Autobus

Rytíři Blesku 7 - Zimní válka

(Charry de Guyrlayowe X.)

Mojmír Kříž

Fantasy

(Arminská sága 10)

© 1976 Mojmír Kříž

Titul: Rytíři Blesku 7 - Zimní válka

Podtitul: (Charry de Guyrlayowe X.)

Skupina: Arminská sága 10

Žánr: Fantasy

Autor: Mojmír Kříž

Nakladatel: Autobus

Učesaná verze

Generováno v http://sw.gurroa.cz 31.05.2020-15:56 pro SW.

Velekněz Satanův

Když někdo potřebuje odborníka, dříve či později ho nalezne; ovšem pak si nesmí stěžovat. Císař Vilém si přál, aby jeho tajná služba sehnala nějakého skutečného odborníka na magii; i hledali, až našli jistého barona Ungerna, osobu poněkud záhadných kvalit. Zdůraznili císaři, jakým mimořádným štěstím je, že baron právě pobývá v Berlíně, neboť pochází z Livonska, kde náleží k přední šlechtě; vzhledem k tomu, že odvozuje svůj rod od králů uherských, kteří se psali von Ungarn, je povahy dost zvláštní. Byl předběžně informován o situaci a souhlasí.

„Jak že se ten člověk jmenuje?“

„Baron Theodor Leonard Rudolf Ungern, Vaše Veličenstvo.“

„Hm... a dá se mu věřit?“

„To mohu těžko posoudit, pane. Rozhodně působí dojmem...“

„Dobrá. Přijmu ho.“

Baron Ungern působil dojmem falešného hráče. Choval se jako herec, který hraje na šmíráckém jevišti hraběte Cagliostra; tvář byla výrazně démonická, k čemuž přispíval černý vous, oči žhavé a plné utajované energie. Ale vcelku nevypadal moc věrohodně. Císař povzdechl, když se mu klaněl; řekl si, že tajná služba opět šlápla vedle a vyhodila peníze za nesmysl.

„Jsem plně k službám Vašemu Veličenstvu.“ řekl baron. Také jeho hlas zněl dost teatrálně.

„A víte alespoň, o co jde?“

„Domnívám se, že vím, pane. Objasnit, na jaké úrovni jsou čarodějové, které si hrabě Guyrlayowe sezval na svoji pevnost; případně zjistit, jak by se proti nim dalo bojovat.“

„Hm. Myslíte, že to dokážete?“

„To nevím, pane. Studuji magii po celý život; ale nepochybně budou ti lidé lepší. Oni mají možnost přijímat informace od vyšší moci, než já. Moci, která ke mně nemluví.“

„Hovoříte o Bohu, barone?“

„Ano, Vaše Veličenstvo.“

„Jakou moc uctíváte vy?“

„Tu druhou.“

„Hovoříte o Satanovi, barone?“

„Já jej nazývám Andělem Světla.“

„I tak! Opovažujete se hovořit o ďáblu v mé přítomnosti?“

„Domníval jsem se, že stojíte o moje služby.“

„Jsem císařem Německé říše, barone Ungerne! Jako takový musím pečovat též o ochranu církve; přesněji všech církví mé říše, jež uctívají Boha a slouží mu! Kdyby vznikla pochybnost, že jsem se zapletl s uctívačem Satana...“

„Jsem si vědom delikátní situace Vašeho Veličenstva. Lituji, že jsme si neporozuměli lépe; v tom případě vám přeji hodně úspěchů a prosím, aby mi Veličenstvo dovolilo odejít...“

„Počkejte, člověče! Nikdo vám neřekl, že máte odejít! Jenom vám přísně zakazuji uctívat Satana! Rozumíte?“

„Zdá se, že ano.“

„Uctívání ďábla je ohavnost, neřest, nemravnost... v mé říši je to zkrátka naprosto nevhodné! Odpovězte: jste schopen prokázat mi nějaké služby, i když do toho nezapletete... tu osobu?“

„Zajisté, Veličenstvo.“

„V pořádku. Tak mi řekněte, co pro mne můžete udělat!“

„To je poněkud obtížné definovat. Chtěl bych říct, že patřím k dědicům poznání řádu Německých rytířů; tento řád velmi dobře zná Templáře a ví o nich svoje! O těch dávných i současných...“

„Začněte s těmi dávnými. Třeba to bude mít nějaký smysl!“

„Všichni rytíři, kteří si předsevzali bojovat za kříž a víru svatou, byli čistí a odhodlaní. Přišli však do Palestiny; ta země je skropena krví Kristovou a stala se z ní peleš lotrovská, kde se roztahuje smradlavý Žid a nevzdělaný Arab; všechny ty hnusné odpadlické národy zamořily Svatou zemi a způsobily, že křesťané byli nakaženi jejich kacířstvím. Propadli peklu; a my jsme je co nejčastěji do toho pekla posílali...“

„Templáři si počínali jinak?“

„Zpočátku ne. V těch prvních letech byli odhodlaní a pevní jak ve víře, tak v držení meče. Pak si zvykli odpočívat v pohodlných palácích nevěřících, spát na měkkém lůžku a obveselovat se se ženami snědé pleti. Naučili se arabsky, hebrejsky a všelijaká ta pochybná nářečí Orientu; začali obchodovat, až se stali kupčíky, ošetřovateli nemocných a průvodci karavan...“

„Z vašich slov zní určitá hořkost...“

„Je mi líto odpadlých služebníků Božích!“

„Obávám se, že vám nějak nerozumím. Právě jste se mi svěřil, že uctíváte toho... Anděla světla. Nějak se v tom nemůžu vyznat!“

„Když pošlete peklu dostatečný počet hříšníků, získáte právo dávat mu též určité... příkazy. Jsou plněny ochotněji, pokud jsou doprovázeny dostatečnou... no, dejme tomu obětí.“

„Domnívám se, že už chápu. Když zabijete nevěřícího, způsobíte tím peklu takovou radost, že ochotně a rádo plní příkazy, které mu zadáváte? To je způsob, kterým provádíte to... uctívání?“

„Jeden ze způsobů; ano.“

„Záleží na tom, o koho se jedná? Třeba, zda cena za ozbrojeného muže je stejná nebo větší než nebojujících; žen, dětí...“

„Pohan zasluhuje vždy smrt. Zajisté je mi líto žen a dětí; ale narodily se v pohanských rodinách a co by z nich bylo jiného, než opět pekelné zrůdy? Je pro ně lepší, když zemřou dřív, než se stačí dopustit velkých hříchů!“

„Předpokládám, Templáři uvažují jinak!“

„Ano. Oni především nepovažují pohany za propadlé peklu. Mají zvláštní přístup k pekelným zrůdám; nevěří, že na světě je veden nesmiřitelný boj mezi silami Dobra a Zla, prohlašují, že zlo je jenom iluze vznikající nevědomostí. Proto nepovažují nikoho za tak špatného, aby zasloužil smrt...“

„Přesto zabíjejí!“

„Ne tolik, jak by mohli. Snaží se působit jinak...“

„To jsem si všiml. Když někoho zajmou, zkoušejí na něm svoje ďábelské... promiňte, zvrhlé praktiky. Snaží se ovlivnit jeho duši, aby se k nim připojil...“

„To dělali odjakživa. To je důvod našeho nepřátelství.“

„Skutečně? To dělali i proti vám?“

„Když se jim podařilo dostat mezi sebe někoho z nás, často... jej změnili na něco jiného. Naučili ho uvažovat jinak. Víme o tom! Přijde čas, kdy si to spolu vyřídíme!“

„Totéž teď dělají s našimi lidmi! Chtěl jsem vás požádat o radu, jak tomu zabránit!“

„Zabít je. Všechny a co nejrychleji.“

„To nebude lehké!“

„Musíte to udělat, Veličenstvo. Jinak nákaza zasáhne všechny; možná i vás samotného.“

Vilém II. se zachvěl. „Jak víte... v poslední době mívám špatné sny, barone. Zjevují se mi podivné obrazy... bojím se jich. Nevím, co si o tom mám myslet.“

„Jaké obrazy?“

„Nevím. Jako bych létal někde v prostoru; ale ne ve vzduchu, ještě výš, mezi hvězdami!“

„Oni tvrdí, že dovedou projít branou do Vesmíru; to je důkaz jejich neskonalé pýchy.“

