem pevně rozhodnutá strávit noc s Jankem Dunbarem. Potom si se mnou dělej, co chceš, ani se nebudu bránit!“

„Myslíš jako, že každá vezmeme jeden strojek a dáme se do sebe? Perfektní souboj! Myslím, že tě Renča naučila používat Energii, tak dělej, co umíš!“

„Zítra ráno? Jsem pro! Ale počítej s tím, že už nebudeš tak krásná jako teď!“

„Brzdi, kámoško! Řekla jsem, že to ztratilo smysl, a to je pravda. Skácel to tvůj drahý otec...“

Julie se zarazila. „Něco jsem přehlédla? Mluv a nedej na moje... nápady!“

„Holka má šanci krotit Oheň, když přijde do puberty. Možná jsi slyšela nějaký kecy o magické síle první menstruační krve panny, tak to je blbost. Nebo možná ne, ale nevíme, jak by se dala účelně použít. Ale ta panna je důležitá. Pod vedením starších holek může zkusit zapálit a ovládat Oheň, a dost často se jí to podaří. Na to čekají všichni ostatní a vykoupou se. Ve škole nosí všichni krátké účesy, někdy ultrakrátké. To jsou po koupeli. Před ní se holky z legrace navzájem stříhají, ale vliv na nic to nemá. Myslím.“

„V jednom mém snu jsme byly na prázdninách. Měly jsme takové hřebínky, jako má teď Renča, ale o hodně větší. Asi jako Ponny.“

„Ve škole není nikdo pořád. Když mu dají rodiče vědět, zajede si domů, nebo tam, kam mají v plánu jet oni. Když to ví předem, nechá si vlasy růst.“

„Ostatní mu to dovolí?“

„Nemysli si, že ke stříhání dochází co chvíli! Jasně, kdyby přijela holka s hřívou jako máš ty, hned by ji otravovali; ale když máš ježka, nikdo si tě nevšimne. To není žádná zábava, měla bys dost práce někoho ukecat, aby tě pěkně oholil. Potom taky existují přílby...“

„?“

„Když nechceš, aby ti shořely vlasy, nasadíš si přílbu ze speciálního kovu. Je jich několik, je to trochu protivné, protože ti silně svírá hlavu, ale je to možnost. Teda, stejně tě ostříhají, všecky vlasy se pod přílbu nevejdou. Nebo je necháš přečnívat a Oheň si je vezme. Přílby nosí starší holky, co potřebují dobře vypadat.“

Julie si povzdychla. „Nesměj se mi. Vymyslela jsem... už jsem si zvykla na myšlenku, že o ty vlasy přijdu. Ale když já, tak všichni! V první řadě ty... vy obě. Na Renče není co stříhat, ta se už postarala sama. Ale vychutnala bych si ty holky. Šlehla bych jim to jako dobrý nápad a zároveň, že to bude skvělá zábava. Už jsem zkusila...“

„My víme.“ Valérie se otočila a hleděla do sálu. Většina přítomných žen měla krásné večerní šaty s velkými výstřihy, teď se mezi nimi rozmáhala diskuse, která má větší a krásně tvarované poprsí. Předtím se někteří moc neznaly, ale holky se seznámí rychle, napily se na přátelství a hned se začaly hádat. Některé se už odvážily »pustit kozy z chlívka«, ty jejich výstřihy byly dost velké, aby to šlo. Ty nejodvážnější to vyřešily tak, že svlékly šaty, měly ještě spoustu spodniček a košilek a různého jiného spodního prádla. Ale jak to vypadalo, časem se ho zbaví taky a budou se chovat přirozeně.

„A víš, že to není úplně blbej nápad? Já bych měla takovou chuť to udělat...“

Julie neřekla nic, jenom udělala ten správný obličej.

„Neváhala bych ani chvilku, kdybysme měly schopnou holku. Ale nemáme.“

Tak Julie poněkud povadla.

„Vlastností Ohně je, že sežehne téměř všechno. Kov, kámen, beton, přímo s potěšením neživé součásti člověka. Máš hezký dlouhý nehty, o ty bys taky přišla. Na oplátku ti zatáhne všecky šrámy a odřeniny, z větších zranění zůstanou jizvy. Neničí pravé zlato a různé slitiny v přesných poměrech. Neničí přílby, o těch už byla řeč. Zapálit se dá trojím způsobem. Existuje několik mís, takových... skoro lavórů. Když chceš vstoupit do plamene, musíš do mísy individuálně, jedna po druhé. Potom se dá zapálit ve volném prostoru na přírodním kameni. Vyžíhá sice větší kruh, ale to celkem nic nevadí. Na Como je místo, kde se to dělá tradičně. Tam může víc lidí dohromady. A potom je ta místnost. Slyšela jsi někdy o olověných komnatách benátských? To je vězení, ale vzniklo z nepochopení, samotné olovo nic nezachrání. Ve slitinách by mohlo, ale je málo míst, které by udržely čarodějku. Špičkovou.“

Julie pozorně naslouchala. Hodně těch věcí už věděla, jenom si nemohla vzpomenout odkud.

„Místnost, říká se jí Komnata, je vyložená kovem. Speciálním. Možná bysme dokázaly... jednou uděláme takovou na nějaké další škole, ale vyžaduje to hodně peněz a složité postupy. Tam se naženou všichni, kdo chtějí a mohou. Některý holky si s potěšením nechají oblečení. Ostříhaný jsou jak která, ale... to je vlastně fuk. Musí tam být panna, která Oheň zvládne, čarodějka, která to řídí a holka, která má vloženou databázi.“

„Jako třeba já!“ hlásila se Renée, dokonce zvednutou rukou.

„Všichni, kdo se mají zúčastnit, se tam sejdou. Nacpou, klidně těsně vedle sebe. Je nutno pořádně zavřít dveře, aby nepronikl ven, spálil by celý objekt. Čarodějka zkontroluje situaci, pak panna zapálí Oheň. Ve zlomku vteřiny naplní celou místnost, všechno hoří. Zabolí to, když na tobě hoří šaty, vlasy, odumřelá kůže... no, zvykneš si. Ty máš všelijaké mučení ráda, tak si to budeš užívat. Kdyby ti vytryskly slzy nebo ses počurala, to Oheň spálí taky. Zkušený holky si něco strčí do dírky, je legrační, když to shoří přímo uvnitř...“

Na princeznách bylo vidět, že to už každá vyzkoušela, a že je to zábavné.

„Oheň hoří zhruba minutu. Během té doby provede čarodějka mentální přenos. Nemusí nikoho hypnotizovat ani stimulovat, Oheň všechny propojí. Jenom dá impuls nositelce Databáze a ta uvolní obsah své paměti. Během té minuty se všechny informace přenesou ostatním. Všem přítomným. Čarodějka může také přenést něco, co si připravila, když to umí. Potom se Oheň uhasí a všichni se vzpamatovávají. Mohou být vyčerpané, dezorientované, zmatené nebo v nekontrolovatelné euforii. U každého to trvá různě dlouho...“

Renée uznala za vhodné dodat: „Zvláštní účinky to má na kluky. Dostanou na nás chuť. Konkrétně na první holku, která je po ruce!“

„Jo, a jelikož holka má ty chutě taky, tak se ráda nechá. Vzniklo tak pár dost dobrých vztahů - a taky pár panen přišlo zbytečně do zkázy!“

„Je dobře otevřít dveře a pustit malý děti ven. Kluci se občas neovládnou a je jim fuk, co je to za holku. No, snad jestli je dost velká...“

„Když seš tam s někým, je lepší si ho pohlídat. Ono je to mimořádně pěkný, oba jste nabuzený...“

Rozhodně dosáhly, že se Julie začervenala. Normálně už jí ty řeči nevadily, ale teď si to představovala.

„Od tý doby kluka mimořádně vzrušíš, když seš čistě oholená.“ řekla Renée, „Sebe ostatně taky. Holky se taky krásně mazlí, na každou chlap nevyjde...“

„On je každej nažhavenej už předtím, když to zažil víckrát,“ smála se Veronika, „Hodně lidí si dá předtím pořádnou rvačku, ale fakt drsnou, když máš třeba rozbitý rty, nos, obočí... holky hodně rády koušou. Na poprvé není nic moc, když ti Oheň čistí rány, ale časem si to vychutnáš...“

„Jak dlouho jsi to dělala?“

„Měly jsme dobrej tým. Já a Freya jako čarodějky, panny byly různý, databází jsme měly několik, ale Renča byla nejlepší. Asi ještě je...“

Renée se jen hrdě usmála.

„Pro pannu je to nejnebezpečnější. My velký ledacos snesem, ale ona je malá holka! Většinou hromadnou udělá, když pocítí, že už začíná ztrácet sílu. Pokud to pozná. Nemusí být moc chytrá, a bývá trochu zmatená. Každý je individualita. Když kluci poznají její osobnost, často se do ní zamilují a chtějí ji získat. A někdy to dokážou.“

„A co ona?“

„Přestane se bránit. Užívá si to. Jakmile pozná, že přišla o schopnost krotit Oheň, není už proč bojovat.“

„Tohle jste všechny zažily?“

„V různých variantách. Třeba Valérie se dokázala zneviditelnit. Nebo co jsi přesně udělala...“

„To já se nebránila,“ smála se Renée, „Věděla jsem, že už nebudu panna. Těšila jsem se!“

Julie dala najevo trochu... rozladění, nebo čeho.

„Jo, to taky. Ale na další stupně. Slíbily mi, že mě začnou cvičit na d-bázku. Já věděla, že jsem pitomá a na wézetku nemám, ale bazička jsem slušná, ne?“

Julie si uvědomila, že jejím termínům rozumí, i když jí je nikdo nevysvětlil. A taky už věděla proč.

„Když jsi mě učila používat blesky, co všechno jsi mi předala?“

„Jak to mám vědět? Umím předávat sama, ale v blocích, co si stáhneš, to máš. Ty seš hodně vnímavá a jsme kámošky, to jde samo...“

„Přesto bych ráda věděla, jak to přesně funguje.“

„To my taky. Renčo, chceš to říct sama, nebo mám já?“

„Tak teda, s každou holkou se dělají testy. Ještě před zkouškou, pro jistotu. Zhruba se zjistí, na co by se mohla hodit. Na bazičky je dobře, když holka není moc chytrá, mohla by dělat ve znalostech zmatky. Nejlíp když vůbec nechápe, co do ní uložily. Já vím, že jsem pitomá a nic neumím, a je mi to celkem fuk. Ještěrky taky prošly školou, ale po třech seancích došly k názoru, že už umí dost, a vypadly. Teda, ono je dobře seance opakovat, minimálně třikrát, aby se to zafixovalo. Opakování je matka moudrosti, se říká. Víš dobře, že jsi dostala pár propojení, chvilku sis to pamatovala, ale potom se to zklidnilo a musíš všecko pracně dolovat. Nebo ti to znenadání naskočí...“

„Ano, to jsem si všimla.“

„První seance, to jsou holky malý a zmatený. Najednou umějí číst a psát. Teda... vidí text a rozumějí mu, nechápou, jak k tomu přišly. Ony teda chápou, protože jim to wézetka řekne, a potom s nima začíná dělat testy. Kolik si pamatují, kolik na první ťuknutí, kolik se dá vydolovat... na ničem z toho nezáleží, ale vznikají všelijaký tabulky. Já měla testy moc ráda. Ono když se dlouho nic neděje, začneš se nudit. Pak to některá dostane a začne se blbnout. Zkusí si Oheň, jde jí to, tak princezny přijdou plešatý a my dole se těšíme. Chápeš?“

„Docela dobře. Co je mezi tím?“

„Převážně bojovej výcvik. Rvačky a hry všeho druhu. Kdo chce, může si číst nebo studovat, ale já toho moc nepřečetla. Radši jsem šmírovala velký holky...“

„Jde o to, že když přestaneš být pannou, přestane ti záležet na tom, kolik máš partnerů,“ řekla Veronika, „Znáš hodně sympatických kluků a chtěla by sis je přečíst. Tak si některýho pozveš do pokojíčku a pěkně se s ním pomiluješ. Po pořádným orgasmu se propojíte, prostě spojíte mysl. Většinou tě to naučí starší kamarádka, s holkou to jde taky...“

„Aha...“

„Vidím, že tě to taky nepřekvapuje. Prostě si přečteš každého, kdo se nechá. Kluci hodně rádi, baví je to. Holky vlastně taky.“

„Jenže,“ namítla Valérie, „Většina kluků je fajn, když s nima chceš kamarádit. Jenže nechat si ho natrvalo, to bys neskousla. A taky on by tě nesnesl.“

„Žít s čarodějkou je náročný. Proto ani jedna z nás není vdaná.“

„Leda si vzít někoho úplně blbýho, ale pořádnýho nabíječe!“ řekla Renée, „Taky z nich vysáváme Ëčko, ale to přece víš.“

„Jenom jsem nechápala, že si to nechají líbit...“

„Co by ne? Může si dělat s mým tělem, co ho napadne, může se mazlit nebo mě mlátit, všecko jedno. Když mě rovnou nezabije...“

„Ona některá WZ by zasloužila rozemlet na masovým mlejnku za to, jak s klukama zachází...“

„Copak je ti nepříjemný, když z tebe někdo cucá Ëčko? Kluci to mají rádi. Ráno se sice motá jako pitomej a kamarádi se mu smějí, ale ve skutečnosti mu závidí!“

„Kdo zažil sex s čarodějkou, nikdy na něj nezapomene!“

Julie se opět zachmuřila.

„Neboj, budeš taky taková. Už bys byla, kdybys tam byla s náma.“

„Jo, chápu. Ale to už nenapravím.“

„Právě, že jo! Teď poslouchej. Jseš z Baarfeltovy krve, a Tomáš je Mistr Čaroděj, absolutní špička. Něco jako Pietrangelli, ale ten je starej a už nic nedělá. Odhaduji tak tři sta let, to nikdo neví přesně. Tomáš je mladej a sexuálně výkonnej, to konečně vidíme na tobě. Tak jsme vykoumaly, že ho vylákáme do Školy a necháme předat jeho databázi všem, hlavně nám. Moc by nás to zajímalo, má znalosti a zkušenosti, který my nemáme. Počítaly jsme taky s tebou, jestli už budeš vdaná a oplodněná. Tak někdy na jaře...“

„Já mlčím - jenom tiše žasnu.“

„Slezly bysme se ve škole a čekaly, až budeme mít vhodnou pannu. Nebudeme mít Renču, škoda. Taky Freyu a Janu, co se dá dělat. Budeme muset založit novou školu na tom vašem ostrově, to má ale čas. Měly bysme Tomáše. Může si to uložit do jiný bazičky, snad tam nějakou mají. Minimálně třikrát opakovat, aby se to fixlo. Slíbila jsem mu za to sex se všema holkama, na který mu padne zrak, já to zažila a byla to nádhera. Taky jsem od tý doby největší hvězda cowenu...“

„Asi bych se měla morálně pohoršit. Nebo nemusím?“

„Dokonce jsem mu slíbila, že si nás může oplodnit. Teda mě a Vali, ta s ním ještě nespala, ale moc by chtěla. Tomáš taky rád, dělá hezký děti a nepředstavitelně chytrý. Ono je to tak, když má holka v bříšku malýho sviště a projde seancí, někdy se mu to zapíše a už se s tím narodí. Proto by bylo dobře, abys už měla dítě...“

„Teď už se začínám opravdu děsit. Dítě se znalostmi čaroděje?“

„Neboj, ono trvá dva tři roky, než to rozpohybuje. Nevím jistě, co vyváděla s Denisem jeho máma, když se narodil, ale je snad špatnej?“

„Teda... malinko potrhlej. Ale tak roztomile.“

„Ty seš taky roztomile praštěná, to je dědičný. Já bych chtěla mít s Tomášem nějaký děti. Pokud možno co nejvíc!“

„Tak teď nevím - mám tě obejmout nebo praštit?“

Vrhly se na sebe a objímaly se všechny, ale to samé probíhalo všude, holky i kluci se objímali, líbali a kontrolovali pružnost prsou dívek, a kam sahaly ty, je snad jasné.

„Plánovala jsem to tak: první večer, co přijedeš, ti konečně pořádně oholím všechno, co půjde, dlouho a pomalu, aby sis to užívala. Počítám, ty mně taky, přiberem i Verunku a všecky, co včas neutečou. To už budeš velká holka, tak si dáme mazlení a propojení. Naučím tě číst mysl partnera, u tebe bude stačit naťuknout. Asi ti předáme velení, můžeš si s náma dělat, co chceš. Jinak koupání, opalování, bojový hry a sex. Víš, jak je krásný milovat se pod sluncem na vyhřátý skále, a před diváky? Tak krásně dráždivý...“

„Počkej, zadrž! Říkáš, že chceš mít sex s Tomášem... blbě se mi to říká, ale je to můj otec! Doufám, že nepočítáš i se mnou?“

„Vidím, že se na to klepeš, ale asi budeš muset překonat nějaký zábrany. On určitě taky, až takový hovado není... leda v noci, kdyby si tě spletl...“

„Já tě fakt praštím!“

„Klidně. Ale jednou budu mít tvoje maličký sestřičky a bratříčky. Už jsem se pevně rozhodla.“

„Jasně. A co on na to?“

„No právě! On to celý skácel! Před chvilkou mi zkopíroval do paměti celou svou databázi! Takže teď ho teoreticky vůbec k ničemu nepotřebujem!“

„Leda na ty děti.“

„Julko, ty seš přesně stejná potvora jako my! Tvoje morální rozhořčení potrvá, jen dokud tě bude příjemně vzrušovat. Pak si to rozdáš s každým...“

Julie ji šlehla bleskem. Do levé prsní bradavky, trefila se přesně. Vali vyskočila od stolu, vztáhla ruce a šlehala do ní, co šlo. Julka byla do pasu nahá, chytala to všechno a dost to bolelo, ale statečně odrážela. Veronika se nenechala zahanbit a přidala se, takže Julka bojovala proti dvěma. Renée uvažovala, zda by se neměla dát na její stranu, ale pak se na to vykašlala a šila spravedlivě do všech, jak se jí namotaly do cesty.

Kde se vzala, tu se vzala, Julii přišla na pomoc Jana, z jejích prstů sršely blesky téměř viditelné, takže byly dvě na dvě a jedna nezávislá. Jenže Janě přišla na pomoc Ještěrka Patty; to byl impuls, aby všechny ostatní Ještěrky nechaly všeho a přišly se prát. Veru si nenechala ujít příležitost seknout sestru, Vali zaječela vzteky a vrátila jí to. Takže Jana napadla Julku, ne kvůli spravedlnosti, ale prostě chtěla. A pak nastala honička a boj všech proti všem, hlavně nejlepším kamarádům.

„Holky, naučte mě to taky!“ škemral Denis.

Valérie ho prošlehla, že mu málem odpadlo maso od kostí. Potom ho sevřela v náručí a přitiskla si jeho hlavu k svojí. Ještě vřískal, ale to jak se mu to líbilo.

Stejně rychle jako bitka začala, taky skončila, všichni se začali objímat a líbat. Hosté, kteří naprosto nechápali, co si princezny tak najednou udělaly, došli k názoru, že si prostě chtěly zahrát, tak se zase uklidnili.

„Ani jsem nevěděla, jak jste dobrý,“ pochválila Veronika Ještěrky, „S váma bych se fakt nebála jít do války!“

Patty se hrdě vypjala. „Jsme Ještěrky, garda své císařovny!“ kývla směrem k Dianě, která prozatím moc nepochopila, „Ukaž mi nepřítele a my ho rozsápeme na cucky!“

„Klid, zatím je to cvičení,“ uklidnila ji Veronika. Bylo vidět, že Ještěrky jsou zklamané, ale nevadilo jim to, už si zvykly.

„A mejdan pokračuje!“ zvolala Renée, „Teď se ožereme, až nám slezou nehty a chodidla se zatnou v pěst!“

Julie byla naštvaná. Nejvíc ji urazilo podezření princezen, že se nechá vláčet emocemi a každou chvíli mění náladu podle toho, co jí zrovna přelítlo přes nos. Já že jsem rozmarná? Jak se vůbec opovažujete mě podezírat, když samy jste... ani nemluvit! No počkejte, já vám ještě ukážu!

V tomto rozpoložení přijala výzvu nějakého mladíka k tanci, ale moc dobré nálady jí to nepřidalo. Celou dobu jí roztouženě koukal na prsa a moc rád by si na ně sáhl, ale netroufal si. Bál se jednak jí, jednak svých ctihodných rodičů a nejvíc dívky, kterou by moc rád sbalil a dokonce se s ní oženil, ale nebyl si jist, zda ho chce či nikoliv; občas byla milá, jindy protivná, a kdyby si všimla, že se moc sbližuje s řádovou princeznou, měl by po žížalkách. Julie si nebyla jistá, zda se jí líbí nebo ne, byl celkem hezký, ale tak prostomyslný! Políbila se s ním na přátelství, na chvíli se k němu přitulila hlavou a přečetla si ho. Nevytahujte se, kačeny, že jenom vy umíte spojení myslí, já to umím taky a tenhle pitomeček je čitelný daleko snadněji než vy! Poradila mu, aby šel na tu husičku tvrdě a nešetřil ji, nejlíp si ji odlákat někam do soukromí a vyvinout něžný nátlak. Nejspíš se nechá, a kdyby se mu podařilo na první pokus ji oplodnit, nemůžou už nic jiného než mu ji dát. Její rodiče mají rozsáhlé pozemky, několik činžovních domů a úspory v bance, štěstí mladého páru nestojí nic v cestě.

Nejvíc Julii hnětlo, že nemůže uskutečnit svůj plán a ostříhat všechny, co tu jsou. Když už se na to odhodlala, zkazí to zrovna ty, na které spoléhala! Na silvestrovský ples přišla řada lidí významných a bohatých, přivedli s sebou svoje krásné dcery a elegantní syny a tak trochu spoléhali, že se mládež seznámí a třeba si někoho najde. Ne z řádu, rytíři jsou trochu zvláštní povahy, ale z jiných vážených rodin. Všecky ty holky jsou načančané... teda byly. Teď se napily (omluva pro jistou rozvernost!) a povolily uzdu svým pudům, hlavně odložily tolik ze svého oblečení, kolik je možno považovat za únosné. No, některé trochu víc. Kluci už jsou taky jenom v košilích. Kdyby se svlékly...

Ano! To mi nikdo nezakázal! Dokázala bych vyvolat pocit, že se všichni mermomocí chtějí svléknout, že jim oblečení vadí, je jim nepříjemné? Ale pozor, u starších, dejme tomu nad třicet, to bude jenom pocit, u mladších neovladatelná touha! Takže rodiče ovládne názor, že je to správné a příjemné, a mladí prostě v oblečení nevydrží. Můžou si nechat šperky, to postačí. Stejně se po půlnoci půjdeme všichni koupat, jsem rozpálená jako kamínka, krásně si zaplavu v ledové tříšti. A ty kočičky se mnou! Mohla bych je nechat vykoupat v těch parádních šatech, ale to si nechám na někdy jindy, však ještě bude příležitost!

S chutí si nechala nalít velkou sklenici horkého punče. Vida, jak mi mozek skvěle funguje, když jsem naštvaná! Vlastně ano, jsem náladová, ale je to tak příjemné, občas si zazlobit! Tak jo, zase mi něco udělejte, a já to přebalím, převážu růžovou stužkou a pošlu dál! Budu jenom ráda!

»Veru, Julka zas pěkně vyvádí! Neměly bysme ji usměrnit?«

»Ale co, nech ji! Zatím jsou ty její nápady docela zábavný!«

Julie se zasnila. Nejkrásnější chvíle pro tělesné spojení nadejde o půlnoci, ve chvíli, kdy začne zvonit velký zvon katedrály. Přidají se k němu všechny ostatní zvony, za okny se rozzáří slavnostní ohňostroj a my se budeme milovat... Mystická chvíle! Už se ničeho nebojím! Chci tě, lásko!

Rozhlédla se po sále. Mladí vymysleli skvělou zábavu, hráli na honěnou a kdo byl chycen, musel dát fant, něco ze svého oděvu. Dospělí pobaveně přihlíželi, nikdo se nezlobil. Ještě to trochu přikrmila, ctihodné starce nechala bokem, na jejich ztučnělá nebo seschlá těla nebyla zvědavá, ale mladí... Ano, ty chci! Že bych si šla taky hrát?

Přiběhla si pro ni Jana, a Julie se s potěšením zbavila všeho, co ještě zbývalo. Vlastně ta krétská sukýnka byla docela nepohodlná, pryč s ní! Jak příjemné je chodit docela nahá! A jak skvěle mi bude zítra, až budu ještě ke všemu do hladka oholená! Vlastně... nebudu. Leda že by Janek... to je nápad! Až budeme odpočívat po milování, poprosím ho, aby mi ostříhal vlasy a potom mě celou oholil! Možná se mu nebude chtít, ale slíbím mu, že tutéž službu prokážu potom já jemu, a budu tak dlouho otravovat, až to udělá. Konečně! Nevýslovná rozkoš! Potřebuju k něčemu Valérii a Veroniku a jejich Oheň? Ani náhodou, velké Očištění provede můj muž, a potom vstoupím před zraky všech zářivá jako alabastr...

Čas se ještě víc pohnul a hry princezen pokračovaly; některé už byly oblečené jen do svých šperků a moc se jim to líbilo. Méně už nic netušícím hostům, kteří přišli neinformováni a byli do hry vtaženi, aniž jim dostatečně vysvětlili pravidla. Protože ale není radno odporovat dcerám velmistra, nedali najevo nesouhlas a pro jistotu poslechli.

„Blíží se k půlnoci,“ řekl mi Tawarr, který přišel zkontrolovat situaci, „Hlídáš toho člověka?“

„Jak vidíš, pořád tančí a baví se. Sleduju ho na každém kroku; zatím nedělá nic podezřelého. Do sklepa se nikdo nepokusil jít?“

„My taky hlídáme dobře! Nestarej se!“ řekl a naštvaně odešel.

Blížila se půlnoc. Julie si přišla promluvit s Janem Dunbarem.

„Koukám, že se moc nebavíš, a když, tak o politice. Taky bych si s tebou chtěla o něčem promluvit...“

„Jistě, moc rád. Hned, jak skončí ta slavnostní část... Teď musím nutně mluvit s Charrym.“

„Já s tebou taky musím nutně mluvit! Pojď někam... kde budeme sami!“

„Já vím a chápu to, ale... opravdu to nemůže tu chvilku počkat?“

Julka se nasupila. „Může! Vlastně... možná to ani není tak důležité... když nemáš čas.“

„Jasně. Hned, jak to s ním dohodnu, se ti budu věnovat!“

Jan Dunbar přišel k Charrymu. „Přišel jsem ti říct... přišel jsem tě o něco poprosit. Kdybych... co by se stalo, kdybych ti řekl... požádal... jít s tebou do Arminu? Vzal bys mne?“

„Že o tom pochybuješ! Velice rád; budu potřebovat schopného člověka, který by dohlížel na dodržování zákonů a tak...“

„Ne! Prosím tě, ne!“ Jan sepjal ruce, „To ode mne nechtěj, mám už po krk takového života! Chtěl bych už jednou být skutečným člověkem; mít svoji práci, přátele, úctu spoluobčanů! Chci orat pole, sít obilí a sklízet, být sousedem jako druzí, po práci si zajít do hospůdky popít piva a plácat hlouposti s váženými strejci... ne být neustále ve střehu a přemýšlet, co od koho můžu čekat zlého a co sám nastrojím na druhého! Nechci se stýkat se zločinci a darebáky ani s těmi lotry, co mi dělají nadřízené! Chci žít jako člověk, rozumíš, konečně se moci zpříma podívat poctivým lidem do očí...“

Janovi skanuly po tváři dvě slzy; možná mluvil hlouposti, ale Charry jej chápal a věděl, že říká pravdu, kterou by nikdy jindy neřekl. Položil mu ruku na rameno. „Dobrá, Janku, nebudu to od tebe chtít. Můžeš si dělat, co se ti zlíbí. Ale tobě samotnému nebude smutno? Máš ještě nějaké nevyrovnané účty s těmi lidmi, vzpomínáš?“

„Snad,“ sklonil Dunbar hlavu, „Ale myslel jsem na to dlouho... Víš, kdybych dostal ženu, kterou mám rád a která má ráda mne, potom bych se třeba vzdal své pomsty. Odpustil bych jim, ačkoliv si to nezaslouží. Je to nízké a vůbec ne vznešené, vzdát se svého ideálu; ale kdyby mě měla ráda, potom... potom už by to nebylo tak nízké a hanebné...“

„Co na to říká ona?“

Jan sklonil hlavu ještě níž. „Cožpak jí mohu říct... copak si vůbec můžu myslet, že by mě měla ráda? Člověka jako jsem já? Je krásná, vznešená, bohatá... a já...“ zmlkl a rozhodil rukama, jako by se vzdával takových snů.

„Zeptal ses jí? Co odpověděla?“

Jan mlčel. Charry mu chtěl pomoci, tak dorážel dalšími dotazy, ale to už Dunbar neodpovídal a hleděl strnule do jednoho bodu. Když už ty otázky byly příliš důvěrné, mávl rukou: „Ale - nechme toho! Nemá význam teď o tom mluvit. Promluvíme si někdy jindy, až bude vhodná chvíle...“

„Tak se aspoň napijeme, ne?“

Napili se a Janek trochu ožil. „Taky musím ještě promluvit s Baarfeltem. A po půlnoci se budu věnovat Julii. Něco chtěla, asi zas nějaký šílený nápad...“

„Jo, je to fajn holka. Tak ať jste spolu šťastní!“

Pozvedli sklenky. Na věži se ozvaly první údery zvonu.

Půlnoc byla pro lidi velmi významná chvíle; když začal odbíjet orloj na hlavní věži, skoro všichni se vyhrnuli ven, aby sledovali slavnostní ohňostroj. Ze všech střech vyletovaly barevné rakety, na hlavní věži se počalo otáčet ohromné, jiskrami sršící kolo, na bočních věžích vzplanuly ohně a z nich se kroutili barevní hadi na všechny strany. Lidé zpívali, jásali a připíjeli si; ani moc neuskakovali před jiskrami, jak na ně padaly. Dokonce se zdálo, že i hvězdy na nebi tančí jako ty, které vystřelovala do výšky lidská ruka.

Stál jsem vedle Pierra; ten pozoroval ohňostroj s ostatními, ruku položenou okolo ramen té dívky. Vedl ji zpátky, pošeptal něco do ouška a postrčil ji do sálu; pak zadržel jednoho ze svých mužů a řekl mu nenápadně: „Už tam ani nechoď! Za chvíli začne náš ohňostroj...“

Protáhl jsem se k Reggiovi; ten vydal Tawarrovi rozkaz a vzápětí se všechny šelmy počaly pohybovat různými směry; během chviličky jsme obsadili všechna stanoviště vojáků a různé klíčové body zámku. Já, Reggio, Tawarr, Ao Harrap, Tannarr, Dévi a Džaín jsme zůstali po ruce u vchodu do podzemí.

Ohňostroj skončil a lidé se vraceli do sálu, se zpěvem a plni nadšení. Služebnictvo zatím naplnilo všechny číše; don Diego jako hostitel pozvedl první sklenici a pronášel trochu kolísajícím hlasem novoroční přípitek všem věrným přátelům a bratřím.

Pierre de Warnais a druhý muž rovněž vešli do zámku, ale nešli do sálu; seběhli rychle dolů do sklepení a slyšeli jsme, jak klíč zaskřípěl v zámku. Počkali jsme, až za sebou zavřou dveře, pak jsme seběhli dolů také my a připravili se. Trvalo to snad dvě minuty a oba byli zpátky, uprášení a špinaví; Pierre otevřel dveře a zarazil se, když mne spatřil. Stál jsem proti němu ve dveřích; na chvíli se v jeho tváři objevil strach, ale vzápětí řekl: „Co tady překážíš? Jdi stranou!“

Ustoupil jsem; sotva ale udělal dva kroky, podrazil mu Tawarr nohy a vzápětí mu Reggio padl na prsa. Současně Ao Harrap skočil po tom druhém; ten sice jaguára srazil stranou, ale to už na něj padl Džaín a svou váhou jej přitiskl k zemi.

„Tannarre, přiveď Tomáše a Diega!“ vykřikl Reggio; zatím Dévi prohledávala oba ničemy a sebrala jim revolvery z pouzder. Jiných zbraní neměli.

„Zatracené bestie,“ křičel Pierre de Warnais, „Okamžitě nás pusťte! Co si to dovolujete...“

„Aflargeo, prohlédni ten strojek!“ řekl Reggio, ale než jsem to mohl udělat, ozvaly se na schodech Denisovy kroky. Zřejmě stejně jako my hlídal podezřelé a když zjistil, co se děje, přiběhl. Měl pořád ještě nakadeřené vlasy, nalíčený obličej a šperky, jen svlékl většinu dívčí parády.

„A podívejme,“ řekl s úsměvem, „Rybičky se chytily!“

„Ty poroučíš těm blbým zvířatům?“ ptal se Pierre, „Tak jim řekni, ať nás okamžitě pustí!“

„Jistě, rád. Ale proč?“

„Copak nevidíš, že nás chytili?“

„To je v pořádku. Oni tady hlídají, tak museli.“

„Jenže já jsem řádový voják, copak nevidíš? Jsem Pierre de Warnais, přece mě znáš, ne?“

„No, znám tě. A co?“

„Ten kluk je úplně blbej,“ řekl druhý muž německy, „Proboha, nakecej mu něco, ať jsme pryč!“

Denis nedal najevo, že by té řeči rozuměl. Se zájmem sledoval, jak Reggio a Džaín pevně svírají zajatce a vrčí na ně.

„Prosím tě, pochop,“ škemral Warnais, „Chytili nás omylem, taky my jsme tady na hlídce! Jsme přece kamarádi, ne?“

„To těžko. Maminka říkala, abych se nekamarádil s lumpama.“

„Ale to bude nějaký omyl...“

„Zvlášť s takovejma, co vyhazujou do povětří kláštery.“

Německy mluvící muž si ulevil sprostou kletbou.

„A říkají neslušný slova. Že prej bych se od nich zkazil!“

Teď už zaklel i Warnais, ovšem francouzsky.

„Tak koukám, nebožka maminka měla pravdu...“

„Poslouchej, chlapče,“ zkoušel znovu Warnais, „Jak dlouho nás tady ty prašivý kočky budou držet?“

„Dokud nepřijde můj otec, velmistr Baarfelt. Potom vás postaví před soud a když to nikdo nebude zdržovat, ráno můžete viset.“

„Ale proč? Za co?“

„Vy nevíte, co jste provedli? Za pokus o atentát!“

Němec opět něco řekl, ale Warnais zasyčel: „Drž hubu, idiote!“

Na schodech se ozvaly další kroky: Tomáše Baarfelta, Diega Mendozy a několika strážných. Diego byl v bílé sutaně Velmistra, ale v obličeji rudý jako krocan samým rozčílením.

„Co se to tady děje?“ vykřikl sípavým hlasem.

„Tihle dva umístili v podzemí pekelný stroj,“ hlásil Denis, „Teď zřejmě chtěli vyhodit zámek i s námi do povětří...“

„Pekelný stroj?“ Diego zfialověl ve tváři a zdálo se, že se dusí; zapotácel se a přitiskl si dlaň na srdce. Zato Tomáš se protáhl okolo Džaína a jeho zajatce, vběhl do skladiště a hledal; ukázal jsem mu cestu, tak vytáhl aparát z úkrytu a přinesl.

„Klid a rozvahu, přátelé,“ řekl, když si jej prohlédl, „Bouchne to až za pět minut. Do té doby máme čas ho zneškodnit!“

„Ono to vůbec nebouchne,“ smál se Denis, „Koukni!“ Sáhl do útrob strojku, nevšímaje si toho, že rozhýbal jeho páčky a vytáhl knoflíček od košile, který tam nacpal místo roznětky, „To jsem tam dal, aby to nevybouchlo. Už před třemi dny...“

„Ty spratku...“ zasyčel vztekle Warnais.

Don Diego jenom sípal a modral ve tváři.

Denis se sklonil k zajatci a smál se mu do očí. „Víš, já jsem Baarfelt. Nemáme ve zvyku nechat se zabít kdejakým hlupákem...“

Ten smích vrátil sílu i Diegovi. Odsunul Reggia, chytil Pierra za krk a postavil rázem na nohy. Ten se chtěl vykroutit a dát na útěk, ale Diego jej svýma tlustýma rukama sevřel, že počal lapat po dechu.

„Tak starý ještě nejsem, abych nezakroutil krk takové zmiji! Mluv, zrádče, proč jsi to udělal!“

„Vyliž si...“ zachroptěl Pierre, „Nic neřeknu!“

Diego jím mrštil proti stěně; Pierre se na ní rozplácl.

„Kdo tě poslal? Kdo nás chce zabít?“

„Znáš snad někoho, kdo vás nechce zabít?“ pronesl Warnais rty potřísněnými krví.

Velmistr zafuněl vztekem. „Odvést k výslechu! Uzavřít brány, obsadit strážní stanoviště! Možná má někde komplice!“

„To už jsme zařídili,“ řekl Reggio, „Naši obsadili všechna místa, kudy by mohli utéct. Určitě je pochytají...“

Don Diego se uměl rychle rozhněvat, ale taky se rychle ovládl. „Udělali to dobře, Tomáši. Jak vůbec poznají nepřítele?“

„Po čichu. Každý člověk vydává specifický pach; souvisí to s energií, jakou emituje. Kladnou nebo zápornou; šelmy cítí naši auru daleko líp než lidé. Když potkají někoho, kdo je naladěn nepřátelsky, sledují ho nebo rovnou zabijou.“

Strážní se ujali povinností, ačkoliv byli poněkud opojeni vínem i nadšenou náladou; šelmy proto neustále hlídaly. Postupně přicházeli další a přiváděli Warnaisovy muže. Vyvedli jsme všechny do haly, kam ale přicházeli taky lidé ze sálu; někteří to považovali za další zábavu, jiní chápali, co se děje a rozhořčeně vyžadovali co nejpřísnější potrestání.

„Budeme je soudit!“ řekl don Diego, „Vyslechnu je okamžitě!“

„Ten soud bych odložil,“ upozornil Tomáš, „Většina lidí je dost opilých... nevím, jestli...“

„Opilých?“ zamračil se velmistr, „Tak teda dobře...“

Sevřel ruce a propletl si prsty; zavřel oči a hlavu sklonil na prsa. Pocítili jsme, jak z jeho tučného těla tryská energie, tak jsme se připravili, ale lidi zasáhl úder většinou nepřipravené; mnozí křičeli bolestí, někteří dokonce upadli. Ale když bolest v hlavě pominula, všichni cítili, že jsou střízliví a jejich rozum je vyjasněn, jako by v životě nepožili kapku alkoholu.

„Chce ještě někdo tvrdit, že nic neumím?“ ptal se Diego Tomáše.

Tomáš dostal tu ránu sice slabou, ale přece jen citelnou.

„Já jsem nic takového jakživ neříkal!“ bránil se.

Snad nejvíc to vyděsilo Pierra Warnaise; do té chvíle měl určitou naději, že se mu povede nějak uklouznout. Teď již věděl, že stojí tváří v tvář svrchované moci. Že prohrál.

„Mluv,“ řekl don Diego, „Přiznej se!“

„Nebudu zapírat,“ řekl Pierre rezignovaně, „Chtěl jsem vyhodit palác do povětří se všemi, kdo tady jsou. Zkraťte to a zabijte nás, protože jsme ten úkol nesplnili...“

V přední řadě stála dívka, se kterou během večera laškoval; snad se do něj skutečně zamilovala, i když poněkud rychle. Teď jí začínalo docházet, že by ji klidně nechal zemřít.

„Kdo tě poslal?“

„Ten, kdo chce před vámi zachránit svět.“

„Proč?“

„Co na tom záleží? Všichni jste zradili Boha a propadli peklu; chtěl jsem vás tam poslat hned a všecky!“

„Zradili Boha? Proč si to myslíš?“

„Učíte bludy a kazíte nevinnou mládež... odklonili jste se od pravé cesty! Jste prokletí, zavržení... služebníci ďábla!“

Mezi hosty se ozvaly výkřiky protestů, ale starší členové řádu setrvali v klidu; nebylo to poprvé, co byli takto obviněni.

„Sám jsi zabloudil, Pierre. Když jsi nemohl zvítězit svou pravdou, rozhodl ses zabíjet. Budeš muset zemřít...“

„Jsem připraven. Tak ať je to rychle!“

„Zdržovat tě nebudeme. Ale před tím chci vědět, kdo ti dával příkazy. Nevěřím, že jsi to udělal z vlastní vůle!“

Pierre de Warnais hrdě mlčel; co jiného mohl dělat?

Don Diego se dotkl dlaní jeho čela. „Spi! A odpovídej!“

Pierre ztuhl, jako by se stal kamennou sochou.

„Kdo tě vyslal?“

„Veledůstojný otec provinciál Tovaryšstva Ježíšova A.G.“

„Proč jsi měl provést atentát právě dnes?“

„Přišlo nejvíc lidí.“

„Byl jsi připraven provést to už před několika dny. Proč jsi svůj záměr odložil?“

„Musel jsem požádat o pokyny.“

„Byly nějaké pochybnosti?“

„Rozkaz zněl zničit palác, bude-li zvolen Baarfelt. Nepočítalo se s tím, že budou zvoleni dva. Musel jsem požádat o nové instrukce.“

„A co kdybych zvítězil ve volbách já?“

„Měl jsem ponechat věcem volný průběh. Tebe se Tovaryšstvo nebojí.“

Don Diego znovu zrudl vztekem; měl chuť chytit ho pod krkem a na místě zardousit, ale ovládl se.

„Odveďte všechny do vězení,“ rozhodl, „Zavřít každého zvlášť do cely a pořádně hlídat! Mám dojem, že už se můžu spolehnout jen na Charryho šelmy - tak se snažte, abyste se jim vyrovnali!“

Stráže odváděly zajatce; hosté vzrušeně debatovali a většinou byli upřímně rozhořčení. V každém případě dobrá nálada, která vládla ještě před chvílí, vyprchala.