„Jindy jsem mezi nimi. Vidím čarodějky; jsou zvláštní, nemají vlasy, koupou se v ohni... a ještě se tomu smějí!“

„A vy máte strach, že?“

„Proboha, kdo by neměl! Je to hrozný pohled!“

„Takže se jim podařilo oživit znovu Oheň; no dobrá! Dlouho jim hořet nebude!“

„Vy o něm něco víte?“

„Něco bych vědět měl. Pěkně nebezpečná věc: čistá energie ve stavu plazmy. Znali ji dávní obyvatelé Egypta, Persie, Indie. Všude tam, kde kněží nenosili vlasy; když vidíte na starém vyobrazení kněze s holou hlavou, znamená to, že měli Oheň.“

„Takže ta věc... ten Oheň, skutečně existuje?“

„Nepochybujte o tom. Je to velmi mocná zbraň.“

„Může také ničit?“

„V jedné své formě ano. Jak se zdá, nepodařilo se vyhubit úplně všechny čarodějnice. Některé přece jen přežily!“

„Barone, vaše výroky mi nahánějí hrůzu! Je konec devatenáctého století a blíží se dvacáté! Zatímco osmnácté století bylo obdobím vědeckého poznání a osvícení, devatenácté věkem všestranného rozvoje vědy, odvrhnutí pověr a vznikem řady vynálezů, dvacáté se musí stát rájem lidstva!“

„Z osvícenství vzešla revoluce ve Francii a Napoleonské války. Bylo velké vraždění a zdá se, že ho ještě nebylo dost. Naše devatenácté století způsobilo obrovské války v jiných zemích, na jiných kontinentech: Afrika, Amerika, Asie. Ve dvacátém století dojde k válkám, jaké svět nepoznal.“

„Jak to můžete vědět?“

„Vím ještě víc. My oba na to budeme mít vliv.“

„Barone, to snad...“

„Vaše Německo způsobí dvě války; obě strašlivé. Tu první pod vaším osobním velením. Ta druhá bude... nevím, jak to definovat. Vím jenom, že náš řád se vrátí a svět se zděsí, až ho uvidí!“

„Nechápu!“

„Zděsil jste se, když jsem mluvil o zabíjení pohanů. Přijde čas, kdy budou méněcenné národy vybíjeny jako zvěř; svět ustrne v úžasu a obdivu nad tou velkolepou obětí. Nebuďte nervózní, Veličenstvo: ti lidé musí zemřít, aby bylo dosaženo cíle!“

„Ungerne, začínám mít pocit, že...“

„Dořekněte, Veličenstvo! Jaký?“

„Jste rozhodně tím, za co se vydáváte: znalec černé magie. Ale nevím, zda jsem udělal dobře, že jsem vás přizval ku pomoci. Můžete mne nějak ujistit, že když budu naslouchat vašim radám, nepovede to ke zkáze mé i Německa?“

„Veličenstvo, zkáza Německa přijde bez ohledu na to, co řeknete či uděláte. Vše, co je na tomto světě, podléhá vyšší vůli; můj pán, Anděl světla, vládne mocí vyšší než lidé, ale jsou osobnosti, které vládnou mocí vyšší než on. My lidé můžeme pouze pokorně sloužit - nic víc!“

Vilém II. se otřásl. „Dobrá. Komu slouží Guyrlayowe?“

„Nevím. On tvrdí, že Bohu.“

„Komu ve skutečnosti?“

„Co na to mám říct? Nevím.“

„Co si myslíte o mně?“

„Vaše Veličenstvo má obrovský cíl: sjednocení Německa. Stvoření velké mocné říše národa Německého, jednotný stát s jednotnou vládou. Nemůže vám stát v cestě nějaké ničemné knížectví, jehož poblázněný lid ani neví, kdo mu má vládnout!“

„Ten cíl - je v souladu s vůlí Boží, či nikoliv?“

„Řekl bych: tak ani tak. Bohu je jedno, kdo vládne na Zemi.“

„Jedno? Moje říše není z vůle Boží?“

„Bůh připustil, aby existovala. Záleží na císaři, vládne-li dobře či špatně. Potom bude zvážen... a odsouzen.“

„Já - vládnu dobře či špatně?“

„Průměrně, pane.“

„Měl bych se urazit!“

„Otázal jste se. Odpovídám.“

„Guyrlayowe vládne jak?“

„Zatím vládne partě šílených dobrodruhů. Ničemu víc...“

„Ale dobře!“

„Neumím odpovědět na všechny otázky, pane.“

„Co mu můžete vytknout?“

„Orientuje se na osoby a myšlenkové proudy, které nejsou v souladu s vůlí Boží. Které nechápu, nerozumím jim! Domnívám se, že tím Boha uráží, pane.“

„Patří tedy mezi ty, kteří mají být obětováni peklu?“

„Ano.“

„Uvrhl byste ho do pekla, kdybyste mohl?“

„Ano.“

„A ostatní Templáře?“

„Všechny do jednoho.“

„I se ženami a dětmi?“

„Ano.“

„Domníváte se, že je to pro ně správný trest?“

„Ano.“

„Zdá se, že si rozumíme. Jste ochoten spolupracovat při jejich zničení? Pomáhat mi... třeba jako poradce?“

„Domníval jsem se, že dokážu daleko víc, pane.“

„Co třeba?“

„Proniknout mezi ně a přinést hodnověrné zprávy.“

„Vy byste se odvážil?“

„Je to má povinnost; musím najít zlo a vykořenit je, kdekoliv na ně narazím!“

„Při takovém poslání můžete i zemřít!“

„Toho se nebojím. Může se stát něco horšího: očarují mne. Mohl bych tam přijít nejen o život, ale i o svou duši!“

„To hodláte riskovat?“

„Musím. Je to má povinnost.“

„Dávejte si pozor! Umějí číst myšlenky! Podrobují každého zkoumání a jestliže přijdou na to...“

„Já nejsem hlupák, Veličenstvo. Studuji magii po celý život; přede mnou to činil můj otec a dědeček a všichni muži z našeho rodu. A již teď vychovávám svého syna, aby byl ještě lepší!“

„Vaše počínání je obdivuhodné, barone!“

„Je to má samozřejmá povinnost.“

„Přesto vás musím varovat. Vyslali jsme před nedávnem člověka, kterému jsme nesmírně důvěřovali: jistého Maurice Gréveta, člena tajné služby Francie. Ten muž nesmírně nenáviděl Guyrlayowy, císařovna Diana ho zranila na tváři a oni jej zesměšnili tak, že ztratil většinu svých zásluh. Domnívali jsme se, že bude pevnost pozorovat z města a podávat nám zprávy; ale nejdřív se odmlčel, pak se ozval a teď se dokonce vrátil. Ještě jsem s ním nemluvil; ale vyslechli jej někteří jeho nadřízení a jsou překvapeni až k zoufalství, neboť ten člověk se strašlivě změnil! Co změnil; on se podle všeho úplně zbláznil!“

„Vskutku? Jak se to projevuje?“

„Stal se Templářem; nebo něčím, co se tomu jejich řádu podobá, jen na trochu nižší úrovni. Říká, že musí odčinit všechny své hříchy; práci v tajné službě prohlašuje za zločin a tvrdí, že od této chvíle už nic takového dělat nebude. Chce prospívat lidem, léčit je, pomáhat nemocným... přitom nemá žádné lékařské ani jiné vyšší vzdělání! Mluví naprosto z cesty... domníváte se, barone, že je to možné?“

„Ano, je. Mají takové metody.“

„Ale dokázali to za několik dní!“

„Mohl bych toho člověka vidět?“

„Jistě, pozval jsem ho k výslechu a moji lidé ho ubytovali zde v paláci... zdá se, že si vůbec neuvědomuje, že byl internován. Nijak mu to nevadí, vypadá prý šťastně! Chápete to?“

„Chápu. Smím poprosit Vaše Veličenstvo... rád bych byl přítomen jeho výslechu tak, aby o mně nevěděl. Můžete to zařídit?“

„Nechám si ho předvést; vy se ukryjete do mé oblékárny, pokud to nebudete považovat za nehodné své cti...“

„Jsem šlechtic, pane, potomek králů. Neexistuje nic, co by mne bylo nehodno nebo co bych nemohl vykonat...“

Císař mu ukázal, kde se ukrýt; pak zavolal příkazníka a nařídil, aby dal předvést Gréveta. Maurice vešel; nevypadal ani trochu vylekaně ani se nezdálo, že by tušil nepříjemnosti. Změnil se taky trochu tělesně: například neměl vlasy, kromě strniště, které mu vyrostlo během cesty. Jizva, kterou mu kdysi způsobila Diana, sice byla trochu vidět, ale nevyvolávala pozornost a spíš mu slušela, než by jej hyzdila.

„Pane Grévete, dali jsme vám určitý úkol, který jste měl plnit mezi našimi nepřáteli. S nelibostí se doslýchám, že jste tento úkol nesplnil a dokonce se chováte, jako by byl nevhodný!“

„To zajisté ne, Veličenstvo. Ale v průběhu času jsem nabyl dojmu, že došlo k omylu. Byla chyba, že jsem to přijal.“

„Pokud se pamatuji, pověřili jsme vás diskrétním pátráním mezi těmi lidmi, pane! Předpokládám, že když jste nám tu činnost přislíbil a přijal dokonce zálohu, vynasnažil jste se též ji odpovídajícím způsobem splnit!“

„Ano, snažil. Mohu vás ujistit, že jsem dělal vše, co jsem považoval za potřebné - až do chvíle, kdy jsem pochopil, že to je naprostý nesmysl. Pak jsem to dělat přestal.“

„Proč by to byl nesmysl?“

„Moje informace měly Vašemu Veličenstvu sloužit jako podklad k rozhodnutí ve prospěch Velkoněmecké Říše. Jenže během pátrání jsem zjistil, že by to nemělo správný výsledek. Dospěl jsem k názoru, že žádné vaše rozhodnutí nebude ve prospěch Říše.“

„Co to říkáte?“

„Že jakékoliv Vaše rozhodnutí bude Říši ke škodě.“

„Pane... to se opovažujete říkat mi do očí?“

„Který tělesný otvor by Vašemu Veličenstvu vyhovoval víc?“

„Vy se mnou snad... žertujete!“

„Ano. Možná řada problémů vyplývá z toho, že berete svět příliš vážně, odnaučil jste se žertovat. Kdybyste bral svět trochu s humorem, nepřipadal by vám tak beznadějný...“

„Jako vy, chcete říct? A ráčil jste vzít v úvahu, že na mých bedrech spočívá starost o osud netoliko Německa, ale celé Evropy, ba dokonce celého světa?“

„Váš problém, kolik si toho berete. Já jsem rád, že na mých bedrech už nespočívá nic. Tygrovi lidé mi tam pomohli; naučili mě řadu věcí, které se mi budou hodit v dalším životě.“

„Co hodláte dělat, smím-li vědět?“

„Co bude, to vědět samozřejmě nemohu. Není vyloučeno, že Vaše Veličenstvo se mi bude chtít pomstít za to, co nazývá zradou. Že Vaše zájmy přestaly být mými zájmy...“

„Takové úvahy nechte laskavě na mně! Chci vědět, čím se chcete zabývat v případě, že vás propustíme ze svých služeb!“

„To vím přesně: pomáhat lidem.“

„Jakým způsobem?“

„Jakýmkoliv. Třeba léčit. Mnoho lidí trpí v bolestech. Naučil jsem se jednoduchým způsobem jim pomoci.“

„Otevřete si lékařskou praxi?“

„Otevřu si vesnickou usedlost, nejlépe daleko od lidí, abych je zbytečně nerušil. Budu pěstovat dobytek a pečovat o pár lidí, kteří to budou potřebovat. Vždy se najde někdo, kdo bude stát o tu péči...“

„Pane Grévete, vaše řeči mi připadají značně... od věci. Chcete léčit lidi; netušil jsem, že jste lékař!“

„Já nejsem lékař. Jsem čaroděj.“

„Cože?“

„Tak dobrá, abych se nevychloubal. Dejme tomu lidový léčitel. Léčím lidi dotekem ruky. Případně dobrou radou.“

„Šarlatán? Obchodník s pochybnými praktikami?“

„Tak to můžete také nazývat.“

Císař si otřel z čela pot. „Pane Grévete, celý dosavadní život jste strávil jako špičkový agent tajné služby! Považoval jsem vás doposud za rozumného muže a chci doufat, že... možná máte dojem, že by práce, o níž hovoříte, byla vhodným krytím pro vaši další činnost, ale nechápu...“

„Nemám na mysli žádné krytí. Skutečně chci pomáhat lidem! Dosud jsem ve svém životě neudělal nic dobrého; jenom jsem špicloval lidi, kteří mi ničím neublížili. Není na čase začít jim pomáhat?“

„Pomozte nejdříve mně! Co byste mi radil?“

„Přijďte bydlet ke mně na můj statek. Nějakou vhodnou práci tam pro vás najdu, nebojte se. Odpočinete si, nabudete sil...“

„Děkuji! Mám dojem, že jste se zbláznil.“

„To je věc názoru; já mám dojem, že jsem přišel k rozumu. Budu teď pomáhat druhým, aby ho dostali taky.“

„A já vás dám zavřít!“

„Co se dá dělat? Ale i ve vězení lze pomáhat lidem...“

„Dáváte přednost vypovězení ze země?“

„Je mi jedno, kam půjdu. Nějaké místo už najdu...“

„O tom nepochybuji. Můžete mi říct, jak se vám to stalo? Byl jste snad osvícen jako Svatý Pavel?“

„Ne. Strávil jsem noc s čarodějkou.“

„Co jste... vyspal se s nějakou ženskou? To ona vám řekla tohle všechno - a vy jste jí uvěřil?“

„Spojila mě s Vesmírem.“

„Co to bylo za... dámu?“

„Je to začínající čarodějnice. Ještě... mohl byste ji považovat za dítě. Ovšem její znalosti jsou na špičkové úrovni, protože je přímo přebrala od zkušenějších...“

„Nezajímám se o její sexuální zdatnost!“

„O tom jsem nemluvil. Mluvil jsem o znalostech.“

„A ty vám předala v posteli?“

„Ano.“

„Jak a proč?“

„Proč? Aby mě vymanila z vašeho vlivu; odstranila mou velikou nevědomost, se říká odborně. A jak? To byste pochopil, kdybyste s ní také strávil noc. Ujišťuji vás, je to velmi příjemné...“

„Chcete říct, že se to stane každému, kdo...“

„Ano. Je to součást osvobození mysli ze zajetí iluze...“

„Dá se to říct také tak, že vás v zajetí podrobili experimentům za pomoci sexu, hypnózy a případně nějakých drog, během kterých se z vás stalo... tohle?“

„I tak byste to mohl definovat.“

„A totéž dělají i s jinými zajatci?“

„Jenom s těmi, kterým chtějí prokázat zvláštní milost.“

„Rozumím. Řekněte: to se stane každému, kdo upadne do zajetí Templářů?“

„Nevím, zda všech Templářů; těch je mnoho, patří k různým lóžím a každá se zabývá poněkud odlišnými experimenty...“

„Chápu. Obdivuji, že se mnou mluvíte tak otevřeně!“

„Proč bych to tajil? Když se to někomu podaří, získá dokonalé štěstí a naprostou spokojenost... Myslím, že až se to rozkřikne, budou lidé přímo stát o to, aby se osvobodili...“

„A pak se vrátí k nám do Německa... takoví jako vy?“

„Podle toho, co jim bude připadat nejlepší.“

„Bez ohledu na moje přání?“

„Vy nejste členem řádu, Veličenstvo...“

„Kdežto vy zřejmě ano; přijali vás mezi sebe?“

„Toho nejsem hoden! Byl bych nesmírně šťastný, kdyby mi dopřáli tu čest, ale vím, že jsem se proti nim provinil! Dokud se dost neočistím, nebudu hoden překročit jejich práh...“

„Budete se očišťovat podvratnou činností proti nám?“

„Veličenstvo, váš stát stejně jako záměry jsou věcí dočasnou; já sloužím Věčnosti! Mohlo by se říct: Bohu.“

Císař Vilém polkl dvakrát naprázdno.

„Zmizte, člověče! Neuvědomujete si, jak hrozné věci říkáte?“

„Možná vám to tak připadá, pane. Ale ujišťuji vás... Pilátovi z Pontu připadalo stejně zvláštní to, co mu říkal Ježíš Kristus. Avšak nenalezl na něm žádného provinění...“

„Jak se opovažujete...?“

„Jako jeho pokorný služebník.“

Císař na něj chvíli nechápavě zíral. Pak zazvonil.