„Nebylo mým úmyslem poskytnout vám právě toto rozptýlení,“ řekl don Diego, „Naopak, přál jsem si, aby tento večer pro vás byl krásný a plný potěšení. Nepodařilo se mi to; ale nepodařilo se mi už víc věcí, přežiju to. Upřímně se vám omlouvám.“

Rozvážnější hosté jej ujišťovali, že to nikterak nevadí, že se jim tady i tak líbilo a podobně. Mládež si začala uvědomovat, že jejich zábavy byly šílené, pro mnohé dokonce morálně nepřípustné; dokonce se ozvaly nějaké řeči, že Warnais má kus pravdy.

Mario di Carialti přistoupil k velmistrovi a poklekl na jedno koleno. „Otče, naše zábava byla tak nepěkným způsobem přerušena! Ale ty bys mohl... dokázal bys způsobit, aby...“

Oči dona Diega se setkaly s očima Veroniky. Usmívala se.

„Ano, možná bych leccos mohl. Pomůžete mi?“

„Co máme dělat?“

„Uchopte se vzájemně za ruce. Jak chcete, je to jedno...“

Nevěděli proč, ale každý uchopil za ruku svého souseda; tak vytvořili dlouhého hada, do kterého přibrali postupně každého: služebnictvo, strážné a dokonce i ty, kteří v tuto chvíli někde podřimovali zmoženi předcházející zábavou. Don Diego zkontroloval neporušenost řetězce, pak uchopil dva své sousedy a spojil jej.

Opět použil nějakou energii; vnímal, že některým je zima, neboť byli velmi málo či vůbec neoblečeni, takže nejdřív jim předal trochu vnitřního tepla. To jim rozproudilo krev; zkušenější již cítili, jak se jejich mentální energie spojuje s energií všech ostatních, méně zkušení to sice vnímali také, ale nechápali ani příčinu, ani smysl toho všeho. Kdo to dokázali, pomáhali donu Diegovi v jeho činnosti.

To, co zachvátilo všechny přítomné lidi v té chvíli, se těžko dá přesně definovat: radost, nadšení, všeobsahující láska. Každý se náhle cítil jako maličká součást obrovského organismu, který je přímo spojen se všemocným Bohem. Byli sestrami a bratry, pociťovali vzájemnou lásku a vědomí, že patří k sobě; ale cítili také, že jsou zaléváni přívalem vyšší lásky, která sestupovala až s nebe. A pochopili dokonce, že ta láska k nim přichází neustále; jen jejich slepé oči ji nemohou vidět.

Poznali, že v této chvíli jim don Diego nedává nic ze sebe; pouze odstranil jejich vnitřní zábrany a dovolil jim poznat své skutečné postavení; pochopit, že jsou milované děti Boží a současně Jeho věční služebníci. Že právě v tomto vědomí je nejvyšší štěstí a ztotožnění s Vesmírem; v této krátké chvíli pochopili a prožili vše, po čem toužila jejich mysl.

Pak Diego pokynul, aby rozdělili řetězec; ale ta vzájemná láska zůstala s nimi a oni jí byli naplněni natolik, že nepostrádali opojení z alkoholu. Mnozí zatoužili dát své city najevo nějakým činem, prokázat nějaké dobrodiní tomu, koho měli rádi nejvíce; vzájemně se objímali a líbali, hovořili k sobě laskavými slovy a ujišťovali se, že jejich cit je pravdivý.

Diego byl velmi vyčerpán; taková činnost je nesmírně náročná. Veronika a Tomáš jej podepřeli a odvedli ke stolku. Valérie zatím sehnala šálek horké černé kávy; věděla, co tatínkovi pomáhá, když se unaví. Diego objal dcery a přitiskl si jejich hlavy ke své obšírné hrudi. Plakal štěstím a slzy mu stékaly po obličeji.

„Bůh mi daroval skvělé děti,“ šeptal dojatě, „Jste tak krásné a chytré, holčičky moje... jsem šťastný, že vás mám...“

Veronika taky popotahovala nosem. „Já vím, že tě občas hrozně zlobíme, tati... ale my už budeme hodný, slibuju!“

„Jste nejlepší, jaké můžete být! Bavte se tady dobře... cítím, že musím jít poděkovat. Bůh mi dal všechno, co mi mohl dát. Jsem naprosto šťastný... všechny moje sny se splnily!“

Vstal a odešel do svého pokoje; tam klesl před oltářem na kolena a dlouho se vroucně modlil.

Noc byla opojná a šuměla jako víno. Mario Carialti a Isabella Regová si šeptali ve tmě a tichu Mariova pokoje.

„Ne, prosím tě! Ne, teď ještě ne...“

„A kdy? Zítra odjíždíme... neboj se!“

„Stejně mě nemáš rád! Tobě se líbí všechny dívky!“

„Nevěř tomu! Jen jsem hledal, víš? Hledám tu nejlepší, nejdokonalejší... A teď jsem našel tebe!“

„Stejně mi lžeš! Říkal jsi to každé...“

„Neříkal. Nesmíš věřit všemu, co se o mně povídá...“

„A stejně jsi lhář...“

„Nelžu, přísahám. Mám rád jenom tebe... musíš mi věřit...“

„Zítra mě odkopneš jako ty ostatní...“

„Jak můžeš povídat něco takového? Nemůžu žít bez tebe! Zabiju se, když mě odmítneš! Věř mi - uvidíš mě umírat u svých nohou, když mě nevyslyšíš...“

„Opravdu bys to udělal?“

„Podívej, tady je má dýka - je ostrá jako břitva! Když nevěříš, co ti povídám z čistého srdce, bodni mne do prsou, zabij mne; vezmi si můj život, jestli nechceš přijmout moji lásku...“

„Ach Bože!“ dýka spadla na zem a zazvonila, „Miláčku můj... mám tě tak ráda... miláčku...“

Julie seděla sama a pila jako o život. Objevila někde flašku rakije, kterou přivezl jakýsi přítel, který obchodoval s Orientem a byl zároveň křesťan i muslim, původem Srb z Kosova. Ty obchody byly poněkud choulostivého druhu, takže potřeboval být s řádem zadobře, proto té rakije přivezl hodně. Julie si nalévala do sklenice a hodila to do sebe pokaždé, když jí zacloumal vztek. Zatím v ní zmizela skoro polovina láhve.

Už podruhé se jí nepodařilo prosadit svoje záměry. Když vyšla pozorovat ohňostroj, vnímala, že minimálně deset a víc, až mnoho dívek provedlo přesně to, co měla v úmyslu ona, ukryly se někde se svým chlapcem a v momentě půlnoci mu darovaly svůj nejstřeženější poklad. Vznikla při tom spousta nárazů energie, Julie je vnímala jednotlivě, docela s chutí by je stáhla a na něco použila, ale... zlobila se, ale ještě ne tak moc. Umínila si, že tohle Jankovi nezůstane dlužna, bude to sice trochu později než chtěla, ale ještě není nic ztraceno. Jenomže když skončil ohňostroj a vraceli se do sálu (už jí taky byla pěkná zima), vypukl jakýsi poplach, všichni se sháněli po zbraních a obsazovali vchody a východy.

Pak to šlo rychle a zmateně. Dostala pořádnou šlehu, po které rázem vystřízlivěla, ale taky se silně naštvala. Potom se dozvěděla, že na palác zaútočili nějací spiklenci a hodlali všechny pobít, tak se taky připravila bojovat, ale hned potom se dozvěděla, že už byli pochytáni a budou souzeni. Jenže komthur Dunbar patří k velitelskému sboru a má docela jiné starosti, než se starat o ni. Dostala jakýsi impuls, který měl obnovit její dobrou náladu, ale neobnovil, byla pořád střízlivá a vzteklá.

Tak teď seděla a pila, v marné snaze se opít a nějak se s tím srovnat. Marně, byla střízlivá a vzteklá čím dál víc. Chuť na milování dočista pozbyla, zato měla chuť zničit celý svět, který jí soustavně ubližoval. A především sebe samotnou, tak bezcennou a zbytečnou! Cloumaly s ní dvě touhy: vzít nůžky, vrazit je do vlasů a stříhat, dokud jí na hlavě něco zbyde. Potom se nechat od Ještěrek pověsit za nohy hlavou dolů a bičovat, dokud jí na těle zbyde jediné zdravé místo a bolest ji celou prostoupí. Nenáviděla se a chtěla se vymazat ze světa, ale nehodlala se oběsit nebo otrávit prášky jako nějaká služka, chtěla zemřít se vší parádou, ubičována nebo upálena, v ukrutných bolestech tak, aby se o ní vyprávěly legendy. Budou mě litovat, ale ať, když nikdo nechce moje tělo ani mou duši, ať umřu! Brečela smutkem nad vlastním krutým osudem, a to byl další důvod k napití.

Jenže Ještěrky měly docela jiné spády. Byly pěkně rozjeté a chtěly se milovat, takže povětšinou zmizely a nebylo jich. Některé měly svého oblíbeného partnera, jiné přijaly nabídku někoho z hostí, jak bývalo obvyklé. Panstvo se muselo obsluhovat samo, ale to už v téhle chvíli bylo jedno.

Veronice její služebná nevydržela dlouho. Jmenovala se Paquita a až do tohoto večera si představovala, že bude mít blahobytný život ve službách své možná rozmarné, ale velkomyslné paní. Jenže něco se změnilo, Paquita se trápila a nemohla spát. Ležela pod dekou na svém lůžku, příliš širokém pro jednu útlou dívku; tváře rozpálené tancem jí žhnuly. Bylo jí příliš horko, tak odhrnula deku, pak vstala a přešla k toaletnímu stolku, aby se napila vody - zůstala však stát a pozorovala svůj obraz ve velikém nástěnném zrcadle. Rychle si zvykla spát bez oděvu a světlo hvězd, které pronikalo odhrnutými záclonami, ji dostatečně ozařovalo, aby se mohla (tak pečlivě vlastně poprvé) prohlédnout.

Dívala se - potom se pokusila postavit do trochu ženštější pózy, zkoumala se kriticky, až téměř podceňujícíma očima. Moc pěkného neviděla: vyhublé, nepříliš zdravím kypící tělíčko, ruce a nohy jako hůlky, vystouplá žebra, vlasy, ze kterých si zatím netroufla udělat účes, jaký měly princezny. Byla si vědoma, že ženskými půvaby nemůže nikoho oslnit. A přece si prohlížela sama sebe a přála si být hezčí.

Tu změnu způsobil chlapec, který přibyl dnes ráno z Malagy, jeden z d'Enghiemových námořníků. Bylo mu sedmnáct, pod nosem měl řídké knírky, pleť opálenou do hněda, vlasy černé jako havraní křídlo a vlající mu z temene hlavy parádním ohonem, kdežto nad ušima vyholené a hlavu zdobenou vytetovanými ornamenty. Na krku nosil dřevěný buddhistický růženec, na zápěstí těžké bronzové náramky a za opaskem japonský meč. Na koni pořádně profoukl, nebyl teple oblečen a zřejmě si neuvědomoval, že by mu mohla být zima v námořnické uniformě. Byl z Alexandretty, ruského původu a jmenoval se Georgij; jak dál, nedokázala si zapamatovat. Jakmile vyřídil komthurovi, co měl, šel k Ponny a Staškovi; tam se seznámil s Veronikou a ta požádala Paquitu, aby se o něho postarala. Teď jeho černé uhrančivé oči pronásledovaly ubohou dívku jako přízrak a usměvavá opálená tvář se jí neustále vynořovala před očima. Když ho napájela čajem, zmínila se mu, že by chtěla poznat Armin; ty černé oči se rozzářily a začal jí lámanou všehochutí z různých jazyků líčit, jak krásný je svět tam na moři, jak tam svítí slunce a jak nádherný je Armin.

Paquita se opět podívala do zrcadla. Jak je ubohá proti všem těm krásným princeznám! Ale kdyby se vydala do světa hledat svoje štěstí... třeba je najde jako ony! V duchu se viděla v širokých námořnických kalhotách, v čapce se stuhami a bambulkou, jakou nosí Georgij, vlasy do copu jako má Ponny... na palubě nádherné lodi se spoustou plachet, cítí slaný mořský vzduch, naslouchá křiku racků. Bože, kdyby to bylo už zítra! Krásný světe, přivítej svoji princeznu! Děvčátko Paquita jde do světa, aby byla šťastná! Sviť slunce, křičte rackové - moře, vítej ji!

Vklouzla do postele a zavrtala se do přikrývek. V sirotčinci si musela odvyknout spát s medvídkem v náručí, vychovatelky byly přísné a netrpěly hračky. Tak obejmula aspoň polštář a zavřela spokojeně oči.

Julie pozvedla láhev, aby si nalila, ale rozmrzele konstatovala, že je úplně prázdná, víc než dvě kapky z ní nedokázala vytřepat. Vypila ji celou a přesto nebyla vůbec opilá.

Vstala. Její mysl naplnil nadzemský klid a vyrovnanost, nic nebylo důležité, všechno bylo jedno. Trochu se jí třásly nohy, ale východ našla bez obtíží a byla si téměř jistá, že stejně snadno najde i svoji komnatu a svoje lůžko. Šla hrdě a majestátně, jen občas se chytala zdi.

Tak narazila na Jana Dunbara, měl někam namířeno, ale když ji viděl, zarazil se a vzpomněl si, že spolu chtěli mluvit.

„Promiň, že jsem se ti nevěnoval, máme trochu problémy. Ale teď už je toho snad konec...“

„Neomlouvej se,“ pravila s hrdostí královny, „Nic se přece nestalo!“

Sevřel její ruku a jeho chladné šedé oči sršely vnitřním ohněm.

„Julie, já... Ty jsi ke mně... prosím tě...“

„Ne,“ řekla tiše a položila mu ruku na ústa, „Mám tě ráda, ale není to to, co si představuji jako lásku. Jsi nejlepší člověk na světě... ale...“

„Ale.“ řekl zlomeně, „To jedno slovo stačí. Děkuji...“

„Ne, nesmíš se zlobit! Víš, dneska večer toho bylo moc... a já nevím, jestli by bylo správné...“

„Nic neříkej. Chápu to.“

„Nechápeš. Holky mě pořádně rozebraly a zase složily. Měla jsem všelijaké plány... teď mám jenom zmatek. Musím se srovnat sama se sebou.“

Byl smutný, to viděla. Jenže ona byla po tom všem v naprosto jiné náladě.

„Jene... až poznám, jestli tě mám ráda... nebo... budeš první, komu to řeknu. Až tě budu mít ráda, přijdu sama!“

„Varuji tě!“ povzdechl, „Umím dlouho a trpělivě čekat!“

„Já vím. Dobrou noc, můj milý...“

„Dobrou noc.“ Odcházel se svěšenými rameny, těžce a sklesle. Dívala se za ním škvírou dveří - chtěla ho zavolat, dokonce už otevřela ústa, ale nezavolala. A zaklapla dveře.

V nejvyšším patře seděl u otevřeného okna Ludvík d'Enghiem a hleděl na hvězdy.

„Lásko moje,“ řekl, „Jsi se mnou?“

„Jsem.“ odpověděla.

„Kde jsi?“

„Blízko...“

„Čekám tě! Kdy přijdeš?“

„Ještě nenadešel ten čas.“

„Bude to už brzy?“

„Poznáš to, až přijde ta chvíle.“

„Přijď brzy... prosím tě...“

„Přijdu... čekej!“

„Čekám...“

Hvězdy se oslnivě třpytily; ale osamělý muž, sedící v křesle v prázdném pokoji, viděl jen stíny těch, kteří už dávno odešli, nebo byli příliš daleko...

Ráno nás uvítalo nádherně zářícím sluncem a všichni měli velice dobrou náladu. No, všichni asi ne; zajatci tušili věci nedobré. Jenže don Diego strávil celou noc na modlitbách a když vstoupil do jídelny, kde se podávala snídaně, přímo z něho vyzařovala duševní energie.

„Bratři a sestry,“ řekl důstojně, „Prosím, věnujte mi chviličku pozornosti! Během uplynulé noci se pokusil podlý zrádce Pierre de Warnais, inspirován našimi protivníky z Tovaryšstva Ježíšova, pekelným strojem zlikvidovat všechny přítomné, čímž se dopustil zločinu pokusu o mnohonásobnou vraždu. Ten záměr mu překazili naši bratři, statečné šelmy z národů tygrů, leopardů, jaguárů, lvů a černých leopardů; tím jsem se přesvědčil, že šelmy mají plné právo počítat se k Templářskému řádu a považuji od této chvíle jejich vnitřní organizaci za právoplatnou. Všichni jim vděčíme za život a potěšilo by mne, kdybyste jim prokazovali příslušnou lásku a přátelství.

Uvažoval jsem, jakým činem odpovědět na tento projev pošetilého nepřátelství. Zajisté, pachatelé budou souzeni a potrestáni, ale sluší se v případě, že je řádu ublíženo, odpovědět nějakým činem všeobecně prospěšným. Rozhodl jsem se do třetice propojit mysl všech přítomných; tentokrát se pokusíme, aby všem, kdo tady jsou, byly předány znalosti a vědomosti ostatních. Tyto pokusy jsme konali už několikrát, někdy s větším, jindy menším úspěchem. Prosím ty, kteří se chtějí experimentu zúčastnit, aby se laskavě shromáždili v řádovém chrámu o jedenácté hodině. Bratři, kterým bude svěřena nějaká práce při této akci, tam přijdou o desáté; bude jim vysvětleno, co budou dělat. Děkuji vám.“

Jeho slova vyvolala vzrušení; mnozí se už chystali k odjezdu, ale po tomto prohlášení se rozhodli ještě setrvat. Don Diego nic nikomu nevysvětloval; jen označil ty, které potřeboval ku pomoci. Samozřejmě nikoho nenapadlo odmítnout.

Mario požádal, zda bychom mohli zajistit strážní službu místo mužů, kteří se chtěli zúčastnit; protože naše psychika je značně odlišná a školení nám nic nemohlo přinést, přijali jsme. Vzhledem k tomu, že Warnaisovi muži seděli za mřížemi, nemuseli jsme se obávat, že by nás někdo napadl.

Lidé se scházeli v katedrále a usedali do lavic; bylo vcelku jedno, jak se srovnají, bylo jen důležité, aby řetězec nebyl nikde přerušen. Po pravdě řečeno, šlo by to i při přerušení, ale vyžadovalo by to zbytečně zvýšené úsilí a tak pořadatelé dohlédli na jednolitý systém. Především hostům nebylo jasné, co se bude dít, vyptávali se zkušenějších a stejně nic nechápali.

Don Diego setrvával v sakristii, kde se připravoval: modlil se. Mario chtěl vědět, jaké používá modlitby a k čemu jsou nutné; dozvěděl se, že mechanické odříkávání stále stejného textu nemá smysl v podstatě žádný, ale pomůže ke zklidnění mysli a srovnání tělesných funkcí. Stejný je účel činnosti zvané džappa, kterou praktikují hinduističtí a buddhističtí světci na růžencích.

Když byli všichni usazeni, byl chrám uzavřen, aby nedošlo ani k náhodnému vyrušení. Teprve potom vzkázali donu Diegovi; přišel, usedl k ostatním a vložil dlaně do rukou svých sousedů. Chvíli zhluboka dýchal - procházel v mysli jednotlivé přítomné a kontroloval jim zdravotní stav; pokud nalezl anomálii, okamžitě ji odstraňoval. Důvod byl zřejmý: kdyby někdo z lidí trpěl třeba bolestí hlavy, mohla bolest rezonovat i u ostatních. V krajním případě bylo nutné dotyčného vyvést ze shromáždění, stejně jako kdyby měl nějaký rušivý vliv.

Teprve když se ujistil o bezvadném stavu všech ostatních, začal don Diego s propojením mysli. Lidé náhle s překvapením seznali, že vnímají pocity a myšlenky svých sousedů, pak i vzdálenějších osob. Vzápětí se dostavil náraz tak obrovského množství informací z různých oborů, že mnozí upadli do stavu strnulosti a přestávali mít schopnost se hýbat. Někteří cítili bolest, ale nedokázali si ujasnit, odkud pochází a jak vzniká; přes tuto bolest vnímali stále nové a další znalosti a také vzpomínky, včetně intimních.

Přestože myšlenka je rychlejší než světlo, udržoval don Diego tento stav vzájemného propojení po několik minut; pak jej zrušil a téměř klesl vyčerpáním. Také většina ostatních zůstávala sedět nehybně, s očima vytřeštěnýma a strhanými rysy tváře; nedovedli si vysvětlit, co se vlastně stalo. Kdo se vzpamatoval, začal hned pomáhat ostatním; tak se postupně všichni vrátili do normálu a byli schopni odejít, nejlépe do zahrad, kde mohli relaxovat.

Dona Diega doprovodili do jeho komnat a Veronika ho tam uspala na čtyři hodiny. Pak se dívky shromáždily v harému u vnitřního bazénu, hřály se a odpočívaly. Vzpomínaly si na spoustu věcí, o kterých nebyly schopny říct, komu a kdy se staly. Ale mělo to jeden kladný důsledek; většina hostů ani na chvíli nezaváhala, když se měli ke koupání svléknout.

Aniž si to řekly, na všechny padla nostalgie. Blížilo se rozloučení a bylo jisté, že v této sestavě se už nikdy nesejdou. Děvčatům Mendozovým to bylo líto; v jejich povaze bylo neustále rozšiřovat okruh přátel a přítelkyň, spíše než je vysílat do světa. Ale byly si vědomy, že to tak musí být a proto když hovořily, pak o budoucnosti.

„Jak se bude něco konat, zase vás svoláme,“ slibovala Veronika, „Ale to vám kladu na srdce: jak se dozvíte o nějaký akci, který by mělo smysl se zúčastnit, okamžitě nám pošlete zvadlo! Přijedem docela určitě, i kdyby to bylo na konci světa.“

„Určitě ano!“ souhlasila Freya.

„Slyšíš, Diano? Ty občas pořádáš takový akce... třeba v Arminu, ale klidně taky v Číně nebo v Japonsku...“

„A kdybys zase vstoupila v Barmě do kláštera, klidně napiš, přijedem se na tebe podívat!“

„Co podívat! Zůstanem tam s tebou, aby už konečně dopadlo to stříhání, co se s ním pořád vyhrožuje!“

„Udělej to jako Fátima! Přišla na perfektní nápad, že každýmu klukovi, kterýho se jí podaří dostat, věnuje jeden z těch svých copánků. To je hrdinský odhodlání, co?“

„A já myslela, že odjíždí s Renée na Ostrov!“

„No a? Copak tam nejsou kluci?“

Julie spala do poledne. Matně si vzpomínala, že ji Patty budila a na něco zvala, ale poslala ji do háje. Patty zaváhala, ale pak ji šlehla bleskem. Julka zavřeštěla, vymrštila se a dala jí ránu, až ji připlácla na zeď. Potom si vzpomněla, kde je a jak jí je, odpotácela se na záchod a tam se zbavila všeho, co v sobě měla. Patty ji při tom pozorovala a drze se chechtala, ale pak jí podržela hlavu, když vrhla. Taky jí pomohla do sprchy a našla osušku, a pomáhala jí utřít se. Pořád se při tom chechtala. Julie ji ujistila, že je jí úplně dobře, je plně při smyslech a půjde s ní kamkoliv. Poté padla na lůžko a zase usnula. Tak ji Patty zakryla a odešla.

Když se probudila podruhé, bylo už po poledni a měla hlad, ale při pomyšlení na jídlo se jí zvedal žaludek. Vypila na ex půl litru vody, potom znovu navštívila toaletu a sprchu, ale už poněkud účelněji. Pevně se rozhodla, že už nikdy nebude pít žádný alkohol, ani víno, ani nic jiného. A kdyby někdy v životě ještě narazila na rakiji, vylije ji do kanálu.

Nějakou dobu zvažovala, zda se může vůbec ještě někdy odvážit ukázat na oči kamarádkám. Jankovi samozřejmě ne, to už je v... tam. Věděla kde, ale nechtěla mluvit sprostě. Rozhodla se, že jednou vylézt musí, a že bude lepší dřív než později. Vzala si župan a šla do vnitřního bazénu, kde našla ostatní princezny. Usmály se na ni a Valérie řekla:

„Tak co, už je ti líp? Trochu ses včera unavila, ale to bude dobrý...“

Julie řekla: „Jo, to bude!“, lehla si na nejméně nápadné místo a až do večera nepromluvila.

Během odpoledne provedl don Diego spolu s dalšími komthury výslechy zajatců. Vyslýchání šesti darebáků nepřineslo v podstatě žádné výsledky; všichni byli najati Warnaisem, poslouchali ho a co jim poručil, vykonali. Bylo nutno konstatovat, že se vlastně nedopustili žádného zločinu, i když byli jeden jako druhý hrdlořezové a ničemové všeho schopní. Pierre de Warnais však byl pod jménem bratr Benedikt vysokým představitelem Tovaryšstva a jeho výpověď vydala na padesát stránek hustě psaných na stroji; velmistři a komthurové se dozvěděli velmi mnoho a jen velmi málo z toho vydali na veřejnost. Pouze tolik bylo oznámeno, že se zločinný Warnais dopustil též vraždy pátera Antonína v Neapoli.

Ve večerních hodinách zasedl soud; při veřejném přelíčení, které trvalo patnáct minut, byli všichni obžalovaní odsouzeni k trestu smrti.

Avšak netoliko tresty, též odměny byly uděleny. Rytíři Denisu Baarfeltovi, synu Jeho Svatosti Velmistra Tomáše Baarfelta byl za příkladnou statečnost a bdělost předán darem kord z toledské oceli, na jehož koši byl zlatem vytepán řádový znak. Takové vyznamenání nebylo v řádu uděleno už od Napoleonských válek, proto byli páni i dámy poněkud udiveni, když sám Velmistr poklekl před Denisem a připjal mu pás se vzácnou zbraní.

Během odpoledne a večera odjeli někteří z hostů domů, hlavně ti, kdo bydleli v Granadě a blízkém okolí. Rozloučila se též rodina Regova - Isabella hořce plakala, veřejně objímala Maria a přísahala mu věčnou lásku. Don Iňigo z toho byl poněkud nesvůj, ale nesl svůj osud mužně a bez odporu.

Ráno za úsvitu se dostavili všichni, kdo doposud setrvali na řádovém sídle, na nádvoří paláce, kde byl připraven špalek a kat, černoch v rudé bederní roušce, opírající se o sekeru. Pierre de Warnais odmítl řádového zpovědníka a prohlásil, že je smířen s Bohem a nepřeje si účast kacíře. Ostatní však vykonali svatou zpověď a trpce litovali svých činů. Pod stráží byli vyvedeni na nádvoří, kde jim byl znovu přečten rozsudek.

Pierre byl jen v košili, ale necítil zimu; rozhlížel se hrdě až přezíravě, v přestávkách obracel oči k nebi a tiše se modlil. Na příkaz velmistra byl přiveden ke špalku; v té chvíli se počal vzpírat a nelidsky se rozeřval. Černý kat jej uchopil za vlasy, strhl mu hlavu na špalek, rozmáchl se sekerou a jedním rozmachem mu uťal hlavu. Vytryskl proud krve a zběsilý řev rázem umlkl.

V té chvíli vystoupil z řady komthurů Ludvík d'Enghiem a přešel k šestici odsouzenců. „Zadrž, bratře Velmistře! Prosím o milost pro tyto muže!“

Sinalí darebáci se po něm udiveně ohlédli, ale don Diego nebyl překvapen; zřejmě to bylo předem domluveno.

„Jaký máš k tomu důvod, bratře Ludvíku?“

„Tito muži, ač jsou zajisté špatní a zlí, neprovinili se tak strašně, aby musela vytéci jejich krev. Prosím tě, abys mi je daroval; odsuď je k deseti letům nucených prací na mých lodích či na mém území. Potřebuji dělníky a věřím, že deset let pilné práce pod naším dozorem je změní k lepšímu.“

„Učiním tak, bratře,“ řekl velmistr, „A děkuji ti za tvoji dobrou vůli. Prohlašuji, že pro těchto šest mužů se trest smrti mění cestou milosti na deset let nucených prací.“

Darebáky to potěšilo; padli na kolena a dokonce se pokoušeli políbit Ludvíkovi ruku. Ten ustoupil a Velmistr dodal:

„Zapamatujte si, muži, že jste unikli smrti jen díky laskavosti tohoto pána; nezavdávejte mu příčin k hněvu! Pamětlivi buďte, že rozsudek jednou vynesený může být kdykoliv vykonán; proviníte-li se ještě jednou tak hrozně, budete zkráceni bez milosti o hlavu!“

To si zřejmě uvědomili a byli naplněni štěstím, že zachránili holý život; byli neprodleně vsazeni do želez a pod stráží na voze odesláni do Malagy.

Bylo nutno, abychom se také rozloučili se všemi přáteli; Charry si přál prohlédnout svoji loď, kterou ještě neviděl, arminští bratři hodlali odplout, Ludvík se chtěl ještě stavit v nějakých středomořských přístavech a nakupovat vše potřebné. V Granadě zůstalo osm šelem, které se ochotně přihlásily ke strážní službě u dona Diega. Předpokládalo se, že se naučí španělsky a on arminsky, aby se s nimi domluvil; jsme velice jazykově nadaní. Už tak je měl velmi rád a důvěřoval jim.

„I my vás doprovodíme!“ prohlásila Veronika a okamžitě to rozhlásila; dívky byly nadšeny a hned se chystaly.

„I já bych rád viděl, jak jsou vyzbrojeni naši spojenci!“ řekl don Diego, když se to dozvěděl, „Pojedeme všichni!“

Charry byl velmi spokojen, že se může vytáhnout; takže vyrazila celá skupina kočárů, jezdců na koních a několik aut. Zejména mládež obojího pohlaví si nedala rozmluvit, aby nevyrazila v plné parádě; děvčata na mužských sedlech, v kalhotách, se šavlemi po boku a s vlasy spletenými do nápadných copů; nemohly vypadat jako Ponny, Renée nebo Freya, ale snažily se. Chlapci se kupodivu neodvážili ani tolik; většinou měli v úmyslu začlenit se do života a struktur normální společnosti.

Křižník Svoboda byla opancéřovaná paroloď, vyzbrojená spoustou kanónů, ale neměla žádné plachty, tak se nám nelíbila. Původně patřila báťuškovi carovi, děla však pocházela z Německa, námořníci z Číny, Japonska, Indie, Ruska a pár dokonce z Polska. A vlajka z Arminu, samozřejmě. Bylo trochu komické, že námořníci i důstojníci byli sice v uniformách navržených Dianou, ale svého císaře vůbec neznali; když jim byl představen, teprve začali jásat, jak bylo jejich povinností. Ti lidé se nám líbili, byli sympatičtí a inteligentní a dovedli se postavit k práci, což oceňoval Charry. Žádali ho, aby se už brzy přijel podívat domů a slíbili, že do jeho návratu dostaví pevnost i město, aby jeho jasný zrak nenalezl na ničem poskvrnu.

Don Diego pečlivě prolezl celou loď, navzdory své tělnatosti a věku; byl spokojen a zajímal se, jaké má Charry s lodí momentálně plány. Dozvěděl se, že Svoboda by nás měla doprovodit domů, tam naložit další Poláky a vrátit se do Arminu. Velmistr to sice schvaloval, ale požádal o změnu.

„Narušilo by tvé záměry příliš, kdybych tvoji loď odeslal na Ostrov okamžitě? Po vyložení nákladu by se mohla vrátit, myslím, že by to tolik času nezabralo. Ovšem nechci naléhat...“

„Jistě, to by šlo; co potřebuješ?“

Don Diego požádal Ludvíka, Charryho a Tomáše, aby se na chvíli posadili do kapitánské kajuty. Začal značně opatrně:

„Pokus o atentát mne ubezpečil, že řád je v Evropě v neustálém nebezpečí. Už od středověku máme takový sen: nedobytnou pevnost, nezničitelnou základnu někde, kam se nedostane nepřítel. Zkoušeli jsme to v Akkře, na Rhodu, na mnoha dalších místech; považujete za možné, abychom takové místo vybudovali v Arminu?“

„Počítám s tou možností.“ řekl Charry.

„V tom případě bych rád poslal touto lodí část řádového pokladu a jisté množství velmi cenných předmětů, které bychom tam mohli uložit. Například tu sbírku šperků, některé vzácné knihy, ale také listiny, jejichž vlastnictví má pro nás cenu.“

„Možné by to zajisté bylo,“ řekl Tomáš, „Ale věříš nám natolik, abys měl jistotu, že si to nenecháme?“

„Myslím, že jsem už poznal tebe i ostatní, Tomáši. Nestačí ti, že věřím vašim šelmám víc než lidským strážím? Když budou naše poklady hlídat šelmy, vím, že jsou v bezpečí.“

„V tom případě,“ řekl Ludvík, „Bych navrhoval přenést poklady do tygřího města Aurrgharru. Tam se nedostane žádný člověk, jehož tam tygři nepustí. Dokonce ani já bych tam netrefil...“

„Nemyslím, že by to bylo zapotřebí; snad by postačilo postavit vhodný hrad někde na pobřeží...“

„Na tygřím území? Bude tam malý krytý přístav...“

„Souhlasím; moji rytíři se postarají o tu stavbu.“

„Já jsem pro.“ řekl Charry.

„Já také.“ souhlasil Tomáš.

„Měl jsem jiné plány, ale podřídím se.“ řekl Ludvík.

„Byly ty plány velmi důležité?“

„Ne. Tohle je důležitější.“

„Kdybych směl prosit,“ pokračoval don Diego, „Nebyl bych proti, kdyby u nás zůstalo několik vašich lidí, třeba Číňanů a Japonců. Na oplátku bych dodal naše mladé muže; potřebují získat rozhled a zkušenosti. A taky trochu poznat svět.“

„Velmi dobře!“ smál se Charry, „Voglariho mládež se už těší!“

„Můžeme je vybrat z jejich nabídky!“

„V tom případě jsme dohodnuti.“

Přivolali své podřízené a vydali jim příslušné rozkazy. Diego prokazoval velmi nečekanou energii; telefonem, dopisy i spojkami vydal příkazy do Granady a dokonce do Valencie; ty se týkaly jeho soukromého majetku, konkrétně několika bedniček zlatých cihel. Byla to jen část majetku rodu Mendozů, ale slušelo se, aby byly důkladně uschovány mimo dosah hrabivých rukou nepřátel.

Ludvík nechal nastoupit svoji posádku a nabídl jim, že kdo má zájem, může přijmout dočasnou službu u dona Diega; zájem byl až nečekaný. Rovněž tak Španělé, Italové a Francouzi si velmi přáli jet se podívat do Arminu, takže Ludvík by byl hravě mohl vyměnit celou posádku, kdyby nepotřeboval někoho, kdo má s touto lodí už zkušenosti. Po určitou dobu uvažoval o výletu i Mario Carialti, ale Diego ho přesvědčil, že Paříž ho potřebuje.

Mezi princeznami vypukl spor, který posléze přerostl v hádku. Renée, Jana, Fátima, Patty a její Ještěrky si vyfasovaly široké kalhoty a košile z bílého plátna, narazily čepičky s bambulkou a stužkami, lítaly bosé po palubě a všestranně předváděly, že patří k posádce. Ostentativně ohrnovaly nos nad suchozemskými krysami, které jsou tak změkčilé, že nemají šílený účes a zůstávají doma. Veronika s Valérií navrhly je zlynčovat, což se zamítlo, a hodit do moře, což se uskutečnilo; avšak původkyně návrhu šly do vody vzápětí za nimi, aby jim to nebylo líto. Potom si ovšem musely obléci suché námořnické uniformy a hrát si na lodníky.

Julie, ačkoliv byla při všem, se po celou dobu chovala nečekaně mírně. Až když ji hodili do moře v jejím krásném zimním kožíšku a vysokých botách, začala vřískat a nadávat, a slibovala všem pomstu. Na zahřátí dostala dobrý grog, a když ho vypila, byla zase jako dřív.

„No a co? Já se taky koupu v kožichu!“ řekl jí jeden z našich tygrů. Pokusila se ho nakopnout, on ji chytil za nohu a chvíli něžně žužlal. Vřískala, zrovna se svlékla a on má pořádné zuby. Za trest ji pořádně olízal a to se jí naopak líbilo.

Ten večer se pořádala na lodi benátská noc. Protože Asijci neměli ponětí, co to je a jak se provádí, ujaly se organizace princezny a zajistily zásoby alkoholu, který byl jinak na lodi přísně zakázán. Don Diego navštívil Iňiga Regu, pozval ho na oslavu a zároveň požádal, aby zprostředkoval účast dalších význačných hodnostářů města, policie, celníků, místní posádky atd. Všichni dotyční považovali pozvánku za čest, takže se dostavili ve slavnostní uniformě a náladě povznesené.

Pořádala se velká hostina, jejíž hlavní atrakcí byly speciality čínské, japonské, malajské a jiné arminské kuchyně. Samozřejmě se dost pilo; hosté byli zvědaví, co je to Armin, kde se nachází a jaké jsou zvyklosti místního obyvatelstva, což bylo objasněno jednak hromadně, ale též individuálně některým osobám.

V průběhu večera nastal spor ohledně morálních problémů; město totiž má poměrně rozsáhlou přístavní čtvrť, jejíž součástí jsou vykřičené domy, krčmy a uličky, v nichž se pohybují kněžky lásky, jejich partneři a zákazníci. Vztah k těmto osobám nebyl jednoznačný; hodnostáři si uvědomovali, že něco takového rozhodně existovat musí, ale také věděli, že to město nijak nezdobí. Různí policejní úředníci pro změnu odmítali zločinecké podsvětí jako celek, nicméně měli osobní kontakty na některé jedince, jimž za úplatky, informace atd. umožňovali přežít různé operace, jimiž se prosazoval zákon. Shodovali se však na názoru, že během poslední doby drzost podsvětí značně vzrostla a že by nebylo na škodu trochu je usměrnit; možná i násilím.

Princezna Veronika se ujala slova a vysvětlila přítomným názor řádu a arminského státu na některé morální problémy; zejména zdůraznila, že řád má povinnost ujímat se osob, které až doposud žily v hříchu, ale chtějí toho nechat a polepšit se. Hodnostáři se smáli a odpověděli, že by nesmírně rádi takové výchovné působení uviděli v praxi. Což asi říkat neměli.

Zatímco don Diego a jiní moudří a rozvážní lidé popíjeli se stejně rozvážnými městskými notábly a osvíceně diskutovali, mladí posílení o místní mládež se vydali do vykřičené čtvrti, aby tam nastolili právo, zbožnost a pořádek. Zejména mladí policisté a důstojníci se zúčastnili s potěšením, neboť tušili švandu. Byli mezi nimi tací, kteří sem chodili jako zákazníci; ti upozorňovali na různé význačné jedince, které je třeba osvítit a spasit.

Rozhodli se použít metody individuálního přesvědčování; každý si vybral někoho, ke komu se připojil a vysvětloval mu své zásady, ať dotyčný chtěl či nikoliv. Slečny ze salónů i pouliční šlapky byly možná zvyklé na působení kazatelů oficiální katolické církve, ale originální názory Arminů je zaujaly a přiměly, aby začaly diskutovat. To se nelíbilo jejich ochráncům, přiléhavě zvaným pasáci; ne že by měli něco proti osvětě, ale slečnám tím utíkaly kšefty. Slovo dalo slovo, posléze facka dala facku; princezny čekaly jenom na to a povolily bojové operace.

Dopadlo to přesně tak, jak se od počátku očekávalo: všeobecnou strašlivou rvačkou. Někteří pasáci byli přesvědčeni, že jsou silní, stateční a schopní přemoci protivníka; také se domnívali, že když mají nůž, mačetu nebo železnou tyč, nedokáže jim nikdo jedním kopem vyrazit zbraň, druhým zuby. Mýlili se, nešťastníci; princezny si hodlaly v praxi vyzkoušet, zda jejich sebeobranné systémy jsou skutečně účinné. Pokud došlo k problémům, nastoupili ochotně zkušenější bojovníci a dámu z průšvihu vytáhli. Někteří Japonci a Číňané se s chutí pustili do přesily nepřátel a vůbec nehleděli na jejich výzbroj; tu jim ostatně odebrali hned na začátku střetnutí.

Julii darovaly Ještěrky mimořádně šikovný bič z hroší kůže, vhodný ke všemu. Samozřejmě ho hned vyzkoušela a zjistila, že když jím pořádně práskne, dokáže přerazit i nohu od stolu a tím smést všechno na jednu hromadu. Zkusila i přerazit stolní desku, a v tom nevěstinci měli tak fórový nábytek, že se jí to podařilo. Jásala nadšením a od té chvíle mlátila každého, kdo si to podle jejího názoru zasloužil. Byli to samí hříšníci, dobře jim tak!

Šelmám bylo důrazně zakázáno komukoliv ublížit, avšak směly ho patřičně vyděsit. Některým bylo nutno nejdříve vysvětlit, co je tím míněno; neměli potuchy, že by se kdo mohl polekat tak něžných a roztomilých stvoření jako tygři, leopardi či jaguáři. Jistě, nepřátelé se nás bát musejí; ale proč před námi zděšeně prchají lidé, kterým jsme ještě nic neudělali? No, když jsou tak pošetilí, proč si s nimi nepohrát? Kočky proháněly provinilé jedince po celé čtvrti, vrčely na ně a předstíraly útok; vesele se přitom smály.

V pochybných špeluňkách tou dobou popíjeli různí zlodějíčci, překupníci, šmelináři, povaleči a jiní darebáci. Policajti je dobře znali, někteří byli dokonce jejich informátory; ale když vážení hosté z Arminu mají chuť jim trochu načechrat peříčka, proč jim bránit? Kdosi připomenul, že v Americe se k převýchově podobných lidí používá dehet a peří; ten nápad princezny nadchnul a přiměl k následování. Některé slečny ze salónů byly pěstěné a nazdobené, když nelze říct krásné; nebylo na škodu trochu jim poopravit účes, rozřezat přímo na těle nemravné šaty a hříšné tělo natřít když ne dehtem, tak třeba strojním olejem. Některé mladší dívky zkusily princezny přesvědčit, že se chtějí napravit a že jim v tom jejich majitelé brání; pasáci byli strašlivě zbiti, dívky zmizely a nikdo už je nikdy nespatřil.