„Odveďte ho! Později rozhodnu, co s ním bude...“

Grévet se nebránil, dokonce se na odchodu na Viléma usmál.

Když odešel, císař požádal Ungerna o posudek.

„Je to přesně tak, jak říkal, Veličenstvo. Nelhal vám...“

„Zhypnotizovala ho ta nemravná žena, která ho svedla?“

„Nevím, proč byste ji měl považovat za nemravnou, ale ano, bylo to zřejmě tak. Ona to považuje za součást své služby.“

„Vyřídila elegantně jednoho z našich nejlepších špiónů, to ano. Ale ten příští může docela snadno vyřídit ji!“

„Obávám se, že nemůže. Ten příští dopadne stejně, pokud bude tak hloupý a naletí jí. Dobře, že jsem byl varován; nebudu věřit žádným ženským a rozhodně se se žádnou nevyspím.“

„Žertujete, barone?“

„Ujišťuji vás, ani v nejmenším. Podobné zvyklosti jsou běžné u některých barbarských národů; Templáři si přivedli ze světa spoustu otroků, které k tomu účelu používají...“

„Jsou ti Templáři skutečně čarodějové?“

Ungern se zamyslel. „Říkají to, ale ve skutečnosti čarodějové nejsou. Principem čarodějnictví je především snaha dosáhnout změny přírodních zákonů; to nikdo z nich nedělá. Pouze využívají toho, co jim bylo dáno či zjeveno. A nikdy proti Bohu!“

„V každém případě jsou nebezpeční. Ještě trváte na tom, že mezi ně proniknete a budete pro mne pracovat?“

„Udělal bych to, i kdybych to neslíbil, Veličenstvo. Nesmírně mne láká možnost studovat ty jejich metody; mám pocit, že mnohé by se daly použít i v mojí praxi. Pokud dovolíte...“

„Dovolím; a poskytnu vám samozřejmě určitou náhradu za náklady, které s tím budete mít, barone. Jestli se vaše mise podaří, můžete počítat s vysokým státním vyznamenáním a patřičným hmotným oceněním svých zásluh. Ovšem pokud ne...“

„Pokud ne, už se nevrátím. Zemřu tam vlastní zbraní!“

„Pokud se z vás nevrátí něco, jako je Grévet. Lidská troska!“

„To se zcela jistě nestane, pane. Nejsem hlupák!“

„Dobrá. Co byste mi radil udělat s tím Grévetem?“

„Pokud skutečně chcete radu: nezabíjejte ho! Radši ho pošlete do země, které se chcete nejvíc pomstít.“

„Někdy máte dobré nápady, barone. Inu... v každém případě vám přeji mnoho štěstí!“

Všechny čarodějky teď chodily v šafránovém rouchu; vymohla si to Diana, přestože původní návrh byl roucha bílá. Ale v diskusi pochopily, že bílá se snadno špiní a nepůsobí dobrým dojmem, tak si obarvily oděvy na oranžovo. Pouze Andrea a druhé dvě Panny setrvaly u bílé barvy.

No, tak trochu pravdy. Šafránová roucha opravdu měly, ale chodily v nich minimálně. Každý den se koupaly v Ohni a vlasy jim nemohly narůst, takže vypadaly jako mnišky v Indočínském klášteře. Po koupeli byly tak nabité energií, že se neoblékaly vůbec a nejmíň hodinu až dvě zůstaly nahé, než je přece jen roztřásla zima a chtěly se obléci. Druhý důsledek prosáknutí energií byla čím dál větší chuť na sex, u mužů i žen.

Julie s tím statečně bojovala. Mladší dívky se na ni obracely a žadonily o radu, jak situaci vyřešit, takže se snažila je přimět, aby se co nejvíc ovládaly a nepodléhaly svým pudům a tužbám. Zrovna když byla v nelepším a ohnivě hovořila o sebeovládání a askezi, přišel mezi ně Jan Dunbar; dal jí pusu na plešatou hlavu a pohladil ji po hrudi. Udělalo jí to radost, ale vyrušilo z přednášky, takže mu něco odsekla. On jí taky něco řekl, takže se naštvala ještě víc a začala ho odstrkovat - tak ji chytil za ruce a začal jí je kroutit, zaječela jako fúrie a chtěla se prát. A dostala facku. A ještě hřbetem ruky zpátky. Vytasila drápy a skutečně ho sekla jako kočka, na to ji on zkroutil před sebe a spojil se s ní. Vřískala a bránila se, ale také on byl v extázi po té koupeli v plameni a nepovolil.

Tori nadšeně zařvala jako leopard a vrhla se na kluka, který se jí zrovna nejvíc líbil. Mladí kolem chvilku užasle přihlíželi, ale dlouho jim to nevydrželo, začali se nadšeně přidávat do hry.

Bylo to nejkrásnější milování, jaké do té chvíle zažila. Stud, ponížení a bolest, to všechno najednou se slilo do obrovského výbuchu vášně, při kterém se oba zmítali v nádherném orgasmu. A když se Julie probrala z okouzlení, došlo jí, že přesně po tomhle nejvíc toužila; být přemožena, znehybněna, stát se hračkou v silných rukou muže, kterého miluje. A přestat závidět Maryšce. Naopak, aby všichni záviděli jí.

Z posledních sil se posadila a všimla si, že Jan má po těle krvavé šrámy od jejích drápů. Ačkoliv pokud kdy pečovala o svoje nehty, v Ohni jí shořely stejně jako vlasy a všechno ostatní. Ale v extázi dokázala škrábat pěkně... A nebyla jediná, kdo přebíral některé zvyklosti šelmy.

Začala se šťastně smát a spokojeně sledovala, jak si užívají další kolem ní.

A řekla: „Tak dík! Komu se to líbilo, pojďte se ještě jednou nechat olíznout Ohněm. Ale tentokrát se už opravdu ovládneme a nebudeme řádit! Leda zase zítra...“

Vévoda Miguel d'Escambrray si povšiml procházející Andrey, když odcházela ze snídaně; zastoupil jí cestu a sklonil hlavu.

„Mohla bys mi věnovat několik svých vzácných minut, Panno?“

„Jsem tady, abych ti sloužila.“ odvětila klidně.

„Potřebuji... mám k tobě prosbu.“

Zavedla ho do pokoje, který jim byl vyhrazen; spolu s ní tam byly i dvě druhé, ale Miguel neřekl, že chce zůstat o samotě, musel vědět, že čarodějky nepovažují tajemství za chráněná.

„Dozvěděl jsem se v krátké době dvě zprávy. První, že budu mít dítě. Druhou, že zemřu.“

Andrea nedala najevo žádné překvapení. „Ano.“

„Můžeš mi tyto zprávy potvrdit nebo vyvrátit?“

„Budeš mít syna. Ale nikdy jej nevezmeš do náruče. Tvůj čas je velmi krátký, Migueli Estragone.“

„Indián Tah-šwa mi řekl, že budu v boji zraněn; byl jsem. Také odhadl, že získá dva skalpy; získal je. Domnívám se, že duchové jeho předků mu řekli pravdu i v dalším.“

„Já vím, že zemřeš. Buď rád. Máš možnost se připravit.“

„Ale já nechci zemřít, čarodějko!“

„Ani to mne nepřekvapuje.“

„Chci vidět svého syna! Chci se ho dotknout... aspoň jednou!“

„Už ne. Příděl svého štěstí jsi vyčerpal.“

„Marie... moje žena mi řekla, že jste dokázaly zachránit jednu dívku, které také hrozí smrt! Julie, její sestra...“

„Vím. Ale u tebe to fungovat nebude. Způsobil jsi v životě už mnoho zla, vévodo. Nebudu ti tajit: mnoho různých bytostí čeká na chvíli, kdy si s tebou bude moci vyřídit účty. Ta bitva bude pro ně velmi dobrá příležitost. Využijí toho.“

„Nemůžeš mne před nimi nějak... chránit?“

„Sám jsi dost dobrý čaroděj. Neumíš-li se ochránit sám...“

„Mohl jsem - dokud mi tvůj Oheň nespálil vlasy!“

„Co jsi zač, že se opovažuješ mne obvinit?“

„Neobviňuju tebe ani nikoho jiného, jen říkám pravdu: dokud jsem dodržoval usměrňovací příkazy svého duchovního učitele, byl jsem v míru se světem i Božstvy. Ale teď jsem je porušil; můžu snad čekat, že mne budou chránit?“

Andrea zavřela oči. Chvíli seděla mlčky a zcela nehybně.

„Jsem ochoten udělat cokoliv!“ naléhal Miguel. „Dám ti třeba celé své jmění, když mi pomůžeš!“

„Šetři svoje peníze; radši se postarej, aby tvá žena a dítě nežili v bídě a nekočovali po Evropě bez groše v kapse! Máš ji přece trochu rád!“

„Samozřejmě, raději než sebe! Je to první žena, kterou jsem vůbec kdy měl rád - a nikdy už nebude žádná jiná!“

Andrea mlčela; a Miguel se zachvěl, když si uvědomil, jak hlubokou pravdu řekl. „Chápu,“ sklopil hlavu. „Učiním, co je zapotřebí.“

„Ví o tom tvoje žena?“

„Neřekl jsem jí nic! Ale... je čarodějka. Nevím, co ví!“

„Ne, abys k ní teď vletěl a začal na ni řvát, že musíte využít každé chvíle, která vám zbývá! Nechceš ji doufám děsit, trápit ji, vyhrožovat?“

„Budu se snažit být co nejmírnější...“

„Možná jednou po letech bude vzpomínat na tyto dny; nechtěl bys, aby to pro ni byla příjemná vzpomínka? Na čas, kdy byla aspoň na chvíli šťastná?“

„Budu na to myslet. Děkuju ti, čarodějko.“

„Ať tě provází štěstí!“ nahnula mírně hlavu.

Estragon se jí hluboce poklonil. Byl to vysoký a silný muž, Andrea mu dosahovala sotva po rameno a vypadala vedle něho křehce a jemně; ale v této chvíli byla silnější.

Rovnou od ní zašel za Charrym.

„Nevím přesně, kolik nám zbývá času,“ řekl mu rozhodně. „Přesto bych tě chtěl požádat, abys mi dovolil uspořádat svatbu!“

„Jistě, s radostí! Je k tomu nějaký zvláštní důvod?“

„Ano. Musím počítat s tím, že zemřu dřív, než jsem chtěl.“

„Každý z nás může zemřít, Migueli!“

„Ale každý to neví jistě. Nebudu s tebou diskutovat; přišel jsem tě požádat, abys zastupoval při obřadu jejího otce.“

„S radostí! Tomáš je můj přítel...“

„Máš představu, jak takový obřad probíhá?“

„Nejsem si jist; jaký druh obřadu máš na mysli?“

„Sňatek před ohněm podle Védských způsobů. Jsem Sikh...“

„Viděl jsem něco podobného v Japonsku.“

„Správně. Tošia využijeme také, bude mým ochráncem a bude před námi nosit meč, aby nás chránil před démony.“

„Máš někoho, kdo to může provádět?“

„Můj důstojník Durvása pochází ze starobylé kšatrijské rodiny; jeho matka pocházela z kasty bráhmanů a jeho strýc, který se stal také jeho guruem, ho řádně vyučil...“

„Dobrá, souhlasím. Kdy to bude?“

„Byl bych rád, kdyby to šlo zítra!“

„Beru na vědomí.“

Maryška byla spolu s ostatními ve velké místnosti; byla tam též Magda, vytahovala se svými zážitky v chrámu Astarté, bývalém nevěstinci ve městě. Zážitky to byly docela zajímavé, takže se dívky bavily a vesele smály.

„Promiňte, že ruším vaši zábavu!“ řekl jim Estragon. „Ale...“

„Ticho!“ vykřikla Veronika. „Nevím, co se děje, ale v dějinách je to poprvé, co se Miguel za cokoliv omlouvá! Tak držte zobáky!“

„Ty taky, pokud možno. Přišel jsem požádat Maryšku Baarfeltovou o ruku; přicházím poprosit, aby se stala vévodkyní d'Escambrray!“

Maryška vyrazila nadšený výkřik; ostatní vyskočily, všechny naráz začaly povykovat, objímat ji, Miguela i jedna druhou.

„Samozřejmě vás všechny zvu na svatbu!“

„A já vás zvu taky!“ vykřikla Julka. „Janek o tom teda sice ještě neví, ale docela určitě bude na vrcholu blaha!“

„Nepochybuju o tom; kdo ještě se chce vdávat?“

„Já bych se docela vdala, ale kdo by si mě vzal, že?“ smála se Valérie. „Asi nemám šanci si rychle někoho najít...“

Miguel se zasmál, uklonil se a odešel.

„Uvolníme řetězy?“ ušklíbla se May-Britt.

„Proč ne? Ať se vdá každý, kdo může...“

A všechny se rozesmály.

Jan spal a tiše pochrupoval. Julie se už probrala, ale chránila se dát to najevo, radši se ani nepohnula, jen tiše meditovala. Zasloužil si odpočinout. Když se ukládali ke spánku, zkusila ho vyprovokovat vzpomínkou na to nádherné milování po koupeli v Ohni. Trochu se poprali, ale rozhodně ne dost, aby byla spokojená. Bylo to pěkné milování, ale neztratila vědomí ani neřvala jako zvíře. Ale co se dá dělat?

Taky si o tom popovídala s Maryškou. Zvykly si navzájem se chlubit a trochu provokovat, Maryška vždycky vyhrávala, ale tentokrát ne a možná dokonce záviděla. Ona se ještě nemilovala za přítomnosti diváků, ještě nevyprovokovala hromadnou milostnou extázi všech kolem. A moc ráda by to zažila! Jenže Miguel... jak si tak o tom povídaly, napadlo je si jednou ty kluky vyměnit, a hned se lekly, to by dostaly obě na holou!

Julka si představila, jaké to bude dneska po koupeli v Ohni - byla to tak nádherná představa, že se otřásla slastnou hrůzou, ale naštěstí se Jan neprobudil. Styděla se a děsila, ale tak nádherně! Kéž by ji mohli vidět všichni! Proboha ne, propadla by se hanbou! Ale všechny by konečně viděly, že je správná holka a vydrží víc než všechny ty cukrové panenky... to bude nádhera!

Na chvilku asi ještě usnula, protože je přišla vzbudit Tori. Ta si nedělá s ničím starosti, miluje se stejně ráda na veřejnosti jako v soukromí. A zrovna tak May-Britt, ta má na to dokonce tři! Magda spíš jen kecá, kdo ví, co opravdu zažila... Tak co je, nezlob!

Tori nadšeně povídala všechno, co věděla. Teď ráno bude rozcvička, a za cvičení je zodpovědný Tošio Yamanaki. Povídala si s ním už včera a probírali všechny okolnosti, takže ví všecko. Někteří se rozcvičkám soustavně vyhýbají, tak Tošia napadlo je za snahu odměnit. Třeba koupáním v Ohni a následným společným milováním. Tori byla nadšeně pro, tak to hned vyzkoušeli...

To už se probudil i Jan, poslouchal a smál se. Tori se nadšeně chlubila dál, oběhla už všechny, kteří ji napadli, a pozvala je, bude to zajímavé. Především Dianu, ta s moc smála a těší se, svatební obřad May-Britt se jí velice líbil. Dneska budou na rozcvičce všichni a Julka s Jankem jsou hlavní atrakce.

Takže Julka pochopila, že se dnešní koupeli v Ohni nevyhne. Ale těšila se, a moc!

Když se zvěst o přípravách na svatbu rozlétla po pevnosti, důvtipné hlavy, zvláště mezi jezdci, okamžitě vytušily, že bude moudré se připojit. Proslechlo se, že konečně bude bitva a velení se obává smrti mnoha velitelů; považuje tedy za nutné uspořádat záležitosti tak, aby nedošlo k pochybnostem ohledně jejich rodové posloupnosti, následnictví a dědičného majetku.

Jezdci sice žádný majetek obvykle neměli (nepřihlížejíc ke šlechtickým titulům a državám v Neviditelné říši), ale považovali za důležité, aby jejich případné děti dostaly, co jim patří. Proto houfně legalizovali svoje milostné vztahy, sepisovali svatební smlouvy a přijímali požehnání kněží. V mnoha případech se jednalo o bohoslužby poněkud kuriózní, ale na to si už všichni v pevnosti zvykli.