Písmo praví, že zajisté je každý služebník hoden mzdy své. Avšak bídní ničemové živící se zločinem nepochybně žádné právo na odměnu nemají, proto veškeré peníze, které byly u zločinců nalezeny, byly zabaveny ve prospěch řádu. Jak známo, bezbožní padouši velice lpí na svém majetku, v podstatě kvůli němu páchají veškeré zločiny; když je jim odebrán, nesmírně trpí a v příznivém případě si uvědomí, že udělali chybu. Učinili by jistě lépe, kdyby se pokusili poněkud usmířit hněv Boží četnými dary ve prospěch služebníků Páně; když však tu povinnost pošetile zanedbávají, je třeba jim almužny odebrat násilím.

Policejní úředníci měli mnohdy nějakého svého favorita, kterému už delší dobu nemohli přijít na kobylku; stačilo se zmínit, že dotyčný se dopustil hříchu, a už na něj startovalo komando. Mnohdy do poslední chvíle nic netušil; teď by se třeba rád přiznal, ale bylo pozdě. Rozvášněná mládež trestala nemravnost a hřích jako andělé pomsty; ještě se při tom smáli, zpívali a dávali potrestaným dobré rady, jak se polepšit. Jestli se lotři skutečně polepšili, není známo; ale dlouho si lízali rány.

Když nadešlo ráno, odvážili se někteří zdevastovaní jedinci jít si stěžovat; leč se zlou se potázali. Byli nuceni přiznat, že se pokusili napadnout hosty, kteří jim přišli kázat morálku; nebyl zbit nikdo, kdo si sám nezačal, aspoň slovně. Policisté rozhodně odmítli se do sporů plést a stěžovatele rázně vyhnali. Nanejvýš jim připomněli, že to je trest za to, že si dostatečně nevážili jejich dobroty. Na město padl strach a podsvětí se rozhodlo pro jistotu nic nepodnikat, dokud loď s podivnou vlajkou neodpluje.

Kupodivu se však proslechlo, že odněkud z vnitrozemí přivezli řadu ocelových či okovaných beden s nedozírnými poklady; všechno naložili na onu loď a odvezli někam za moře. Zločinci bývají kromě zkaženosti též chamtiví; když si představili, jaký by na ně připadl podíl při vyloupení, sbíhaly se jim sliny. To vše přispělo ke vzniku fámy o nesmírně bohatých, leč bohužel životu nebezpečných cizincích z tajemného Ostrova.

Ve večerních hodinách Svoboda opustila Malagu a vyplula podél pobřeží; zajisté k nemalému potěšení místní policie i zločinců. Díky bystrým očím šelem, které vidí ve tmě, jsme mohli plout během noci a do Valencie dorazili ještě téhož dne. Don Diego byl velmi spokojen, s tak rychlou dopravou nepočítal.

Princezny uvažovaly, zda by pro velký úspěch neměly zopakovat výchovnou akci na místní podsvětí; mělo by to tu výhodu, že tady to znaly a byl tu jejich domov. Pak se rozhodly prozatím to odložit; ale Ludvík vyjednával po určitou dobu se svojí posádkou a pak i s Diegem. Jeho plán byl tento: kromě jiné charitativní činnosti řád podporoval též chlapeckou polepšovnu ve Valencii. Ludvík navrhoval, že ze starších chlapců vybere dost jedinců, které je ochoten vzít s sebou do světa a učinit z nich řádné lidi - pokud o to budou mít zájem.

Protože don Diego souhlasil, vydali se tam hned zítra dopoledne - správa ústavu byla překvapena, nicméně zájem uvítala, umístění dospívajících chlapců je největším problémem. Samotní chovanci byli poněkud zaraženi, zvláště vzhledem některých hostí. Nás šelmy s sebou bohužel ani nevzali. Ludvík jim stručně vysvětlil, oč se jedná a navrhl jim, aby se rozhodli sami, kdo chce odejít na druhý konec světa.

Existuje ještě jedna legenda: o Bílých Jezdcích. Mohlo se stát, že třeba ten nejubožejší člověk se setkal někde na cestách s jezdcem v bílém plášti s červeným křížem. Nevěděli, kolik jich je, odkud přicházejí a kam vede jejich cesta; věděli jen, že se nebojí ničeho a neslouží žádnému pánu kromě Boha; jejich život je služba Bohu, jejich zákon Slovo Boží a kdo se odváží vzdorovat jejich vůli, propadne peklu. Bůh jim přikázal zachraňovat druhé; když měl člověk štěstí, posadil jej Bílý Jezdec na svého koně a odvezl někam daleko, kde není bída, hlad a neštěstí. Život tam jistě není lehký; ale kdo přežije strádání i boje, stane se sám Bílým Jezdcem. Jeden takový se bez obtíží ubrání třem i čtyřem nepřátelům. Ve dvojici celému oddílu. Kde se sejde pluk, jsou nepřemožitelní.

A teď stáli Bílí Jezdci před nimi. Vůbec neměli bílé pláště, většina byla v námořnických uniformách nebo strakatých maskáčích; taky měli moderní revolvery a jen někteří meče, dost divné na zdejší zvyklosti. Někteří měli na uniformách odznaky ve tvaru tygří hlavy, jiní osmihroté kříže; vynikali fantastickými účesy a zvláštními ozdobami na krku, na zápěstí, v uších... měli různou barvu pleti, nejspíš různou národnost. Ale bylo na nich vidět, že nelžou a jejich cesta skutečně vede do neznáma.

„Představuji si to tak,“ pronesl Ludvík d′Enghiem, „Jestliže se některý z vás odváží s námi odejít, nemohu mu zaručit, že se sem ještě někdy vrátí. Nevím, co se s ním stane; ve světě na něj číhá spousta nebezpečí, nemoci, zranění, těžká práce i nepřátelé. Bude muset překonat mnohem víc strázní než jiní; a za jeho krev, pot a slzy mu nemohu slíbit nic než věčnou službu Bohu. Je-li mezi vámi někdo takový, žádám ho, aby se přihlásil.“

Kluci koukali jeden na druhého; pak jeden váhavě zvedl ruku. Ludvík mu pokynul, aby přistoupil; pohlédl na své muže a z nich jeden přišel blíž a položil ruku na chlapcovo rameno. Tím jej přijímal jako svého učedníka a současně sliboval, že se o něj bude starat, ale to věděli jen Armini.

Dobrý příklad vyvolal správnou reakci; přihlásili se další. Jiní měli strach nebo nepovažovali za rozumné svěřit se do péče divokých cizinců. Když už Ludvík chtěl skončit, váhavě se přihlásil ještě jeden; do té doby stál u menšího kluka a o něčem s ním diskutoval. Teď zvedl ruku, jeden z Arminů se přihlásil a převzal ho pod ochranu. Malý kluk zavzlykal; jeho kamarád se k němu otočil a řekl: „Neboj se, bráško... vrátím se pro tebe, až budu Bílý Jezdec!“

Ludvík ukázal prstem: „To je tvůj bratr?“

Kluk před ním pro jistotu o krok ustoupil; muž v šafránovém rouchu mu nejspíš naháněl hrůzu. Vykoktal: „No, vlastně ne... on je sirotek. Ale... staral jsem se o něho. Chtěl jsem mít bráchu!“

„Vemte ho s sebou!“ zavelel Ludvík, „Postarám se o něj!“

„Je ještě malý, pane...“ namítal správce.

„Vyroste.“ řekl Ludvík klidně.

Don Diego výběr schválil; kluci si došli pro svoje věci, vzali si, co považovali za potřebné a odešli s námořníky. Jestliže se někdy někdo z nich vrátil do Valencie, pak po letech a pod zcela jiným jménem.

My jsme strávili ve Valencii tři dny jako hosté v přepychovém paláci Mendozů; don Diego i princezny se nám pochlubili svými poklady, z nichž některé v rámci předvídavosti chtěli odeslat do Arminu a Svoboda se jim hodila. Taky jsme pomáhali naložit je ve velkých bednách do podpalubí. Pomáhal nám Mario Carialti; svěřil se, že by taky rád poslal část svého bohatství do Arminu, ale bohužel žádné poklady nemá. Zato slíbil, že brzy připluje se svou lodí; jmenuje se Tři lilie a právě mu ji dokončují v loděnicích v Le Havru. To teprve něco uvidíme!

Julie obdivovala všechno, zvlášť přepychovou tělocvičnu, kterou dcerkám zařídila ještě maminka, se spoustou všelijakých zařízení, na kterých se dalo houpat, skákat, šplhat a divočit. Taky s nimi jezdila na lyže do Pyrenejí, což se teď nedalo, nebyl čas. Ale jelikož napadl sníh, projely se aspoň na běžkách. Chodily bruslit na místní stadion; konečně se našlo něco, v čem nebyla nejlepší Diana, i když se snažila. Bezkonkurenčně nejlepší byla Freya, lyžování a bruslení zvládla už doma ve Skandinávii. Měla úžasný úspěch se svým účesem, kluci z ní byli v extázi a Julka trochu záviděla. Víc než její zrzavý mech hladili všichni jenom naše kožíšky, když nás mladí vzali s sebou.

Nejvíc úžasu sklidila Diana, nikdo jí nechtěl věřit, že je vskutku císařovna, tak jim řekla: „Jasně, že jsem! Copak bych se mohla tak odvázat, kdybych nad sebou měla nějakého pána?“

„A to na tom vašem ostrově žijí takovéhle veliké kočky?“

Pochopitelně nás hladily a mazlily se. Některé však měly těch otázek víc, a dopadlo to tak, že je sestry Mendozovy pozvaly do svého paláce. Ona Diana...

„Já se tak těším do bazénu! Ohřejeme ho, co to půjde, už mi mrznou nohy!“

Největší zájem vyvolávalo jejich oblečení. Všechny dívky měly kalhoty, ovšem každá jinak ušité. Místní slečny občas viděly něco takového v pařížských módních žurnálech, když je někdo přivezl, ale neuměly si to představit v reálu. V kalhotách se bruslí podstatně líp než v dlouhé sukni, a kdyby se jim podařilo uprosit rodiče...

„Povídám, pojďte se k nám vykoupat! Necháme vám to pořádně prozkoumat!“

Některé holky už měly s Veronikou a Valérií zkušenosti, jiné nikoliv, ale ty první jim dopředu nic neprozradily, aby je nevylekaly předčasně. Když se Freya hbitě svlékla do naha, zděsily se, ale to už se svlékala taky Diana a ostatní nehodlaly zůstat pozadu. Diana jim dala důkladně prozkoumat všecko, co měla na sobě, ať si to prohlížejí, a už byla ve vodě. Cizí dívky se svlékaly velice opatrně, zato vyzvídaly, jak má udělané tetování, jestli se ve vodě nesmyje a jestli to nebolelo. Diana ochotně odpovídala a nechala se i zkoumat, a holky žasly čím dál víc. Už byly vcelku ochotné se svlíknout taky, ale nechtěly vypadat, tak pořád něco rozebíraly a diskutovaly.

„Co říkáte, použijeme násilí?“ zeptala se Freya, „Stejně se chcete nechat přinutit!“

„To bys nám neudělala!“ řekla jedna odvážnější.

Freya se vynořila z bazénu a zůstala stát proti ní. Dramaticky vztáhla ruce, aby bylo vidět, že dělá nějaký pokus, a zatvářila se.

„Ne... ne, to nemůžeš!“

„Schválně, o co?“

Chvilku se nedělo nic. Potom pocítily, že je prádlo nepříjemně svědí, a svědilo čím dál víc, až se to nedalo vydržet. Freya spokojeně sledovala, jak s tím bojují, ale napřed jedna a pak ostatní ze sebe veškerý textil strhaly, přímo s odporem. Pak chvilku brečely, ale došlo jim, že je lepší kňourat v teplé vodě než venku, a za chvilku už přiznávaly, že koupat se nahé je daleko lepší než jakkoliv jinak.

„Ale ty seš čarodějka!“ obvinila jedna Freyu.

„Já jsem to neříkala?“ šklebila se.

Veronika uznala za vhodné otupit ostří jejich pohoršení dalšími svařáky. Taky nechala přinést nějaké dobroty na zakousnutí, všechno to naložily na plovoucí stolek a uzobávaly, jak chtěly.

„A když seš čarodějka, co ještě všecko umíš?“

„Například jsem tě přiměla, aby ses začala zajímat. Zvědavost tebou cloumá, že skoro nemůžeš vydržet! Zapři to!“

„Já... když já jsem byla hodně zvědavá i předtím!“

„Neříkám, že ne. Kdybys nebyla, nešlo by to tak snadno...“

„Ale my jsme taky zvědavý!“

Freya přimhouřila oči a zkontrolovala, zda jsou všechny ve vodě.

Sen. Vlastně ne, zážitek v hypnóze.

Jsme všechny někde ve Skandinávii, kolem je jezero s nádherně čistou vodou a my jsme právě vylezly na shluk kamenů dost daleko od břehu. Jsou tu i kluci, svalnatí zrzci zjizvení ze rvaček, ale i ty jizvy jim sluší. Je tu Diana, Valérie a Veronika, Jana, Renée a další kamarádky, taky samozřejmě ty holky, co jsou s náma ve vodě (uvědomuji si, že je to iluze, kterou vytváří Freya, nejsem blbá). I v iluzi to ovládá, ale přes dospívající děvčátko, štíhlounké a něžné jako srnečka. Gunnil. Postaví si na jednom kameni hraničku z větviček a chystá se ji zapálit.

Někdo mi radí: „Nech si něco na sobě, je to legrace...“

Poslechnu, nechám si kalhotky a dokonce podprsenku, ačkoliv nerada... vlastně nevím.

Dívka škrtne křesadlem, vyšlehne plamínek. Sleduji ho se zájmem, Freya jí něco šeptá v nesrozumitelné řeči, dívčinka zavlní nad ohněm rukama a...

Plameny vyšlehnou a v okamžiku zachvátí všechny kolem. Sleduji, jak se blíží ke mně, ale neutíkám, nebojím se. Těším se.

Hořím. Hoří mi kůže, vlasy, kalhotky, podprsenka, hoří mi obočí, řasy, nehty, chloupky v podpaždí i v klíně. Příšerná bolest! Nádherný pocit! Chechtám se, je to ještě lepší než masáž tygřím jazykem. Dívám se kolem, jak hoří Diana, Valérie... její nádherné vlasy se rozprostřely do prostoru, celou ji obklopuje živý plamen. Užívá si to, pro ni to není poprvé. Cizí dívky už taky pocítily ten slastný pocit hoření, smějí se a kroutí, aby jim oheň pronikl všude, i do nejskrytějších skulin a škvírek.

Probouzím se.

„Co jsi to s námi udělala?“ probírá se Mercedes. Jméno mi neřekla, ale znám je. Stejně jako její život. Nic moc, vcelku.

„Už nebudeš mít ve škole problémy s matematikou.“ řekne Freya norsky.

„Jak víš, že jsem měla čtyřku z písemky?“ diví se Mercedes tou samou řečí. V tomtéž okamžiku se ale divit přestane.

Už jsem zase jenom sama sebou. Škoda, stýská se mi po ostatních, byli tak skvělí! Ale mám ještě vlasy a moje tělo je neporušené, takže se nemusím cítit tak ponížená a zhanobená, vůbec nic se nestalo mně, byl to pouhý sen a nikdy ve skutečnosti neuvidím Larse a Thora a Gunnil a všechny ostatní. Zná je Freya. Je mocná čarodějka a měla bych se jí bát, kdybych byla tak nezkušená jako Mercedes a Conchita a další. Budu někdy taky taková? Valérie a Freya chtějí, abych byla, budou mě cvičit tak dlouho, až to dokážou. Budu dobrá, už teď jsem dokázala zmírnit bolest Thorovi a někomu jsem vyčistila ledviny, ačkoliv nevím, jestli jsem to byla já nebo někdo jiný. Musím se naučit rozdělit sebe od ostatních a zase se s nimi spojit, až bude třeba. První, s kým bych se chtěla propojit a vyměňovat si myšlenky, je Valérie. Je tak nádherná a mocná, obdivuji její schopnosti... jenže teď zrovna chytila jednu z těch nových a cpe jí hlavu pod vodu, Imelda prská, ale holky mají strach jí přijít na pomoc, napadnout čarodějku? Pojďte se prát! Skočím na Vali zezadu a potopím ji, zavřeští vzteky nad tou zradou a už jsme v sobě. Rveme se pod vodou a jen občas se vynoříme, abysme se nadechly, ten míša uměl jen vystrčit nozdry a jinak plavat pod vodou, a já si přečetla jeho mysl v té chvíli, kdy s námi bojoval. Zabili jsme ho, tím jsme získali jeho sílu a schopnosti... Vali mě škube za vlasy, počkej až budeš ostříhaná, to budou bitky! Vím, že se jednou navzájem ostříháme a budeme spolu bydlet a před spaním se mazlit, přečtu si její vzpomínky na všechny kluky a budu jí závidět. Odvážím se podělit se s ní o Janka? Určitě bych to chtěla vidět aspoň jednou... Jenomže ona se teď chce milovat s mým otcem Tomášem, přeju jí to a jemu přeji ji, je tak krásná... Udělá jí dítě, moji malou sestřičku... chtěla bych být při tom, třeba mu ji podržet, aby se neprala, a to ona se prát bude, třeba aby nám udělala radost. Jaké to asi bylo, když se Tomáš před lety miloval s mojí mámou? Prozradila by mi to? Nikdy jsem na ni v téhle souvislosti nemyslela, připadalo mi odporné představovat si to, ale Tomášovi ji přeju, muselo to být krásné, a potom jsem se narodila já. Děkuji vám, táto a mámo. Jednou budu mít taky děti...

„Ty už by ses konečně taky měla vdát!“ říká Valérie, když odpočíváme po té rvačce. Ještě bych se s ní trochu mazlila, ale stydím se před ostatními. „Nevím, co bysme pro tebe ještě měly udělat. Přidělily jsme ti samostatný pokoj, Jankovi taky, i když jsme doufali, že se časem sestěhujete k sobě. Jenomže vy...“

„A, co se s nima budeme mazat!“ chechtá se Freya, „Zavřít oba nahý do cely s jedním lůžkem a jednou dekou a dávat jídlo jenom špehýrkou. Stačí tři dny a problémy jsou vyřešený. Budeš zuřit a dávat nám ošklivý jména ve všech řečech, který znáš, to bude skvělý! Jedna z drobných rozkoší života je vytáčet Julku do bílého žáru. Jestli mě zase kousneš, tak já tebe taky!“

„Copak jsem tě už někdy kousla?“

„Ani nevíš? Jak jsme se jednou praly, tak jsi mě hryzla do lýtka! To tě učej ty tvý tygři...“

Bráním se, ale jistá si nejsem, když se rozjedu, nevím co dělám. Holky na mě obdivně koukají, jsem proti nim borec...

„Až příště někde potkáme Janka Dunbara, tak tě provdáme třeba násilím,“ rozhodne Veronika, „Abys už jednou dala pokoj a byla konečně šťastná. A jemu tě taky přeju!“

Tak nevím, mám se stydět a červenat, nebo být ráda? „Zvu vás všecky na svatbu!“ říkám, „Jestli to teda dopadne...“

„To víš, že to dopadne!“ říká Diana, „I kdybych to měla zaplatit já! Uspořádat svatbu své první dvorní dámě, to snad ještě můžu!“

„Ale pozor!“ Valérii blyští oči jako kočce, „Třetí den po svatbě tě celou oholíme břitvou! Do tý doby ti na vlasy nikdo nešáhne, nebo bude mít co dělat se mnou!“

„Ale ty jdeš hned po mně! To ti teda oplatím!“

„Na to se těším! A hned po mně Verunka, na to se těším ještě víc!“

„Vezmete mě do školy na Como? Ještě se toho musím tolik naučit...“

„Hlavně se těšíš na Oheň, to je nám jasný. Nepochybuj o tom. A přibereme všecky, co budou chtít, nebo zrovna půjdou kolem. Když my, tak všechny, žádný slitování!“

„Mohly bysme taky?“ odváží se zeptat Mercedes.

„A o kom si myslíš, že mluvíme?“

„To bysme byly jako vy? Že bysme všecko uměly...“

„Nemysli si, že se nebudete muset nic učit! Naše škola není žádná flákárna, jenom se koupat a opalovat a desetkrát denně se servat!“

„Pokud se pamatuju, tohle říkaly insky hlavně tobě!“

Valérie zamžourá, jestli se nemá na sestřičku vrhnout, ale pak nad tím mávne rukou.

„A proč když se vdává princezna, musejí oholit hlavu všem holkám, co jsou u toho?“

„On někdo něco takovýho říkal? Zklidni hormony! Stříháme se, protože je to legrace a potom jdeme do Ohně, chápeš?“

„Chápu. To bude bezva. Ale měly bysme z toho udělat nějaký závazný předpisy!“

„Závazný rituál? Co to kecáš, ty...“

„No, aby všecky další holky, co se přidají, věděly dopředu, co čeho jdou! Já bych třeba vzala ségru, je ještě malá, ale...“

„Takový to rozmazlený škvrně s odřeným nosem? Pořád padala a nemohla se udržet na bruslích...“

„Se nediv, zkoušela to poprvý! Však ona se doučí. Je bezvadná, mám ji moc ráda...“

„Že ji pořád mlátíš!“

„Protože zaslouží! Ale v noci spolu spáváme. Ne že by neměla vlastní postel, ale... Škoda, že jsem ji sem nevzala!“

„Ještě to by tak scházelo!“

„No a co? Až se dozví, že bude princezna...“

„To říkal kdo?“

„No já... Diano, jak je to?“

Diana se protáhla jako kočka, ale už chápala, že se jasnému slovu nevyhne.

„Každá holka, která vstoupí na arminskou půdu a složí přísahu věrnosti, je tím okamžikem povýšena do šlechtického stavu. Na titul princezny má právo, pokud je krásná a obranyschopná, a pokud je s ní legrace. Ve sporných případech rozhoduje moje první dvorní dáma, tadyhle Julka.“

„A to fakt smí bojovat se svojí císařovnou?“

„Ani nedejchej! Až se naučíš šermovat, tak si tě osobně prověřím. A nepočítej, že bych tě šetřila!“

„Skvělý! A můžeme do tý doby vymýšlet zákony, když jsme dvorní dámy?“

„Copak, vymýšlet můžete co chcete, ale on někdo říkal, že něco jste?“

„Jakto? S kým císařovna zkříží zbraň, ta je princezna! Že jo, Diano?“

„Ale jo, pro mě za mě...“

„Takže můžem? My bysme chtěly jasný a hodně přísný zákony, aby bylo zřejmý, co je správný a co ne!“

„Vy chcete hlavně blbnout hlavu kámoškám, co tu nejsou, to mi je jasný! Stejně byste si netroufly...“

„Cože, my? Teď jsi nás urazila!“

„No a co? Mám tě utopit hned, nebo až ozobu ten hrozen?“

Schylovalo se ke všeobecné potyčce, všichni se na ni těšili. Moc prostoru tu sice nebylo, bazén ve Valencii byl menší než v Granadě a už úplně malý proti venkovnímu, taky přítomných bylo víc, ale hostům to nevadilo, s jejich plaveckým uměním to bylo všelijaké. Ještě odstranily zbytky po dosavadním hodování a objednaly nové svařené víno, a mohly bojovat. Řádové dívky nespěchaly, chtěly ponechat výhodu útoku hostům, tak se jenom hecovaly, ale pak se jedna holka namotala do cesty Valérii a ta ji postříkala, tak po ní skočila a už to jelo.

Boj ukončila nová dávka svařáku, všechny si posedaly na okraj bazénu a pomalu upíjely, nápoj byl horký.

„Je to pravda, že přidáváte do nápojů koření, po kterém každý ztratí rozum?“ zeptala se jedna.

„Ve tvým případě nemusíme, ty žádnej nemáš,“ řekla Veronika, „Ale ano, někdy to děláme.“

„A dokázaly byste zblbnout taky nás?“ ptala se jiná.

„Snadno, jen se na to třeseš. Schválně, co se o nás povídá mezi lidma?“

„No... že jste čarodějnice. Každého dokážete k čemukoliv donutit, zblnete každýmu hlavu a sbalíte každýho kluka, kterýho chcete.“

„Jo, to by se mi docela líbilo. Není to úplná pravda, ale snažíme se.“

„V kolika letech se holka může vdávat na tom tvým ostrově?“ ptala se některá Diany.

„Kdy chce, to není nijak omezeno. Když se zamiluje, měla by se vdát rovnou, než ji to přejde!“

„Správná holka má mít první dítě do patnácti, aby byla nějaká legrace!“ potřásla hřívou Valérie.

„Tak jak to, že tys ho neměla?“

„Protože jsem blbá a žiju ve špatný zemi. Diana jasně nařídila, že všecky holky, který chtějí jít do Arminu, musejí být těhotný!“

„Já jsem nic...“ začala Diana, ale zaniklo to ve všeobecném pohoršení.

„Naši říkají, že v patnácti je holka ještě moc blbá na to, aby věděla, co je správný!“ uplatnila jedna rodičovské ponaučení.

„Mají pravdu. Holka se má vdát, dokud je úplně pitomá. Až dostane rozum, těžko hledá pořádnýho chlapa...“

„A co když...“ tazatelka se zajíkla, otázka jí připadala drzá a nemravná, „Co když nemá manžela a narodí se jí...“ nedořekla, jen to ukázala rukama.

„No, to je hroznej malér!“ smála se Diana, „Kdo pro nás v tom případě uspořádá mejdan?“

„No ne,“ bránila se dívka, „Já slyšela, že jedný holce se to opravdu stalo! To není žádná legrace!“

„A co bys jako chtěla, aby bylo?“ zeptala se Freya, „Vypálit jí na zadek cejch, aby to všichni viděli? Jenom to naznač, a budou to chtít všechny!“

Tazatelka se zalekla, ale Freya k ní přišla blíž. „Podívej, tady mám vyžíhaný řádový kříž a tyhle ozdobný vlnovky. Abys věděla, je to vypálený rozžhaveným železem, a to ještě ani zdaleka není všecko, co si dělaly některý holky. Nedávno se cejchovaly Ještěrky, ty jsou úplně zblblý po všelijaký parádě. Jestli se jim to donese...“

„A nebolelo to?“ ptala se zmatená dívka.

„Proto to děláme, aby to bolelo! Z princezen si umějí bolest vychutnat Diana, Veronika a Valérie, Julie a Jana, Renée... vlastně asi všecky. Taky se ti začne líbit...“

Dívky si to zkusily představit. Byly zděšené, ale tak jaksi... příjemně.

Freya s Julií se beze slova dohodly, že jsou potvory a chtějí si ty nové vychutnat. Bylo zřejmé, že Veronika a Valérie proti tomu nic nemají, a Diana bude hrát s nimi.

„Když máte být dvorní dámy naší císařovny, je bezpodmínečně nutné, abyste znaly a dodržovaly dvorní předpisy. Že jo, Diano?“

Diana zatím udělila titul dvorní dámy pouze Julii, a to bylo v podnapilém stavu doma na Hůrce, až později jí na to vyrobila nádherný, ručně psaný dekret. Byla zajisté ochotna přijmout ke dvoru i ostatní, kdyby o to stály, zatím nikdo žádné oficiální prohlášení nevydal. Momentálně ovšem objevila dortíky s mimořádně chutnou, mírně alkoholickou náplní, tak se jim věnovala.

„Například, kdybych se já rozhodla provdat, bylo by to se vší parádou!“ hlásala důrazně Freya, „Samozřejmě chci svatbu v chrámu, a nevadilo by, kdyby oddávající byl biskup. Co říkáš, Julko? Udělal by to pro nás tvůj táta?“

Julii nejdřív napadl hrabě la Venzini, který byl sice úctyhodný šlechtic, ale bez duchovního svěcení. Zajisté, Baarfelt je komthur, nyní dokonce velmistr řádu, ale nebyla si jistá, zda tím získal automaticky hodnost biskupa. Asi jo, když to Freya říká.

„Svatební hostina by se měla konat v přírodě, třeba na břehu moře. Mělo by to být v létě, aby bylo příjemný počasí. Nejdřív mě svlečou ze svatebních šatů. Od tý chvíle se samozřejmě můžou svlíknout i všichni ostatní, ale nikoho nebudu nutit, jenom kamarádky. Nebo že bych chodila sama nahá a ostatní nechala oblečený? No, jak znám holky, ty se svlíknou samy od sebe na první impuls...“

„To tě ani neláká jít si zaplavat v moři ve svatebních šatech?“ zeptala se potměšilá Julie.

„Ty seš taková bestie, že bys mě zlákala jít se cachtat do bažiny! Kdybys šla se mnou...?“

Julie neurčitě přikývla. Byla si vědoma, že zatím není důvodu se znepokojovat.

„Potom mě kluci krásně oholí, snad mi do tý doby narostou vlasy dost, aby to mělo smysl. Ženicha zas oholí děvčata, abysme byli oba pěkně očištění...“

„Ostatní se taky ostříhají?“

„Jenom ti, co mi chtějí udělat radost...“

„Je mi to jasný. Trochu jim zmagnetizuješ víno, připijete si a najednou jim všecko začne strašně vadit. Oblečení, vlasy... co nejrychleji pryč s tím!“

„Tak to máš o mně dost blbý mínění. Já že bych někoho nutila? Ani náhodou, leda budu děsně protivná na ty, co to neudělají... co se směješ, Julko?“

„Já? Já nic!“

„Tobě musím dát nějakou významnou funkci. Jsem zvědavá, kolikrát se na tý svatbě pohádáme! Vzala bych si tě za družičku, ale snad už do tý doby budeš vdaná taky...“

„Co míníš udělat s družičkami? Svlíknout, oholit hlavu... a dál?“

„S malejma nic.“

„A s velkejma?“

„Nejdřív bych ráda, aby všichni byli svědky našeho milování. Ano, veřejně a přede všemi, aby to mohli dosvědčit.“

„To teda nedělali ani na francouzským královským dvoře!“ ozvala se Diana, kterou to mimořádně zaujalo.

„Já vím, že ty se na takový věci ráda díváš. Proč ti neudělat radost?“

„Jo, líbí se mi to. Ale kam se všichni lidi hrabou na svatební tance leopardů!“

Ano, dosáhla tím přesně toho, co chtěla. Všichni se začali zajímat.

„Naše šelmy uznávají dvě varianty. Někteří vytvářejí trvalé páry, jiní pořádají slavnosti, kde se jich sejde co nejvíc. Samci bojují o samice, a ty si taky vyjasňují, kdo má na koho nárok. Teda, ono se řeší spíš pořadí, kdo získá tu kočku jako první a kdo až později...“

Přítomné dívky byly značně otřeseny. Uklidňoval je jenom to, že se jednalo pouze o leopardy.

„No, a takhle bych to chtěla já!“ řekla Freya, „O mé svatební noci by nikdo neměl spát sám...“

Ano, teď to tedy bouchlo. Diana se smála. Veronika a Valérie se taky dobře bavily. Julie... no, souhlasila, když se jedná o Freyu.

„A co když některá nebude chtít?“ otázala se jedna z dívek.

„Jenom klid!“ smála se Freya, „Svlíknout ses nechala, ostříhat ses nechala... jasně, že se budeš trochu bránit. O to to bude větší legrace...“

Ovšem, že to neprošlo. Některé se děsily, některé se rozčilovaly, a Freya se jenom smála.

„To jsou orgie jako ve starým Římě!“ Nebylo jisté, jestli se Veronika hrozí, nebo se na to těší.

„V Babylóně to bylo ještě divočejší!“ konstatovala Diana.

„Já jenom nechápu, proč se musejí všichni ostříhat,“ vzdychala nějaká dívka.

„Protože to je bezva, když ti někdo škrábe hlavu břitvou,“ opakovala Freya, „Stejně se těšíš na koupání v Ohni...“

„Jo, to by bylo taky?“ zaváhala, ale už neměla tak zásadní nesouhlas.

„Jo, to je naše hlavní atrakce. Půjdeš dohola, a to ze tří důvodů: je to zdravé, je to krásné a moc mě baví ti ubližovat!“

„To snad ne!“ lekla se ta holka.

„To snad ano! Lidová moudrost říká, že po ostříhání ti narostou vlasy daleko hustší a zdravější, než máš teď. Ale nenarostou, protože jak to jednou zkusíš, už to budeš chtít pořád opakovat. Nebo to není pravda, Diano?“

Diana souhlasila, přikývla, ale neřekla nic, protože Freya dost pěkně jiskřila.

„Že je to hezké, to jste všichni viděli. Já to zažila i v reálu a můžu to potvrdit. A že tě chci dráždit? Jestli jste ještě nepoznaly, že jsem pěkná bestie a nejvíc mě baví vás zlobit, tak buď jste osleply a zblbly, nebo se přetvařujete. A nejsem sama, všecky čarodějky jsou pěkný mrchy! Zkuste to některá popřít!“

Nezkusily, smály se. Kupodivu, dívky se nijak nepohoršily, aspoň to nedávaly najevo.

„Já bych chtěla být jako vy!“ řekla jedna, která se dosud moc neozývala, „Taková sebevědomá a odvážná!“

„Opravdu? Co by sis v tom případě troufla?“

„No... řekla bych tátovi, že si vezmu Juana. I kdyby mě třeba vydědil!“

Julie si zkusila vzpomenout. Juan = student stipendista, docela chytrý, ale beznadějně chudý. Veškerá naděje na zlepšení situace marná, tím pádem na svatbu taky. Rodiče pro ni hledají ženicha v úplně jiných kruzích.

„A kdyby tě opravdu vyhodili z domu?“

„Tak bych odešla na ten tvůj ostrov! Vzala bys mě, císařovno?“

„Ale jo, klidně!“ Diana se rozhodla, že dneska se prostě vzrušovat nebude.

„Za jednoho předpokladu,“ řekla první dvorní dáma Julie, „Že budeš s tím svým Juanem těhotná!“

Dívka (Jacinta, už si vzpomněly) se zděsila. Že jednou bude muset mít děti, už jí prozradili, měla možná i nějakou představu, jak k tomu dojde. Ale udělat to schválně, proti zákazu?

Freya nemilosrdně pokračovala:

„Tak pokud vím, když na Ostrově některá holka zjistí, že je těhotná, uspořádá pro všechny mejdan. Pokud se ví, který chlap to byl, pořádá to on, pokud ne, musí se obětovat kamarádky. V rámci oslav se může konat svatba, v tom případě je mejdan o to delší a... divočejší. V každým případě je to poslední moment, kdy může holka pít alkohol, pak má utrum až do porodu. Všechny svoje šaty a ozdoby rozdá kamarádkám, a ony jí zas dají zase svoje, teda tu parádu, oblečení nepotřebuje, po dobu těhotenství smí chodit nahá. Působení slunce, větru a vody dělají dítěti dobře, to je lékařský fakt. Hlavu si oholí, aby vlasy tělo nevyčerpávaly... Musí dobře jíst a všichni kontrolují, jak jí pěkně roste bříško... Je to všecko?“

„No, tyhle blbiny vymýšlela Mabel,“ přiznala Diana, „Ona je vrchní lékařka. Tedy, doktor je její muž, ale ona... jak koukám, uchytilo se to!“

„Říkala to Ponny, ta by to měla vědět!“

„Tak dobře, dělá se to. Ale nikdo to nenařídil!“

„Ani nezakázal! Měl by se na to vydat zákon! Třeba jako: každá žena je od přírody krásná. Je nemravné, když svoji krásu zastírá oblečením. Až když její krása pomine, dostane právo nosit oděv podle svého uvážení...“

„No, počkej...“

„Oblečení slouží jako ochrana proti povětrnostním podmínkám. Když je zima, ať klidně nosí třeba kožich, já ho taky nosím. Ale když je hezky, tak na co?“

Diana neřekla nic, jen se smála.

„Obzvláštní nemravnost jsou plavky!“ rozvášnila se Freya, „Jediný, co by se mi líbilo, aby při namočení byly průhledný! Takový bych klidně dovolila!“

Diana viděla na děvčatech, že si to představují a příjemně se děsí, tak to odsouhlasila.

„Ale trvám na tom, že na císařské dvorní plesy přicházejí dámy oděné jen do svých šperků!“ vyhlásila Freya.

„Nesouhlasím,“ řekla Diana, „Císařské dvorní plesy jsou moje záležitost, ty do toho nemáš co kecat. Jednou z povinností princezny je šokovat veřejnost, takže nesmí existovat nic nařízeného ani zakázaného. Bude to pokaždé jinak a co si kdo vymyslí, to bude správně!“

„Souhlas!“ řekla Julie, „My dvorní dámy se chceme parádit! Když si pořídím krásný šaty, tak je někde musím předvést, ne?“

„Tak o tebe strach nemám,“ souhlasila Freya, „Jak tě znám, do půlnoci se svlíkneš...“

Julie souhlasila. Ale taky chtěla něco říct: „Všechny dvorní dámy jsou povinny řádně pečovat o svoje vlasy, aby byly co nejdelší a nejkrásnější. Stříhat je bude dovoleno pouze v případech závažných životních změn, jako je svatba, těhotenství... nebo když císařovna dostane chuť někomu oholit hlavu...“

„Tak to jsem teda zvědavá,“ řekla Valérie, „První pořádnej mejdan a bude po zákazu!“

„Tak v tom případě... bude pachatelka přísně potrestaná!“

„Schválně, jak? Jestli výpraskem nebo mučením, tak se budou hlásit samy!“

„Nařizuji,“ řekla Veronika, „Zcela bezdůvodně smí holka dostat pouze pětadvacet ran, víc jen na základě spravedlivého rozsudku - nebo když si o ně řekne!“

Jestli dívky věřily či nikoliv, není jisté, každopádně se začaly klepat strachy.

„Ostříhání je taky trest?“

„To ne. Leda když císařovna Diana dostane chuť...!“

Diana se usmívala. Rozhodnutí se nevzrušovat pořád ještě platilo.

„Dovolíš, abych na tebe něco práskla?“

„Klidně!“ usmívala se Diana, „Ať je to něco výživnýho!“

„Když se vznešená císařovna toulala po jižních mořích, dostala jednou nápad nechat se zavřít do buddhistickýho kláštera. Podle místního zvyku tam odcházejí všechny dívky z lepších rodin, nejlíp ještě jako děti, a zůstanou tam, než se naučí číst a psát. Něco jako internátní škola, ale jsou tou dobou mnišky. Nejmenší dovolená doba je sedm dní. Potom odejdou a žijí dál v rodině, můžou se taky vdát, mít děti... až zestárnou nebo je to přestane bavit, vrátí se zpátky do kláštera a už tam zůstanou...“

„Ale to je hezký!“ řekla některá, „Já byla taky v klášterní škole. No... docela to šlo...“

„Ty místní mnišky byly z Diany dost... slušně konsternovaný. Netušily, co tam s ní mají dělat, ale Charry jim dal velký dar, tak ji vyhodit nemohly. Neuměla ani místní řeč...“

„Proto jsem tam byla, abych se ji naučila! Já náhodou chápu rychle...“

„To vím, taky jsem si od tebe stáhla komplet orientální jazyky. Ale s tou prací... pak přišly na to, že se jí líbí stříhání, jak sebe, tak jiných. Tak jí dali za úkol holit hlavu všem holkám, co tam přicházely na výuku. Vlastně i starším mniškám. A Dianu to docela dost bavilo!“

„To bych řekla! Vyhrála jsem si s těma kočičkama... Julka je svědek, jak mi to jde!“

Julka jí radši dosvědčila cokoliv, jen aby to nechtěla předvádět. Tedy, hlavně ne na ní.

„A od té doby má Diana tohle hobby. Počítám, že nás jednou všecky oholí do hladka!“

„No, na tebe už se těším!“

Jelikož dorazila další dávka svařáku, trochu ustalo všeobecné štěbetání, ale holkám to stejně všelijak šrotovalo v hlavě. Julie byla zvědavá, nad čím uvažují, a napadlo jí... vlastně, měla pocit, jako by se jí v hlavě rozsvítilo a vše, co potřebuje vědět, jasně vyskakovalo, jako by jí někdo napovídal. Nejdřív jí došlo, že s tím svařákem někdo něco udělal. Kdo? Valérie, Veronika nebo Freya, ale je úplně jedno která. Vlastně není; Mendozovy dcery mají zakázáno používat magii. Od tatínka. Jak přísně? Asi moc ne, don Diego taky ledacos umí, už to předvedl. Pro Freyu ovšem zákaz neplatí a holky ji rozhodně nechají si hrát. Je zapotřebí, aby všichni byli spojeni dohromady, to zajišťuje voda v bazénu. Vědí ty dívky, že jsou součástí nějakého experimentu? Bezpochyby tuší a moc se jim to líbí, i když, kdyby se jich někdo zeptal, rozhodně to popřou. Vlastně, co si doopravdy myslím já?

Momentálně padlo několik dotazů, jaké to je, když někoho holí břitvou. Rády by to zkusily, ale samozřejmě to nejde...

Při utírání osuškami, oblékání a úpravě vlasů se holky rozpovídaly trochu realističtěji. Vyšlo najevo, že v podstatě neberou záměry princezen vážně. Samozřejmě by si přály změnu, třeba oblečení, do kterého se dokážou dostat bez cizí pomoci, tedy kalhoty dívčího střihu, které už viděly v nějakém pařížském módním žurnálu, ale v realitě poprvé. Litovaly svoje rodiče, kteří byli nuceni nosit ještě složitější, těžší a nešikovnější oděvy s kosticovými šněrovačkami a příšernými klobouky. Dnešní móda předepisuje mladé dívce mnohem jednodušší a sportovnější oděv, ale stejně potřebuje služebnou, aby jí pomohla dostat se do něho a z něj. Nyní pomáhaly jedna druhé a při tom se dohadovaly s princeznami, které se oblékaly mnohem jednodušeji.