Žen bylo mezi jezdci málo, o jejich vlastnictví se vedly boje; zvláště když těch ochotných změnit partnera bylo ještě méně. Ženy požívaly těchže práv jako muži, zejména práva svobodně si zvolit, s kým chtějí žít a mít děti. Některým to bylo jasné už dlouho; ačkoliv vypadaly a chovaly se výstředně, nevěra se mezi nimi vyskytovala zřídka a mnohdy jen z rituálních důvodů. Spletité zvyky a předpisy ovšem nechápaly dívky čerstvě přišlé, které namísto co by přispívaly k řešení sporů a uhlazování rozepří, svými rozmary ještě provokovaly nové. Všeobecně se očekávalo, že čarodějky brzy vyhlásí k ukončení veškerých sporů perpetuum silencium, věčné mlčení o jejich příčině. V tom případě by se rozpory konzervovaly ve stavu, v jakém právě jsou a pokračovaly až po skončení války. V jejím průběhu měl každý zakázáno je připomínat.

Arnoštu Fouskovi, který sepisoval knihu o zvyklostech jezdců, to vysvětlovala Širin. Potvrdila, že se považuje za jeho legální manželku, vlastně spíš považuje jeho za svého manžela. Mezi jezdci je ještě ve značné míře udržován matriarchát, aspoň v držení vlastnictví po linii matky; muži totiž mají nebezpečný sklon odjíždět na daleké cesty, ze kterých se mohou vrátit po dlouhém čase, případně vůbec ne. Na dlouhodobě nepřítomné se tedy hledí jako na mrtvé, přičemž jejich manželka pečuje o majetek, děti a vůbec. Jakožto hlava rodu také uzavírá četné smlouvy; některé potvrzuje vlastním tělem.

Arnošt chtěl vědět ještě víc a Širin ochotně vysvětlovala. Použila za příklad budoucí činnosti své dcery Fatmah; té je nyní deset let, žije u babičky ve Španělsku a tráví celé dny na mořské pláži, ale zároveň se pilně vzdělává, hodně čte a poslouchá, co jí dospělí vypravují; všeobecně dělá mamince radost. Občas už ale sebere její šminky, šperky, šaty a podobně, nastrojí se, prohlíží v zrcadle a sní o tom, že bude veliká a dospělá; těší se na to tak moc, že Širin uvažovala o myšlence její iniciativu poněkud omezit, až k tomu dojde.

Takže, až Fatmah dospěje v dívku, nadejde čas, aby se provdala a založila vlastní rodovou linii. Jsou dvě možnosti: se souhlasem dosavadního rodu nebo proti němu. Druhá možnost by nastala, kdyby se jí zalíbil někdo zásadně a naprosto nevhodný: člověk mimo řád, stižený prokletím, totálně neschopný, odmítající místní zvyky. Širin doufá, že se to nestane; několika kamarádkám se podobná věc přihodila a byla to vždy tragédie pro celou rodinu.

Všichni ostatní mladí muži jsou vhodní. Fatmah si musí velice dobře rozmyslet, koho si zvolí jako prvního manžela a jakými svatebními obřady ohromí všechny kamarádky i celé okolí. Že by se její svatba odehrála v klidu a potichu, o tom snad nemůže být řeči; všichni by se domnívali, že se za něco stydíme. Naopak, když se vdává princezna, musí z toho být poprask! Je vhodné, aby se o ni bojovalo, chlapci se střetávali v soubojích, případně ji někdo unesl na neznámé místo, tam se jí zmocnil a zpátky přivedl, až když s tím už nepůjde nic dělat. Arnošt měl jisté pochybnosti, jak ji budou unášet, když ji nikdo nehlídá; Širin se zasmála a prohlásila, že hlídání zajistí bráškové Idrís a Iblís, pokud už budou dost velcí, případně jiní muži; bývá zvykem na patřičnou dobu zavřít dívku dokonce do věže, aby to případní dobyvatelé měli obtížnější.

„Do jaké věže? Vy nějakou máte?“ divil se Arnošt.

„Ne. Ale když bude třeba, postavíme!“

Širin vyprávěla, že Fatmah objevila v nějakých starých knihách příběh, který se odehrál někdy před sto lety; řádová škola tehdy fungovala na ostrově Korfu u břehů Řecka, obsazeného Turky, jejím patronem byl místní paša a přední studentkou jeho oblíbená dcera Chanum. Její matka byla křesťanka, pašova matka taky a sám paša byl muž vzdělaný a vychytralý; často spolupracoval s řádem, nejdřív obchodně, pak i politicky, až dospěl k názoru, že by se mohl pokusit o zvýšení své osobní moci ve Středomoří. Pilně tedy obchodoval, před nadřízenými se uctivě skláněl a podřízené tvrdě utiskoval, dodržoval veškeré příkazy Islámu, avšak měl pochopení pro zvyklosti křesťanské a vůbec: byl to chytrý člověk.

Jeho dcerunka Chanum vytvořila v řádové škole na Korfu bojové sdružení Hvězdy; jeho členky nosily ve vlasech nad čelem ozdobu ve tvaru diamantové hvězdičky. Samotná Chanum si ji dokonce dala napevno přišít zlatým drátkem ke kůži na čele, což napodobilo později pár dalších; procházely všestranným výcvikem v boji i magii a klukům se pyšně posmívaly, vědomy si své ceny.

Když se naplnil její čas, Chanum se zamilovala do mladíka, který přišel odněkud ze severu; legenda praví, že měl světlé vlasy a modré oči a jeho rod byl z politických důvodů vyvražděn, což by se zajisté stalo i jemu, kdyby mu řád nepomohl utéci. Ten mladík udělal na Chanum takový dojem, že se rozhodla provdat se za něj; tušila, že by to legálně neprošlo, takže uspořádala akci v odlehlé zátoce na pobřeží: dívky si postavily opevněný tábor, který kluci museli dobývat. Slušelo se, aby jej dobývali tři dny, přičemž ten třetí jej konečně slavnostně dobyli, zmocnili se přítomných dívek a brutálním způsobem je zneužili. Celý případ samozřejmě vyvolal velký odpor a kritiku všech představitelů; ti už vyjadřovali zásadní nesouhlas v době, kdy tam dívkám posílali materiál na stavbu opevnění a jídlo na celou dobu bojů. Když se teď zneuctěné a plačící dívky (a nafoukaní kluci) vrátili domů, byli postaveni před soud velerady. Ta konstatovala, že došlo ke strašlivému zneuctění jak přítomných, tak celé školy, pročež není možné, aby provinilci nadále setrvávali ve zbožném společenství; i byli vypovězeni, dokonce veřejně vypráskáni biči ku poučení mládeže, které by jinak mohlo napadnout to zopakovat.

Tatíček paša se Chanum slavnostně zřekl a prohlásil, že ji víckrát nechce spatřit; což očekávala. Kromě toho jí poslal jistý počet svých nejlepších hrdlořezů, už nějaký čas vychovávaných k fanatické poslušnosti; jim se muž ze severu postavil do čela, vzdal se svého jména, začal si říkat Atilla a přepadl tureckou válečnou loď, právě koupenou pod rukou od Benátčanů. Jak se dozvěděl o její přísně utajované existenci a jak dokázal přemoci posádku, je zahaleno tajemstvím; zdá se, že k obraně se vzchopili nanejvýš tři lidé, kteří taky přišli o život. Tu loď nazvali Mořský jeřáb a podnikali s ní plavby po Středomoří, přičemž úspěšně přepravovali nejrůznější kontraband. Nepatřili k žádnému státu, tatíček paša na ně čas od času posílal armádu, aby pomstil únos a zneužití své dcery, evropské mocnosti pokládaly Jeřába za loď pirátskou a její posádce hrozily pověšením. Tak to trvalo asi patnáct let, Atillovi a Chanum se narodilo několik dětí, z nichž některé byly vychovány v řádové škole, stejně jako děti členů jejich posádky. Teprve za Napoleonských válek, když první konsul republiky vtáhl do Egypta, se stopa po této zvláštní partě ztrácí v nenávratnu.

Tak docela v nenávratnu ovšem ne: jejich potomky jsou někteří přítomní, třeba Llago di Rienzi a Securio Lobo Villablanca; též není jisté, zda rod vévodů z Escambrray neměl nějaký obchodní podíl na těchto plavbách. V každém případě Fatmah hrdiny tohoto příběhu až nekriticky obdivuje a moc ji mrzí, že škola na Korfu už není v činnosti; když celá léta dodávala Atillově pašerácké flotile své nejvychytralejší a nejbojovnější odchovance obojího pohlaví, došla někomu z konkurence trpělivost, školu přepadl a po tvrdém boji vypálil. Někteří učitelé a žáci tam zahynuli, další se probili a zmizeli neznámo kam.