Další problém: všechny měly dlouhé krásné vlasy, které jim čas od času myla komorná šamponem. Zajisté by chtěly kratší a modernější účes, ale rozhodně ne dohola, to považovaly za legraci a ve skutečnosti s tím nepočítaly. No dobře, u nějaké černošky nebo služebné, proč ne, ale my jsme dámy z vyšších kruhů! Veronika si pořídila fén, který foukal do vlasů horký vzduch; záviděly jí to, ale sehnat (a zaplatit) takovou věc bylo v podstatě nemožné. Nepochybně budou otravovat rodiče a možná to časem prosadí, ale zatím...

A už vůbec ne nová morálka, kterou zavedla na svém ostrově Diana. No dobře, je vladařkou nějakého ostrůvku v jižním moři a zavedla tam způsoby podle místních šelem, ale tady jsme ve Španělsku a platí docela jiné zásady. U většiny děvčat už rodiče pilně vyjednávají s jinými rodiči a dohazovači a zprostředkovateli, časem se určitě dohodnou a představí dceři budoucího ženicha. Doufejme, že bude aspoň trochu přijatelný. Vybírat si podle svého? Možná v nějaké komedii na divadle, ale tam ho stejně hraje herec, který se všem líbí. Možná to bude nějaký stařec nad hrobem, který si chce zpříjemnit poslední léta mladou ženou, jindy maminčin mazánek, který si s manželkou nebude vědět rady. Nebo to může být člověk z jiného města, takže nevěsta přijde rázem o všechny kamarádky a bude si muset zvykat na novou rodinu, kde ji nikdo nebude rozmazlovat. Líčily ty hrůzy, o kterých se doslechly, a vlastního osudu se současně obávaly a těšily se na něj, ale neuměly si představit, že by jej mohly nějak změnit.

Diana se do těchto řečí nepletla. Vzpomínala na dívky z řádu svaté Jadwigy, které se rozhodly, nebo je osud donutil takový život změnit. Klukovsky oblékané a ostříhané, odhodlané bojovat za svoji vlast a schopné to realizovat. Život se s nimi nemazlil, mnohé přišly o rodinu a myšlení rozmazlených slečinek je jim pro legraci, pokud o něm vůbec vědí.

Veronika uvažovala jinak. Při seanci do nich vložily lecjaké znalosti; ještě si to plně neuvědomují, mají v hlavách zmatek, ale až se prospí a rozmyslí si to, budou jim přicházet do mysli znepokojivé myšlenky. Zajisté je odmítnou, ale ty nápady se budou vracet a trpělivě hlodat; taky se zlepšila jejich schopnost čtení i v cizích jazycích, takže se budou dozvídat nové informace. Co s nimi udělají, záleží na nich, ale třeba se časem něco změní.

Jako poslední pustila z drápků Freya tu nejmladší holčičku, sama jí dokonce pomohla se ustrojit. Tvářila se vážněji než jindy.

„Opravdu?“ zeptala se jí Veronika.

„Je sice už trochu přestárlá, ale možná by to s ní šlo. Je panna, je citlivá, zvyklá poslouchat, ale při tom bystrá a inteligentní. Zkusila bych to.“

„Byl by to strašný průšvih!“

„Na chvilku jsem ji uvedla do transu a trochu ji stimulovala. Já neříkám, že je to jisté, ale zkusila bych to...“

„Jo. Když se to povede, vezmeš šmíra a v životě už se nevrátíš. My tady zůstanem a budeme čelit vyšetřování. Tenhle svět není na čarodějky zařízený!“

„Proto jsem taky nic nezkusila.“

„Zapálit Oheň s nezkušenými holkami v současným Španělsku? Když jsi to zkusila u vás na Severu, nebyl z toho průser?“

„Byl. Těžkej. Jenže já jsem Wulffssonnová a všichni ostatní byli členy nebo spojenci klanu. Ostříhání jsme zdůvodnili epidemií. Ale mám těžkej průser a vážný varování.“

„A to chceš udělat další průser a odejít na sever...“

„Já jo. Ještě budou rádi, že se mě zbavili...“

„Jestli správně chápu,“ řekla Diana, „Docela si tě vážím. A obdivuji tě.“

„Jsem čarodějka, císařovno. Musím dělat, co dělám, i kdybych měla narazit. A tobě jsem vděčná, že nám poskytneš azyl, kdyby se něco... nepovedlo.“

Julie se třela ručníkem a přemýšlela. Moc se jí nechtělo se oblékat - naopak, dala by si olízání tygřím jazykem a potom masáž olejem, kterou tak skvěle umějí Ještěrky. Bohužel, ty už jsou na cestě na Dianin ostrov. Přemýšlela nad něčím a styděla se říct nahlas, nad čím. Až se odvážila nadhodit:

„Freyo, jde to s každou pannou - bez ohledu na věk?“

Freya se zarazila. Podívala se na Julku, jako by ji viděla poprvé. „No jo, vlastně!“

Dřív, než se Julie stačila bránit, ji objala, ovinula pažemi a přitiskla svoje čelo k její hlavě. Julka se rozklepala, cítit na sobě nahé tělo kamarádky byla úžasná rozkoš. Na chvilku se propadla do vířícího proudu myšlenek, které nedokázala sledovat...

Pak ji Freya pustila a Julie přišla k sobě. Všichni na ni zírali. Dychtivě.

„Zkusila bych to. Ale troufnete si?“ řekla Freya.

Veronika se ujistila, že všechny cizí dívky už odešly.

„Jestli správně rozumím, je Julie vhodná k provedení pokusu s Ohněm.“ řekla Diana, „Problém je, že ten experiment má určité nepříjemné průvodní jevy... Dejme tomu, že se to stane na moje přání. Jsem skutečně císařovna a je o mně známo, že jsem pošetilá a nerozvážná. Dřív, než se začnou vyšetřovat důsledky, opustím já i moje dvorní dáma Freya Španělsko - potom mi můžou třeba zakázat vstup, pár zemí už to udělalo. Sveďte to na mě...“

„Okamžik, já jsem neřekla, že je vhodná! Říkám, že bych to s ní zkusila...“

„To je mi jasný. Jde o to, co na to říká Julie. A prosím tě, uvažuj rozumně. Abys pak neřekla, že jsme tě do něčeho natlačily!“

Julie mlčela. V rozpacích si navíjela na prst pramen vlasů.

„Ano,“ řekla Valérie, „Pokud se ti podaří zapálit Živý Oheň, přijdeme všechny o vlasy během několika vteřin. Všichni, kdo se toho zúčastní. Je možné vyhlásit, že to bylo zapotřebí, protože vypukla nějaká nebezpečná nemoc, to se stříhají vlasy, aby se tělo nevyčerpávalo, i když ve skutečnosti je to blbost. Ale...“

„Je to na tobě, Julko.“ řekla Veronika.

Julie mlčela. Po tváři jí přebíhaly nervozní záškuby. Bylo na ní jasně vidět, jak jí zmítají protichůdné pocity.

Diana řekla: „Kdyby bylo možný mít na všední den praktickýho ježka a na slavnosti krásnou hřívu...“

Dívky si vyměnily pohledy. Veronika řekla: „No jo, tys s náma nechodila do školy...“

„Co, ono to jde?“

„Jedna z prvních věcí, co se učí, je iluzorní vzhled. Předvedu názorně!“

Veronika se pozvolna začala měnit. Nejdřív jí zbledla a zrůžověla pleť. Potom začaly blednout vlasy, z černých na hnědé a nakonec na blond. Oči přes zelené do modré.

„Oblečení!“ navrhla Valérie.

Veronika na sobě nechala rozplynout tuniku, kterou si před chvílí natáhla. Namísto ní jí na těle vyrašily večerní šaty z bílého atlasu, vyšívané stříbrem a perlami. Během chvilky tu stála docela jiná dívka, i když rysy obličeje byly pořád té Veroniky, kterou znali.

„To je nádhera,“ vydechla Diana, „Jak to děláš? Je to těžký?“

„Těžký to není, když to umíš. Energeticky náročný; musíš ovlivňovat zrakový vjemy všech přítomných. Nás je tady pár, ale kdybych se šla projít do města...“

„Sledujte!“ řekla Valérie. Začala se měnit na mladého šviháka v moderním obleku, a vyloženě si to užívala.

„Tyhle vzory máme nadřený,“ podotkla Veronika, „Zkoušely jsme si je ve škole. Nad novými se musí víc přemýšlet...“

Julie pocítila prudkou touhu se to naučit. Sakra, proč jsem s nimi nechodila do školy?

Veronika se zatím proměnila na černošku s krátkými kudrnatými vlasy, a nakonec je úplně zlikvidovala. A zase nechala narůst.

„Máme v sobě spoustu svařáku,“ řekla Valérie, „V tom je fůra éčka, tak si můžem hrát.“

„A hlavně, táta už odjel dost daleko. Nemá rád, když to děláme zbytečně.“

„Tohle není zbytečný, ukazujem kamarádkám...“

„Což nám ovšem taky zakázal...“

„Ani na moje přání?“

„Drahá Diano, seš sice císařovna a abatyše všeho možnýho, ale nejseš čarodějka a nepatříš do rodu Mendozů. Ani Baarfeltů. Takže tvoje přání...“

„Já nejsem Mendozová a jsem čarodějka!“ řekla důrazně Freya, „Vím, že don Diego vám to zakázal...“

„Ale proč?“

„Magie není na hraní. Musíme to umět, ale nesmíme to používat.“

„Proto tak prskal, když jsem hned první den udělala ten budíček?“

„Tatínek nepředpokládal, že by někdo mimo nás mohl něco umět. Tys byla v tom klášteře, Diano, ale jinak...“

„Jsem úplně blbá. Nemusíš mi to připomínat. Do školy jsem s váma nechodila.“

Veronika si povzdechla a pokynem si zjednala ticho.

„Jo, byly jsme ve škole a studovaly to léta. Proto taky víme, že práce s magií funguje u každýho jinak. Klasická je Julie, u té mě mrzí, že tam s náma nebyla. Rychle se učíš, například E-šlehy ti jdou. Vytváření iluzorního vzhledu je obtížnější. Konkrétně: musíš si vytvořit představu, jak chceš vypadat. Porovnat s reálným vzhledem. Chceš blond vlasy, prosím...“

Zatímco Veronika vysvětlovala, Valérie se předváděla. Poslušně.

„Snadnější je, když si vytvoříš Vzor, a pak už se do něj jen vracíš. Vymyslet úplně nový je obtížnější, ale jde to. A můžeš... ukaž Julce, jak má vypadat!“

Valérie se usmála. Začala se pomalu proměňovat na Julii, a jak stála proti ní, viděla se Julka jako v zrcadle.

„Rozdíl,“ řekla Valérie, „Nejsem identická, jsem zrcadlová. Diamant v nose mám na druhé straně.“

„Skvělé,“ řekla Veronika, „Teď varianty!“

Valérie (pořád Julie) si nechala vyblednout vlasy na blond, potom na zrzavo. Slušelo jí to. Julka žasla. A potom zrušila všechny vlasy, i obočí a řasy...

„Takhle budeš vypadat po koupeli v Ohni,“ řekla Veronika, „Promysli si to.“

Julka polykala naprázdno. Nebyla ještě tak opilá, aby jí bylo všechno jedno. Na druhé straně nebyla střízlivá, takže se jí ta varianta docela líbila.

Valérie se vrátila k vlastní podobě, ale bez vlasů. I tak byla nesmírně krásná.

„Zkus to, cos tehdá vymyslela!“

Nejdřív Valérie rozzářila oči. Rozzářila rudým ohněm. Pleť ztmavila téměř do hněda. Pootevřela ústa a z nich vysunula tesáky, které by jí záviděl i Tawarr. Přestože zůstala krásná (možná ještě krásnější), bylo z ní cítit nebezpečí a jakási podvědomá hrůza. Vypadala jako démon.

Julie nedokázala utajit rozechvění. Věděla, že je to kamarádka, věděla, že to vytváří iluzí. Ale stěží se ovládala.

„O takových se mi... v dětství zdálo.“ řekla, když ji Veronika pobídla.

„Přesně o takových?“

„Ne! Vlastně... nevím. Já je nikdy neviděla takhle... Jenom se ukázali a hned zmizeli. Byli... za zády.“

„Spala jsi sama?“

Julie váhala, zda jim to říct. Jak nesmírně toužila vlézt si do postele k někomu staršímu, dospělému, nebojácnému... mamince. Maminka by ji ochránila. Jenže jednou je přistihl otec. Dneska už ví, co chtěl a proč se tak rozvzteklil, tehdy to nechápala.

Mezitím Valérii narostly zlaté kadeře až na záda. Zlaté doslova, ne blonďaté. Lopatky se vysunuly a narostlo na nich peří.

Julka se rozesmála.

Valérie se rovněž usmála. Nebezpečné špičaté tesáky si ponechala.

„No, tak přestanem blbnout,“ řekla Veronika, „Umíš si představit, kdyby tohle viděl táta?“

Julie cítila výkyvy energie, Vali od ní byla dost blízko. Když to cítila ona, nepochybně by to poznal i mnohem zkušenější don Diego. Žádná z děvčat nebyla vyčerpaná, měly trénink, ale až se to bude učit ona, užije si. To už jí bylo jasné, i když se na výcvik těšila.

„Navrhuji jít spát,“ řekla Veronika, „Juli, Freya by ráda vyzkoušela tvoje schopnosti. Vydržíš to?“

„Nebude to bolet!“ řekla Freya.

Julka věděla, že to bolet nebude. Spojení mysli nikdy nebolí. Naopak, bude to příjemné.

„Ještě jednou, neublížím ti. Jsem čarodějka.“ řekla Freya.

„Tak jo. Chci to.“ řekla Julie.

Tak šly spát.

Julie se probudila a bylo jí skvěle. V hlavě měla obvyklý kolotoč vzpomínek, ale to jí nevadilo, znala příčinu.

Na dosah od ní spala Valérie. Julka sledovala, jak dýchá, její hrudník se mírně, úsporně pohyboval. Dráždilo ji to.

Vpadly do kuchyně a zjišťovaly, co po včerejšku zbylo. Na snídani to stačí, na oběd bude potřeba obnovit zásoby. Vyšleme holky ze služebnictva, nebo se načančáme a půjdeme do města nakupovat? Přes noc nasněžilo, možná bude dobře předvést svoje kožíšky, čapky, kalhoty, botičky... Holky vezmeme s sebou, aby odnesly nákup domů, a stavíme se někde na svařák. A co bysme se otravovaly s obědem, nakrmíme se někde ve městě! Taky mají právo nás vidět bez kožíšků a čepic, máme taky blůzičky a svetříky, a můžou si prohlídnout, co nosíme na krku a v uších a ve vlasech... Škoda, že nemůžeme předvést, jak umíme nosit sukýnky, ty moderní, které odhalují kotníky, třeba i nožky až tak vysoko, kam si troufneme...

„Moment!“ řekla Veronika, „Julce se určitě v noci zas něco zdálo. Nechceš se pochlubit? Nevyprávěj - přehraj!“

Julka už dlouho cítila touhu na sebe vykecat všechno, co půjde. Styděla se za svoje hříšné myšlenky, ale jak známo, styděla se ráda.

Když se všechny dostatečně vychechtaly a přidaly vlastní nápady, jak by se to dalo vylepšit, řekla Veronika: „Poradíme se. Freyo?“

Freya si nalila novou sklenici vína, ovlažila rty a přesvědčila se, zda všechny pozorně poslouchají.

„Jednoznačně, zkusila bych to s Julií a kdyby to nevyšlo, i s tou kočindou ze včerejška. Počítám, že bych dokázala zažehnout Oheň minimálně třikrát. Nikdy jsem to nedělala s dospělou pannou, vhodný věk je dvanáct, třináct. Julka by mohla být hodně dobrá, jenom škoda, že jí chybí vzdělání a... sebeovládání. Myslím ten dril, kterým procházejí holky ve škole. Jistě, můžeš nám předvést nějakou hezkou scénku, jak to s tebou cloumá, ale... Nic? Neva, každopádně s tebou zkusím pár experimentů. Výhoda je, že budeš nadšeně spolupracovat. Holky bývají těžce vykulený, co se s nima provádí... Já vím že ty ne, Vali, ale ty seš extra případ. Jednoznačně mám úžasnou chuť.

Teď širší aspekty. Jsme v paláci Mendozů. Až se to dozví don Diego, bude zuřit, tomu už nesmím na oči. Všechny utečeme, ale vy to odnesete, holky. Navíc nic neutajíme, budeme vypadat. Předtím musíme uspořádat stříhání, už jenom proto, aby si Julie užila. Taky se těším. Minimálně jednu seanci bych uspořádala pro ty holky, co tu byly včera, pro všelijaké jejich kamarády a... pro kohokoliv, kdo bude mít chuť. Musíme najít vhodný místo, skálu jako podklad, nejlíp v dosahu moře. Nejde jen o to Oheň zapálit, ale taky uhasit, než způsobí nějakou škodu. Párkrát v dějinách se stalo, že se zbláznil a nešel zkrotit.“

Julie chápala, že tyhle věci připomíná hlavně kvůli ní, ostatní to věděly a přikyvovaly.

„A ještě širší aspekty. Moje paní Freya bude jednoznačně potěšená, má takové hry ráda. Co jiní, nejsem si jistá. Cítím určité oživení zájmu, a jestli se spolehnete na moje instinkty, zajímá se o experiment mnohem víc bytostí, než bychom čekaly. A to ještě nevnímám tvoje draky, Diano. Ne, Julko, neptej se. Nebudu nikoho jmenovat, stačí že na ně myslím. Vyslovit jméno znamená upozornit příslušnou osobu, že by se měla zajímat. Důsledky? Když se to podaří plus, když ne minus. Odměna nebo trest. Vyberte si.“

Julie byla rozpačitá. Mezi Veronikou a Valérií probíhala jakási tichá komunikace. Diana se nervozně pochechtávala.

„Jo aha, Baarfelt. Sakra. Že mě nikdy nenapadlo se s ním vyspat, to už by mě nesměl pokousat... Ne že by mi s radostí půjčil na hraní svou dceru, ale... při příštím milování bysme to srovnali. No, nečum jako vyoraná myš. Kluci a holky se spolu občas pomilují. Ty taky budeš, i když s tátou asi ne. Na to seš ještě moc jemná. Já bych moc ráda, ale měla jsem si vzpomenout o pár let dřív. Tomáš svoje holky rozmazluje, zvlášť ty, co s ním mají děti. Kdyby to tak šlo po našem... Ukecat ho, aby vedl pokusy, a v rámci toho si nechat udělat sviště...“

„Od Tomáše?“ řekla Valérie a usmála se na Julii. Taky na Denise, byl u toho a pozorně naslouchal.

„Já vím, že bys chtěla. Teď má jiný starosti, já vím... Pojď sem, miláčku můj! Já vím, že se ti líbíme... Co ty na to? Za pár let budeš velkej kluk a mohl bys...“

Denis se šklebil. Freya si ho podala a mazlila se s ním.

„Tebe, Valérii a Veroniku?“ ujistil se, „Ségru... taky?“

„Já tě zabiju!“ zaječela Julie a vrhla se na něj.

„Konečně!“ vykřikla Freya a začala se prát.

Rvačka to byla velkolepá. V jejím průběhu zničili všechny potraviny, které předtím nesnědli, zejména se polévali čímkoliv tekutým. Pokud to byl alkohol, byla by ho škoda, tak ten nalévali do sebe. Potom se stejně museli jít znovu vykoupat.

„Jestli jsem pořád ještě velitelka,“ řekla Veronika, „Tak teď půjdeme do města. Vyřídíme všecko, co je zapotřebí. Protože odpoledne uděláme radost Julii, že nás všecky ostříhá.“

Ležely v bazénu, ve vodě příjemně teplé a tak nějak mazlivé. Julka si prohlédla všechny ostatní a představila si je...

„No...“ řekla.

„Co no? Od začátku se na to jenom klepeš! Neříkej, že máš ještě nějaký protesty!“

„To ne. Jenom bych... kdyby to bylo trochu... jako hra?“

„Myslíš jako rvačka,“ řekla Freya, „Každá si vezmeme nůžky a budeme se lovit - kdo koho chytí, tomu ušmikne, co bude chtít!“

Julka měla pocit, že ta voda je najednou ještě víc horká. Asi to na ní bylo vidět.

„Když hra, tak hra,“ řekla Valérie, „Máme strojek. Budeme hrát kostky a komu padne šestka, může si vystříhat proužek. Na kom bude chtít. A ta se nesmí bránit!“

„My ti nařežem!“ vyjela Veronika, „Julko, nevěř jí! Od malička se učí švindlovat v kostkách, v kartách... ve všem!“

„Slibuju, že nebudu švindlovat! Budu úplně hodná...“

„Já se nebudu bránit,“ řekla Julie, „Ani kdybyste mě mučily!“

„O mučení zatím nebyla řeč! Mučírnu nám táta nedovolil, ale jednou si ji zařídíme, a potom se těš!“

„Nic jí neslibuj! Juli, zatím tě nesmíme nijak poškodit...“

„Mučírnu nám slíbila máma. Teda rozmazlené Valince, když ji stříhala...“

„Co já? Co zas já?“

„Tak jo, já to řeknu. Když Valérii nadešel čas, dala jsem to vědět mámě, a ona za námi přijela do školy. Pochválila nás a dovolila Vali, aby ji ostříhala. Všecky Panny Měsíce se stříhají, to je takový obřad... nejdřív oholí Pannu, kterou čeká zkouška. Potom ona na oplátku oholí je. Všechny máme rády, když nás škrábe na hlavě břitva. Máma byla krásná...“

„Škoda, že to nemůžu vidět...“

„My jsme se ti ještě nepochlubily s fotkama? Jasně, že jsme se vyfotily!“

„I Oheň?“

„To nejde. On nejde fotit... a navíc, kdybys byla blízko, sežehne ti foťák. Normální oheň se vyfotit dá, ale jak ho oživíš, on... vlastně neexistuje. Vidíš... vlastně nevidíš. Vidíš, jak kámoškám hoří vlasy nebo oblečení, vidíš, jak ti hoří řasy, ale Oheň nevidíš. Cítíš ho na těle. Teda chvilku, potom... jako kdyby hořel uvnitř tebe. Chápeš? Nevadí, poznáš to sama.“

Julie kupodivu nebyla vůbec zmatená. Když bylo jasně rozhodnuto, uklidnila se a jen se těšila. Taky se snažila posbírat co nejvíc informací.

Bude to krásné.

Velký portrét doni Marie Kateřiny visel na stěně v ložnici děvčat. Byla krásná a vznešená. Julie si všimla, že se podobá svým dcerám, ale také jí samotné, byla z Baarfeltů. Docela jinak vypadala na fotografii, kterou našly v hromadě dalších; byly tam všechny tři, holky podstatně mladší, Valérie úplné děcko. Bez vlasů, bez obočí, jistě i bez řas, ale byly nádherné, až se Julie zajíkla. Dcery si postavila před sebe, ale tak, aby ji nijak nezakrývaly, byla nahá a chtěla, aby její krásné tělo bylo vidět. Julie se těšila, že se taky nechá vyfotografovat, až bude dokonale očištěná. Komu se tím pochlubí? Nejradši by, aby to viděl celý svět; holky budou závidět a kluci po ní marně toužit. Vzrušovalo ji, když na ni všichni zírali.

Těch fotek byla spousta, hodně právě z té doby. Byly na ní Knassenky, Freya, Renée, spousta dalších, i takové, které neznala. Samozřejmě i kluci, taky pěkně očištění. Byly různé skupinky, ale kluci si nedali ujít možnost vyfotit se s holkou, se kterou zrovna chodili. Julie cítila jejich hrdost, kluků i děvčat. Mrzelo ji, že tady není Jan Dunbar. Jako obvykle, zmešká všechno, co si pro něj připravila. Ještě aby ji tak dostal někdo jiný! Někteří muži jsou brutální, i kdyby se bránila, může se to stát. Dobře mu tak, měl se postarat, aby byl první! Ne, vlastně, on za to nemůže, je to předurčení osudu, a já musím svůj osud naplnit!

„Co je tohle?“ mávala Diana nějakou fotografií.

„To jsme v paláci Topkapi v Istanbulu. Řecky Konstantinopol...“

„Ach, Fatima!“

„Fatima byla oblíbená vnučka sultána, Poslal ji k nám do školy, aby se něco naučila. Doprovázely jsme ji domů. Tohle je ona, já jsem taky v tureckým kroji, a ten kluk je Valérie...“

Valérie se šklebila. Na fotce i v reálu. Veronika měla kalhoty šarvary zastrčené do vysokých bot vyšívaných ornamenty, vestičku se šňůrami jako voják, na opasku jatagan ve zdobené pochvě, šátek vyšívaný stříbrem, jehož cíp měla elegantně zavěšený přes tvář. Jistě, je žena a musí chodit zahalená. Zmíněná Fatima byla oblečená v kroji stoprocentně ženském, ale taky parádním, jako správná princezna. Jenom Valérie si nedělala žádné násilí.

„Moc se nám tam líbilo a všechno by bylo v cajku, kdyby si naše potřeštěná Vali nevymyslela, že si chce zaplavat v moři.“

„Přeplavat Zlatý roh z Evropy do Asie!“ upřesnila Valérie.

„Tím pádem vyšlo najevo, že je holka. Samozřejmě plavala nahá...“

„Ty taky!“

„No, doplavaly jsme, ale na druhým břehu nás sebrala policie. Průser jako mraky. Vyhnali nás a zakázali přístup...“

„Zas tak zlý to nebylo! Nechali nám dárky, co jsme dostaly...“

„Byli by nám dali modrý z nebe, jen abysme vypadly!“

„Když modrý, co třeba diamant Kasikci?“ otázala se Freya, „86 karátů, nejcennější poklad Topkapi...“

„Jo, ukázali nám ho, ale sáhnout nenechali. Copak, slušel by mi!“

„Tak jsi ho měla štípnout!“

„Taky mi to napadlo, ale až taková mrcha nejsem. Leda že by mě nějak naštvali.“

„Tak blbý zas nejsou, aby si troufli rozzlobit čarodějku!“

„Hůř dopadla chudák Fatima. Dědeček sultán se na ni naštval...“

„Udělal jí něco?“

„Chtěl ji provdat za nějakýho místního blba. Jenomže to taky dopadlo špatně. Její táta se zamotal do nějaký politiky... ani nevím jaký. Fatima předvídavě vzala čáru...“

„Jenomže loď, na který zdrhala, se potopila a všichni zahynuli!“

„Vsaď se, že ne! Fatima není blbá. Udělala to klasicky, využila té katastrofy a někam se zašila!“

„Ta loď se opravdu potopila!“

„Jistě, ale Fatima na ní nebyla.“

„Víš o tom něco?“

„Nevím. Ale byla jsem její instruktorka. Nevěřím, že by se nechala jen tak pro nic za nic zabít.“

Udělali, co řekli. Patřičně se vyparádili a vyrazili do města. Samozřejmě jsme je doprovázeli a každý si nás chtěl pohladit. Zvlášť děti nadšeně vřískaly, když jsem si je podržel packou a důkladně olízal. Tahali mě za uši a za ocas a vozil jsem je na hřbetě jako na koni - a když někdo moc zlobil, vyválel jsem ho ve sněhu.

Děvčata prolezla hodně obchodů, ale moc toho nenakoupila, hlavně si všecko prohlížela a kritizovala. Co si děvy přece jenom koupily, jim odnesli poslíčci přímo z těch obchodů, takže měly pořád prázdné ruce. Nakonec zapadly do podniku blízko náměstí, který se jmenoval »Perla Orientu«. Mířily tam od začátku, ten podnik patřil Mendozům, ovšem ne donu Diegovi, nýbrž jeho bývalému otrokovi, černému jako svědomí politika.

Tedy, otrokem byl kdysi dávno nějaký pradědeček, a nezajali ho v bitvě, ale koupili normálně na trhu někde v Mauretánii. Při křtu obdržel rodové jméno Mendoza, ovšem bez přídomku „di Castro“, a jeho potomci už byli regulérní řádoví otroci. Za věrné služby byl později jeden z nich uvolněn ze služby a získal tuhle kavárnu, kterou zakrátko vyplatil a zbohatl. Současný majitel se jmenoval Mauricio a zásoboval rod Mendozů tolika sluhy, zbrojnoši a konkubínami, kolik se jim zachtělo. Nejnovější exempláře se motaly všude kolem, starší se snažili obsluhovat a pomáhat, nejmenší se pletli a zlobili.

Jelikož všichni byli řádní křesťané, měl Maurizio pouze jednu manželku, tlustou a rozesmátou, na jejíž pokyn přinesli děvčatům mísy všelijakých dobrot rozličných chutí. Maurizio nabídl horký punč, nad kterým děvčata zajásala, protože byla pěkná zima. Nám dali čistou vodu, ale spoustu masa.

Julii punč velice zachutnal. Spokojeně upíjela, a každou chvíli si pohrávala se svými vlasy. Jak ji punč rozehříval, těšila se čím dál víc na chvíli, kdy bude moci zajet strojkem kamarádkám do hřívy a vyhlodat tam pořádnou silnici. Nejdřív přijde na řadu Valérie, to je jasné, ale která potom? Diana se na to určitě těší. Na Freyi není vcelku co stříhat. Asi Veronika? Ale potom se ten strojek zakousne do vlasů mně! Budu muset držet a nebudu se smět bránit... Jaká rozkoš! Skoro jako by mě svázali a svlékli násilím...

Až se odhodlala k otázce: „Kdybyste měly tu mučírnu - jak byste mě mučili?“

Překvapilo je to. Chvilku nevěděly co říct, až se ozvala Freya: „Jí to fakt dělá dobře! Škoda, že seš panna...“

Julka se zatvářila, že nechápe. I když to s ní pěkně cukalo a kroutilo.

„Tak třeba trochu bičování by jí neškodilo!“ řekla Veronika, „Pěkně pověsit za nohy... vlasy už jí nebudou překážet...“

„No a na zadek pětadvacet rákoskou,“ dodala Valérie, „Sem tam nějakej šlic přes lýtka...“

„Takový chuťovky jako jehly pod nehty nebo bití přes šlapky necháme, až jestli to Oheň spraví...“ řekla Freya.

„Bití přes šlapky?“ nechápala Julie.

„Přes chodidla. Deset podélně, deset napříč a kdyby ti to nestačilo...“

Otřásla se. Nevěřila, že by jí to udělali, ale ta představa byla zajímavá.

Přiběhl Denis. „Že mě ostříháte prvního?“ ujišťoval se, „Ty moje vlasy se každýmu tak líběj... Už aby byly pryč!“

„Co jsi zase provedl?“

„Já nic! Holky jsou pitomý... každá by se chtěla pusinkovat... A když jí dám pusu, hned by se chtěla vdávat!“

„Jaký holky?“

Dotyčné nevěsty postávaly nedaleko vchodu a vyčkávaly, co bude. Byly zhruba stejně staré jako on a zdejší.

„Schválně, cos jim slíbil?“

„No, některý si možná opravdu vezmu... Až vyrostou, tak jim třeba udělám dítě...“

„Co ony na to - počítám, že jsi jim to slíbil?“

„No, hihňaly se. Houby vědí, o co jde!“

„Teda! Ne Julka, ty dostaneš na zadek!“

„Julka taky zlobila?“

Julka ho chytila za ucho a začala mu s ním kroutit. Hbitě popadl její ucho a začal jí to oplácet. „Vsaď se, kdo to dýl vydrží!“

„Taky máš rád mučení?“ zeptala se ho Freya.

„Proč, hledáte dobrovolníka?“

Julka ho pustila, hlavně proto, že se musela smát. Sedl si vedle ní a černoška mu přinesla nový punč. Všichni dostali.

Do kavárny vešla jedna z dívek, které s nimi byly včera. Spolu s ní přišly dvě cizí, které se červenaly už předem.

„Budeme se dneska zase koupat?“ zeptala se, „Já jsem ukázala holkám, jak jsem oholená... a ony chtějí taky!“

Veronika si prohlédla nově příchozí. „Dneska asi ne. Budeme mít jinou práci.“

„Ale chystáte pro nás něco, ne? Já bych ráda...“

„Ani nevíš, o co si koleduješ. Máš pravdu, chystáme, ale napřed to musíme vyzkoušet.“

„Je to nebezpečné?“ Zrudly jí tváře, jak se těšila.

„To ne, ale mohlo by to být trochu nepříjemné. Neboj se, dáme ti na výběr. Všem, co pozveme.“

To jí stačilo, přisedly si a daly si taky ten dobrý punč.

Hostí v kavárně přibylo. Mendozovy dcery a jejich hosté měli privilegium, že nemusely nic platit, ale ostatní si objednávali na svůj účet. Další tácy plné dobrot, další punč.

Jeden z Mauriciových synů si přinesl kytaru a začal na ni hrát. I tančit se dalo...

Přišmajchlovala se dospívající dcera. Začala vyzvídat, jestli je pravda, že všecky Ještěrky poslali někam na ostrov, který je nesmírně krásný a kde žijí šelmy jako my. Věděla to jistě, jenom se chtěla ujistit. Mají dvojí plán: buď nahradit odešlé služebnictvo v paláci v Granadě, nebo taky odejít na ten ostrov. Byla vyzvědačka za ostatní. Ještě se nerozhodly, co a jak.

Byla mladá a roztomilá, tak jí to Diana slíbila.

Julie měla skvělou náladu. Když se zábava pěkně rozjela, objevil se náhle poblíž mladý muž v uniformě královské gardy. Velmi mu slušela.

„Můj velitel, Jeho Výsost korunní princ Isidorio Valente Luís de Gonzaga se dává uctivě poroučet vznešeným princeznám!“ pronesl.

Veronika se lehce uklonila. Valérie řekla: „Ach jejda!“

Mladík předal Veronice obálku opatřenou červenými pečetěmi. Obřadně je zlomil a pronášel:

„Jeho Výsost korunní princ si dovoluje pozvat vznešené dámy na velký ples, který bude uspořádán tuto sobotu ve všech sálech městského domu, a na němž bude přítomna nejvyšší společnost. Jmenovitě prosí, aby se tohoto plesu ráčily zúčastnit jeho sestřenky Veronika a Valérie, dále vznešená císařovna Diana a její první dvorní dáma, princezna Julie z Baarfeltu. Rovněž budou srdečně vítáni princ Denis z Baarfeltu a slečna Agnes Wulffssonnová...“ při řeči se zdvořile ukláněl příslušným osobám, „jakož i jejich krásné šelmy...“ nám se neuklonil, „a dále každá dáma, kterou si budou přát přivést s sebou...“

„Toto pozvání je pro nás velikou ctí, důstojníku,“ odpověděla Veronika, „Bohužel nám to poněkud narušuje vlastní plány...“

„Jeho Výsost korunní princ by byl nesmírně smutný, kdybyste jeho pozvání nepřijaly...“ začal mládenec.

„V každém případě přisedni a napij se s námi,“ řekla Valérie, „Zajisté jsi dobrý tanečník...“

„Dovolíš, abych tě o tom přesvědčil, princezno?“

Nejdřív si ovšem připili na bratrství. Vínem, jak se sluší. Důstojník byl samozřejmě šlechtic, jiní v gardě ani nesloužili.

Když si ho Valérie odvedla na parket, Veronika řekla:

„Konec. Ruším veškeré plány až do nedělního večera.“

„Proč?“

„V dosahu toho zmetka nic nepodnikám.“

„Kdo je ten... princ?“

„Především není korunní princ ani následník trůnu. Je příbuzný královské rodiny, ale v pořadí nástupnictví je tuším šestý nebo sedmý. Naprosto bez šance.“

„Ale je váš bratranec?“

„To bohužel ano. Známe ho velice dobře. Zákeřný mizera ve všech směrech.“

„Takže je nebezpečný?“

„Ani nedejchej. Především je velice dobře informovaný o všem, co podnikáme. Co neví, snadno vytáhne z kterékoliv holky. Hezký a příjemný je, o to nic. Ale hajzllík.“

„Musíme na ten jeho ples jít?“

„Neříkám, že musíme. Každopádně já chci, abych zjistila, co má za lubem. Uspořádat takovou akci, to není pro nic za nic.“

„Takže naše plány padají?“

„Odkládají se. Dokud je v dosahu, neodvážím se nic dělat.“

„Myslíš, že má nějaké znalosti?“

„Nelze to vyloučit. Čarodějky jsou takové, že se docela ochotně vyspí s kýmkoliv, kdo se jim líbí. Když jí vhodně polichotí, bez zábran ho leccos naučí. Isidor umí lichotit, o to nic. Ve škole s námi nebyl, ale určitě zná některý holky, co tam byly.“

Vracela se Valérie s důstojníkem. Smáli se. Nyní se slušelo, aby vyzval Veroniku, což taky udělal.

„Jdi si s ním zatančit, Julko!“ řekla Valérie, když odešli. „Nejradši ploužák. Bude ti šahat na prsa, to ty máš ráda.“

„Radši bych ho zakousla!“

„Na to nemáš zoubky!“ Valérie vysunula upíří tesáky a všechny se rozesmály.

Freya stručně zopakovala, co rozhodla Veronika. Valérie naprosto souhlasila.

„Sama jsi upozornila, že naše záměry vyvolávají zájem v astrálu, Freyo. Je to ono?“

„Netroufám si říct. Mám pocit, že nás někdo sleduje a že se zajímá. Kdybych zjistila konkrétní zájem, řekla bych to. Tohle je jenom... znepokojení.“

„Nepodceňovala bych to. Máme všelijaké... co říkáš, jde to od přátel nebo nepřátel?“

„Nechceš toho trochu moc? Říkám, že nic nevím, jenom cítím... vlastně nevím, co cítím. Nerada bych byla překvapená.“

Julie je poslouchala a dospěla k několika uzávěrům. První, že se jí opět hroutí plány. Veronika sice mluví o odložení, ale Juliina stará chůva říkala, že co se jednou odloží, to už se nikdy neuskuteční. Julie nemá ráda, když něco nejde po jejím - a už se jí to stává moc často. Zlobila se. Pozvolna se v ní vzmáhal vztek. Na zahnání vzteku byl punč málo.

„Máš tam něco jako rakiji?“ zeptala se Mauricia.

„Rakiji? To ne... ale mám tam řeckou Metaxu. Máš chuť?“

„Sem s ní! Ještě nevím, jak chutná, ale mám chuť to vyzkoušet!“

„Tak jenom opatrně!“ řekla Diana, „Víš, jak to dopadlo minule!“

„Neboj, ty seš opatrná za všecky!“ vyštěkla Julka. Pak si uvědomila, že svoji paní by dráždit rozhodně neměla - ale Diana se jenom smála.

Mauricio přinesl láhev a rozlil jim do skleniček. Přiťukly si.

„Ale je to dobrý!“ konstatovala Diana, „S tím ti pomůžeme, Julko, aby to na tebe nebylo moc!“

Vracela se Veronika s důstojníkem a informovala, že se jmenuje Felipe. Pochlubil se i dalšími jmény, ale ty hned zapomněly. Taky dostal skleničku a protože to objednala Julie, Felipe ji hned vyzval k tanci, i když na řadě byla Diana. Takže ji požádal, aby mohl Julii provést. Diana se smála.

Byl to tanec pomalý, takže Felipe přitiskl Julku co nejtěsněji k sobě a trochu se mazlil. Kdyby měla lepší náladu, líbilo by se jí to, tančila ráda. Očekávala, jestli si sáhne na ňadro, a brzy se dočkala, jeho ruka chvilku bloudila, ale mířila neochvějně k cíli. Když měl dlaň na její bradavce, chvilku si to nechala líbit, a pak ho šlehla. Ucukl a zatvářil se.

„Promiň!“ řekl rychle, „Netušil jsem...“

„Ty promiň. Bolelo to moc?“

„Nijak zvlášť - jenom jsem se trochu lekl. Můžeš to udělat ještě?“

„Teda, troufáš si! Můžu, ale vydržíš to?“

Namísto odpovědi si ji přitiskl na prsa, že nemohla ani dýchat. Byl o něco větší než ona, její ňadra se opírala o jeho sako pod barevnými stužkami různých vyznamenání.

Julka začala vysílat impulsy. Čekal to, takže mu jenom cukalo ve tváři a bolest maskoval nervózním smíchem. Až ji konečně pustil.

„V životě bych se nenadál, že se dočkám souboje s čarodějkou!“ vydechl.

„Souboj si ani nepřej!“ upozornila ho, „Dobila bych tě jako psa!“

„Vážně? A kteroupak zbraní, princezničko?“

„Kterou chceš. Neumím šermovat jako moje císařovna, ale na tebe bych snad stačila!“

Ohlédl se. Než šel tančit, pověsil svoji šavli na věšák, ale pořád ji měl v dosahu.

„Když tě porazím, ukážeš mi, jak děláš ty svoje elektrické rány?“

„Nic ti neukážu. Vůbec s tebou nechci nic mít!“

„Nesmíš, nebo neumíš?“

I když měla špatnou náladu, hádat se s ním ji bavilo. Docela by se hádala dál, byl hezký a příjemný, a Julka ráda kamarádí s kluky.

„Hlavně neprovokuj Dianu! Ta by z tebe nadělala cucky!“ poradila.

Ohlédl se na Dianu a usmál se na ni, když kroužili okolo. Diana se taky usmála, poněkud křečovitě.

Tanec skončil, tak ji dovedl ke stolu a vyzval Dianu. Julka klesla na židli, vypila svou skleničku a zapila to punčem.

„Koukala jsem, že jste si pěkně povídali,“ řekla Valérie, „Hezkej kluk, ne?“

„Však nebude, až mu rozbiju šnupák!“ odsekla Julie a sháněla se po dalším pití.

„Teda, ty jedeš!“

„A!“ mávla rukou a zahalila se v důstojné mlčení.

Jenže přišla ta holka, kterou znala ze včerejška, ale ani za prase si nemohla vzpomenout na její jméno. Taky už něco vypila a nabrala odvahu.

„Jak jsi říkala, že na nás něco chystáte - je to pravda?“

Julka zaváhala. Nebyla si jistá, co říct, tak řekla: „Není. Kecala jsem.“

Holka vypadala zklamaně. Ohlédla se na kamarádky, prosila je o morální podporu. Potom špitla: „Když... mně se zdálo...“

Julie se na ni přece jenom podívala. Na dívčině tváři se střídaly různé výrazy, ale hlavní byla zvědavost a touha něco zažít.

„Je pravda, že nás při tom... ostříháte?“

Julka neřekla nic.

„Já myslím... úplně dohola! Celou hlavu úplně na plešato!“

Julka si ji prohlédla. Jako všechny Španělky měla krásné černé vlasy až na záda. Neřekla nic.

„Já už jsem to holkám slíbila!“

Až teď Julie vybuchla. Chytila ji za hřívu a cloumala jí hlavou, přičemž na ni syčela jako zmije:

„Buď si jistá, že jestli budu mít příležitost, oholím ti vlasy, obočí, každej chlup, co na tobě kde roste! A tvým kámoškám taky!“

Holce vytryskly slzy, tak ji Julka urychleně pustila. Jenže ona neutekla, naopak jí padla kolem krku a brečela jí na blůzu. „Ty seš na mě tak hodná!“

Julie nevěděla, jak se zachovat. V rozpacích ji začala hladit po vlasech a konejšit, ale holka brečela čím dál víc.

„Já jsem Juana... Juana la Loca mi říkají holky... Já bych moc chtěla být jako ty!“

Julie věděla, že existovala královna Johana Šílená, kterou tak nazývali. Jana. Vzpomněla si na sestru a taky se rozvzlykala.

„Mně se zdálo... byly jsme někde u moře. Všichni jsme byli nazí... a nikdo neměl vlasy. To bylo tak krásný!“

„Co se ti zdálo?“

„Jako když nám Freya ukazovala... ten film. Byla jsi někdy v biografu?“

„Jo.“

„Tak to bylo. Jenže hráli jsme v něm my. Ty a já a všecky holky... a můj malej bráška a spousta dalších lidí. Mohlo nás být několik stovek. Bylo to moc krásný!“

Mluvila zmateně, to je jasné, ale Julka ji chápala. Taky mívala sny.

„Janičko, já ti slibuju, že jestli to jen trochu půjde, tak se ti to splní. Ale nesmíš potom brečet, že tě opravdu ostříhám!“

„Já nebudu. Ale naši budou řádit. Říkali, abych za váma nechodila. Že holky Mendozovy jsou čarodějnice a všecky ostatní taky. Je to pravda?“

„No... částečně. Existuje taková škola, jenže já v ní nebyla. Taky se těším.“

Juana považovala její slova za souhlas s čímkoliv. Položila hlavu Julii na prsa a mazlila se jako kočka.

„Jen tak pro pořádek, kolik je ti let? Chodíš do nějaké školy... patnáct?“

„Už mi bude šestnáct!“

Julie vzdychla. „Tak to jo, to je rozdíl.“

Rozhlédla se. Během času přibylo v kavárně vojáků, někteří měli stejnou uniformu jako Felipe, jiní běžnou důstojnickou. Kavaleristé, odhadovala. Taky přišlo několik dívek ze včerejška, ale i jiných, které si nepamatovala. A těch kamarádek Juany taky přibylo, už byly čtyři.

„To bylo tak krásný!“ vzdychala Juana, „Když seš oholená, máš tak krásně hladkou kůži... když plaveš v moři, je to bezvadný...“

„A ty umíš plavat?“

„Ve skutečnosti ne, ale tohle bylo ve snu! Učila jsi nás zápasit, bojovat mečem, střílet z luku...“

„Já? V životě jsem nestřílela z luku... teda, zkusila jsem to, ale...“

„Každej den jsme si dali takovou legrační rvačku. Ve vodě, v písku, nejlepší to je v bahně. Kluci nám malovali na tělo...“

Jak mluvila, byla Julka čím dál nervóznější. Ještě že ta holka neví o Živém Ohni...

„Ten parádní oheň fakt existuje? A uděláte nám ho?“

Julka polkla dvakrát naprázdno. „To všecko jsi jim slíbila?“

Její tón Juanu varoval, ale ne dost. „No...“ koukla na kamarádky.

„A to by sis vážně troufla?“

„Když... to bylo tak krásný!“

„Poslouchej, ty vzpomínky byly Freyi, ne moje. Nikdy jsem nebyla ve škole... Nevěř snům, nemají pravdu. Jsou...“ zajíkla se. Hledala, co říct.

Freya tančila s Felipem. Nějaký rychlý tanec, kterému ještě dodávali energii, moc ji to bavilo. Vrátili se rozesmátí a Freya hlásila:

„Kluci nás zvou na zítra do kasáren, zacvičit si. Tohle jsou gardisté, organizují tu tancovačku. Ale bydlí u kavaleristů, ti mají kasárna na zámku za městem. Tvrdí, že mají krásný tělocvičny, tenisovej kurt, šermírnu... přijedou si pro nás a přivedou nám koně! Smluvila jsem pár cvičení a při slavnostním obědě vyřídíme sázky...“

„Počkej, zadrž! Cos jim všecko naslibovala?“

„No, když nás zvou! Jediný, co jsem slíbila... Jemu se moc líbí moje vlasy. Vsadila jsem se, že jestli mě v čemkoliv porazí, může si mě ostříhat ještě víc! Jako rekruta!“

Bylo vidět, že Freya se Felipemu líbí ze všech nejvíc, každou chvíli jí sahal na vlasy i jinam a když měl příležitost, políbil ji aspoň na tvář.

Veronika vzdychla a udělala gesto, kterým se vyhlašovala porada. Valérie naznačila, že teď to nepůjde. Julie i Diana už to gesto znaly.

Freya podala Felipemu svoji skleničku, vzala jeho a přiťukla si. „A teď mi dej pusu! Pořádnou!“ Ovinula ho rukama a líbala jako o život. Při tom mu ponořila ruku do vlasů na zátylku. Pak ho posadila na jeho židli, koukal do prázdna a vypadal poněkud tupě.

„Já jenom, že s tím začal on. Je pozoruhodně informovaný.“

„Já bych taky něco řekla,“ ozvala se Julie, „Nebo vlastně... tuhle Juana. Měla sny, docela podrobný. Nevylučuju, že i ostatní. A vykecala, co se dalo.“

Juana chtěla něco namítnout, ale Julka ji zaplácla lehkým dotykem.

„Žádný dlouhý kecy, jsme moc na ráně.“ řekla Valérie, „Hrajem dál, nebo berem čáru?“

„Zdrhnout nemůžem. Vědí toho hodně. Kdyby v tom nejel ten zmetek Isidor, přizvala bych je. Tihle kluci jsou docela fajn...“

„Co je na něm tak zlýho?“ nechápala Julie.

„Nejsem si jistá, jestli ho zvládnem. Je jasný, že po nás jdou. Chce dostat čarodějky pod kontrolu. A já nechci.“

„Jestli s námi půjde do Ohně, získá ty samé znalosti jako my.“ řekla Valérie, „Nebude mít Ëčko. I když... může získat negativní. A kdyby dostal některou z nás za milenku...“

„Cože?“

„My mu nenalítnem. J a F, dávejte si bacha! Umí být přesvědčivej. D, tobě věřím, jseš zaháčkovaná jinde.“

„Já ne?“ vybuchla Julie.

„Ale jo, jenže... Máš ráda Janka, ale líbí se ti taky Feroz a každej hezčí kluk. Opakuju, dávej si pozor!“

Julie byla naštvaná už předem, teď to s ní cvičilo, až jiskřila.

„Hoď se do klidu!“ štěkla Veronika, „Tak jo, hrajem dál, ale maximálně opatrně. F, jestli chceš, můžeš ho sbalit a vyždímat. A teď ho probuď!“

Freya pohladila Felipa po vlasech. Tvářil se rozpačitě.

„Já jsem nějak... tys mě uspala!“

„Potřebovaly jsme pošpitat holčičky mezi sebou. Neděs se!“

„Umíš ještě něco takovýho? A ukážeš mi to?“

„Nejseš tak trochu drzej? Známe se hodinu a už bys chtěl, abych ti něco ukazovala?“

„A co musí člověk udělat, abys na něj byla trochu hodná? Nebo radši... dokázala bys být zlá? Třeba mě prošlehnout Ëčkem, až bych se rozbrečel?“

„Ale! Odkud znáš takový slova?“

Chtěl pokračovat, ale jeho oči se setkaly s očima Veroniky. Podíval se taky na Valérii a mírně zchladnul.

„Jestli si myslíte, že jsem blbej, tak... Neznám to co vy, ale vím, kde hledat. Jsem šlechtic a měl bych šanci se dostat dál, ale potřebuji pomoc. Třeba takovouhle rezavou kočičku...“

V a V byly jako led. Freya se usmívala.

„Vím, že sbalit čarodějku je možné, ale udržet si ji na trvalo ne. Než mě bude mít dost a odejde, zažiju s ní neskutečné věci. A budu mít šanci. Já chci mít šanci. Holku jako Freya potká člověk jednou za život. Nebudu zapírat, s pár děvčaty už jsem chodil. A jednou bych si chtěl vzít nějakou... pokud možno bohatou holku z dobré rodiny. Uráží vás to?“

„Ani ne.“ řekla Veronika.

„Vím, že když prožiju noc s čarodějkou, budu mít do konce života na co vzpomínat. Potřebuješ Ëčko a vysáváš ho z lidí. Kdo to zažil, říká, že je to nádherné. Je pravda, že od té chvíle budu navěky ve tvé moci? Že kdykoliv si vzpomeneš, můžeš mi vysát životní sílu i na dálku, třeba přes půl světa?“

„Tak dobrá nejsem.“ řekla Freya tiše.

„Jsi mladá a půjdeš dál. Říkají, když se tě zmocní čarodějka, budou její i všechny ženy, které... se kterými se spojím? A všichni muži, kteří se spojí s nimi?“

„Znovu opakuji, tak dobrá nejsem.“

„Kolují o vás různé pomluvy. Je pravda, že po takové noci už mi nikdy nesmíš ublížit?“

„To platí oboustranně.“

„Můžeš mi věřit, bojovat s čarodějkou bych si nikdy netroufl. Ale požádat o pomoc...“

„Felipe, málo piješ a moc věříš pomluvám. Zatím jsem ti nic neslíbila. Jsi milý a hezky tančíš. Možná ti daruji tuto noc, ale ne svůj život.“

„Přesto se odvážím tě poprosit: Polož mě jako pečeť na srdce své. Prosím tě veřejně a přede všemi.“

Freya vzdychla. Položila svou ruku na jeho, propletli si prsty. On pozvedl její ruku k ústům a políbil. Usmála se.

„Jdeme tančit!“ řekla, „A všichni! Aby se ti tví kámoši na zítřek trochu unavili a nebyli tak bujní!“

„Tak počkej! Jsme Kastilci, zrzečko ze Severu! Nás nějaká taková panenka hned neutahá!“

Freya zavřískla a skočila mu do náruče.

Juana zatahala Julii za rukáv. „Ona mu slíbila, že se s ním vyspí? Doopravdy?“

„A co sis myslela, telátko? Požádal ji slovy z Bible, chápeš? To se neodmítá!“

„Ale... to mu opravdu dovolí, aby do ní strčil tu věc... Jen tak, bez svatby?“

Julka na ni zaječela: „Odprejskni! Dej mi pokoj a neotravuj! Já nejsem tvoje ségra, abych tě vychovávala! Jdi tančit, jestli umíš, ale mně dej pokoj!“

Juana na ni udělala psí oči. „Dík! Ty seš na mě tak hodná!“

Julka vymrštila ruku, aby ji šlehla - v poslední chvíli se udržela. I když, možná to ta holka čekala.

Večer dopadl dobře. On to neměl být večer, pouze krátké posezení se svačinou. Svačina se změnila v oběd, a jak čas plynul, došlo i na večeři. Vlastně, pořád něco jedli, a taky pili. Mladí důstojníci měli peněz jako šlupek a chuť objednávat, takže černý Maurizio ochotně nabízel další. Kdo zaplatil ty různé dobroty, není jasné, děvčata neplatily nic.

Důstojníci byli milí, uhlazení, neměli tendenci dráždit, i když pravděpodobně věděli, o co se hraje.

Julie pila a koumala, co by provedla. Samozřejmě si zatančila s každým, kdo ji vyzval, ale její nálada všelijak kolísala. Skutečně se zlobila jen na dva chlapy: Isidora, kterého doposud neznala, ale nenáviděla ho už dopředu, a Janka Dunbara - protože tady není. Záviděla Freyi, která si bez zábran dopřeje noc s hezkým mužem. Diana bude taky bez Charryho, asi ji to trochu štve, ale vydrží to. Co provedou holky Mendozovy, nebylo jasné. Asi to nějak vyřeší, jako vždycky. Proč jenom já jsem tak nešťastná? Vykašlu se na něj, na pitomce! Kdyby tady byl třeba Feroz, asi bych mu podlehla. Fuj! Na co to myslím? Samozřejmě bych rozhořčeně odmítla, ale kdyby naléhal... ne, on by použil násilí! Jsem slabá dívka, podlehla bych!

No, možná jsem slabá, ale ne bezbranná! Každýho sešlehám bleskem, jen ať si něco zkusí! Jenže Feroz to umí taky, přepral by mě! Jak by bylo krásné podlehnout!

Ach, zítra nás čekají zápasy! Co si obléknu? Když jsme hráli stolní tenis na Hůrce, nosila Diana bílé šortky a tričko. Pořídila jsem si je taky, sluší mi to. Že mám holé nohy a když se trochu zpotím, jsou mi přes tričko vidět prsa? No a co, nelíbí se snad někomu? Až se naučím vytvářet iluzorní vzhled, půjdu klidně nahá a dres si vytvořím iluzí! Nebo že bych si nechala namalovat dres bílou barvou přímo na tělo? To by byla krása, být nahá a přitom řádně oblečená! Klukům by vypadly oči!

Jak to asi bude zítra vypadat? Přijedou pro nás ráno. Naskáčem na koně a dáme si projížďku. Kluci budou mít uniformy, my vyvětráme svoje kožíšky. Stejně jsou načichlé kouřem, každý důstojník kouří jako fabrika. No jasně, oni si to můžou dovolit! Veronika s Valérií už taky kouří docela veřejně, že se nestydí! Taky bych si zapálila, jak to asi chutná? Nesnáším kouř, ale když kouří kluci, asi na tom něco bude! Tak se pěkně projedem, ozkoušíme, jaké mají koně... a budu hodně zlobit, aby mě vyváleli ve sněhu. Když spustím koulovačku, holky se přidají! Kampak mi asi všude ten sníh nacpou, musím hodně řvát a provokovat! Stejně budu mokrá jako myš, svlíknu akorát kožich a boty, a jdu do bazénu oblečená! Moment, mají vůbec bazén? Snad jo! Mohli bysme si dát ve vodě pěknou rvačku, až potom se svlíknu, pokud mě kluci nesvlíknou násilím. Potom bych pokračovala horkou lázní, nebo vířivkou? To asi taky neznají. Panský sídlo bez bazénu, to by byla ostuda, až se někde zabydlíme, donutím Janka, aby... až budeme mít nějaký děti, aby se měly kde cachtat!

To by bylo krásný, kdyby nám potom kluci namalovali na tělo dresy! My budeme v bílým a oni si můžou namalovat, co chtějí! Ještě že jsme tak hezky vyholený, oni budou mít všude chlupy jako opice! Nic proti opicím, ale kluci... a všude jim něco visí. Aspoň je při rvačce za co je chytit.

Valériin nápad s kostkama nebyl špatnej, ale ještě lepší by bylo... postavíme na kurt židli a kdo prohraje, přijde ostříhat. Prý mají vojenského holiče, je to sice jen sluha, ale tím větší to bude ponížení! Posadí mě na tu židličku, zajedou mi do vlasů strojkem... a všichni se mi budou smát! Ty vlny horka a mrazu, ta palčivá bolest všude uvnitř těla! Já se tak těším!

Tenis jsem už hrála, budu bojovat jako o život, nesmím prohrát! Ale v šermu mě dostanou, to dokáže leda Diana... Tošio s námi taky není, to je bída... Co si na nás ještě vymyslí, aby nás porazili? Zápasit umíme všelijak, však nás dost dřeli na cvičáku... box! Vezmeme si rukavice a pořádně se dobijem... Jak já mám ráda bití! Aspoň si pořádně zařvu po každý ráně! A budu mít monokly a rozbitej nos! Co kdybych až budu prohrávat, použila blesky? Ale vlastně, vždyť já chci prohrát! Vlastně nechci, jenom bych...

Juano, ty už mě taky nezlob! Jestlipak vůbec umíš nějaký sport? Neumíš, tak to poznáš, co je život! Slíbila jsem ti, že tě ostříhám, ale kdo by se s tebou dřel, ať si tě vychutná ten vojenský pucflek! Stejně seš dívčinka šikovná, tancovat neumíš, ale necháš se ráda učit, a klukům se líbíš! Budeš dobrá. Ty blesky tě naučím, jen co bude příležitost. Co bys asi řekla, kdybych se s tebou chtěla mazlit jako Freya se mnou? Styděla by ses, to je jasný... ale počkej, co s tebou budou provádět kluci! Tělesné spojení je bezva, ale největší rozkoš je spojení myslí. Projdu se tvým životem a nabídnu ti svůj. Včetně všeho, co mě naučila Freya a ostatní.

Znám i text, kterým se zaklíná Oheň. Nerozumím slovům, jsou v nějaké hodně zvláštní řeči, ale pamatuji si je. Vstoupíme do plamene a on na nás sežehne všechno nečisté.

Těším se. Ještě není nic ztraceno.

Večírek s tancem trval zhruba do deseti hodin. Vojáci měli večerku, byli sice důstojníci, takže jim nikdo nic neřekl, ale moc přehánět to taky nesměli. Mladší dívky musely domů. Starší na ně musely dohlížet, takže šly taky. Julie dospěla k názoru, že by si taky měla jít lehnout. Ne že by byla opilá, ale... v dobré náladě, řekněme. Nevypila všechno, co bylo na stole, ostatní jí s tím pomohly. Sestry Mendozovy taky neměly důvod zůstávat, tak se se smíchem vydaly domů.

Freya splnila slib. Trochu problém byl, kam se vrtnout, do kasáren se to nehodilo, ale stačilo se zmínit Mauriciovi. Ubytování zásadně neposkytoval, ale čarodějce se neodmítá. Felipe sáhl do portmonky a nenápadně mu něco strčil, aby Freya nevěděla. Věděla, ale neřekla nic.

Jestli toho večera uspěli i někteří jiní, nevím. Pár žen a dívek, které byly ochotné, se ve městě určitě našlo.

Julie nespala dobře. Soustavně se jí zdálo o milování mezi Freyou a Felipem. Hodně bouřlivém milování. Několikrát se probudila, ale ne úplně, jen tak, aby si uvědomila, že se jí něco zdálo. Až ráno, když se probrala definitivně, si ujasnila, že to asi nebyl sen, ale skutečnost. Freya dokáže svoje prožitky předávat kamarádům. Byla to touha pochlubit se, nebo drobná zlomyslnost kamarádce, aby poznala, co si sama dopřát nemůže.

A druhá myšlenka: poslala ten sen jenom jí, nebo více lidem. A když, tak kterým?

U snídaně přemýšlela, jak by na to šikovně zavedla řeč, ale vyřešilo se to samo. Když pila čaj, přišla Juana, poněkud rozpačitá.

„Já jsem se přišla hlavně omluvit... já s váma nepojedu na tu vyjížďku. Já vlastně na koni vůbec neumím....“

Dostala taky čaj, trochu upila, ale jídla se ani nedotkla.

„Děje se něco?“

„Když já... měla jsem celou noc takový strašný sny! O Freyi a tom důstojníkovi. To bylo tak... děsivý!“

„Ale, prosím tě?“

„Oni dělali takový věci... fuj! Byli jako zvířata!“

„Když se spolu lidé milují, chovají se jako zvířata. To je normální!“

Přesně podle očekávání se Juana rozbrečela.

„To já nikdy dělat nebudu! Nikdy nedovolím, aby se mě nějakej chlap dotkl! Nenávidím je, jsou tak hnusní!“

„A co chceš dělat? Staneš se jeptiškou, nebo zůstaneš starou pannou?“

Neřekla nic, jenom brečela. Čím dál víc.

Julka ji utěšovala. Hladila, utírala jí slzy, něco jí povídala. Při tom uvažovala o tom, že jí Freyiny prožitky nepřipadaly tak nepříjemné. Naopak, líbily se jí. Asi jako Freyi.

Daleko větší rozpaky jí působily plány na dnešek. Měla pocit, že dneska rozhodně k žádnému stříhání nedojde. Nevěděla, jak to ví, ale věděla to.

Dokud bude velet Felipe, nedojde vůbec k ničemu.

Juana se trochu uklidnila, vysmrkala se a šla domů.

Slib zněl, že důstojníci přijedou pozvat děvčata brzy ráno. Pro Dianu znamená brzy za úsvitu, pro Španěly... kdy asi?

Veronika a Valérie tenis hrály a měly i bílé oblečení, trochu parádnější a víc zakrývající, ale vyhovující. Měly toho víc, takže mohly vybavit i ostatní. Nachystaly to a poslaly s tím včetně raket jednu služebnou přímo do kasáren. Tedy nařídily, aby s tím došla, až bude vhodná doba.

Páni důstojníci se dostavili po deváté, spíš před desátou. Ve slavnostních uniformách, jak se slušelo. Děvčatům skutečně přivedli koně, a byli ochotni jim pomáhat do sedla, kdyby některá neuměla sama. Julku to rozladilo, nesnáší podceňování.

Felipe a Freya byli v kavárně u Mauricia a byli po snídani, viditelně spokojení. Felipe se tvářil, jako by byl vyznamenán záslužným křížem s meči a brilianty. Freya se tvářila jako kočka, když se jí podaří ulovit a sežrat nějakého vzácného ptáčka.

Vyjeli za město, kde byl na malém kopečku hezký altánek. V něm připravili vojáci svačinu, vlastně něco mezi obědem a hostinou. Hemžili se tam obyčejní vojáci i vojenští sluhové v bílých rukavičkách, ochotní obsluhovat svoje pány i přítomné dámy. Krátkou honičku dívky vyprovokovaly, ale na rvačku ve sněhu ani na koulovačku nedošlo, muži se chovali tak korektně, že to až vadilo. Nejvíc se vyžívali v četných přípitcích.

Když došli k názoru, že je toho dost, vraceli se do kasáren. Velení sídlilo v zámečku obklopeném pastvinami, vzadu byly ubikace pro mužstvo a všelijaké další objekty.

Uvítal je důstojnický sbor v čele s panem plukovníkem. Přípitkem, jak jinak. Pan plukovník byl starší pán, důstojný a uhlazený, dámám líbal ruce a hovořil vznešeně. Také další důstojníci byli starší a zasloužilí, měli spoustu medailí a Diana soudila, že v boji by byli zcela nepoužitelní. Proč taky, na to mají vojáky. Důvodem návštěvy bylo domluvené tenisové utkání, ale před ním bylo nutno se posílit svačinou a nějakým dobrým pitím. No, hlavně pitím. O koupání nepadla zmínka. Proč taky, nedostaly příležitost se ani zpotit. Jediný případ, kdy se mluvilo o stříhání, byly obdivné komentáře na účes Freyi.

Julie seděla, popíjela a poslouchala lichotivé řeči. Pan plukovník šveholil jako vlaštovička. Má to ten člověk zapotřebí? Zajisté má, každý plukovník může být povýšen na generála. Mohou na to mít vliv? Oni snad ne, ale ten Isidor, kdyby se stal tím, čím chce. Julka si s úžasem uvědomila, že Felipe je vlivný a důležitý člověk, pobočník a důvěrník svého pána, který přišel zařídit něco důležitého, kvůli čemuž se všichni snaží. Taky slečny Mendozovy jsou důležité osobnosti, je vhodné a důležité jim lichotit, bavit je a dělat, co se jim líbí. Jsem taky já něčím důležitá? Nikdy mě nenapadlo o tom přemýšlet. Jsem komtesa la Venzini, oficiálně dcera hraběte z Itálie. Vědí o Baarfeltovi? Nikdo se nezmínil.

Po svačině a přípitcích se šlo na kurt. Julie se těšila, že bude mít příležitost převlékat se před důstojníky, ale ouha, vyhradili jim místnost, před kterou postavili stráže a nikdo nesměl dovnitř. Převlékly se, dres byl s dlouhými nohavičkami a sukýnkou, daleko méně pohodlný než byla zvyklá. Páni důstojníci nastoupili taky v bílém, vypadali parádně. Důležitou osobou byl rozhodčí, nějaký major, který měl soustavně v ústech píšťalku a hlásil každý bod. Hrálo se přísně korektně a snahou pánů bylo, aby se dámy moc neuhnaly a hlavně zvítězily. Julku to nebavilo, ráda běhala, razantně tloukla do míčku a hádala se, když měla příležitost. Neměla. Po každé hře následoval přípitek.

Že nebude žádné cachtání v bazénu, to už Julka pochopila. Určité naděje skládala v Dianu, která po celkem snadné výhře projevila přání si zašermovat. To ještě důstojníky nepřekvapilo, byli ochotni poskytnout dámám rozptýlení, jaké si budou přát. Ale představovali si to tak, že především se chtěli převléci do jiných dresů a vzít si obličejové chrániče. Drátěné kukly přinesli taky děvčatům, Diana na ně zírala dost divně. Rozhodčím byl opět ten důstojný major, jistě vynikající odborník; okamžitě pískal, jakmile se některé z dívek podařilo odrazit ránu nebo dosáhnout zásah. Soupeři se chránili jakékoliv ostřejší akce...

„To je hrozný!“ konstatovala Diana, „Julko, pojď jim ukázat, jak trénujeme na Hůrce!“

Ačkoliv to důstojníkům připadalo výstřední, nechaly si úbory na tenis. Julka se především zbavila sukýnky, ta jí šla nejvíc na nervy; pak se na Dianu vrhla a podařilo se jí dát jí ukázkovou kopačku. Diana zavřískla, vyskočila na nohy a Julka pochopila, že tohle si odnese. Šavle zvonily o sebe, soupeřky střelhbitě uhýbaly, ale Julka nebyla dost rychlá, dostala pěstí a už se válela taky. Major málem spolkl píšťalku. Předvedly ještě pár střetnutí, a jelikož se jim Freya smála, Diana ji vyzvala. Freya sebrala šavli Felipemu, druhou nějakému jinému důstojníkovi, a jednu hodila Dianě; šly po ní současně a ona bojovala dvěma zbraněmi, a ještě stihla svoje proslulé kopačky. Nevyhrála, taky jí o výhru nešlo, ale ubránila se.

Důstojníkům se to líbilo, fandili a jevili ochotu si taky pořádně zacvičit, ale zasáhl pan plukovník, pronesl obdivný projev a lichotil dámám tak dlouho, až je přešlo nadšení. Diana to definitivně vzdala, pronesla taky nějakou řeč a napila se s nimi.

A šlo se na oběd. Že by měl někdo hlad, bylo naprosto nemožné, ale hostina byla připravená. Taky se spíš mlsalo a připíjelo, a taky řečnilo. Julie byla rozladěná. Ne, naštvaná. Ne, vzteklá! Opět nebylo po jejím, a už nebude. Hostitelé jsou viditelně spokojení, udělali co se dalo, aby se vznešené slečny pobavily. Teď už se bude jenom pít a řečnit. Možná ještě tančit. No ovšem, pluk má taky svoji kapelu, už se chystá. Zlobit se bohužel nebude. No, co se dá dělat.

Jisté naděje vkládala ve Freyu, od té by mohla čekat nějaké vzrušení. Jenže Freya se chovala uměřeně, mnohem klidněji než Felipe, který dával každým slovem či pohybem najevo, že je jejím oddaným ctitelem. Julka by s ní ráda pokecala, ale jak a kde? Před lidmi? Kdyby to bylo doma... tam je azyl pro dívky koupelna, jenže...

Povzdychla si. Nějak moc si zvykla na moderní hygienické podmínky. Mezi lidmi nejsou prostorné koupelny s několika sprchami, vanami, vířivkou, velkými zrcadly... jsou záchody, o nichž se zásadně nemluví, je to slovo neslušné. Maximálně si umýt ruce. Ale sprcha, nebo dokonce bazén? V řádových sídlech jsou taky kabinky, ale tam se chodí převážně na velkou, nebo jen rychle... Třeba v Granadě byly sprchy vedle bazénu, oddělené, ale ne uzavřené, a když někdo cákal, uprostřed byla podlaha snížená s odtokem. Jít po probuzení do sprch znamenalo potyčku, možná rvačku. Kabinek bylo vždycky míň než děvčat, pomoci kamarádce při umývání je správné, a když už se navzájem mydlíme, tak se taky pořádně zlechtáme. A když se na někoho domluvíme dvě až tři, nemá šanci se ubránit, tak ji lechtáme a mučíme, dokud tu vodu nepustí. Za takové ponížení je ovšem třeba se pomstít, takže vyzve pár kamarádek na pomoc a pachatelce to oplatí. Julku přece jen trochu šetřily, ale ostatní si to užívaly. Podle vzpomínek takhle řádily už ve škole, dlouho před pubertou, a v dospívání tím víc. A potom tu byly Ještěrky, s těmi bylo možné dělat cokoliv, a ony se jenom smály. Ve svých ubytovnách měly skoro stejné vybavení, ale jejich noční hry byly ještě daleko divočejší, a muži si tam s nimi pěkně užívali. Chodila tam Freya, ale hlavně dvojčata Knassenovy, milují černé kluky s vypracovanými těly, čím černější, tím lepší. Chudák Juana by omdlela, kdyby to mohla spoluprožívat. Do sprch v paláci muži taky klidně chodili a nikomu to nevadilo, leda Julku to příjemně dráždilo...

Tady v kasinu to vypadalo tak, že existovaly záchody se čtyřmi kabinkami a proti nim byla umyvadla. S tekoucí vodou, to je úspěch. Důstojníci nařídili jednomu ze seržantů, aby hlídal a nedovolil nikomu vstoupit, když tam bude nějaká žena. Julka si hlídala, až půjde Freya, ale pořád nic, až nakonec musela sama. Tak šla, strážný pozorně hlídal, vykonala co bylo třeba, a když vycházela, stála proti ní Freya a natlačila ji zpátky. Zřejmě taky schválně.

„Netvař se tak blbě.“ řekla.

Julie se chtěla bránit, hádat, nebo vůbec cokoliv, ale Freya byla schystaná.

„Vyždímala jsem trochu Felipa. Nasaď obranné štíty, nebo co máš. Jseš důležitá figura ve hře a půjde hodně o tebe.“

„Já? Co já? Jsem úplně bezvýznamná a...“

„Politika, sestřičko. Jsi panna z dobrýho rodu, přijatelnější než nějaká zrzavá kočka ze severu. Něco na tebe šijou, a bude to složitější.“

„Ale já fakt nic nevím!“

„No právě. My ostatní slyšíme trávu růst. O tobě se předpokládá, že jsi tele svatojánský, že na to skočíš. Tak bacha.“

„Na co že skočím?“

„To neví ani Felipe. Svýho šéfa obdivuje a chce mu sloužit, počítá, že půjde nahoru a vytáhne ho s sebou. Felipe je správně mazanej, docela bych ho brala. Jemu by se líbilo, kdybych byla jeho kamarádka. Čarodějka. Chápeš trochu?“

„Chce se s tebou oženit?“

„To by byl blbej. Čarodějky se nevdávají, leda když se do někoho šíleně zamilujou. To není ten případ. Občas si s ním hodím krásnou noc, na to se těším. On to má taky srovnaný: měla by být krásná, z dobrý a vlivný rodiny, bohatá. Blbá klidně bejt může. S ní předstoupí před oltář, se mnou jí bude zahýbat. Felipe se chce motat kolem politiky a obsazovat čím dál výhodnější místa. Kdyby nastaly problémy, může mu je vyřešit po dobrým kamarádka čarodějka. Po dobrým, jasný? Po zlým bych já nerada. A on je taky docela hodnej kluk.“

„Asi to chápu. A co já?“

„Ty seš další eventualita. Co myslíš, kolik je toho Baarfelt ochotnej udělat pro svoji dceru?“

„Pokud vím, očekává, že si dcera poradí sama.“

„Trefa. Budeš dobrá a užitečná. Ale tohle nikomu neříkej. Hlavně nikomu na nic nenalítni. Chceš soukromou radu?“

„Jo.“

„Drž se Janka Dunbara. Je jedinej, kterej za něco stojí. Vdej se za něj!“

„Já bych ráda. Jenomže on je...“

„Strašnej pitomec. Já vím. Miluje tě. Má strach, aby ti neublížil. Ani nevíš, jak my si tě vychutnáme, až budeš velká holka! Zatím...“

Julka pocítila, že taky ještě dokáže plakat. Trochu bojovala, ale pak se pověsila Freyi kolem krku...

„No, vždyť to říkám. Holky se mají vdávat ve třinácti, dokud jsou ještě blbý. A správně našláplý na práci s Ëčkem. Vydrž, kočko, až bude po tý parádě. Pak uvidíme, co dál.“

„Jo. Já budu hodná.“

„Bezva. Já budu zlobit za tebe. Uvidíš dneska v noci.“

„Co uvidím?“

„Jak pracuje Kočka Freya. Felipe tady má čtyři gardisty, jsou jeho podřízení, mají o proužek na rukávu míň. Dohodli jsme se, že je trochu postimuluji, aby líp poslouchali.“

„To... to nemyslíš vážně!“ Julka se zajíkla, přešel ji pláč, zato po zádech jí běhalo něco hodně chladného.

„Myslím. Sleduj a uč se. Každý z těch čtyř má vlastní hru, jsou z dobrý šlechty a chtějí vyniknout. Vložím do nich pojistku: můžou, ale nesmějí jít proti Felipovi. Malej dárek...“

„Ale to je...“

„Hnusný, že? Jsem mrcha, čarodějka. Taky budeš. Všimni si, nezablokuju je proti tomu... Isidorovi. Toho vůbec neznám.“

„Já bych tam hodila blok, aby nikdy nešli proti mně...“

„Trefa. Já říkám, že seš chytrá. To dělám každýmu, s kým se vyspím. Doporučuju taky.“

„Děláš to i holkám?“

„Myslíš tobě. Za á, zatím jsme se jenom mazlily. Za bé, na Sestry to nefunguje, umějí to odblokovat. Chceš trochu rozdráždit?“

„Eeeh...“

„Když holčičkám definitivně přestane jít práce s Ohněm, jsou trochu v depresi. Obvykle se nechají přefiknutout od prvního, kdo si řekne. To je vhodná chvíle požádat kamarádku, aby je trochu poopravila, aby se jim to víc líbilo. Chápeš? Stane se z nich takovej malej dravec, kterej nevydrží den bez chlapa. Zároveň si hodí blokádu, aby neplánovaně neotěhotněly. A jestli přijdou na něco pěkně zákeřnýho, tak to přibalí...“

„Ale to je...“

„Všecky zákeřný útoky se zkoušejí na kamarádkách. Víš, jaká je Sestra mrcha, tak čekáš a těšíš se, co ti provede. A co provedeš ty jí. Musíš to umět, až někdo zaútočí doopravdy.“

Julii probleskly nějaké vzpomínky ze školy. Ano, pamatovala se. Ale taky věděla, že se takový zásah dá vystopovat a odstranit. A ještě věděla, že když se to holce líbí, nikdy to neodstraní docela, maximálně zeslabí na přijatelnou úroveň. Málem požádala, aby Freya udělala něco s ní...

„S tebou to bude lehký, jseš dost načatá. Tebe dostane, když tě někdo ostříhá, seřeže a hodí do studený vody. Už to umíš dost zvládat, ale stejně ti to dělá dobře.“

„Nejradši bych ostříhala a zmátila tebe.“

„Těším se. Co bych tak ještě... máš ráda děti. Celoživotně se ti budou vtírat a chtít, abys je vychovávala. Vlastní i cizí. Stačí ti deset?“

„Co?“

„Deset dětí. Vložila bych ti ještě, aby sis každej ten porod pěkně užila. Jenže ty se naučíš ovládat bolest a budeš si ji zesilovat a zeslabovat, jak budeš chtít.“

„Já nechci deset dětí! Tak dvě, tři, klidně, ale... A stejně to nedokážeš, jen tak kecáš!“

„Kámoško! Posloucháš mě, koukáš mi do očí a klepeš se, abych s tebou něco dělala! Tenhle rozhovor si zapamatuješ, to máš marný, a vždycky, když otěhotníš, budeš si počítat. Že ty děti budou krásný a chytrý a budeš je milovat, ti nemusím říkat, to je v tobě. Někdy se stavím podívat, jak ti rostou.“

Julka zablýskla očima, jak ji něco napadlo. „Přijď, ráda tě uvidím. Řeknu jim: Tohle je ta teta, co mi vás vyvěštila. Hodně ji zlobte, ona si na vás taky něco vymyslí!“

„Platí! Krásný, chytrý a zlobivý! Moje pomsta bude strašlivá!“

Objaly se a chvilku se líbaly. Na chvilku dokonce spojily mysl, jen tak cvičně, jestli to jde.

„Jdem,“ řekla Freya, „Máme práci.“

Na tu noc se Julie těšila. Ani se pro jistotu moc neopila, stejně neměla náladu.

Felipe nařídil, že dnešní noc musí celé jeho komando strávit v klubovně vedle Velkého sálu Radnice, kde se měl nazítří konat ples. Pan plukovník netušil, proč je to nutné, ale byl ochoten pana pobočníka poslouchat, když si to přeje. Freya tam byla s nimi. Felipe nařídil, aby pečlivě zamkli a aby se všichni šli vykoupat.

Hygiena? Ano, žíhaná. Byla tam jedna vana, několik umyvadel. Do vany se naložila Freya a ohřála si vodu, jak snesla. Kluci věděli co bude, těšili se. Docela je potěšilo, že to bude s holkou, ještě ke všemu pěknou. Měli horší zkušenosti. Do kadetky se chodí ve čtrnácti, třinácti, někdy dvanácti letech, jak si přeje rodinná rada, aby se chlapec brzy stal důstojníkem. Někteří důstojníci jsou ovšem spíš na hezké mladé kluky než na ženské. Milování dívky s dívkou je krásné a něžné, muže s klukem jednoznačně hnus. Taky je to zakázané. Ale stejně, co dělat, když tyto úchylky vyšetřují důstojníci, kterým se kluci líbí ze všeho nejvíc? Pak jsou tu starší kadeti, snad nejsou vyložení úchyláci, ale rádi šikanují mladší, a chtějí jim ukázat, co sami museli snášet, když byli v jejich věku. Freya se klidně zeptala, a všichni jí to potvrdili. Po takových zážitcích je milování s holkou nádhera.

Felipe se s ničím netajil. Řekl na rovinu to slovo čarodějka a dodal, že s ní zažijí neskutečné věci. Pronikne jim do mysli a udělá tam, co bude chtít. Kromě jiného je naučí rozumět všem jazykům, které umí nebo které se naučila stejným způsobem od jiných. Freya varovala, že to není tak úplně přesné, naučit je může cokoliv, ale postupně budou zapomínat. Někdy dost rychle. Jeden se zeptal, zda by ho mohla doučit balistiku, tedy vědu o doletu vystřelených nábojů. Nemohla, sama to neovládá, i když střílí dobře. Mohla by kontaktovat někoho, kdo to dobře umí, stáhnout si jeho znalosti a předat je tomu chlapci. Rozesmál se, profesor balistiky je starý, hnusný a mimo dosah. Všichni se zasmáli.

Další mladík trochu ostýchavě požádal, jestli by s nimi mohla udělat něco skutečně perverzního. Formuloval to tak, že doufá, že nic takového neudělá, ale odhalila ho. Zamyslela se jenom na chvilku, pak navrhla, že je všecky oholí v klíně tak, jak je sama. Ani ne tak kvůli sobě nebo kvůli nim, jako pro kamarádku, která ji na dálku sleduje. Ano, může ji sledovat kterákoliv čarodějka, které to vyšle, třeba přes půl světa. Vzrušilo je to, jen když o tom vyprávěla. Když to pak prováděla, byli nadšení. (Julie se vzbudila zbrocená potem a dlouho se klepala).

Freya se rozhodla, že se bude chovat drsně. Ano, udělám s vámi, co budu chtít. Mohla bych vás přinutit, abyste mi lízali nohy jako psi. Vyždímu z vás všechnu energii a ponechám jí jen tolik, abyste přežili. Najdu si vás v prostoru a vyšťavím vás, kdykoliv mi napadne. Až se budete milovat s jinou holkou, zjistím to, připojím se a stáhnu si nejen vás, ale i tu holku. Nemusíte mi dávat žádné sliby, udělám, co zrovna budu chtít. Nebo neudělám, podle nálady. Nemůžete mě ovlivnit, já vás ano.

Spojila se postupně se všemi. Pak se nechala uprosit, aby je všechny propojila. Předala jim všechny svoje znalosti, kromě malého utajeného kousku vědomí, které nechtěla. Stejně to bylo na ně moc, měli z toho v hlavě akorát zmatek. Felipe už to zažil včera, ale užíval si to snad ještě víc.

Byla to nejkrásnější noc jejich života.

Ráno přijel Isidor. Felipe ho uvítal, Freya se hbitě vytratila.

Julie ji načapala, jak si zkouší před zrcadlem, jak by jí slušela gardistická uniforma. Slušela, když si ji na příslušných místech upravila.

„Dík za ten přenos.“ řekla Julka.

„Rádo se stalo.“

„Doufám, že jsi to nerozeslala plošně. Ta maličká by se z toho zbláznila.“

„Vlastně nevím. Na Juanu jsem si vůbec nevzpomněla. Ale práskla jsem to Knassenkám. To si nenechám ujít.“

Julie měla chuť diskutovat a vyptávat se, ale Freya ji zarazila:

„Můžu tě o něco požádat? Teď si jdu lehnout, musím trochu odpočívat. Kdybych se neprobrala do čtyř odpoledne, probuď mě. Třeba šlehni! Večer musím být fit.“

Jak řekla, tak učinila.