„Hezký!“ konstatoval Arnošt. „Můžu to napsat do té knížky?“

„Jistě, když chceš! Proč ne?“

„Kdyby se to řádně zpracovalo, vydalo by to na román!“

„To taky můžeš.“

„A další román bych mohl napsat o tvé Fatmah, až ji napadne se zapojit do hry, ne?“

„Určitě bys jí udělal radost; ale nepřeháněj to, zatím je ještě moc malá na takové věci! Asi jí budu muset přitáhnout uzdu, až to na ni přijde... ale jak, to teda nevím!“

„Dobře, tak si vybere, za koho se provdá; a dál?“

Širin s chutí rozvíjela možnosti: pravděpodobně dotyčný bude jezdec, potomek vznešeného rodu, zdobeného mnoha erby, tituly a zatykači. Úkolem Fatmah jako manželky bude vytvořit pro něho domov: dům, děti, hlídání majetku. Jeho úkolem bude vyjíždět do světa a získávat tam zmíněný majetek; občas se bude vracet, aby se přesvědčil, jak vše prosperuje. Pokud ho ovšem někde nezabijí; pak by chudinka Fatmah byla vdova a vroucně ho oplakávala, stejně jako Širin jejího otce, který zahynul (asi) někde v Africe. Arnošta zajímalo, kdo je otcem Idríse a Iblíse; Širin byla ochotna mu to vyprávět, ale protože se v obou případech jednalo o delší příběhy, raději jindy.

Tak se otázal na záležitosti případných dalších manželů či milenců. Širin nehodlala nic tajit: každý muž, se kterým žena stráví noc, je její další legální manžel; iniciativa může vzejít od ženy, dotyčného muže, předešlého manžela i dokonce od dalších osob přímo nezúčastněných. Čaroděj či vysoký hodnostář může nařídit libovolným dvěma lidem, aby spolu strávili noc; vysvětlit jim důvody může, ale nemusí, pokud nechce. Arnošt se užasle zeptal, zda poslechnou a Širin s úsměvem řekla, že obvykle ano. Konečně, ona sama se mu poprvé odevzdala na příkaz Veroniky a nijak toho nelituje.

Arnošt položil další dotaz: stává se, že nějaká dívka miluje svého vyvoleného natolik, že odmítá všechny ostatní? Samozřejmě; hlavně v útlém mládí. Později si dá říct ochotněji, až nakonec sama vyhledává perspektivní jedince a navazuje s nimi vztahy. Co na to manžel? Inu, co může dělat, když odjel do ciziny a nemůže si manželku hlídat? Někdy souhlasí, jindy se rozhodne vyzvat svůdce na souboj a servat se s ním; ženám to někdy lichotí, jindy mají protesty a připomínky, takže se může stát, že dostanou taky. Širin přiznala, že mladá dívka chytne pár facek snadno; ale vzhledem k odolné povaze obvykle brečí jen chvilku. Některým se přímo líbí bouřlivé scény, rvačky, výprasky a dramatické hádky. Kdyby se jim to nelíbilo, mohou se chovat zdrženlivě.

Pak se Arnošt ptal na potvrzování smlouvy výměnou žen. Širin nadšeně zazářily oči: ano, to je velmi oblíbený způsob zpečetění dohody. Pokud uzavírá smlouvu starý vladař s mladým bojovníkem, může mu na potvrzení dát některou ze svých dcer za ženu; když ale nemají v rodině vhodnou dívku, musí se obětovat samotná paní. Někdy je jí to příjemné, jindy méně; existují však vzpomínky na vznešené dámy, které si vynucovaly podobné vztahy i ve vysokém věku, přičemž mladí muži po nich snad ani tolik netoužili, ale nemohli odmítnout tu poctu.

Termín nemohli odmítnout Arnošta zaujal; dozvěděl se, že mezi jezdci platí, že muž nesmí odmítnout, vyzve-li jej žena, aby se s ní miloval. Důvodem k odmítnutí může být pouze: slib učiněný jiné dámě, Bohu či králi, nemoc či tělesná nezpůsobilost. Pokud se však muž podobně vymlouvá, musí počítat s důkladným prověřením oprávněnosti těchto důvodů; kdyby se třeba zjistilo, že to jsou jen plané výmluvy, musí počítat se všemi druhy odvety, od pomluvy až po výzvu na souboj.

Arnošt se tedy zeptal, s čím by měl počítat, kdyby se rozhodl žít se Širin natrvalo. Má očekávat, že každý, kdo přijde, bude považovat za své právo spát s jeho ženou; dále každá žena, která nebude mít večer co dělat, mu bude poroučet, aby s ní spal? Širin ho s úsměvem ujistila, že ano; dodala, že se mu to bude jistě líbit jako všem ostatním. Kdyby nemohl vydržet, může se klidně vypravit na delší cestu do světa, pod jiným jménem a z důvodů, které lépe nezveřejňovat; tam si bude moci dělat, co bude chtít a nikdo mu do toho nebude mluvit.

Dále Širin dodala, že nechápe jeho zmínku o pochybnostech, zda si ji má vzít či nikoliv; dle jejího názoru už je jejím mužem, což těžko lze popřít. Arnošt se trochu rozhněval; rozhodl se ji vyprovokovat k hněvu a vyhrožoval, že si klidně najde spoustu dalších milenek, které všechny prohlásí za svoje manželky a bude žádat, aby je tak přijímala i Širin. Ta se jen usmívala. Tehdy řekl, že se pomstí a až její milovaná Fatmah doroste, svede ji taky. Širin se zamračila; uvažuje o té možnosti už nějaký čas a tuší, že rozoumek dcerušky již pracuje na plné obrátky, protože jí o novém partnerovi napsala. Je jasné, že Širin bude muset dcerku pilně hlídat, neboť se bude snažit svést Arnošta sama. Až se tak stane, seřeže ji jako koně; což ovšem Fatmah velmi dobře ví a tím víc ji to láká. Podobné souboje mezi matkami a dospívajícími dcerami nebývají neobvyklé.

„A co teda potom uděláš?“ zeptal se Arnošt.

„Pomstím se jí strašlivě: zjistím si, který kluk se jí nejvíc líbí, a přeberu jí ho. Ať se vzteká, potvora!“

Arnošt sevřel hlavu v dlaních a prohlásil, že se oběsí. To se Širin ani trochu nelíbilo; posoudil tedy zodpovědně své důvody a změnil plány v tom smyslu, že se v tom případě upije k smrti. To Širin uvítala a navrhla: „Můj drahý, miluji tě natolik, že bych bez tebe nedokázala žít! Dovol mi zemřít s tebou!“

A rozhodli se přijmout pozvání na svatební hostinu princezen, kde k tomu rozhodně bude příležitost.

Baron Ungern dorazil do Schwarzbergu po dlouhé, namáhavé a dost nepříjemné cestě. Na poslední úsek navíc nesehnal lístek do první třídy a byl nucen cestovat ve dvojce, neboť luxusní vozy v soupravě nebyly. Navíc se k němu připojil jakýsi pošetilý užvaněný mladík, který mu obšírně líčil své plány: byl majitelem menší ocelografické tiskárny a hodlal nabídnout císaři Charrymu, že vydá první známky Arminského císařství či známky Templářského řádu jako suverénního státu, případně obojí nebo v nějaké kombinaci. Samozřejmě neočekával, že je v Arminu nějaká pošta či obyvatelstvo začne okamžitě psát známým a příbuzným a ty známky na dopisy lepit. Poučil Ungerna, že ve světě se mocně rozvíjí záliba zvaná filatelie, což jest sbírání známek z rozličných zemí, čím kurióznější, tím lépe. Kdyby on takové známky vytiskl a šikovně prodal různým obchodníkům, vydělal by na tom spoustu peněz, ze kterých by část samozřejmě dal státu, který mu to umožnil. Kdyby se navíc podařilo, aby tyto známky někdo nalepil na dopis a nechal orazítkovat na kterékoliv poště, jejich cena by rázem stoupla na dvojnásobek, což by opět mělo kladný vliv na zisky všech zúčastněných.