Julie bloumala po paláci a přemýšlela, co si obleče. Byla rozladěná. Nakonec došla do tělocvičny, vzala si rukavice a bušila do tréninkového pytle.

Když se unavila, šla se osprchovat a v koupelně potkala Valérii. Daly si horkou lázeň a Julka poctivě zopakovala, co jí řekla Freya.

Valérie ji vyslechla a neříkala nic. Až potom: „Jak moc máš ráda politiku?“

„Vůbec. Hnusí se mi. Otec... hrabě la Venzini ji miluje. Rád by se dostal ke dvoru a získal nějakou funkci. Žvanil o tom každou chvíli.“

„Všichni chlapi. Baarfelt, Mendoza, i tvůj Janek. A budou chtít, aby ses zúčastnila.“

„Fuj!“

„Isidor je taky politik. Ovšem daleko vyšších kvalit. Nedělalo by mu potíže někoho zavraždit, aby se dostal výš.“

„No fuj!“

„Ty bys dokázala někoho zabit?“

„Ne! Vlastně nevím. A ty?“

„Kdyby zaútočil.“

„Vážně?“

„Když na mě půjde šavlí, rozdám si to s ním. Když jich bude víc, budou mít pušky a nepůjde to jinak... vymažu je ze světa.“

Julie věděla, jak se to dělá. Impuls může člověka lehce, dráždivě šlehnout, ale taky mu může rozdrtit srdce. Záleží na intenzitě.

„Nechtěla bych. Ale svět není bezpečný. Buď opatrná.“

Julka mlčela. Věděla, proč jí to říká. A neměla žádnou radost.

„Co ten pokus s Ohněm?“ zeptala se, „Dojde na něj vůbec někdy?“

Očekávala, že ji Valérie stáhne za vlasy pod vodu a začne topit, ale neudělala vůbec nic.

„Nevím. Ráda bych, ale nevypadá to dobře. Asi to odložíme. Dost času.“

Julka uvažovala, čím by se dala vyprovokovat k nějaké akci.

„Kdo je lepší čarodějka - ty nebo Freya?“

„Nikdy jsme to neřešily. Hodnotila nás vždycky Veronika, takže mi fandila. Ale neválčily jsme. Nikdy vážně. A jako velký holky už vůbec ne.“

„Může existovat válka čarodějek?“

„Nevím. O co? Peněz máme dost, kluky si navzájem přebíráme a o moc nestojíme. Není o co bojovat.“

Julie měla spoustu otázek, ale na ty skutečně důležité si netroufala. Nebo nevěděla, jak je říct. Nebo... najednou se jí chtělo plakat a nevěděla proč. Nebo se pomazlit. Nebo...

Valérie se jen usmála. Rozevřela náruč a Julie se do ní vrhla, ani nepřemýšlela. Políbily se. Vlastně splynuly dohromady, jako by se prolnuly. Spojení myslí.

První vzpomínka. Máma koupe svoje holčičky. Maličkou Valérii, o něco větší Veroniku. Sedne si do vany, holky si podá nebo za ní vlezou. Odchytí, pečlivě namydlí, umyje, promasíruje celé tělo. Ta co ji myje, se usilovně brání, pere se, ale máma je veliká a silná, vždycky vyhraje. Va si užívá rozkoš být přemožena. Druhá může zlobit, a taky to dělá, voda cáká po celé koupelně. Po vykoupání ještě pořádně vytřít froťákem. Potom jdou spát. Holky si vlezou do postele k mámě, i když mají svůj pokoj. Táta z toho není moc nadšený.

Vzpomínka mínus jedna, z vyprávění. Máma Valérii kojila, jak dlouho měla mléko, a starší Veronika si vždycky přišla aspoň cucnout. Všechny děti se napijí, když můžou. Až bude mít děti Julie, Va taky ochutná, a taky ti dám cucnout, je to bezva. Nejvíc si smlsla, když máma kojila brášku. To už byla velká, ale máma se jen smála.

Máma už není tak obrovská a silná, nebo Valérie je větší. Když si s dcerami hraje v čisté vodě, občas stáhne Veroniku za vlasy pod vodu a drží, dokud se nezačne topit. Vera sebou mlátí, kope, brání se seč může. Když se napije, kašle, prská, vzteká se a vyhrožuje pomstou. Je to legrace. Mami, já chci taky! To si netroufneš, jseš srábek! O co? Napoprvé ji máma potopí jen trochu, Va se směje, chce ještě. Bojovat je skvělá hra!

Přeskok času, holky už jsou velké a potápějí se v moři. Topí se navzájem, ale mají bleskové reakce a vydrží se dlouho potápět, chytají ryby do ruky, zakousnou ji a jedí syrové. Fuj, styďte se, bude vám zase špatně! Jenom vycení zuby a zavrčí. Jsou u toho ještě jiné děti, kluci i holky, a když se dva spojí proti jednomu, jde jim vážně o život. Ale přežijí, jsou dravci.

Va se nepamatuje, odkdy ví, že existují dva druhy. Kromě nás jsou ještě děti, které žijí v bídě a utrpení. Ty nesmíme topit, nepřežily by. Naopak, musíme je chránit. Jsme Templáři, ochránci světa. Opálení, vysportovaní, rozesmátí. Jsme princezny. Princezna musí být nejlepší, všechno vědět, všechno umět. Nikdo mě nepřemůže. Kdybych nezvládala, písknu a Sestry mi přijdou na pomoc. Ale kdyby nastal problém, zaútočím první, proto se cvičím v boji. Veru je lepší, proto nás vede, ale já jí kryju záda nebo bok, jak je potřeba.

Při nějaké akci narazily na Renée, někde v sirotčinci. Mami, já ji chci! Nevím proč, ale bude dobrá! Neboj, všechno ji naučíme, vycvičíme ji jako jednu z nás. Je o něco starší než Va, ale mladší než Ve, nic nezná, ale rychle se učí. To už holky nespí s mámou, ale všechny tři v jednom klubku. Ne že by neměly na vlastní postýlku, ale Renču musí chránit, a tím se ona stává lepší a schopnější. Splnila veškeré naděje, které do ní vložily.

Číst umí Va od nepaměti, netuší, jak se to naučila. Spíš ji udivuje, že ostatní děti číst neumějí, jak můžou rozumět knížkám? I když, moc toho nepřečetla, většina knížek je hloupých. Vezme ji do ruky, prozkoumá obsah a strčí zpátky do knihovny. Vnímá. Učí se vnímat, na co myslí ostatní. Na dálku vnímá mámu, Veru, Renée, pár dalších kamarádek. Tátu ne. Tátovi se nelíbí, jak se dcery vyvíjejí, ale nechá jim svobodnou vůli. Nechá je dělat co chtějí, dokud někomu neublíží. A to ony nedělají.

Nějaké cizí pobřeží. Dlouho pluly na lodi, máma jim nedovolila skočit do vody a plavat, musely sedět na palubě, i když by to zvládly. Taky musí chodit oblečené, aspoň do tuniky přepásané provazem, být nahá není slušné. Vztekají se, ale příkaz mámy respektují. Ona taky nosí oblečení, někdy dokonce místní. Ale když můžou jít na pláž a do moře, hned se svlíknou, slunce a vítr a voda jsou tak příjemné! Místní děti jsou chudé, podvyživené, skoro každé má nějakou nemoc. Va to naštve, chytí si jedno to škvrně, obejme rukama a prohřívá. Když vyléčí jedno, přijde druhé, tak je dá do pořádku taky a baví se, jak je to snadné. Čím víc do nich napere energie, tím víc jí má sama, až to z ní jiskří. Když je to složitější, obejmou nemocného s Ve každá z jedné strany a už to do něj perou. Léčit lidi je bezva hra, máma to dělá taky! Aha, od mámy jsme se to naučily, občas nás zkontroluje, ale jenom nás chválí.

Jak lítáme po vesnici, objevíme starého velblouda. Už na nic nestačí, tak ho připřáhli ke studni, chodí pořád dokola a čerpá vodu. Aby nevyváděl, vypíchli mu oči a taky ho vykastrovali. To není správné! Valérie se zamyslí a pak ho naučí vnímat bez očí, a ještě do něj práskne tolik E+, že ho už nic nebolí ani neunaví. Nemocný živočich generuje E-, špatnou energii, to nemá být. Čarodějka nestrpí, aby v její blízkosti byl někdo E-.

No ano, jsem čarodějka a pracuji s energií, co je na tom divného? Tátovi se to moc nelíbí. Ale máme ho rády, tak ho nezlobíme. To radši mámu, ta si s námi vyhraje. Když má dobrou náladu, dá si s námi bitvu a pořádně nás prošlehne. Bitvy jsou bezva. Ve vymyslela fajn hru s kamínky. Házíme je po sobě a když se trefíme, pěkně to štípne. Ale většinu se nám podaří odrazit nebo spálit už v letu. Nejlepší je to na pět až dvacet metrů, větší dálka už není spolehlivá. Taky šlehy bleskem na dálku moc nefungují.

Ve už vyrostla, těší se do školy. Bude velká holka. Velké holky se poznají tak, že z nich každý měsíc teče krev. Jako z mámy, tátovi se to nelíbí, ale ani on s tím nemůže nic dělat. Trochu to bolí, ale je to legrace. Samozřejmě znám důvod, jsem přece léčitelka. Ve zkusí pracovat s Ohněm, uvidíme, jak jí to půjde. Kdyby ne, tak si najde kluka. Zakázala mi ji šmírovat, ale nedokáže tomu zabránit, vždycky ji objevím. Už dávno měla být ve Škole, ale tátovi se to nelíbí. Nemá rád magii a nepodělí se s námi o to, co umí. Umí toho dost, ale nemá to rád. To máma nás pořád něco učí, chce, abysme byly nejlepší. Taky už bych chtěla do školy!

Potom Ve skutečně do školy odešla. Skoro okamžitě se stala Pannou a zvládla Oheň. Byla dobrá a dlouho vydržela.

Valérie první dny probrečela. Spát sama! No, s Renčou, ale bez Veroniky! Nikdy nebyly bez sebe, pořád se sice hašteřily a praly, ale v noci se vždycky slezly pod jednou dekou. Potom to už máma nevydržela, pohádala se s tátou a výsledek byl, že si Va sbalila bágl a jela. Renée taky. Jenže ve Škole si už Veronika našla novou kamarádku, Agnes Wulffssonnovou. Freyu. Va stačil jediný pohled a hned věděla, že tohle bude fajn partnerka do soubojů. A ještě dvojčata Knassenovy! Okamžitě vytvořily cowen a byly čím dál lepší. Veronika měla samozřejmě další kamarádky, starší Panny, instruktorky a supervizorky, ale dostávala samá áčka. Va se skvěle učila a těšila se na Zkoušku.

Když odhadla, že se to blíží, vzkázala mámě. Přijela do školy a hned se holkám vysmála, jak mají oškubané hlavy, tak ji přemohly, připlácly k podlaze a celou oholily. Zjistily, že má na hlavě tetování od minule, navíc kamarádky mezi staršími preceptorkami. Taky bývala dobrá. Jenom se smála.

Valérie se stala Pannou a co nejdřív udělala Zkoušku. Byly u toho všechny a moc se jim to líbilo. Ty bys byla taky ráda, kdybys tam byla s náma. Škoda...

Julie se rozbrečela.

Potom přišla Veronika a zeptala se, jestli jim ještě nenarostly plovací blány mezi prsty. Trochu se popraly, a pak už se musely začít parádit na večer.

„Mohla bych se ještě jednou podívat na ty fotky?“ zeptala se Julie.

Veronika seděla před zrcadlem a malovala si oči. „Zrovna teď?“

„Promiň. Chtěla jsem...“ Julie nevěděla, co říct, ale ani je to moc nezajímalo. Valérie ukázala na zásuvku, kam je strčila, tak si je Julka vzala.

Ty fotky mohly být dělané tak hodinu po koupeli v Ohni, takže všechny byly dokonale hladké. Julii připadaly krásné. Některé neznala, nebo nepoznávala, byly o dost mladší. Nejlepší kamarádky samozřejmě poznala, tolik se zase nezměnily.

Mimořádně legrační byli kluci. Ty neznala vůbec, ale pamatovala se na ně ze vzpomínek Freyi, Valérie a možná společných. Do puberty nebyl mezi kluky a holkami žádný rozdíl, hráli si spolu, procházeli vzděláním. Předpis velel, aby kluci prošli stejným vzdělávacím systémem, ale dodržovalo se to všelijak. Rodiny sem kluky poslaly na nějaký čas, aby získali základní znalosti, potom šli na nějaký čas domů a vrátili se, až byli schopni interakce. Takže kluci ve škole byli, ale bylo jich málo.

V době dospívání byl jakýkoliv kontakt s kluky krajně nežádoucí. Dívky si říkaly Panny Měsíce (podle nějaké staré legendy), sex měly přísně zakázán a samce považovaly za nižší bytosti, nehodné vlídného slova. Kluci jejich věku taky nebyli k potřebě, byli možná silnější a schopnější v boji, ale nic víc. Když se některé Panně podařilo ovládnout Oheň, samozřejmě je přizvala, jako vůbec všechny, kdo tam byli a chtěli se přidat. Ale hlavní pozornost zaměřila na ty, mezi kterými si chtěla vyhledat partnera.

Starší kluci vypadali dobře. Vytáhli se, narostly jim svaly a protože je Oheň čistě oholil, byly vidět různé zajímavé detaily. A co víc, Oheň v nich vzbudil aktivní sexuální touhu. Prozatím ji nemohli nijak uspokojit, ale byla na nich vidět a Julie si je prohlížela se zájmem. Kluci se jí líbili vždycky, ale snažila se to utajit nebo zapřít. Nikdy by se neodvážila toho, co Freya: ve rvačce si kluka podržet za jeho ozdobu a pořádně mu ji promačkat. Jenže to už i Freya byla starší. Nejdřív byla zamilovaná do jednoho velmi zvláštního míšence, kterého Julie vůbec neznala, s tím se milovala poprvé. Potom se zodpovědně rozhodla vyzkoušet všechny ostatní, kteří se jí líbili, a poctivě to realizovala. Vykládat jí něco o morálce postrádalo účel, její morálka byla naprosto jiná než běžné společnosti. Julie měla pocit, že svoje úlety ještě schválně přehání. Ale byla poctivá; řekla každému na rovinu, že z něj vysaje tolik energie, kolik dokáže, a že se po noci s ní bude pěkně motat. Kluci to akceptovali.

Muži všeobecně nemají příliš nadání pro magii. Výjimky jako Baarfeltové existují, ale jsou vzácné. Když chlap potřebuje něco naučit, obrátí se na čarodějku, kterou buď zná, nebo chce poznat, a domluví se s ní. Když to dopadne, prožije s ní kouzelnou noc, případně kouzelný týden. Dívka mu vstoupí do mysli a vloží mu tam, co potřebuje vědět. Při tom si projde všechny jeho zážitky a když se jí líbí, přidá mu nějaké další. Občas neskutečné. Zábavné je, když narazí na stopu kamarádky, zároveň trochu soupeřky. Málokdy si nechá ujít příležitost dokázat, že je lepší, a pokud je ta holka v dosahu, domluví si společnou seanci. Pokud si povšimne nějakého jeho sympatického kamaráda, požádá o seznámení. Nebo v konečné fázi navrhne uspořádání správných orgií, kam pozve kluky i holky, nejlíp neznámé. Co s nimi provede, těžko říct předem, ale bude se snažit, baví ji to.

Freya byla typický případ. Chlapa okolo čtyřicítky potěší, když má šanci se pomilovat se čtrnáctiletou holkou, a Freya se uměla udělat ještě mladší. Její nadšené pomocnice byly dvojčata Knassenovy, těm taky žádný chlap neodolal. Veronika byla vybíravá, Valérie ještě vybíravější. Měly Renée, která byla taky pěkně zvláštní zvířátko, nechala se sebou dělat cokoliv a líbilo se jí to. Veronika ji jmenovala předzvědným hledačem min a vysílala do akcí, které jí nepřipadaly bezpečné; kdyby něco, dostane ji z toho. Renée takové akce milovala.

Julie si prohlížela fotky a pokoušela si vzpomenout, co na koho ví ze společných zážitků. Jak by se chovala ona, kdyby tam byla? Freya kromě jiného ráda kazila mladší holky; její oblíbená hra byla zjistit, co by si dotyčná puberťačka přála prožít a potom jí to umožnit. Zvláště se jí líbili partneři s kůží tmavou až černou, kluci i holky; a ježto byla vrozeně dobrosrdečná, bez váhání každému předávala svoje znalosti. Julii zatím šetří, potřebuje ji ke zkoušce Ohně; Ještěrky rozhodně nešetřila. Milovala vzbouřené emoce, prudkou lásku i nenávist, rvačky zuby i drápy, skutečně extrémní situace. Kdyby to šlo, pomilovala by se i s divokým zvířetem.

„Tys usnula, nebo co?“ zeptala se Diana, „Už ses měla dávno obléct! Sedíš tady nahá, prohlížíš fotky a... co je?“

„Ale, nic,“ řekla Julka otráveně, „Trochu jsem se zamyslela. Koukám, jak to tady Freyi sluší...“

Freya zaslechla svoje jméno, přitančila a koukla, co si Julka prohlíží. Olízla si rty a ušklíbla se.

„Jen počkej, co udělám s tebou, až to půjde!“ řekla mnohovýznamně.

„Co já? Co se mnou?“

„Měla jsi mě vzbudit, nepamatuješ?“

„Vstala jsi sama, tak co?“

„Máš bezva náladu,“ konstatovala Diana, „Tak je to správně, tak to má být! Na slavnostní ples jedině naštvaná!“

„Ty mě taky můžeš...“

Diana se rozřehnila. Výbuchy vzteku u Julie milovala.

Veronika kupodivu neřekla nic. Julka taky nic neřekla a šla se oblékat.

Princezny rozhodly, že půjde v bílém, jediná ze všech, kdežto ony v barvách. Diana si vybrala žlutou, barvu čínských císařů. Vlasy si spletla do copu a půjčila si jednu čelenku z jejich pokladu. Náušnice měla svoje. Freya si vybrala zelenou, ale odmítla jakoukoliv čelenku nebo korunku, stejně budou obdivovat její zrzavou kočičí srst. Náušnice a náhrdelník ze smaragdů. Veroniku lákala černá se stříbrným vyšíváním, ale pak se spokojila s tmavě fialovou. Šperky samozřejmě ametysty. Valérie zvolila šarlatově červenou. Proč? Chtěla.

Ty bílé krajkové šaty patřily Veronice, byly pošité perlami a byly z mladších let, takže některé části těla do nich Julii musely narvat. Prsa jí při tom promačkaly víc, než bylo potřeba, ale ani to jí nezahnalo špatnou náladu.

„To budu mít takovejhle výstřih?“ optala se.

„Mně by se to líbilo!“ smála se Diana, „Vidím dvě možnosti - buď ti ty kozy při tanci vypadnou vrškem, nebo škubneš a tady uprostřed se to pěkně rozevře...“

Julie měla chuť říct něco o jejích prsou, ale odhadla, že právě teď by ji nenaštvala, tak se jen zatvářila.

„Neboj, to je vymyšlený,“ řekla Veronika, „Jestli se drby patřičně šířej, tak spousta chlapů už se těší, až jim je Julka ukáže. Takže nainstalujeme tadyhle dopředu krásnej krajkovej krejzlík, kterým se to hezky zakryje. Co ty na to?“

„Prudce souhlasím. Jsem pevně rozhodnuta, že dneska nebude nic z mých oblíbených her. Neopiju se, nenechám se osahávat, nebudu se koupat v šatech. Ještě něco?“

„Nebudeš prudce měnit svoje rozhodnutí. Ale proč?“

„Jsem naštvaná. Nestačí to?“

Stačilo. Julie se prohlédla v zrcadle a konstatovala, že jí to sekne.

Do slavnostního sálu městské radnice nebylo daleko, ale neslušelo se, aby vznešené dámy šly pěšky, nebo jely na koni. Takže si objednaly drožky. Dvě, do jedné by se nevešly.

Pak byli u radnice, Julie vystoupila a kráčela po červeném koberci, který natáhli, aby se dámy nemusely bořit střevíčky do sněhu. Rámě jí nabídl jeden z důstojníků, který jí pomáhal, i když by to zvládla sama. Potom vstoupili do rozzářeného sálu a lokaj ji poprvé ohlásil plným titulem:

„Komtesa Julietta la Venzini, princezna z Baarfeltu.“

Julka si nebyla jistá... tohle si samozřejmě přála a snila o tom, ale spojovat ji s Baarfeltem pořád ještě není legální. Zbystřila pozornost.

Don Isidorio byl velmi hezký a charismatický muž. Přišel jí políbit ruku a uvítat ji a na první pohled na něm nenalezla žádnou závadu. Zdravil se se všemi a vítal je, Felipemu pochválil Freyu a zalitoval, že není přítomen Charry, ale uznával, že povinnosti mají u tak významného pána přednost. Diana se sladce usmívala.

Julii bylo představeno množství významných a důležitých pánů i vznešených dam. Byla milá a přátelská, s každým uhlazeně pohovořila.

Když absolvovaly kolečko, byly usazeny ke stolu a dostaly občerstvení, velmi dobré víno.

Když se začalo tančit, princ Isidor rozhodně neztrácel čas, přišel si pro Julii a uklonil se před ní: „Zatančíme si, sestřenko?“

Julie si byla jistá, že jejím bratrancem rozhodně není, i když Mendozových děvčat asi je, ale nehodlala se hádat. Jen se ohlédla na ostatní a ty ji s úsměvem pobídly.

Don Isidorio tančit rozhodně uměl. A byl skutečně milý, tak milý, že trochu snížila svá obranná opatření. Že by děvčata neměly pravdu?

„Netušil jsem, že budeš tak krásná! Slyšel jsem o tobě různé pověsti, samozřejmě, ale skutečnost předčí všechna očekávání!“

„To se o mně tolik povídá?“

„O tom nepochybuj! Všichni tě obdivují a touží tě poznat!“

„Například kdo?“

Pronesl několik jmen významných osobností královského dvora. O některých už slyšela nebo četla v novinách.

„Přehánějí. Jsem docela bezvýznamná dívka z Itálie...“

Chvilku se předháněli v lichotkách. Julie cítila, jak ji okouzluje řečmi a někam ji směruje, ale nechtěla se dát zblbnout tak rychle.

„Ten med, co mi mažeš kolem pusy, má nějaký speciální účel?“ zeptala se.

Isidorio se rozesmál a políbil jí ruku. Přesněji předloktí.

„Říkají, že jsi chytrá. Ano, mám nějaké záměry. Jsi aspoň trochu zvědavá?“

„Výborně. Začni, tanec je na to nejlepší!“

„Chtěla ses někdy stát královnou?“

Zajíkla se. Chvilku se snažila popadnout dech. „Jistě, jako každé dítě...“

„Myslím to vážně.“

Usmíval se. Ústy, ne však očima. Ty byly velmi vážné.

„Ani za prase!“ řekla a doufala, že to pochopí tak, jak to zní.

„Mohla bys to dokázat. Jsi čarodějka.“

„S tebou, pochopitelně.“

„Ano.“

„Pitomost.“

„Jsem legálním následníkem trůnu.“

„Pokud jsem slyšela, šestým v pořadí. V tom lepším případě.“

„Kdybys mi pomohla, dalo by se to vyřešit.“

Mlčela. Chvilku tančili mlčky.

„Tak tohle je důvod?“

„Nežádám, aby ses hned rozhodla. Zamysli se a rozvaž, co by pro tebe bylo vhodné. Princezna z Baarfeltu má právo stát se královnou...“

„Já nejsem... aha. Tatínek by taky musel pomoci?“

„Pro oblíbenou dceru by to neudělal?“

„Jsem dcera hraběte la Venzini z Itálie.“

„Ten pán vyčerpal svoji mužnou sílu daleko dřív, než se oženil s tvojí ctihodnou paní matkou. Vzal si pannu v důvěře, že se mu něco podaří. Pošetilec.“

„Neměla bych se urazit?“

„To se máte s tatíčkem tak rádi? Pokud vím, on tebe moc nemiluje...“

Zkusila mu dupnout na nohu, ale hbitě uhnul. Byl lepší, než si myslela.

„Tak mě šlehni! Čekám na to už...“

Tak ho šlehla. Dostala zpátky ránu, až se zapotácela, ale držel ji pevně a vypadalo to jako odvážná taneční figura.

„Tohle mě naučily holky už jako dítě!“

„Neříkej, že jsi s nimi byl ve škole!“

„Tam mě bohužel nevzali. Tys tam byla?“

„Dobře víš, že ne.“

„A mrzí tě to?“

„Mrzí, když chceš vědět. Proč neřekneš některé z děvčat?“

„Jsou pro mě až moc chytré. Není jim co věřit.“

„Kdežto já jsem blbá a na všecko skočím. Děkuji.“

„Jsi čarodějka z dobrého rodu. A kamarádka se všemi ostatními. Můžu doufat, že by ti pomohly. Mně ne, bohužel.“

„Proč o tobě říkají, že jsi zákeřný mizera?“

„Protože jsem. Ale ty máš ráda podobné typy!“

„Tím myslíš koho?“

„Například hraběte Feroze.“

„Takže ty drby máš od něho?“

„Nesmysl. Známe se, ale nikdy jsme spolu nemluvili. Kromě bezvýznamných keců.“

„Feroze nesnáším.“

„Ve vertikální poloze. Co kdyby došlo na horizontální?“

Julie se opět zajíkla. „Takové řeči by slušná dívka neměla poslouchat!“

„Feroz dostane každou ženu, kterou chce. Doufám, že až po naší svatbě.“

„No, to...“

„Kromě jiného jsi panna. To je dost důležité. Budeš muset podstoupit lékařskou prohlídku, aby bylo jasné, že tvůj syn je skutečným legálním následníkem trůnu.“

„Teda...“

„Ano, bude to muset být se mnou. Později si budeš moci dělat, co budeš chtít. Ale prozatím...“

„Umíš taky šermovat? Nebo boxovat?“

„Velmi dobře. Proč?“

„Protože bych tě ráda dobila jako psa.“

„Ty bys skutečně udeřila psa?“

Julka byla nucena přiznat porážku. Byl chytrý a dobře se s ním hádalo.

„Julie z Baarfeltu, přesně taková, jak se o ní vypráví. Krásná, chytrá, nezkrotná. Ráda se hádá a nějaká ta pecka do čumáčku jí nepokazí náladu. Na něco jsem zapomněl?“

„Nesnáší lichocení.“

„Naopak, miluje. Jenom ne takové, co ostatní uhlazené slečny. Se mnou se budeš moci hádat celý den!“

„Hecuješ. Slibuješ království, které si musím sama vybojovat. Vlastně pro tebe, já z toho nebudu mít nic!“

„Budeš si moci dělat, co chceš!“

„Já si dělám, co chci! A nemusím kvůli tomu předstírat, že jsem královna.“

„Ale budeš mít na utrácení! Celou státní pokladnu!“

„To je fakt, to nemám. Ale taky necítím potřebu.“

„To se časem změní. Peníze jsou užitečná věc! Brzo poznáš, jak je krásné utrácet.“

„Tak dost. Kecáš voloviny, korunní princi. Tahle země mě nechce za královnu, a vypadá to, že nechce ani tebe. Neboj, země se umí bránit vetřelcům!“

„Máš nějaké lepší možnosti? Být dvorní dámou své císařovny? Jít s ní na její ostrov? Víš jistě, co tě tam čeká? Viděla jsi tu zemi?“

„Zatím ne. Ale ráda bych.“

„Věřím, že lady Diana vládne nějakému ostrovu. Asi tam bude nějaká džungle, kde žijí ty vaše šelmy. Co je tam ještě?“

Julie neřekla nic, jen potřásla hlavou.

„Ano, jednu nespornou výhodu ta země má. Budeš tam moci chodit celé dny nahá. To ty ráda, že?“

„Ano, ráda chodím nahá. A ráda se koupu v moři. A co?“

„Moc rád bych tě viděl nahou. Ale jsem rád, že neuvidím. Musíš zůstat pannou až do naší svatby.“

„Žádná svatba nebude. Jsi milej, ale že bych se do tebe zamilovala, to ani náhodou.“

„Mnoho žen prožije život s mužem, kterého nemiluje. Zeptej se maminky!“

Julii v té chvíli došlo, co ji tak zaujalo na vzpomínkách Valérie: láska k matce a matky k nim. Zastyděla se, matku už delší čas neviděla. Při tom, paní Gina ji má moc ráda. Jediná na světě.

„Že by ses přestal otírat o moji matku?“

„Já se o ni neotírám. Lichotím jí!“

„To si taky nech od cesty.“

„Jistě by jí udělal radost společenský vzestup její dcery!“

Julie se otřásla při představě, že by to někdo donesl jejímu otci. Tedy, hraběti la Venzini. Ten by určitě radost měl.

„Tak dobře. Rejpej si, jak chceš. U nás se říká: je dusno, svině rejou!“

„Umíš dobře španělsky. Naučila ses v Propojení?“

„Je ti něco do toho?“

„Je. Taky to znám. Nejsi první čarodějka, se kterou... prostě jich pár znám...“

Julie se ohlédla ke stolu, kde seděla Veronika. Tedy měla sedět, ale tančila.

„Ano, s Veronikou jsem taky spal. Budeš v dobré společnosti. Nebo ti to není příjemné?“

Julie zaváhala.

„Spala jsi s ní taky? Ano, umí to s holkou. A ani ji nepoškodí.“

„Prase!“

„Čubko...“

„Co?“

„Jenom, že taky umím nadávat.“

Julie věděla, že by se měla urazit. Jeho počínání je podraz; zatím na ostatní, ale v konečném důsledku na ni. Láká ji, aby se stala zlou čarodějkou. Taková by možná dokázala odstranit mu z cesty několik jiných kandidátů, prosadit ho na nejvyšší postavení ve státě. Mohlo by to trvat... zhruba dvacet let. A byla by to zajímavá hra. Dráždivá, lákavá. Samozřejmě nepřijatelná, měla by se rozhořčit, rázně odmítnout a utéct, vůbec se s ním nebavit... Jenomže ji to bavilo.

Jejich tělesný kontakt byl vhodný k tomu, aby jí opět začal líbat ruku. Začal nad lemem rukavice a postupoval dál a výš, kam až se dalo. Líbat rozhodně uměl. Julii se to líbilo.

„Jsi panna, miláčku, ale rozhodně ne vlastní vinou. Hluboko v duši máš touhu po rozkoši... škoda, že ji nesmím uspokojit...“

„Tak dost! Když mi o tobě řekli, očekávala jsem, že mě budeš chtít svádět jako všichni ostatní. Ty mě rovnou žádáš o ruku a slibuješ království. To mi opravdu ještě nikdo neudělal.“

„Byla bys dobrá královna. A skvělá milenka...“

„Jsem zasnoubená.“ (Malinko lhala, ale vlastně ani moc ne).

„Slyšel jsem. Pan Dunbar je tuším politik... zajisté by pochopil, že jsi dostala výhodnější nabídku. Ostatně, nic ti nebrání udržovat s ním v budoucnosti přátelské vztahy. Mohl by se stát třeba velvyslancem Německé říše v našem království; nikoho nepřekvapí, že udržuješ kontakt se starým přítelem...“

„Uvědomuješ si, že nás tím urážíš? Jeho i mě!“

„Uvědomuješ si ty, že ten pán se nijak nehrne, aby se s tebou oženil? Nebo aspoň... cokoliv? Neměl k tomu dostatek příležitostí?“

„Třeba je na rozdíl od tebe dobře vychovaný!“

„Třeba je čaroděj. Zdaleka ne špičkový, ale dostatečně, aby tě šetřil a neodvážil se tě deflorovat. Prozatím nedostal souhlas od tvých Sester.“

Julie měla chuť ho kousnout. Šlo by to, jeho krk se nacházel v dosahu jejích zubů.

Pohladil ji po vlasech. „Až tě budou stříhat, dovolíš, abych to udělal já?“

Zavrčela. Pro jistotu se trochu zaklonil dozadu, aby to neměla tak snadné. Že by ho to taky napadlo?

„Nemusíme si lhát, že ne? Támhle ty dvě jsou špičkové čarodějky od kolíbky. Přizvaly si kamarádku, která je mrcha žíhaná a nedbale pokřtěná pohanka, ale udělá pro ně cokoliv. Dobrotou osudu dostaly na hraní vzácný dar: čarodějku z dobrého rodu, která shodou okolností zůstala pannou do věku, kdy to rozhodně není obvyklé. Odšouply si ji mimo dosah svého drahého otce, který pro jejich experimenty rozhodně nemá pochopení. Ještě ti nenabídly, aby sis zkusila kouzlo ohně?“

Neřekla nic.

„Takže nabídly. Pojistily to Dianou, která má loď a kdyby něco nevyšlo, může být do hodiny v mezinárodních vodách. Nehledě k tomu, že úřady by se přece jen neodvážily jen tak ji sebrat, možná je opravdu vladařka nějaké země. I když pochybná. Zkusíš to?“

„Chceš mi to snad zakázat?“

„Vemte mě k tomu! Před zkouškou se obvykle koná rituální stříhání vlasů, zvlášť pokud jsou tak krásné jako tvoje. Když ti to udělá muž, deklaruje tím svoje právo udělat z té dívky někdy v budoucnu svou milenku. Já z tebe chci mít manželku! O svatbě budeš sice mít sotva patrný účes, ale to vysvětlíme módou. Viz slečna Freya...“

Julii se točila hlava. Z tance, ale i z možností, které jí předestíral. Kdyby nebyl ničema...

„Jako královna bys mohla pořádat koupel v Ohni každý den! Budeš to umět a bude stačit vyhledat vhodná děvčátka, která povedeš. Královna má právo mít nějakého koníčka...“

„A dostat se do sporu se Svatou Inkvizicí.“

„Ale no tak! Nevěř všemu, co se povídá! Inkvizice upalovala jen ty čarodějky, které s ní odmítly spolupracovat. Neschopné čarodějky! Taková Valérie by jim ten oheň sfoukla jako nic!“

Neřekla nic, ale zatvářila se.

„Nemysli, že nemám přehled! Jeden můj strýc je biskupem v Ávile. Inkvizice byla dávno zrušena, ale asi ji obnovíme a on by mohl být Velkým Inkvizitorem. Je třeba odstranit konkurenci! Inkvizitoři byli čarodějové vysokých kvalit, sotva o třídu horší než Templáři - proto jim záviděli a snažili se získat jejich tajemství...“

„Teda, ty seš podrazák!“

„Jsem. Stejný jako všichni politici. Jenže já budu mít mocný trumf: čarodějku po svém boku.“

„A všichni to budou vědět.“

„Myslíš, že si nevšimnou, když uspořádáš pro celý dvůr koupel v Ohni? Na to se těším! Všecky ty ufňukané dámy nahé, holohlavé... a ty orgie potom!“

„A myslíš, že nám to projde?“

„Zvyknou si. Po svatbě je začneme pomalu masírovat. Samozřejmě se společnost bude zajímat. Nejdřív pustíme zprávu, že se ráda koupeš nahá. Vyjádří se k tomu přední lékaři, že je to zdravé a tak. Potom tě někdo vyfotografuje... ráda se předvádíš, viď? Tvoje kamarádky se přidají... uspořádáme na některém mém zámku víkend s koupáním...“

„Ty máš nějaké zámky?“

„Samozřejmě! Bohužel, poněkud zadlužené... to budeme muset taky vyřešit. Ti věřitelé jsou zlí lidé... mohli bysme jim pohrozit, že se jim něco stane...“

„A když neposlechnou, tak se jim něco stane?“

„Však oni poslechnou, až uvidí, jak dopadli ti, co neposlechli!“

„A já za to budu zodpovědná.“

„Ale no tak, miláčku! Třeba to ani nebude potřeba! Trochu pošťouchneme novináře... některý má třeba dceru nebo milenku, pozveme ji, projevíš přízeň...“

„Ostříhám ji dohola...“

„Třeba! Jak se z toho stane móda, bude to chtít každý. Ženské jsou pitomé. Trochu propagandy a národ tě sám bude chtít za královnu!“

Julie se rozesmála. „Teda, vymýšlíš si pěkně! Kdyby to nebyly nesmysly...“

„To nejsou nesmysly! Začal jsem to promýšlet hned, jak se tvůj otec stal velmistrem...“

„Ono se to všeobecně ví?“

„A ty myslíš, že něco zůstane utajeno? Tomáš Baarfelt je nejmocnější čaroděj, jakého svět zná. Dlouhá léta sloužil rakouskému císaři, než se znepřátelili. Vypadalo to, že odejde na odpočinek, třeba na ten váš ostrov - ale naštěstí po něm zůstala dcera. Některé jeho další děti se podařilo eliminovat...“

„Takže teď jde o krk mně?“

„Se mnou by ti nic nehrozilo.“

Julie dostala záchvat hysterického smíchu. Isidorio ji pevně držel, takže to vypadalo, že se skvěle baví.

„Chceš facku?“

Ovládla se, ale dalo jí to dost práce.

„To bys taky zdůvodnil?“

„Ani nevíš, co všechno mi může projít. Kdybysme se začali prát, hudba by nasadila něco rychlejšího.“

„Ty seš vážně...“

Hudba nejen nezrychlila, končila. Isidorio odvedl Julii ke stolu, zároveň kývl na číšníka a ten hbitě dodal tác sklenic s vínem.

„Pokud znám vaše zvyklosti, teď se Julie musí pochlubit, co jsme dojednali. Potom se bude konat konzultace a vyhodnocení. Nesmírně rád bych při tom byl, ale vy byste přede mnou nemluvily. Škoda. Výsledek se dozvím, ale později a po úpravě.“

Sestry Mendozovy se usmívaly. Neříkaly nic, vlastně napovídaly toho dost, ale smyslu to nemělo. Pouze si připíjeli a žvanili hlouposti.

„Zařídil jsem vám, aby vás nikdo nerušil. Tyhle stoly v oddělených lóžích jsou výhodné, nemyslíte? Ale ještě se vrátím.“

„Budeme se těšit.“ řekla Veronika.

Když odešel, Julie gestem přizvala ostatní, aby si přečetly v její mysli, co bylo. Diana spojení myslí neuměla, ale Freya ji zapojila. Nebylo nápadné, že děvčata na chvilku dají hlavy k sobě.

Potom seděly a koukaly na sebe, trochu překvapeně.

„No, já bych to brala!“ řekla konečně Freya.

„My víme, že ty jo!“ odsekla Valérie.

„No a co? Ten Isidorio je sice mizera, ale mezi politikama si nevybereš. A šel by nám na ruku! Konečně máme krytí...“

„Ty už se vidíš v jeho posteli?“

„Proč ne? Julku zprznit nesmí a chuť má! Lepší se mnou než s některou z těchhle husiček...“

„A Felipe už je ze hry?“

„Felipe se rád podělí. Víte, jaký to bylo včera...“

Julie měla štěstí, že se hádaly mezi sebou a ona mohla trochu přemýšlet. Moc toho sice nevymyslela, ale než zmlkly... představila si orgie, kdyby je vedla Freya.

„Julko, co ty na to řekneš?“ vyzvala ji Veronika.

„No... jsem zmatená. Hodně zmatená. Ani řeč, že bych to přijala, ale... je to takový...“

„Ano, to se dalo čekat. Isidorio je lump, to jsme ti řekly předem. Ale není pitomec.“

„A vy jste ho hodně naučily.“

„Můžeš si přečíst, co bylo mezi mnou a jím. Ale řeknu to. Isi s náma kamarádil jako dítě, jezdil k nám na prázdniny, ale ve všech hrách vždycky švindloval a my jsme mu pomáhaly. Bylo to roztomilý. Taky uměl pěkně osahávat, když jsme se koupali. Když mi tam chtěl strčit prsty, tak jsem ho šlehla. A když se mu to líbilo, tak jsem ho to naučila.“

„Tys to uměla ještě dřív, než jsi šla do školy?“

„Umím spoustu věcí a nevím, kde jsem k nim přišla. Asi od mámy. Jsme opravdu čarodějky od kolíbky, to nekecal.“

Valérie dodala: „Taky umíš leccos, o čem nevíš. Postupně se budeš rozvzpomínat. Nebo až to budeš potřebovat.“

„Chápu. Kdy jste se rozkmotřili?“

„Vlastně nevím. Isi byl bezva. Ta jeho snaha dominovat nás bavila. Že je příbuzný krále... to my přes pár jiných taky. Když chce být král, ať jím je...“

„Ale potom se něco stalo.“

„Potom jsem měla jít do školy. Isiho matka se to dozvěděla a jednala s tátou. Nebyl si jistý. Zeptal se mámy a ta řekla ne.“

„Ona rozhodovala?“

„Máma byla vždycky dobrá čarodějka. Táta se magie bál - a doposud bojí.“

„Isidor?“

„Překousl to. Jeho máma zuřila. Ona je taky trochu... no, ne moc. Ale ví, o co jde.“

„Ještě žije?“

„To si piš, že jo! Stará striga... pěkně mu umetá cestičku. Taková Freya se vyspí s každým, kdo se jí líbí. Ona spala s každým, z koho mohla mít nějaké výhody.“

Freya se jenom zasmála.

„Když jsem se pak vrátila ze školy, už jsme nebyli děti. Těšila jsem se na něj. Taky se vyspím s každým klukem, který se mi líbí...“

„Byl to hezký večer, popili jsme s kamarády... cizí kluci a holky, něco věděli, ale nic moc, hlavně záviděli. Bavilo mě to. Byla jsem hrdá, že ho dostanu...“

„A potom jsi mu vstoupila do mysli.“ řekla Julie.

„Chtěla jsem hlavně vědět, se kterými holkami co měl. Jsem mrška zákeřná, rozjela bych to s nimi. I s jejich kluky. Těšila jsem se.“

„My víme...“ poznamenala Freya.

„Jenže Isi se změnil. Chtěl hlavně nahoru. Už tehdá měl tenhle plán, ne úplně vykoumaný, ale dost. Ráno mi nabídl, abych byla jeho čarodějkou. Šílená ctižádost. Třeba přes mrtvoly...“

Julie vydala neurčitý zvuk.

„Ty vidíš, že je hezký, příjemný, chytrý, dobře se ti s ním diskutuje. V sexu je taky dobrý, užila by sis s ním. Na rozdíl od mámy si nevybírá, vyspí se s každou holkou, která se mu namotá do cesty. Obzvlášť rád s dívkami svých kamarádů. A s takovými, co potom brečí a cítí se zhanobené. Je to součást dominance.“

„Vůdčí samec.“ řekla Diana.

„Akorát nemá vůdčí samici, která by na ty ostatní pořádně zavrčela. Máš chuť jí být, Julko?“

Neřekla nic, jenom potřásla hlavou.

„Nevylučuji, že tu intriku nevymyslel on, ale jeho máma. Nás nenávidí. Pro Baarfelta má naopak slabost. I když... vlastně nevím. Dítě jí neudělal.“

Julie se nadechla k nějakému protestu, ale rozmyslela si to.

„Tomáš Baarfelt je ještě lepší milenec než Isidor. Na rozdíl od něho každé ženě udělá něco dobrého. Nesměj se, Julko, nemyslím dítě. O ty ho ženy samy prosí. Když jsem s ním chodila, nechtěla jsem být těhotná, tak mi je neudělal. Teď mě to mrzí. Příště si mu řeknu.“

„Mám říct, že nechci?“

„Všechny víme, že chceš. Budeš jako my... pokud se nerozhodneš pro Isidora.“

„Já... já ho nechci, ale...“

„On umí ukecávat, já vím. A ty nemáš možnost ho prozkoumat jako my.“

Julie nevěděla, co říct. Ohlédla se na Valérii, která toho zatím moc neřekla.

„Vali jsem to zakázala. Tehdy. Dneska už by si poroučet nedala.“

Valérie promluvila pomalu a uvážlivě: „Padla zmínka, že jsem vybíravá. Ano, jsem. Nechtěla bych mnoho mužů, které předtím otestovala Vera, Freya, Renée, Knassenky... vnímala jsem je. Naopak se chci milovat s Tomášem. Nepřestanu, dokud ho nedostanu. A chci s ním mít děti. Ten pocit, jak se v tobě rodí život...“

Julie se chvěla. Vše, co Valérie říkala, v ní rezonovalo, touha smíšená se strachem. Chce to? Nechce? Obojí zároveň.

Ale Veronika to zmrazila: „Ale Isidora tam nechci.“

Julie řekla: „Ani já ne.“

„Ani tobě nemám právo nic nařizovat. Diano, co soudíš ty?“

Dřív než Diana řekla Freya: „Já bych to brala. Zkusila bych ho zvládnout.“

Diana řekla: „Charry je císař proto, že myslí vždycky víc na prospěch země než na svůj. Má koncepci. Kdyby ve prospěch země bylo nutné, aby se miloval s Valérií, v tu ránu bude ležet v našem lůžku. Já budu ležet vedle a vztekat se do chvíle, než ukáže, kdo si má vzít mě. Pak budu vřískat a zuřit, ale... ta představa je krásná.“

Valérie se uchechtla.

„Jestli máš pocit, že je to nutné, zkus to. Já tě budu podporovat, za všech okolností.“

Freya se jen usmála. „Já taky. I kdybys došla k názoru, že později... až budeš královnou... bude třeba se ho zbavit.“

Veronika: „Podpořím tě. Zdůrazňuji tebe, ne Isidora.“

Valérie: „Pokud to přijmeš, ve vhodnou chvíli ho prozkoumám a rozhodnu se. Tebe podporovat budu, u něho nevím.“

Julie řekla: „Jestli správně počítám, dva hlasy pro, dva opatrně proti. Já jsem taky proti. I když nevím, jestli nebudu litovat.“ Vzdychla a pokračovala: „Ještě jednoho jsme se totiž neptali. Ten někdo je Bůh. Nevíme, jaké jsou jeho záměry s touto zemí. Hrajeme si s osudem, ale on je silnější hráč. A Boha já se bojím.“

Chvilku mlčely. Pak řekla Veronika: „To je silný argument.“

Valérie dodala: „Každá z nás má svědomí. To je hlas, který jsme zdědili po Adamovi a Evě. Znalost dobrého i zlého. Když poznáme, že je to zlé, zabrzdíme.“

„Isidor má tenhle hlas taky?“

„Možná ano. Ale ještě silnější je ctižádost. Chce být králem, ať se stane cokoliv.“

„Bez tebe, Julko, jím nebude. Žádná z nás ho nepodpoří.“

Julie polkla. „Jak se naučil všechno, co zná?“

„Od ostatních čarodějek. O mnoha vím. Jsme hodně závislé na sexu, a on toho využíval. Vyspaly se s ním, ale svoji podporu mu neslíbily. Radši ucouvly.“

„Aha.“ řekla Julie.

„Takže, jestli můžu: dneska večer nebudeme protivné. Možná to trochu zkorigujeme, ale prozatím vlídně odmíneme.“

„Čímž padá taky náš pokus s Ohněm.“

„Proboha, Diano! Není konec světa! Jasně, bude se zlobit a možná spustí nějakou pomstu. Kdybysme udělaly, co chceme, bude mít možnost. Když neuděláme nic...“

Julka řekla: „Chápu a rozumím. Ale můžu ho ještě trochu napínat?“

„Můžeš! Těší mě, že seš stejná bestie jako my. Byla bys dobrá královna...“

Tak se na to napily.

Julie tušila, že to není konec. Večer pokračoval, přišlo si s ní zatančit několik významných osobností, došlo i k nějakým přípitkům. Jenže věci se změnily; zatímco včera ji mladí důstojníci považovali za vhodnou kořist, dneska k ní přistupovali jako k nevybuchlé bombě. Vědí úplně všichni, že by měla patřit Isidorovi?

Docela jinak uvažovaly kamarádky z města. Bylo jich tady hodně, patřily k významným rodinám. Více či méně opatrně se vyptávaly, zda se ta věc bude konat a kdy; chránily se říct něco naplno, ale myšlenka na Živý Oheň je stále lákala. Julka odpovídala vyhýbavě.

Jak tančila a nezávazně konverzovala, snažila se přijít na to, co si skutečně myslí a cítí. Nabídku rozhodně odmítla, ale jistá si nebyla. Může existovat nějaká žena, která by se nechtěla stát královnou? Takové návrhy se neodmítají! A když se odmítnou, stejně zůstane něco jako lítost. Jistě, velikou překážkou je Isidor, ale je opravdu tak špatný, jak říkají holky? Kdysi byly jeho kamarádky, podporovaly ho... Ano, je ve hře taky Janek Dunbar. Zasloužil by vytrestat za tu svou zatracenou váhavost! Už se měl dávno postarat... nebyla by ta možnost ovládat Oheň, no a co? Vzaly by některou z těch děvčátek. Stejně není jisté, že to půjde! A ta myšlenka být královnou a mít Janka za milence není úplně blbý nápad. Isidor jí navrhuje docela dobré podmínky - ale není to jenom slibování? Slibem nezarmoutíš! Tak že bych mu taky něco slíbila?

Ta zkouška Ohněm! Jestli nebude dneska, nebude už nikdy. Mohla by být, Isidor není vyloženě proti, když ho přibereme. Ale znova, můžu mu věřit?

Na Isidorově straně byla zásadně Freya. Proč? Považovala to za úžasnou legraci. Ku pomoci měla Felipa a jeho mladé důstojníky. Samozřejmě byli loyální k Isidorovi, byl to jejich šéf. Felipe byl taky jeden z mála, kdo si přišel s Julií zatančit pořádně, a měl trochu odvážnější řeči. A přípitky.

„Mám pocit, že se snažíš mě opít!“ obvinila ho Julie.

„Co bych se snažil? Kdybys chtěla, dokážeš se v pohodě opít sama!“

„Tak dík za upřímnost...“

„Požádal jsem Freyu, aby mě pořádně zblbla. Ono by stačilo, kdyby mi zmagnetizovala čaj... třeba to už udělala?“

„Zatím jenom slíbila. Všechno, co děláš, je jenom na tobě.“

„Proč teda cítím touhu říct všecko, co mám na srdci?“

„Protože seš ukecanej, miláčku. Ale nedělej si násilí a řekni to!“

Felipe nejdřív objednal pro všechny nějaký přípitek. Nebylo jasné, co to je, ale bylo to dobré. Julka slíbila, že se neopije, ale kdyby na tom závisel život...

„Pravděpodobně víte, jakou nabídku učinil můj pán, princ Isidor, slečně Julii. Když jsem ho informoval o některých skutečnostech, učinil jistou nabídku i mně. Podaří-li se tento záměr, budu jmenován generálem a možná i ministrem války. Jak rychle, to prozatím nemá smysl řešit. Velmi by mi však prospělo, kdyby Freya přijala moji nabídku k sňatku.“

Freya se řehnila. Komentářů se prozatím zdržela.

„Jsem si vědom, že tvoje zvyklosti jsou poněkud odlišné od mých. Moje rodina bude mít pravděpodobně řadu námitek... jsou přísní katolíci a ty...“

„Já jsem taky křesťanka! Doopravdy, můžeš se zeptat. Moje paní Freya o tom ví a vřele souhlasí, také by se ráda přiblížila k Nejvyššímu Pánovi...“

„Zrovna tenhle argument by je asi nepřesvědčil. Skutečně si povídáš s pohanskou bohyní Freyou?“

„Obdržela jsem od ní několik vizí. Nevím, zda jsou reálné. Mohou to být také přeludy mysli nebo moje vlastní přání, ale já svým snům věřím.“

Dívala se při tom na Julii. Ta ani nešpitla.

„V každém případě,“ pokračoval Felipe, „Nabyl jsem přesvědčení, že kouzlo Ohně vyžaduje dvě věci: znalost, jak se zapaluje a ovládá, a vnitřní síla, potřebná k ovládání. Zažehnutí musí provést panna. Může však při tom být vedena zkušenější čarodějkou, která panna být nemusí. Správně?“

„V podstatě. Grimoria říkají, že panenství není podmínka, dostatek síly může mít i žena. Ale... nevíme, kde je závada. Nedaří se to.“

„Naopak, daří se to skvěle. Každá panna může zapálit oheň několikrát, než se vyčerpá. Jednou až... kolikrát, Valérie?“

„Já to zvládla sedmkrát.“

„Zvládla bys to ještě teď?“

„Myslím, že s médiem ano. Samostatně? Na to ani nemyslím.“

„Je pravda, že to dokáže i muž? Konkrétně, Tomáš Baarfelt?“

„Říká se, že to několikrát udělal. Ale důkazy na to nejsou.“

„Vím, že chcete tento experiment vyzkoušet. Také bych chtěl. Jestli se to nestane, Freya odejde na Sever a já už ji nikdy nespatřím. To nechci. Miluji tě, Freyo, chtěl bych, abys zůstala navždycky se mnou. Jestli dneska večer vzplane Oheň, mám šanci.“

„Nemáš. Nevím, co udělám v budoucnu, nechci ti nic slibovat. Nevím, co udělám za hodinu.“

„To je jedno. Dnes večer nebo nikdy. Co říkáš, Julie?“

„Ano, chci.“ řekla to tak rychle, aby si to nestačila rozmyslet.

„Veroniko a Valérie, jste ochotny spolupracovat?“

„Bude z toho průšvih. Hodně velký. V první řadě s otcem, don Diego nemá rád práci s Ohněm. Potom také s úřady...“

„Svedeme to na Isidora!“ uchichtla se Valérie.

„Žádal mě o to.“ řekla Julie.

„Doufejme, že se k tomu bude hlásit. Kdo u toho má ještě být?“

Felipe s úsměvem udělal kroužek po celém sále.

„Ty ses zbláznil! Je tady starosta, řada městských hodnostářů, velitel policie, soudce, několik vysokých kněží....všichni s rodinami! Ty všechny chceš vzít do Ohně?“

Felipe se usmíval. Veronika se ohlédla na Freyu; ta se tvářila jako kočka, které se podařilo ulovit kanárka.

„Ty ses zbláznila!“

„Nemyslím. Pouze se loučím a chci za sebou pořádně prásknout dveřmi.“

„A nás navézt do průseru?“

„Sveďte to na mě! A na Isidora, jak řekla Valérie!“

„Cha! Kde to chceš uspořádat?“

„Před radnicí je krásné náměstí. Vydlážděné kamennými kostkami. Myslím, že se mi podaří Oheň udržet... maximálně sežehne těch pár stánků...“

„Takže vezmeš všechny na náměstí, zapálíš Oheň a necháš je ošlehnout... v jejich slavnostních róbách?“

„To ne, ty si svlíknou. Dokážeš zapůsobit, aby se všichni svlékli do naha?“

„Dokážu. Nikdo na sobě nesnese nic textilního.“

„Dokázala bys, aby se ostříhali? Aby nesnesli svoje vlasy?“

„Myslím, že to bych taky dokázala.“

„Čas?“

„Půlnoc.“

Dívali se jeden na druhého a usmívali se. Těšili se. Nebo snad ne?

Nejvíc ze všech se těšila Julie. Pod jejíma rukama vzplane Oheň. Všichni do něj vstoupí a vyjdou Očištění. Bude čarodějkou.

S Isidorem to nějak zařídí. Něco mu slíbí, slibem nezarmoutíš. Chytré holky vždycky něco vymyslí. Zatím se s ním třeba zasnoubí, do svatby se jí zmocnit nesmí, a do té doby uplyne spousta času. Najde nějaký důvod, aby si ho nemusela vzít. Janek ať se trápí pochybnostmi, patří mu to! Já chci být čarodějka!

A potom řekla: „Ne!“

Obrátili k ní oči. A ona se rozplakala.

„Děje se něco?“

„Já nechci!“ vzlykala, „Já nechci nikomu uškodit! Nikomu nechci lhát, ani Isidorovi! Nechci si ho vzít, nevěřím jeho slibům... chci zůstat sama sebou!“

„Ale přece...“ začala Freya.

„Tak ne!“ řekla Valérie.

„Tak ne.“ řekla Veronika.

Diana neřekla nic, ale tvářila se neurčitě.

Julie brečela čím dál víc. Valérie ji objala a těšila.

„Chci jít domů,“ řekla konečně, „Felipe, je mi líto, nebudeš generálem. Řekni Jeho Výsosti, že se mu omlouvám. Řekni mu... tohle všechno.“

„Jistě.“ přikývl.

„Chceš jít hned?“

Neřekla nic, jenom škubla hlavou. Diana ji dovedla do drožky, Freya odcházela jako poslední.

Během cesty se uklidnila, ale dobrou náladu rozhodně neměla. Veronika ji bez váhání uložila do postele a uspala.

„Ráno odjíždíme,“ rozhodla Diana, „Stejně už jsme se zdržely. Charry bude mít kecy.“

„Správně. Necháme to na příště.“ řekla Veronika.

Diana jenom pokrčila rameny.

Felipe oznámil tu zprávu donu Isidorovi.

„Náhlá indispozice.“ vysvětlil.

„Tolik toho snad nevypila?“

„Nemyslím, že to je z alkoholu. Byla nadšená, těšila se... řekl bych, že vymýšlela nějakou fintu. Pak se najednou zhroutila.“

„Potrhlá ženská!“

„Obávám se, že... zasáhl Bůh.“

„Ty snad věříš v Boha?“

„Jako každý. Neřešil jsem to, bral jsem to jako... společenskou povinnost. Od chvíle, co jsem byl spojen s Freyou... věřím čím dál víc.“

„Ona je tak silně věřící?“

„Ona je čarodějka. Komunikuje s bytostmi, které... ve které jsem ještě před třemi dny nevěřil. Myslím, že takoví jsou všichni Templáři.“

Isidor zuřil. Bylo to na něm vidět, i když se snažil to utajit.

„Myslím, že se v ní ozvalo to... říká se tomu svědomí. Ještě dobře, že to víme. Nikdy by nebyla spolehlivá. V nejhorší chvíli by se vám vzepřela.“

„To už bych ji donutil!“ řekl Isidor vztekle, „Jakmile by byla jednou vdaná, tak už by... k čertu s tím!“

Felipe se neodvážil říct něco víc.

„Máš smůlu. V tom případě nebudeš ministrem, ani generálem.“

„To už mi řekla Freya.“

„Nemohla by nám nějak pomoci? Dokážeš ji nějak ovlivnit?“

„Pomáhala hodně, a z vlastní vůle. Už souhlasily i Mendozovy - a v poslední chvíli dostala Julie hysterický záchvat. To se nedá nic dělat!“

„V každém případě s Freyou udržuj kontakt. Je náš jediný spojenec.“

„Zajisté, pane. Taky bych o ni nerad přišel.“

Vlastně si odchodu princezen nikdo ani pořádně nevšiml.

Odjížděli jsme ranním vlakem. Železniční úředníci byli poněkud překvapeni, ale Diana to vyřešila několika vhodně umístěnými bankovkami.

Na nádraží se odehrálo veliké loučení všech se všemi; zejména Julie brečela a všechny mnohokrát objímala. Veronika a Valérie ji zvaly, ať co nejdřív zase přijede a slibovaly všelijaké zábavy, jichž bude určitě zářivým klenotem. Po tom posledním plese o tom dost pochybovala.

„Řekněte mi aspoň něco hezkýho?“ zaškemrala.

„Nejvíc ti závidím tu tvou odolnost,“ sdělila jí Valérie, „Při každý příležitosti se ožereš jako hovado, a druhej den ráno ti vůbec nic není. Já se tak zmrskat, tak nevylezu tři dny z betle!“

Julie zablýskala očima, ale mlčela.

„To mi na to ani nic neřekneš?“

„Já přemýšlím, jak tě co nejbrutálněji zabít! Rychle by bylo moc laskavý, je potřeba tě dlouho mučit a týrat...“

A už se zase objímaly a brečely dojetím.

Bylo nutno se rozloučit; my jsme se vraceli vlakem nejdřív do Madridu, kde jsme si prohlédli Escorial a byli představeni některým členům královské rodiny; nemohlo se jednat o oficiální přijetí, ale i tak jsme se všem velice líbili. Pak jsme se zastavili v Aranjuezu a Toledu, kde hlavně Diana chtěla vidět místo, kudy jezdila Veronika jako lady Godiva. Je to krásné staré město s bohatou historií a spoustou stavebních památek; Tomáš prohlašoval, že mu připomíná Kutnou Horu v Čechách. Obyvatelstvo je proslulé výrobou velmi kvalitních a nádherně propracovaných zbraní; Denisův kord tu pověst jen potvrzoval. Původní zbrojíři byli potomci Arabských nájezdníků, kteří sem pronikli se sultánem Boabdilem; dnes už jsou samozřejmě všichni křesťané, ale svoje umění zpracovávat kovy si podrželi.

V Toledu jsme se rozloučili s Juliettou, která se vracela domů do Itálie. Naopak až domů s námi jela Freya Wulffssonnová; pokaždé když se lidé mezi sebou loučili, hrozně se objímali, brečeli a slibovali si, že se co nevidět zase sejdou. Trochu mě ten zvyk překvapuje; je přece samozřejmé, že se rozcházíme, abychom se zase sešli! Ať jsem kdekoliv, když si na přátele vzpomenu, jsou se mnou všichni, které mám rád; však dobře vím, že nebude trvat dlouho a osud nás opět svede dohromady! Ale ještě předtím se určitě stane spousta zajímavých věcí a prožijeme řadu dobrodružství.

Už se na to hrozně těším!

Dobrodružství tatranského rysa

Asi v polovině prosince toho roku stoupali dva lidé zasněženou strmou strání mezi lesy, stále výše k horám, tyčícím se nad nimi jako hradba. Šli ztěžka, zapadali do sněhu až po kolena, ačkoliv se opírali o sekery s dlouhým topůrkem. Na plecích měl každý z nich ručnici s krátkou hlavní a nepříliš plný batoh.

Staršímu mohlo být k padesátce a tvář měl do tmava ošlehanou větrem, bouřemi, deštěm i sluncem; celý svůj život prožil v horách a lesích a střechu nad hlavou hledal jen v nejkrutějších bouřích a zimách. Když byl mladý, kolikrát i noci trávil pod hvězdami někde pod stromem a nevadilo mu to. Potom si našel dívku ze sousední horské vesnice, oženil se a zplodil s ní toho mladšího; k němu ještě dvě děvčátka jako květinky. Chlapci bylo teď patnáct, byl už stejně velký jako otec a co se mu nedostávalo na síle, o to byl hbitější. Doprovázel otce na práci do lesa a toto léto s ním byl několikrát i za hranicemi, což je práce namáhavá a nebezpečná. Otec na něj byl pyšný a věděl, že jeho syn se stane jeho nástupcem v nebezpečném díle.

Jmenoval se Aladár Šumík, leč dřevorubci, lesáci i kameníci ho znali pod jménem Laco; chlapec se jmenoval Mišo a oba pocházeli z horské dědiny Zhorelá o deseti chalupách; Laco byl sice nevoleným a úřady neuznávaným, leč přece faktickým rychtárom svých sousedů a měl jejich úctu. Práce v lese stačila sotva na obživu, ale Laco byl zkušeným pašerákem a tím se domohl většího jmění, než jeho spoluobčané. Byl jediný, kdo se odvážil v zimě přes zasněžené průsmyky do Polska, hrozící lavinami a strašlivou smrtí v zubech vlčích smeček, metly kraje; ale Laco se nebál a staří vyprávěli, že umí čarovat a že jej sám ďábel doprovází přes hranici, když mu poručí.

Byly ještě jiné okolnosti, které vyvolávaly obdiv a úctu; ne, že by Laco nepil pálenku jako ostatní chlapi, ale nikdy se mu nestalo, že by propil u Žida všechno co měl a ještě se zadlužil, potom se připotácel domů, zmlátil ženu a děti a nakonec si chtěl sekerou rozbít hlavu, jak to dělají druzí. Naopak, vždycky se dokázal včas zastavit a věděl, kdy má dost; když se někdo ze sousedů dostal do sporu s úřady nebo onemocněl, Laco si vždy věděl rady; něco vyléčil sám, jindy poradil, kam zajít a na koho se obrátit.

Šlapali a brodili se hlubokým sněhem, ale nemířili k hranici, ta byla o pořádný kus jinde. Směřovali (podle Mišova úsudku) k horské kolibě u zamrzlého plesa, kde jinak pásali ovce. To místo se jmenovalo Ztratená dolina a kromě Laca se tam nikdo neodvážil pást; Laco snad měl skutečně smlouvu s nečistými mocnostmi, neboť na začátku léta, když přivedl ovce nahoru, zabil jednu z nich a položil na velký kámen jako oběť; však do rána zmizela.

Laco byl už o kus vpředu a Mišovi klouzaly nohy ve sněhu; zastavil se a vykřikl: „Otecko! Nie tak rýchlo, nemôžem...“

Laco se zastavil a čekal na syna. Mlčel, nebyl zvyklý mnoho mluvit; když chlapec došel, podal mu čutoru s pálenkou a Mišo se napil. Kořalka příjemně hřála a dodávala sil; i chlapec už věděl, kdy mu pomůže a kdy bude na škodu.

„Nože poďme! Už to nie je ďaleko...“ zavrčel starý a vykročil. Mišo klopýtal za ním; asi dvakrát upadl a Laco mu musel podat ruku, aby se zvedl. Byl už zpocený jako myš, když se konečně vydrápali do sedla a koliba byla před nimi.

Starý odhrnul sníh od dvířek, otevřel a prolezl dovnitř. Dvířka byla nízká a stěnami foukalo. Koliba nebyla určena pro obývání v zimě, ale přesto v ní byl kout, který si Laco vybudoval jako skrýš pro věci přenesené přes hranice, když s nimi nechtěl do vsi. Někdy je tam skrýval i v zimě, tak byla tato část koliby suchá a krytá před větrem. Zatímco Mišo odpočíval na lavici, Laco nalámal klestí a zapálil oheň v malých kamínkách; pak položil na zem ke kamnům ovčí kožich, lehl si na něj, vytáhl z rance slaninu a bílý chléb a počal jíst. Mišo ulehl k němu a rovněž ukusoval chleba a slaniny. Zapíjeli to pálenkou a mlčeli.

„Otecko,“ ozval se konečně Mišo, „Tu zostaneme na noc?“

Laco neřekl nic. Když neříkal nic, souhlasil.

„Čo tu budeme robiť? Zajtra pôjdeme ďalej?“

„Nie. Nazad do doliny.“

„To je čudné. To tu iba prenocujeme?“

„Hej.“

„A prečo tu sme?“

„Lebo nás zavolal.“

„Kto?“

„Kráľ.“

Mišo se zarazil a ohlédl se na otce, ale ten nevypadal, že by měl chuť žertovat. Chlapec potřásl nedůvěřivě hlavou.

„Aký kráľ? Čo to je za kráľa?“

„Uvidíš.“

Mišo chvíli přemýšlel. „Možno by som mal veďieť...“

„Hej.“ Laco se posadil, opřel se o stěnu a napil z láhve. Chvíli přemítal, teprve potom s přestávkami mezi větami vyprávěl; jako by se mu slova zpěčovala v hrdle:

„Ty vieš, syn môj, že sme stará horárska família. Už môj starý otec bol drevorúbačom; a pašerák bol taký chýrny, že sa za ním honilo až sto financov a aj tak ho nedolapili. Tak aj môj dobrý otecko, daj mu Boh večnú slávu; a potom aj ja.“

„Nuž - viem. A som pyšný na teba!“ usmál se Mišo.

„Takto to chodí v našom rode, odkedy poznáme kráľa. Vieš, hora je k nám láskavá, všetky zvery nám idú z cesty, aj vlky sa nám vyhnú, psy a kone nás počúvnu - ak počúvame kráľa. Ale za toto všetko máme jednú povinnosť: keď nám prikáže, prísť za ním a to urobiť, čo si žiada.“

„A čo také žiada?“

„Neviem. Čo som nažive, nechceli nič. Až teraz.“

„Ako vieš, že ťa volá?“

Laco sáhl do kapsy a vytáhl smrkovou větvičku, potřísněnou zaschlou krví. „Toto je znamenie. Našiel som ho včera na dverách. Pozri: dve vetvičky, značia druhú noc. To je dnes.“

„A on príde sem? Ako? Čo to je za človeka?“

„Neviem, či je vôbec človek. Nevidel som ho; ale on mňa hej. Raz ma sem otec priviedol; stáli sme u ohňa a čakali. Neprišiel, videli sme iba jeho oči. Sú... neviem, ako to povedať. Uvidíš.“

„Čo teda je? Zviera? A to už aké?“

„Neviem. Ozaj, nevidel som ho!“

„Ako sa volá?“

„Majú rôzne mená, ako ludia. A menia sa, každých pár rokov prichádza iný. Vládne všetkému: horám, skalám, divej zveri. Aj nám luďom vládol za dávnych časov. Teraz ho už ludia nepočúvajú; iba náš rod. Preto nám pomáha.“

„Jemu si dával ovcu na jar?“

„Hej. Tak sa má; za to on chráni našu čriedu. Spomeň si, Mišo: pred dvoma rokmi, ako bola tá zlá zima. Vlky dávily ovce po celom chotári, iba nášmu košiaru sa vyhly.“

„Ludia vraveli, že si jednú ovcu zakľal a do hory odniesol...“

„Nie toľko jednú. Nebolo treba, ale chcel som urobiť dobre pre zvery. Ony to vedely; chodily dookola nás a nekradly.“

„Iba zavíjaly... ale tak strašne, že som sa až...“

Vtom se zvenčí ozvalo hrozivé zavytí vlka; Mišo se zarazil a sáhl po sekeře. Laco mu položil dlaň na ruku. „Nechaj, Miško. Tu sme pod jeho ochranou. Neboj sa...“

„Ale čo ak príde sem... ten vlk tam?“

„Nuž čo; príde, dostane slaniny. Neboj sa vlkov, Miško; chodia so mnou cez hranice, keď treba. Nebojím sa ích a ony mňa.“

„Ibaže - zotmieva sa! Príde noc, vtedy...“

„Tak aj treba. Prichádzajú iba v noci.“

Mišo zmlkl a tiše naslouchal; v sešeřelé komůrce bylo už slušné teplo, přesto se třásl. Nevěděl, zda zimou či strachem; starý seděl mlčky a přežvykoval třísku ze dřeva na topení. Najednou zaslechl chlapec podivný zvuk, jako škrábání na dveře.

„Oci... čuješ?“

„Hej. Otvor dvere!“

„A čo keď je to...“

„Nech je to hocikto. A povedz: Vitaj do nás!“

Mišo přistoupil ke dvířkám do koliby, chvíli váhal, potom se však do nich opřel a třesoucím hlasem řekl: „Vitaj do nás... ak si dobrý!“

Ale vzápětí odskočil zpět, neboť do koliby se protáhl mohutný šedivý vlk se zlýma očima a huňatým kožichem, páchnoucí divočinou a čišící chladem. Rozhlédl se podezřívavě odspoda po obou mužích, šel k Lacovi a očichal ho. Vzápětí přistoupil k Mišovi, jeho chladný čenich mu přejel po rukou, nohou, po celém těle. Mišo si všiml bělostných tesáků, když vlk pootevřel hroznou mordu a tlumeně zavrčel; pak se však odvrátil a ulehl k ohni jako pes.

„Zatvor dvere, Miško,“ řekl pokojně Laco, „Vitaj, bratček. Chcel by si slaninky?“

A sotva Miško zavřel dveře, vytáhl Laco dlouhý nůž, odkrojil ze slaniny a podal vlkovi na dlani jako psovi. Bílé čepele tesáků se zaleskly a suše o sebe třaskly, jak chňapl po mase.

„Neboj sa ho, Miško,“ opakoval Laco, „Sadni si povedľa nás. Aj pohľadkať ho môžeš. Veď je ako veľký Dunčo...“

„Bože nedaj!“ vyhrkl Mišo, usedaje opatrně vedle vlka, „Je taký veľký! Eštie som nevidel takého veľkého vlka!“

„Veď hej, pekný je! Možno vodca svorky alebo také dačo...“

„Zahryzie nás! Pozri, ako pozerá! Má také okále... Bože môj! Veď ony nie sú zelené! Menia sa... nie, zlaté sú!“

„Možno také - možno onaké. Ako si vravel, menia sa. Niekedy sú aj zelené, to keď sa nahnevá. Tak ony hovoria...“

„To on je oný... kráľ?“

„Nie. Hádam nie - kráľ bude dakto iný.“

„A tento tu?“

„Neviem, synak. Možno knieža...“

V té chvíli se z vlčího hrdla ozvalo prudké zavrčení. Vlk se zvedl, protáhl se a přičichl k Mišovu batohu, pak přistoupil k chlapci a šťouchl do něj čenichem.

„Chce vedieť, čo máš vo vreci.“ řekl starý klidně.

Mišo vytáhl chleba zabalený v šátku, kousek uzeného, pár kousků dřeva hrubě opracovaného a pak kus červené soli pro ovce. Vlk přičichl k soli a zakňučel.

„Nože mu odsekni...“ řekl starý; Mišo vzal nůž a chtěl useknout kousek soli, ale zvědavě přihlížející vlk mu překážel; odsunul tedy jeho hlavu a teprve potom udeřil. Vlk se zmocnil kousku soli a počal jej olizovat jazykem, pak jej vzal do tlamy a cucal jako malé dítě, když dostane bonbón. Mišo se zasmál.

Vtom vlk opět přistoupil; šťouchl čenichem do dřeva a pohlédl na Miša, jako by se na něco ptal.

„Čo chce, otec?“ ptal se chlapec udiveně.

„Možno sa pýta, na čo je drevo. Vyrež dačo; vieš psiu hlavu. Možno by si vedel vlčiu? Urob to!“

„Ale veď nemôže vedieť, čo je to vyrezávanie! Nie je človek!“

„Zvieratá vedia veľa...“ zakroutil hlavou Laco.

Mišo pokrčil rameny; vytáhl nůž a počal dovedně vyřezávat z kusu lipového dřeva. Třísky padaly na zem a vlk pozorně šikmýma očima sledoval postup práce. Mišo se během té práce uklidnil, dokonce si začal pohvizdovat; ale nechal toho, když vlk nastražil uši a zavrčel. Byla to zvláštní scéna: pokojně sedící muž, vyřezávající chlapec a vlk, pozorující ho jako když si pes hraje s dítětem.

Konečně byla hlavička hotova; trochu nahrubo, ale Mišo neměl jemnější nástroje jako doma v chalupě. Ukázal ji vlkovi: „Nuž, pozri! Si to ty alebo nie?“

Vlk zakňučel a otřel se mu čenichem o ruku. Vzápětí se zvedl a položil mu přední tlapy na ramena; Mišo se vyděsil, ale vlk mu olízl tvář a při tom tlumeně vrčel. Pak si zase lehl; Mišo se ještě chvíli bál, ale pozvolna se začal smát.

„To by som neuveril! Ty si ozaj dobrý psík, všakže?“

Hladil šelmu za ušima, po krku, i po mordě mu přejel.

„Ozaj je ako pes! Počuj, vĺčok, rozumieš, čo ti vravím?“

Vlk se k němu otočil a pozorně se na něj díval.

„Poď s nami do doliny! Budeš žiť s nami a dom strážiť!“

Vlk se díval zkoumavě odspoda a mlčel - ale Laco řekl:

„Nevolaj ho, Mišo; aj keby prišiel, odíde, ak bude chcieť. Nebude on ovce strážiť; starý je, za slobodou by sa mu cnelo!“

„Škoda, páči sa mi! Ako ho volať; veď nie Farkaš ako Maďari!“

Vtom vlk zprudka zavrčel, opět tak jako prve. Mišo se zarazil a vlk ještě dvakrát zavrčel stejně; znělo to jako „Wharr!“

„Wart?“ zeptal se Mišo, „Voláš sa Wart?“

Vlk zapískal nosem. Mišo se obrátil na otce:

„Ozaj je možné, že mi povedal svoje meno?“

„Hej. Všetko je možné v dnešnej noci.“

„Dozvieme sa. Povedz, Wart - odkiaľ si prišiel?“

Vlk se zvedl; zavětřil, potom ukázal čenichem k severu.

„Z Poľska?“ Mišo se zasmál, „A kiendzs pan wilk z Polsky przychodzi, on tesz po polsky rozumie?“

Wart pohlédl na Laca, potom na Miša - vzápětí zavrčel:

„Nie bardzo.“

Mišo zůstal na chvíli vyjeveně sedět; pak pronesl:

„Ale to si ty povedal, otec! Nie on...“

„Nič som nehovoril. Keď si sa spýtal, či po poľsky hovorí, nože ti odpovedal, že nie veľmi. Pravdu povedal, synak. Rozumie dobre, no hovoriť nevie. Ty zasa nevieš vŕčať.“

„Ale veď... oco, veď zvery nevedia hovoriť! Iba v rozprávkach; a teraz toto je pravda! Ozajstná pravda... tak ako?“

„Verím, synak. Tiež som sa takto čudoval. Privykneš.“

Mišo vzal vlčí hlavu do dlaní. „O čom s tebou hovoriť, milý môj vĺčok? Vari o ovciach - ale veď ty ovce dáviš!“

Vlk neřekl nic, asi souhlasil.

„Sám si prišiel, lebo vás je viac? Celá svorka?“

Vlk si sedl na zadní a zamával ocasem. V té chvíli jeho oči zle zezelenaly, vycenil zuby a vypadal jako nenávistný démon: „Mialem... dwudesionci wilkuw! Wsiestkych... moje dzeci... w Polsce ubily...“ vyrozuměl Mišo z jeho vrčení.

„Čo povedal, oco? Rozumiem dobre?“

„Hovorí, že mal dve desiatky vlkov. Svoje deti. V Polske mu ích zabili. Hnevá sa; iste mal rád svoje deti.“

„Sám si ostal - jediný? Ako že teba nie...?“

Wart se natočil bokem a otřel se o Miša; ten mu přejel po pleci a nahmatal tam už zhojenou, přesto patrnou dlouhou a rovnou ránu.

„To je... od šable!“ řekl tiše.

Vlk souhlasně zavrčel. Mišo zíral nedůvěřivě na svého otce i na podivného návštěvníka a nevěřil svým očím.

„Ranený bol... a zle! Ale podarilo sa mu zutekat. A ostatných zabili... všetkých...“

„Zle sa mal, chaľan...“ Laco natáhl ruku a pohladil vlka, „Ver mi, Mišo, aj vlky lúbia svoje deti. Ak mal mladé...“

Vlk se prudce otočil. „Mialem! Piecz wilczonkuw...“ šťouchl do vlčí hlavičky, kterou Mišo odložil na lavici. Skutečně byla malá jako hlava vlčete.

„Kdo to urobil? Ludia, však? Hádam... vojaci?“

Vlk po něm šlehl očima: „Niemcy!“ zavrčel a srst se mu zježila jako kartáč, hlavně na hřbetě, „Ubiju! Ubiju...“ vrčel.

Mišo se neodvážil na něj v tuto chvíli sáhnout; až po chvíli jej pohladil po kožichu, vlk se přestal ježit a ulehl. Všichni mlčeli a dívali se na sebe; až pak se zeptal Mišo:

„Počuj, Wart! Ty poznáš kráľa?“

Vlk k němu obrátil oči a neřekl nic.

„Ako sa volá? Čo je?“

„Glenarr.“ řekl vlk a doplnil to nesrozumitelným slovem.

„Kráľ Glenarr,“ opakoval Mišo, „Čudné meno! Kde je?“

Na to vlk neodpověděl, položil hlavu na tlapy a mlčel.

„Príde sem?“

Vlk zapískal nosem.

„Čo od nás chce?“

Wart neřekl nic. Jen zůstal ležet.

„A kedy príde? Skoro?“

Opět žádná odpověď. Buď neuměl odpovědět, nebo nechtěl.

„Počuj,“ ozval se Laco, „Možno viem, kto je tento Wart. Keď som bol na jeseň v Polske, počul som rozprávať o Jerzy Lasękovi, ktorý tam viedol povstanie. Bol to svätý človek, rozprával sa so zvieratami, aj s vĺkmi sa vedel dohovoriť. Mladý muž; aj jeho v Polske zabili. Tento možno bojoval s ním.“

Vlk pozvedl oči a bedlivě ho pozoroval. Zřejmě nerozuměl zcela přesně, co starý povídá, ale chápal, o čem se hovoří.

„Ty si bojoval... s Jerzy Lasękom?“ ptal se Mišo.

Vlk zapískal nosem a mávl přední tlapkou, jako by odháněl nějakou dotěrnou mouchu. „Tak!“ řekl stručně.

„Zvláštne! Aký čudný vlk! A aký dobrý...“

V té chvíli se ozvalo zvenčí vlčí zavýtí; Wart byl rázem na nohou a hrnul se z koliby ven. Otevřel dvířka tlapou, na prahu se zastavil a kňučel, aby šli za ním. Mišo vyběhl, za ním Laco; byla už noc, jen hvězdy svítily.

Okolo koliby do půlkruhu stálo sedm vlků; jejich oči zářily ve tmě jako hvězdy a černé obrysy těl se rýsovaly na bílém sněhu. Wart přiběhl k nim, kňučel a otíral se o ně čenichy. Potom těch sedm vlků i s ním přistoupilo k mužům a všichni je očichávali; Wart jim něco vysvětloval.

„Wart!“ Mišo ho chytil za hřívu na krku, „Je tu Glenarr?“

„Nie,“ odpověděl vlk, „Przychodzi...“

Sedm vlků sedělo mlčky v půlkruhu; Miša roztřásla zima, ale tentokrát se už nebál, došel si pro ovčí kožich a zahalil se do něho. Vlci vrčeli a očichávali ho, ale nebál se jich.

„Neboj sa!“ řekl Laco, „Kožuchu si všímají, vetria ovcu!“

Objevily se další oči; tentokrát to byla liška a za ní ještě pár dalších. Na stromě se zaleskly oči divokého kocoura, seskočil z větve a přišel k nim. Když byl blízko, pokusil se jej Mišo taky pohladit, ale kocour jen prskl a ohnal se drápy.

„Aký si zlý! Z tohto tu si zober príklad!“ smál se Mišo a pohladil Warta, který mu seděl u nohy jako pes.

„Ani druhých nehľadkaj! Keď nechcú, nenúť ích!“ řekl starý.

Pak se z lesa ozvalo praskání větví, jak se prodíralo cosi velikého; vybatolilo se to z houštiny, černé a mohutné.

„Do čerta!“ zaklel Mišo, „Medveď! Ale veď medvede v zime hádam spia, otec! Čo že tento tu...“

„Prišel ako my. Všetci prišli; všetky šelmy. Pozri tamto!“

Za keřem se krčily kuny, lasičky, hranostajové, dokonce dvě vydry. Vlků a lišek přibylo, i koček, objevil se tu toulavý pes, který se přidal k vlkům; dokonce i obojek měl. Pod stromy se ukázal druhý medvěd a vzápětí po něm i rys.

„Otec... veď ozaj všetky zvery!“ šeptal Mišo.

„Neboj sa. Horšie hádam nebude. To by takto nečakaly...“

Vtom se nad les vyhoupl měsíc a pláň byla rázem zalita jeho stříbrným světlem. Miša až zabolelo v očích, když se zajiskřila jak rozlité stříbro; nehybně čekající šelmy se rýsovaly jako tmavé stíny.

Tehdy promluvil Wart - jediné slovo: „Glenarr.“

Mezi šelmami to zašumělo; na kámen, na nějž v létě položil Laco obětní ovci, vyskočil mohutný rys, až se mu zatřásly štětečky na uších. Byl ohromný a starý, zdálo se, že jeho hříva zešedivěla za léta života; jasné oči, kulaté a zářivé, hleděly zpříma a bez mrkání na vše kolem. Okolo se zastavilo pár dalších rysů; mezi nimi se protlačil černý kocour, jinak dost veliký, tady až směšně nepatrný.

Král Glenarr promluvil a jeho poddaní poslušně naslouchali. Mluvil dlouho a zřejmě zajímavé věci, protože se šelmy dívaly jedna na druhou a něco si šeptaly. Mišo naslouchal, ale nerozuměl; Wart však ano.

„Čo vravel?“ šeptal vlkovi Mišo, když Glenarr skončil.

Vlk možná chtěl odpovědět; ale v té chvíli Glenarr seskočil se svého místa a přešel k nim; ostatní šelmy se stáhly do úzkého kruhu, v jehož středu byli oba lidé.

„Nepýtaj sa brata Warta,“ pronesl Glenarr slovensky, poněkud tvrdě a s nesrozumitelným přízvukem, přesto však mu rozuměli. „Brat Wart prichádza z Polsky a nevie hovoriť vaším jazykom. Vy ludia ste si vymyslely rôzne jazyky. Hlúpe od vás.“

„Mocný kráľu...“ zešeptal Laco a uklonil se.

„Netáraj hlúpo!“ odsekl Glenarr, „Povolal som ťa ako jediného človeka, ktorému trocha dôverujem. Kto je s tebou?“

„Dovolil som si vziať syna. Nehnevaj sa, kráľu; chcel vidieť tvoju tvár a ja som chcel, abyste mu vy dali ochranu, ktorú preukazujete mne a môjmu rodu. Ak chceš, pošlem ho...“

„Netreba. Nech vidí. Páči sa mi.“

„Aj ty sa mi páčiš. Dovol, kráľ...“ řekl Mišo.

„Čo chceš?“

„Povedz prosím ťa Wartovi, že mi je ľúto jeho detí...“

„Lútosť človeka nevzkriesi zabité vĺčatá. Wart je vlk; neskučí za nimi, lež pomstí ích. Také je právo. Teraz však to, čo od vás chcem. Povedzte, bratia: ako je spomedzi luďmi?“

„Čože ako?“ zarazil se Laco, „Hádam nechceš ísť ta...“ ukázal do doliny, kde byla jeho vesnice, „Vystríham ťa! Zabijú teba aj všetkých ostatných... boja sa zveri...“

„Nie tam. Chceme ísť na druhý koniec sveta. Je Ostrov, kde žijú naši bratia. Ostrov šeliem. Teraz volá pán, abysme prišli za ním a odišli s ním. Chcem vedieť, ako by sa pozerali ludia na to, ak bysme odišli.“

Laco mlčel a zíral nedůvěřivě na rysa.

„Ludia... ludia ťa neradi vidia, ver mi, kráľ; najradšej by ťa videli mŕtveho. Keď odídeš, zaradujú sa.“

„Akože? Veď iba my zkrášlujeme svojou prítomnosťou tieto lesy! Všetci dobrí ludia sú nám bratmi - ako ty!“

„Ja? A čo som ja, myslíš? Nie som človek, na ktorého sa druhí pozerajú ako na plnoprávneho! Nikdo ma nebude chcieť počúvnuť, keď dačo poviem...“

Glenarr poodstoupil o krok a v jeho hlase se objevil hněv.

„Čo si povedal? Vari ty nie si vladárom ľudí?“

„Ja kráľom?“ zasmál se Laco, „Žobrákom som, chudým robotníkom v hore! Keby som neprinášal veci z Polska - to robím, aby som ako tako vyžil, moje deti by hladovaly. Za to ma naháňajú žandári a keď ma dolapia, pôjdem do väzenia.“

„Nikde nepôjdeš! Chránim ťa, brat! Ale neverím svojím vlastným sluchom, keď takto hovoríš!“ Glenarr potřásl ušima, až mu štětky zakomíhaly, „Prečo si sa nestal pánom všetkých ľudí?“

„Ako by som mohol? Veď ľudia by ma vysmiali!“

„Si náš brat! Pomôžeme ti! Máme silu a je nás veľa; ja rozkážem a všetci ťa počúvnu! Prečo si nás nezavolal?“

„Veď... kráľ náš, cisár pán žije vo Viedni a iný páni v Pešti a Prešporku, vo veľkých mestách... Vieš, čo je to mesto?“

„Videl som Kraków, Tarnów a Žilinu. Čo ma po Viedni? Tatranským kráľom som ja; ja keď ustanovím, aby ťa počúvali, je povinnosťou všetkého živého, nech sú ovce alebo ľudia, vyplniť moje príkazy! Čo by bolo ináč? Deti by nám znivočili, ako sa v Polske stalo, keby sme ím nemohli nakázať!“

Laco jen rezignovaně rozhodil rukama. Rys se zlobil, to bylo očividné - a stále ještě vyčítal:

„Na čo ti bola všetká naša ochrana? Prečo si nás nepožiadal o pomoc, keď bolo treba? Henten človek, který nám odkazuje, nech prídeme, stal sa s pomocou šeliem cisárom a v celej Európe sa boja jeho hnevu! Prečo si ty neurobil to isté?“

Laco nevěděl, co říct; nakonec zabručel: „Nepoznám toho človeka - neviem, ako to dokázal. Ja som iba chudý horár, nemôžem sa stať kráľom na Tatrách!“

Glenarr prskal jako křeček. Pak se trochu uklidnil: „Nuž dobre, teraz nie je na to času. Ale chcel by som dačo, hádam aspoň to mi môžeš urobiť! Potrebujem zbrane...“

„Aké zbrane?“ vyvalil Laco oči.

„Aké máš ty. Pušky, sekery, šable. Aj pištole.“

Laco kývl na Miša, ten vběhl do koliby a přinesl obě jejich ručnice s uříznutou hlavní; Laco je položil rysovi k nohám.

„Hej, takéto. Môžeš nám ích zadovážiť?“

„Vezmi si, keď ti treba...“

„Tieto sú vaše, tie nechcem. Ale chcem ích oveľa viac!“

„Koľko?“

„Hádam... štyri tisíc.“

„Mária nebeská!“ Laco se pokřižoval, „Ozaj toľko?“

„Možno aj viac. Neviem, koľko budem mať vojakov.“

„Pri Svätom Jurajovi... To nie je možné!“

„Prečo? Nepovedz, že to pre nás. Povedz, že pre ľudí...“

Laco krátce uvažoval, pak zakroutil hlavou. „To nepôjde. Ludia nedávajú pušky zadarmo. Chcú peniaze.“

Glenarrovy oči potemněly. „To je zlé. Peniaze nemám. Nemohol by si mi požičať? Máš vari dačo...“

„Nie veľmi. Pušky sú drahé - a keď ích kúpim u prekupníkov, eštie drahšie ako zvyčajne.“

„Nepostačilo by tým ľuďom zlato?“

Laco vytřeštil oči. „Ty máš... zlato?“

„Hej; iba neviem, či dostatok. Azgarr, ukáž mu!“

Jeden z druhých rysů, rovněž mohutný, ale mladší, přistoupil blíž; v zubech držel balíček z kůže a položil před Laca. Ten jej třesoucími se prsty rozbalil; v kůži byly zabalené zlaté lístky o celkové váze téměř kilogram, ani si nedovedl představit, kolik by to dělalo v uherské měně.

„Pre Boha... toľko zlata! Kde ste vzali?“

„Máme aj viacej - v skalách je ukryté. Z dávnych čias. Teraz nám treba. Postačí na pušky?“

„Hádam áno... toto mi dáš zo sebou?“

„Hej, prečo nie? Kedy môžeš dodať prvé pušky - a kedy všetky?“

„Neviem... Musel by som cez hory do Košíc alebo do Levoče, ak nie do Prešporku či Pešti... Musím popýtať priateľov... možno o mesiac, o dva by som mohol prvé...“

„Nemožno! Nemám toľko času! O štrnásť dní!“

„Musím ísť popýtať! To trvá dlho...“

„Počuj, bratček: o štrnásť dní musíme byť pripravení! Nechápeš možno našu situáciu, ale pozri na brata Warta! V Polske sa udiala vzbura, on v nej bojoval; ale že nemali dostatok zbraní a vojska, boli porazení! Ja nesmiem byť porazený; moje šelmy nesmú pobiť ako Wartových vlkov! Rozumieš?“

„Nuž hej - a proti komu chcete bojovať?“

„Treba nám ďaleko ísť - až k severnému moru. Na ceste leží nepriateľ: Nemecko. Wart zná Nemcov; ak ích stretneme, treba nám ích pobiť. Iba silou zbraní. Preto tak treba.“

„Nuž dobre - urobím, čo budem môcť. Ale... nepôjde to rýchlo! Nemám ani koňa a peši alebo po dráhe to ide pomaly...“

„Ah!“ Štětky na rysových uších se zakývaly, „Wart! Zožeň mu koňa, nech sa stále neponosuje! V kaštieli v Topoľčiankach ích majú neúrekom, nikto nespozná, že jeden zmizol! A pekné sú, biele, tučné, dobre živené...“

„Nemožno, pre Boha!“ polekal se Laco, „Takého koňa ludia spoznajú, chytia ma a zatvoria do väzenia! Radšej nič také...“

„Dobre, urob ako chceš; ale o štrnásť dní nech sú tu prvé pušky - aj náboje, pušný prach, šable a všetko ostatné! Taká je moja vôla; a ja kážem, aby si ju splnil!“

„Urobím, ako chceš, pane.“ uklonil se Laco.

„Ďakujem. A teraz, ak chceš, počúvaj, čo budem hovoriť svojím. Azgarr, prekladaj mu!“

Rys Azgarr se zastavil u Lacovy nohy, zatímco Glenarr vyskočil zas na kámen a tlumeně vrčel. Zřejmě mu ostatní rozuměli; Azgarr překládal pro lidi:

„Bratia, sestry! Povolal som vás, aby som oznámil svoju vôlu. Ako viete, náš brat Ghírra, kocúr od Severného mora, priniesol mi pozvanie bratov z Ostrova, aby sme opustili svoje tunajšie domovy a pripojili sa k ním. Oznámil som vám túto zvesť, ako sa patrí; a vy ste rozhodli, že časť naších bratov odíde, predo všetkým mladé šelmy. Za tým účelom rozhodol som vyzbrojiť sa tak, aby sme sa nemuseli obávať ľudí. Tento človek nám opatrí pušky aj druhé zbrane na túto cestu.

Ja, Glenarr zo Segurru, kráľ obojích Tatier, Fatry a Magury, rozhodol som sa po porade so žiariacimi duchmi predkov, ktorí obývajú končiare posvätného Gerlachu, takto: Ja neopustím zem svojích predkov, zostanem a so mnou tí, ktorým je drahšia rodná zem ako život medzi bratmi na Ostrove. Ale pretože vôla mojích poddaných je pre mňa posvätná, povolujem ím odísť. Eštie dnes vyšlem svôjho najmilšieho syna Azgarra s kocúrom Ghírrom na Sever; nech sa dohovorí s Vládcom Neba a Zeme, ako bude s týmito bratmi. Azgarr pre nás zanechá na ceste znamenia, ako zvykne. Ak bude Vládca ochotný prijať nás, vtedy to Azgarr oznámi po bratoch z tej zeme až sem; a vy sa vydajte na dlhú púť...“

Po těchto slovech se ozvalo souhlasné vrčení ze všech stran. Azgarr se celý vypjal, když otec vyslovil jeho jméno, dokonce na okamžik přestal překládat; vlk Wart se k němu naklonil a něco mu tiše kňučel.

„Vidím, že súhlasíte s mojím rozhodnutím,“ řekl Glenarr, „Nech sa teda stane! Azgarr z Glenarru, syn môj, choď a vráť sa rýchlo v zdraví späť, ak tvoje poslanie nebude úspešné; ak budeš mať úspech a budeš prijatý do kruhu bratov z Ostrova, vtedy ti prajem, aby si v šťastí došiel do cieľa svojej cesty a s vďakou spomínal na svôj domov v skalách Magury...“

Azgarr přistoupil k otci, dotkli se čenichy a lízali se na tvářích; také ostatní rysové se s Azgarrem loučili, i vlci a pak ostatní podle národností. Wart s kožichem zježeným říkal něco Glenarrovi, ale starý král zřejmě nevyhověl jeho žádosti.

„Čo hovorí?“ ptal se Mišo otce - odpověděl jiný rys:

„Vystríha Azgarra, aby neveril ľuďom. Hovorí, že chce ísť s ním aspoň po území Polsky. Že vraj nemá už detí, ale má bratov a tí v Polske striehnu na zlých ľudí...“

Glenarr uklidňoval vlka, ale Wart se nedal a zle vrčel:

„Poznám tých vrahov, viem, ako vyzerajú aj ako páchnu! Nosia zlatené gombíky, čiapky s kšiltom a pušky! Viem ích nájsť a viem ích aj zabiť! A ja ích zabijem - za svoje deti! Pomstím sa, musím sa pomstiť! Zem musí byť rudá od ích krvi; teraz už nebudem dáviť ovce, lež ľudí, tých vrahov v rovnošatách...“

Wart zmlkl, stáhl se dozadu a jen tlumeně vrčel. Glenarr se opět obrátil k shromáždění a pravil:

„Ďakujem vám, bratia. Môžete sa rozísť do svojích domovov...“

Rozcházeli se; zmizel Glenarr, odešel i Azgarr a jeho černý kocourek. Nejdéle se zdržel Wart, ještě jednou se přišel nechat pohladit, zakňučel a ztratil se ve tmě.

„Koniec,“ řekl Laco, „Poďme spať, Miško. Veď už je neskoro...“

„Otecko,“ šeptal chlapec, „Bolo to všetko pravda? Alebo sa nám to iba snívalo... veď je to ako rozprávka!“

„Až budeš väčší, poznáš, že všetko sa môže stať. Aj rozprávky majú v sebe jadro pravdy. Poď, synak, lahnime si...“

Vrátili se do koliby, ulehli na ovčí kožich a starý Laco během chvíle usnul; chlapec však ležel vedle něho, zíral do tmy a představoval si dlouhou cestu, kterou musí urazit princ Azgarr až k Severnímu moři, představoval si válku, kterou vpustí na nepřítele vlk Wart, představoval si sebe uprostřed šelem... a možná i člověka, jehož Glenarr nazval Vládcem Nebe a Země...

Císařská rada

Dne 6. ledna sešla se v Potsdammu u Berlína v zámku Sanssouci válečná rada Německého císařství ve složení:

císař Vilém II., korunní princové Ruprecht von Bayern a Wilhelm von Preussen, kníže Albrecht von Württemberg a dále generálové a maršálové: von Mackensen, von Bülow, von Moltke, von Francois, Luddendorff, von Kluck, von Emmich, von Falkenhaym, von Einem, von Haeseler, von Beseler, von Hindenburg, von Bethmann-Hollweg, von Heeringen a admirál von Tirpitz. Jako host byl přítomen rakouský válečný rada von Hötzendorff, který k tomuto jednání přibyl z Vídně.

Schůzi zahájil ministr zahraničí Hindenburg, který oznámil její téma: „Včera jsem byl upovědomen o nejnovějších událostech v řádu Blesků, které přivezl náš tajný agent přímo ze Španělska. Pánové, zprávy nejsou nikterak příznivé a jsou velmi zajímavé. Dovolte, abych vás s nimi seznámil...“

Vilém II.: „Prosím, pane, mluvte!“

Hindenburg: „Na minulém zasedání válečné rady jsme projednávali možnosti, které se naskýtají v nadcházejících řádových volbách, zvláště v souvislosti s osobou knížete Baarfelta, který byl potenciálním kandidátem na úřad velmistra. Bylo rozhodnuto, že se pokusíme dosáhnout všemi prostředky, aby tento muž nebyl do této funkce zvolen a podpoříme jeho protikandidáta Mendozu di Castro. Pánové, jsem nucen vám sdělit, že plán vyšel pouze z poloviny. Řád zvolil velmistrem jak Baarfelta, tak i Mendozu.“

Kronprinz Ruprecht von Bayern: „To je snad nějaký vtip, ne? Přece nemohou být dva!“

Hindenburg: „Bohužel neznáme doposud nic o řádových jednáních ani o důvodech, pro které se tak stalo. Připomínám pánům, že my jako stát nemáme v řádu svého důvěryhodného člověka a získáváme informace pouze z druhé ruky od Španělů a Italů. Připomínám, že velmi draho a často i dosti nevěrohodně. Připočítáme-li k tomu jisté prodlení, potom si buďte jisti, pánové, že naše informace jsou získávány nejhorším možným způsobem!“

Von Bülow: „To je možné; ale co se vlastně v řádu stalo?“

Hindenburg: „Došlo zřejmě ke střetnutí mezi Baarfeltem a Mendozou - ale vzhledem k tomu, že byla rovnost stran, byl řád rozdělen na dvě části.“

Von Bethmann-Hollweg: „Výtečně! Můžeme zničit jednu po druhé; obě části jsou jistě velmi oslabeny!“

Hindenburg: „Obávám se, že ne tak docela. Naopak se zdá, že tato reorganizace řád posílila. Do této doby fungoval jako kladivo, dopadal na nepřátele drtivou silou. Nyní mohu přirovnat jeho funkci k pákovým kleštím, které je mezi sebou sevřou a rozdrtí. Obě části řádu se totiž dohodly na spolupráci - a jak se zdá, bude spolupráce nejen proklamativní, ale i faktická.“

Von Falkenheym: „Nevěřím! Za pár let se musejí dostat do sebe!“

Vilém II.: „Nemáme čas čekat pár let, pánové! Musíme zasadit drtivé údery rychle a neodvratně!“

Hindenburg: „Bohužel, řád se nám rozbít nepodaří. To znamená, že naše plány, týkající se ovládnutí dalších zemí, musíme na nějaký čas odložit. Nejméně do doby, než se Baarfeltova část řádu definitivně odstěhuje na ostrov Armin, jak má v úmyslu.“

Von Bethmann-Hollweg: „Nestrašte nás s tím ostrovem! Nikdo nikdy neviděl ani Armin, ani jeho obyvatele...“

Hindenburg: „Malý omyl, pane. Mí agenti viděli v Malaze loď toho státu i jejich námořníky. Jsem nucen vám sdělit, že nejhorší naše obavy se ukázaly být reálnými. Občané Arminu jsou skutečně tak nebezpeční, jak říkají zprávy; skutečně mají šelmy jako tygry a leopardy, obrovské zákeřné bestie! Pokud se týče lidí, je to nejrůznější sebranka z přístavů; Rusové, Poláci, Číňané, Japonci; samozřejmě většinou anarchistického nebo socialistického politického profilu. Vesměs rváči a lotři, které jejich císař nechává dělat si, co chtějí.“

Von Heeringen: „Cožpak není možno získat o tom ostrově Arminu nějakou rozumnější informaci? Například poslat na to místo nějakou loď, aby spolehlivě vypátrala přesná fakta...“

Kníže Albrecht von Württemberg: „Pane admirále Tirpitzi, to je zřejmě otázka na vás! Snad byste mohl odpovědět...“

Von Tirpitz: „Jsem nucen konstatovat, pánové, že na místě, kde se má nacházet výše zmíněný ostrov Armin, není nic než volné moře. Tuto oblast prozkoumaly nezávisle na sobě dvě lodi obchodního námořnictva, jejichž kapitáni pracují pro nás; nenalezli v těchto místech ani nejmenší ostrůvek. Z tohoto hlediska se zdá být celý případ ostrova Arminu čirou mystifikací.“

Kronprinz Wilhelm von Preussen: „Nevycházím z údivu, Tirpitzi! Vaše slavné loďstvo nedokáže najít ostrov, na který si jakýsi dobrodruh Guyrlayowe zavedl málem pravidelnou linku? K čemu dává říše milióny marek na loďstvo, když nedokážete splnit tak snadný a jednoduchý úkol, že to dokáže člověk s nedokončenou kadetkou?“

Tirpitz: „Vaše Výsosti, bráním se proti tomuto výpadu, který není zcela na místě! Moji důstojníci jsou prvotřídní a pokud se jim nepodařilo splnit úkol, pak to znamená jen to, že jej splnit nelze - nic jiného!“

Kronprinz Wilhelm: „Jak se zdá, piráti toho člověka to dokážou! Myslím, že jsme měli vzít raději do služeb pana hraběte de Guyrlayowe než vaše skvěle vyškolené důstojníky!“

Tirpitz: „Prosím, Vaše Výsosti, můžete se pokusit!“

Hindenburg: „Musím se zastat admirála Tirpitze, Výsosti. To, že se nám doposud nepodařilo rozumně se domluvit s hrabětem de Guyrlayowe, není jeho vina, ale vina pana von Moltke!“

Von Moltke: „Prosím, abych nebyl obviňován za věci, za něž nemohu odpovídat, pánové! Pokud vím, bylo rozhodnuto již před delším časem buď toho člověka získat, nebo zabít!“

Von Bülow: „Vy jste ovšem neráčil udělat jedno ani druhé.“

Moltke: „Možnost získat ho byla prověřena našimi agenty, kteří mu tu nabídku učinili. Guyrlayowe reagoval velmi ostře až výhružně a naprosto tuto možnost odmítl; přičítali jsme to vlivu knížete Baarfelta. Možnost jeho likvidace bohužel nebyla realizována; to z důvodu neschopnosti lidí, které nám poslali spojenci z Vídně!“

Hötzendorff: „Prosím, abyste si vzpomněli, že akce se zúčastnili polovinou Rakušané a polovinou Němci! Nemohu přijmout obvinění, že my jsme zmařili úspěch této akce! Naopak věci, které byly svěřeny nám, jsme provedli podle plánu!“

Bülow: „Tomu říkáte podle plánu? Na vaši neschopnost doplatilo na půl stovky agentů vaší tajné služby, několik ministrů, generálů, nejvyšší prokurátor a ještě řada jiných. Pěkně děkuju za takový úspěch; Baarfelt ztratil ženu a kočího, nehledě na vyrabování jeho zámku. Víc jste nedokázali...“

Hötzendorff: „Vy jste dokázali mnohem víc svojí akcí v Polsku! Dostali jste sice mladého Baarfelta, ale zároveň přišli o dva pluky armády a několik vysokých důstojníků. Nepřihlížejíc k tomu, že mnoho vašich lidí odmítá nadále mít cokoliv společného s polskými záležitostmi.“

Bülow: „Pane! Pamatujte se!“

Hötzendorff: „Pane, trvám na tom, co jsem řekl!“

Hindenburg: „Pánové, nehádejte se, prosím! Teď nejde o neúspěchy našich dřívějších akcí, ale o to, jak dále postupovat proti klice Baarfelt - Guyrlayowe.“

Vilém II.: „Pánové, kdybychom měli jednoho tak schopného člověka, jako je ten Guyrlayowe, seděl by tady namísto vás! Nechápu, proč vy neuděláte něco podobného, jako on! Proč neobjevíte pro Německo nějaký ostrov plný zlata, drahokamů a nerostného bohatství? Proč vy nezorganizujete proti našim nepřátelům akce, jaké organizuje on proti nám? Stydím se za vás, pánové!“

Von Kluck: „Veličenstvo, nemůžeme za to, že se mezi námi nenajdou bezohlední piráti, jako je on!“

Vilém II.: „Prostředky, jakými uskutečníte svoje záměry, mě vůbec nezajímají! Důležité jsou výsledky; přijmu třeba i piráta, když bude mít schopnosti! Moltke, pokusíte se ještě jednou získat toho muže pro nás. Za jakýchkoliv obětí, rozumíte?“

Moltke: „Dle přání Vašeho Veličenstva. Co všechno mu mohu vaším jménem nabídnout?“

Vilém II.: „Potvrzení hraběcího titulu, pozemky v Německu nebo neomezenou rozlohu v Polsku a dál na východě; roční plat ve výši nejvíce půl miliónu marek a místo v mé válečné radě. Nebudeme se zajímat, co získá nad to od našich nepřátel a nebudeme šťourat do metod, jakými uskutečňuje svoje cíle. Snad by to pro takového vesnického rváče mohlo stačit...“

Moltke: „Veličenstvo, obávám se, že touha po majetku není hnacím motorem toho člověka - ani jeho přátel. Disponují finančními prostředky ve velké výši, to je pro ně samozřejmé; ale jejich záměry se obracejí spíše k ideové oblasti...“

Von Bethmann-Hollweg: „Mohli byste mi prosím objasnit, co je to vlastně za člověka, ten hrabě de Guyrlayowe? Mám dojem, že jsem jeho jméno v Gothajském almanachu hledal marně a ani moji příbuzní o něm nic nevědí. Jste si jisti jeho totožností?“

Moltke: „Spal jste, Vaše Milosti, když se o tom mluvilo? Pokud si to přejete, mohu vám ještě jednou ocitovat jeho nacionálie:

Charles Rither, syn lodníka a sedláka v N., narozen 18.. tamtéž. Vyloučen z kadetní školy pro hrubá narušování kázně, nastoupil jako kadet na loď Atlantik společnosti Saunders & spol., s níž odplul do Jižních moří. Vrátil se o šest let později jako hrabě de Guyrlayowe, císař na ostrově Arminu, jehož existenci doložil několika šelmami zvláštně vycvičenými, jimž přikládá lidský rozum a jichž využívá jako vojáků. Kde získal titul a bohatství s ním spojené, není jasno, zřejmě na onom záhadném ostrově Arminu. Kromě toho získal manželku Dianu, rozenou Garrichetovou, dceru bláznivého profesora historie z Amiensu ve Francii. Jeho poddaní se skládají z nejrůznějších dobrodruhů, většinou nízké morální úrovně, zčásti jsou barevní.

Od doby svého návratu do Evropy navázal styky s řádem Blesků, mezinárodní organizací nábožensko-politického charakteru, která je známa svým odporem ke stávajícímu společenskému řádu. Seznámil se s jejím čelným představitelem komthurem Tomášem Baarfeltem, známým politickým intrikánem a zločincem, který se stal předním funkcionářem i na jeho ostrově Arminu.

Osobní vlastnosti: Prudký, nevyrovnaný, snadno podléhá svým emocím na úkor rozumového uvažování. Silný alkoholik, který se bez úspěchu snaží zřeknout požívání kořalky většinou nejhorší kvality. Sklon k agresivitě a násilnému jednání, prosazuje svoji vůli bez ohledu na realitu nebo osobu protivníka. Vztahy k ženám negativní, vyjímaje jeho ženu Dianu, která ovšem nepůsobí právě ženským dojmem; z jejich vztahu se dá dle Freudovy psychoanalýzy usuzovat na úchylný sexuální vztah. Toto mínění potvrzuje i vystupování Diany G., která se obléká a chová jako muž až do značných podrobností. Za dobu jejich soužití nebyla pozorována žádná tendence změnit partnera, což je u tak nekonvenčních lidí velmi neobvyklé.

Politické názory: Nevyjasněné, přiklání se k anarchismu; chová značné sympatie pro názory tzv. socialistů, včetně pánů Marxe a Engelse, jejichž knihy četl a nevyjádřil se proti vývodům tam obsaženým. Je ostře proti důstojnickému sboru a policii, bez ohledu na to, že sám na svém ostrově zřejmě má policii i armádu. Přátelí se s osobami, stojícími na nízké úrovni společenského žebříčku (námořníci, rybáři, drobní zemědělci), od kterých zřejmě čerpá svoji nechuť k vyšší společnosti. V ostatních záležitostech se řídí názory své ženy Diany, které zřejmě předkládá k řešení záležitosti přesahující jeho inteligenci.

Náboženské názory: Extrémně přesahující jakékoliv jiné pohnutky k jednání. Vnějškově je skupina prezentována jako absolutně nábožensky tolerantní; ve skutečnosti podporuje veškeré neobvyklé úchylky, zásadně však odmítá zapojit se do stávajících struktur. Přestože se označují za křesťany, neodmítají jakékoliv pohanské prvky; největším znalcem těch nauk je císařovna Diana. V učení se vyskytují zmínky: egyptské, asyrské, řecké, římské, židovské, buddhistické, hinduistické, zen-buddhistické; některé není možné jasně definovat či objasnit. Těmto ideovým východiskům připisují členové skupiny zásadní význam pro současný život. Pro nečlena je velmi obtížné pochopit jejich jednání, natož pak ovlivnit řešení nějakého problému žádoucím směrem.“

Von Einem: „Zajímavé! Opilec, rváč, darmošlap a buřič se sklonem stavět se proti vrchnosti a poslouchat svoji ženu; a veškerá moc Německého císařství není schopna ho přelstít? Jste si jist, pane, že vaše informace jsou věrohodné?“

Moltke: „Pánové, věnoval jsem těm lidem a jejich prostředí až přemrštěnou pozornost; mohu vás ujistit, že byste žasli, kdybyste se o to blíže zajímali. Jejich svět působí spíš jako blázinec než jako lidská společnost!“

Von Einem: „Ale výsledky jsou pozoruhodné! Přikláním se k názoru Jeho Veličenstva: Toho člověka jsme měli už dávno získat a poslat ho do kolonií, získávat je pro naše zájmy! Rozhodně pokud možno dříve, než se postavil proti nám. Je známo, že z podobných buřičů bývají nejkrotší ovečky, když s nimi člověk umí zacházet!“

Moltke: „Prosím, pane, račte to zkusit! Mé nejschopnější agenty nechal zabít, jednoho z mých lidí vykázal ze statku pod hrozbou zastřelení. Můžete tam jít třeba sám...“

Luddendorff: „Moltke, vaše schopnosti jsou mizivé, jak pozoruji! Akcí v Polsku jste se rovněž nevyznamenal; vůbec nevím, jestli se skutečně hodíte pro svůj úřad!“

Moltke: „Ohražuji se proti tomuto napadení! Účelu bylo dosaženo; Baarfeltův syn Jerzy Lasęka je mrtev a já osobně jsem viděl jeho mrtvolu! Pokud se týče ostatních velitelů, sledujeme jejich stopy a zakrátko je všechny dostaneme...“

Von Einem: „Už před půl rokem jste tvrdil, že během několika dní je můžete všechny uvěznit. Jak to, že jste to neudělal?“

Moltke: „Bohužel, jeden z mých nejschopnějších lidí, agent Hanusz Galinski, se dostal do nějakého nevysvětlitelného sporu s jistým Wulffssonnem. Nevím, jak se to mohlo stát a proč se do toho ten Wulffssonn pletl, ale bohužel Galinskiho zabil.“

Von Emmich: „Wulffssonnové jsou norský rod, který spolupracuje s Baarfeltem v řádu. Vašeho agenta dostali Guyrlayowští.“

Moltke: „To nic nemění na tom, že Lasęka zemřel!“

Von Emmich: „A vzápětí byl prohlášen za svatého. Je vám doufám známo, že po Polsku se pohybují potulní kazatelé, kteří jej oslavují a prodávají reprodukce jakéhosi zázračného obrazu, který jej zpodobuje jako anděla. Lasęka byl vůdcem povstalců; ale od chvíle, kdy byl zabit, se k němu modlí zcela bezúhonní občané jako ke světci a chystají se jeho prolitou krev pomstít!“

Moltke: „Vím o těch kazatelích i o jejich nesmyslných nápadech. Je to jedna z Baarfeltovských mystifikací, jaké tak rád provádí. Říká se, že ten obraz namaloval jeho další syn, desetiletý Denis, ve stavu extatického vytržení, ale to je lež a nesmysl. Zjistili jsme, že tu mazanici vyrobil jistý Henryk Koropinski, už trestaný padělatel starých obrazů, po propuštění z vězení alkoholik a též výrobce svatých obrázků podřadné úrovně. Sám Koropinski se v opilosti chlubil autorstvím v nějaké krčmě v Lodži.“

Hindenburg: „Snad není důležitý autor nějakého obrazu! Důležité je, že polskému povstání byla uťata jedna hlava, zatímco jich narostlo deset. Kromě toho se Poláci těší samozřejmé podpoře vašeho hraběte de Guyrlayowa, jak jistě víte.“

Luddendorff: „K čertu s tím dobrodruhem! Dejte mi dvě sta vojáků a já vás navždycky zbavím starostí s ním i s jeho bandou! Nechci už poslouchat tyhle prázdné řeči!“

Moltke: „Nespěchejte tolik, milý generále! Napřed se pokusíme s ním rozumně vyjednávat. A když to nepůjde, máte možnost!“

Hindenburg: „Upozorňuji, že dvě stovky vojáků nebudou zřejmě na jeho oddíl stačit. Je to zkušený válečník a jeho statek Hůrka má provizorní opevnění a spoustu zbraní. Kromě toho jejich šelmy dokáží klást léčky a různé pasti. Navrhuji poslat do akce tisíc mužů elitního pluku.“

Von Francois: „Proti pár dobrodruhům na jednom statku?“

Moltke: „Bohužel v případě, že se stáhnou na lodi, nebude s nimi lehká práce. Jeho vlajková loď Griissirno byla nedávno v Hamburku vyzbrojena nejkvalitnějšími kanóny z Kruppových oceláren.“

Tirpitz: „To je drzost! Jak si to mohl dovolit?“

Moltke: „Jeho důstojníci předstírali, že jsou spojenci Pruska a vykázali se falešnými doklady. Naši lidé bohužel nebyli tak rychle schopni prokouknout jejich falešnou hru...“

Tirpitz: „Ten člověk je ďábel! Jakého druhu je jejich loďstvo?“

Moltke: „Vlajková loď je clipper o čtyřech stěžních s přídavným parním strojem. Děla jsme bohužel prohlédnout nemohli, ale věřím v kvalitu práce Kruppových oceláren. Druhá Regina je trojstěžník s parním strojem, rovněž vybavená děly, tentokrát zřejmě anglické výroby. Máme informace i o třetí lodi Svoboda, která se objevila v Malaze... pane von Hindenburg!“

Hindenburg: „Řadový křižník americké výroby, vyrobený zřejmě v San Franciscu, není jasné na čí objednávku. Vybaven kanóny z amerických zbrojovek; vcelku podobného typu jako naše nejmodernější křižníky...“

Tirpitz: „Rozhodně se jeho lodi nemohou rovnat například našemu Lützenu! Nepodaří-li se akce proti němu, napadnu ho s Lützenem na moři a potopím i s jeho společníky!“

Moltke: „Doposud nelze plout po moři, admirále. Zatím se musíme dohodnout, co s ním na souši. Zdá se, že ten Guyrlayowe je jedinou překážkou obsazení toho území...“

Von Bülow: „Obyvatelstvo je soustavně zpracováváno našimi přáteli a očekává s radostí, kdy připojíme jejich území k Říši. Naši občané v tom státě jsou připraveni nás uvítat...“

Moltke: „A jejich parlament? A vláda?“

Bülow: „Samozřejmě se brání a chystají se vydat proti nám několik ostrých manifestů i poslat proti nám pár pluků. Jakmile je však rozdrtíme, budou to považovat za splnění své občanské povinnosti a pokojně přijmou naši nadvládu. Předpokládám, že nebude třeba popravit více než dvacet a uvěznit více než tři sta jejich představitelů. Počítáme-li dvacet tisíc padlých na jejich straně a cca dvacet tisíc na naší, potom se nám podaří připojit jejich území k Říši bez větších obětí...“

Moltke: „A jaké nebezpečí nám plyne od Guyrlayowa?“

Bülow: „V případě, že povede jejich vojsko, budou naše ztráty mnohem větší, nehledě k časovému posunu vítězství.“

Moltke: „To je ten člověk takový vojenský génius?“

Bülow: „Je to samorostlý talent; kromě toho má spojení na řádové vojsko. Chcete se, pánové, dostat do konfliktu s jejich jízdou ze Španělska a Itálie? Ubezpečuji vás, ti lidé jsou rození zabijáci, pohánění touhou po majetku, který bez váhání zabaví, když zvítězí. Já bych to neriskoval...“

Von Haeseler: „Pokud jsem slyšel, ten muž hodlá opustit Evropu a přesídlit na ten svůj ostrov. Proč nepočkáme, až to udělá a neprovedeme naši akci potom?“

Bülow: „Přesídlení do Arminu chystá už skoro rok a pořád to neprovádí. Obávám se, že všechno směřuje k tomu, že se chystá rozšířit svoji moc i v Evropě. Ostatně, o úrovni jeho ostrova se dost pochybuje; vládnout kousku země tady v Evropě je lepší než ostrovu někde v divočině!“

Kronprinz Wilhelm: „Vy se domníváte, že by měl tu drzost chtít se ujmout vlády na jejich území?“

Hindenburg: „V každém případě mu už vládne jako řádový komthur. Dostat se do vlády je jenom otázka, kdy to vládě dá na vědomí; vedoucí představitelé tam jsou slabí a neschopní a poslechnou každého, kdo jim ukáže železnou pěst. Kdyby se de Guyrlayowe rozhodl, že se stane presidentem nebo třeba i králem, nestojí mu v cestě téměř nic. Jejich armáda je zkorumpovaná, mizerně vyzbrojená a apatická vůči čemukoliv; nehledě na to, že většina vojáků pochází z prostého lidu a Guyrlayowe umí prostý lid velmi rychle naklonit na svou stranu...“

Bülow: „Pánové, nesmíme připustit, aby si takový člověk dělal nárok na kus naší starobylé německé půdy! My představujeme velké, jednotné a silné Německo; on je pouze bláznivý dobrodruh! Dovolím si připomenout Vašemu Veličenstvu, že je bezpodmínečně nutné ho okamžitě a nemilosrdně zničit...“

Císař Vilém II. již nějakou chvíli mlčel, naslouchal diskusi a tvářil se neproniknutelně. Když se k němu všichni otočili a vyčkávali jeho rozhodnutí, jal se konečně promluvit:

„Děkuji vám za vaše mínění, pánové. Avšak obávám se, že všichni jste podcenili některé aspekty, které jsou podle mého úsudku hodny povšimnutí. Především: vaše hodnocení těch lidí je naprosto mylné a zcestné. Obávám se, že jste nic nepochopili...“

Ministři a generálové mlčeli; už znali případy, kdy se na tváři jejich nejvyššího pána objevilo něco jako dotek Prozřetelnosti; císař býval občas inspirován vyšší mocí, v těch případech nebylo radno se vzpouzet jeho vůli.

„Ptám se: kdo jsou ti lidé, se kterými se spolčil Guyrlayowe? Kdo je ve skutečnosti on; ať už je osobně jakýkoliv, třeba opilec a primitiv? Já vám to povím: je to sluha Boží! Rytíř Templářů, řádu zasvěceného službě Bohu; stejně tak jako Baarfelt, Mendoza a všichni ostatní. Ti lidé jsou bojující mniši; ať dělají cokoliv a jakkoliv, konají to jako službu! Proto je tak těžké s nimi bojovat; a proto já je nechci zničit, ale získat!

Poslouchejte mne dobře, prosím! Pánové Moltke, Hindenburgu, Bülowe: chci, aby tady na těch křeslech v mé radě seděli muži jako Baarfelt a Guyrlayowe. Jsem ochoten ke všemu, dát jim místa ministrů, vstoupit do toho jejich řádu, udělat jejich náboženské vize oficiální vírou státu, i kdyby se proti tomu celá dosavadní církev postavila a třeba nás exkomunikovala! Ale chci je mít tady a chci, aby sloužili Německu!

Pánové, za dávných časů existovala v Evropě mocnost, která neměla soupeře: Řád Německých rytířů. To, co z něj existuje dnes, je ubohá napodobenina; pouhé stíny velikých válečníků, obyčejná stolní společnost, která se baví středověkými rituály! Tamti si na nic nehrají; oni skutečně jsou válečníci, dobyvatelé, rytíři! Ten jejich Guyrlayowe je pravý dobyvatel; ale především je to Němec, pánové! Ať si třeba říká nebo dokonce myslí, že ne; je Němec a musí si svoje Němectví uvědomit! Musíme ho přinutit, aby si uvědomil, kam patří a aby pochopil, komu musí sloužit. Stejně i Baarfelt a celý jeho rod jsou Němci; proto se musí zapojit do největšího díla, které v současné době před námi stojí: podrobit celou Evropu a později svět velikému Německu!

Stejně jako Guyrlayowe, také já mám svoji vizi: velké Německo! Spojení všech těch nesmyslných státečků, knížectví, svobodných území, hanzovních měst... Nikdo nám nesmí stát v cestě! Potřebuji mít ty bojující mnichy tady; v první linii svého boje!“

Bülow: „Myšlenka Vašeho Veličenstva je zajisté obdivuhodná; ale jste si skutečně jist, že je možno je získat?“

Vilém II.: „Pokud se to nepodaří, potom bude nutné je zničit. Avšak říkám vám zcela bez obalu, pánové: zničíme-li templářský řád, potom ničíme svůj nejostřejší meč, který by nám mohl dobýt největšího vítězství v historii! Jsem si naprosto jist, pokud někdo dokáže sáhnout po světovládě, pak je to moc, organizovaná jako rytířský řád; a tato moc se světovlády dotkne!“

Moltke: „Prozatím bojují všichni proti nám! Guyrlayowe i ti jeho mniši! Norové, Poláci, Čechové, Japonci...“

Vilém II.: „Špatně počítáte, pánové! Němci polského původu, Němci norského původu, Němci českého původu! Možná i ten Japonec bude jednou mít tu čest, abych mu osobně potvrdil občanství Německa! Tak je zapotřebí uvažovat; nebo se snad domníváte, že si nemůžeme nárokovat, co on dostává darem? Chci tady mít jeho meditující bojovníky, rytíře se zasvěcenými meči; copak jste nečetli spisy pana Nietzscheho? Nevidíte, že právě před vašima očima přichází Nadčlověk v celé své hrůzné nádheře? Chci mít svoje Templáře; buď je budu mít já, nebo je nesmí mít nikdo! Rozumíte?“

Moltke: „Vaše Veličenstvo bude mít, co si přeje!“

Tímto rozhodnutím byla schůze ukončena.

Tím končí čtvrtá z knih o Rytířích Blesku.

KONEC

Navazuje : Rytíři Blesku 5 - Jízda Walkýr (Charry de Guyrlayowe VIII.)

© 1975 Mojmír Kříž

KONEC

Obsah

Spustit

Sestra Berengaria

Otec Antonín

Ženské křídlo paláce

Daň Ďáblu

Krev a bič

Jeho Svatost Velmistr

Slunovrat

Silvestrovská noc

Podej mi ruku a přejdeme most

Dobrodružství tatranského rysa

Císařská rada