Ungern se tvářil pohoršeně, ale mladému nadšenci to nevadilo. Měl v plánu následující edice: císařská rodina, státní znaky či symboly, výrazné krajinné zvláštnosti, zvířena a květena země a oslava vítězství v různých bitvách, včetně té nadcházející. Pro řád Templářů měl bombu: galerii předcházejících velmistrů a význačných hodnostářů od čtrnáctého století do dneška. To určitě ještě žádný stát nevydal!

Ungern usoudil, že je blázen. Další cestující, jakýsi kočovný herec jménem Diettermann, to ovšem považoval za dobrý nápad a dal mladíkovi slib, že přednese hraběti z Guyrlayowu návrh i s doporučením. Znali se z dřívějška; Diettermann tvrdil, že je všech státních představitelů přítelem, včetně šelem. Rovněž poradil zapojit do svých záměru šelmy; mají na císařském dvoře podstatný vliv a jsou přístupnější. Pak se vyptával, jak pracuje taková tiskárna; když z toho něco pochopil, navrhl vydávání vlastních bankovek, což by nebylo zas tak těžké. Nakonec se rozhodli, že hlavním jejich podnikáním bude státní tiskárna cenin: peněz, známek, kolků i dalších věcí, bez kterých se žádný stát určitě neobejde.

Jejich diskuse (čím dál vzrušenější) zaujala dvojici, která rovněž mířila do pevnosti: párek mladých milenců, kteří se přes odpor okolí veřejně drželi za ruce, koukali na sebe zamilovaně a když vlak projížděl tunelem, dokonce se líbali! Svěřili se, že prchají z domova a hodlají se připojit k armádě, s níž po vítězství odplují na Ostrov a tam budou žít v lásce a svornosti. Doma to rozhodně nešlo, neboť chlapcovi rodiče rázně odmítali mu to dovolit. Měli pro něho připravenou kariéru, kterou on odmítal stejně rázně; jaká bude, neřekl. Jeho slečna jej nesmírně miluje, ale protože je ještě příliš mladá, podléhá příkazům svých rodičů. Uprchli tedy z domu a hodlají se vzít okamžitě, jakmile narazí na prvního ochotného kněze.

Ungern, těžce přemáhajíc nesouhlas, jim pohrozil, že je brzy odhalí a dopadne policie; pak budou vráceni potupně domů, mladík možná ještě obžalován z únosu a svedení nezletilé. Jásavě mu vyložili, že tomu tak rozhodně není: svoje doklady zlikvidovali okamžitě po odjezdu, od Arminů dostanou nové na jiná jména, takže je nenajde nikdo. Odhalení podle podoby není třeba se bát: hned po příjezdu do pevnosti si oba ostříhají vlasy a převléknou se do uniforem, takže přestanou být podobní čemukoliv.

Na nádraží se všech ujaly hlídky; oznámily, že mezi pevností a městem je zřízena pravidelná dostavníková doprava, leč odjíždí až za hodinu, ježto dostavník byl nucen zajet jinam; tu hodinu mají všichni na odpočinek po cestě a snídani. Ungern usedl do kouta, dal si silnou černou kávu a mračil se; ostatní se ovšem radostně zapojili mezi strážné. Návrhy na známky, peníze, banku atd. všechny nadchly; muži začali připíjet na úspěch podnikání, zatímco dívka z mileneckého páru opatrně vyzvídala na třech děvčatech ohledně módy. Zvlášť holka, která měla část hlavy vyholenou a na zbytku spoustu copánků, ji zaujala; když se jí svěřila se svými záměry, okamžitě se jí ujaly.

Před nádražím existoval holičský kvelb nevalné úrovně, který za předešlých časů prosperoval jen tak tak, když se někdo potřeboval zvelebit před či po cestě. Nevázané zvyklosti naší armády starého majitele naštvaly tak, že se rozhodl vzdát praxe a radši do své oficíny už ani nechodit; předal ji svému vzdálenému synovci, povaleči a alkoholikovi pochybných mravů, který se po celý život práci spíše vyhýbal. To dělal i teď; veškerý jeho příspěvek byl, že půjčil mládeži krámek a vybavení a nechal je dělat co chtějí. Dávali mu za to jíst a pít co hrdlo ráčilo, sehnal si nějakou vojenskou uniformu a pokud byl schopen udržet se na nohou, motal se po nádraží s ostatními. Holičství ovládly dívky a zkoušely si momentální nápady na pošetilých jedincích, kteří zrovna přišli a nedokázali se ubránit. Teď tam odvlekly zmíněnou dvojici a za chvíli se všichni vrátili, notně opilí. Baron Ungern byl nucen uznat, že si mladí už skutečně nejsou moc podobní. Potom se vydali do města do výstrojního skladu, aby se převlékli; od té doby je už neviděl a nezajímal se, kde a jak skončili.

Protože přijel dostavník a s ním několik lidí z města; všichni vypadali nebezpečně. Ungern si sedl do kouta a poslouchal jejich diskusi; jejím námětem byl záměr vpadnout na nepřátelské území a vyloupit tam všechno, co půjde. Byly dvě možnosti: buď Německo svobodné území co nejdřív napadne a pak bude možno dělat to veřejně, nebo si napadení rozmyslí a pak bude nutno se skrývat. Co jim líp vyhovuje, ještě nebyli rozhodnuti.

Zatímco budoucí lupiče stráž v bráně beze všeho pustila, Ungerna zadrželi k výslechu. Bylo to poprvé, co se někdo zajímal, co je zač a co tu vlastně chce; všem ostatním připadal vyhovující. Když řekl své jméno a dodal, že chce mluvit s Baarfeltem, strážní si vyměnili překvapené pohledy a informovali ho, že Tomáš Baarfelt se tu nenachází; ale je tu řada jeho dětí. Ungern souhlasil, že tedy bude jednat s Dianou z Guyrlayowu a May-Britt Baarfeltovou.

Obě dámy přišly v šafránových rouchách mnišek a usmívaly se. Ungerna zdvořile pozvaly dál; Diana omluvila manžela, který právě odjel na jakousi služební inspekci. Pak mu nabídly čaj a velmi chutné cukrovinky, jež bystře identifikoval jako prasádam, pokrm obětovaný Bohu. Nedal se tím zmást.

„Jsem baron Theodor Leonard Rudolf Ungern, nejvyšší velekněz řádu Pochodně Satanovy.“ představil se. „Přicházím navštívit své vzdálené příbuzné, neboť moje babička pocházela z rodu Baarfeltů. Kromě toho jsem si dovolil přinést jim drobný dárek...“

Vytáhl z brašny starobylou knihu; Diana okamžitě zbystřila pozornost a zajímala se, co je to. Satanská orientace hosta ji nijak nerozladila, spíš příjemně překvapila.

„Je to záznam lidových zvyků pohanských kmenů z oblasti Žmudi a pralesů Litvy, sepsaný v šestnáctém století zbožným rytířem řádu Německých rytířů Ruprechtem von Ungern, který byl jedním z našich příbuzných. Tyto kmeny byly bohužel zčásti vyhubeny právě oním řádem; když se ctihodný Ruprecht stal komthurem, sepsal tento traktát k ospravedlnění jejich zániku...“

Diana otevřela knihu uprostřed, pokusila se rozluštit záznamy vybledlým inkoustem na zažloutlém pergamenu a usoudila, že rytíř Ruprecht byl podle všeho šílenec; což ovšem ničemu nevadilo.

„V každém případě ti děkujeme,“ pronesla opatrně. „Ale zajisté máš na nás také nějaká přání, která bychom ti mohli splnit; je-li v našich silách, bude nám potěšením...“

„Snad... kdybych se mohl seznámit s vašimi dosavadními výsledky a posoudit, jak jste došli daleko v oboru, který zkoumám? Ovšem jsem nucen upozornit, že tím oborem je černá magie!“

„I tak je nám tvá návštěva poctou,“ uklonila se May-Britt. „Avšak my tebe zase upozorňujeme, že v současné době vedeme válku s Německým císařstvím. Kdyby náhodou došlo k boji v průběhu návštěvy, neručíme za tvou bezpečnost!“

„Válka s Německem? Ano, slyšel jsem něco... přijíždím z Německa, kde jsem hovořil s několika státními hodnostáři. Možná bych vám měl říct, že moje postavení je poněkud delikátní: jsem částečně Němec a mám k tomu národu vřelý vztah!“

„Je tu mnoho lidí, kteří jsou německé národnosti. Nevadí.“

„Jaké je přesně tvoje postavení? Žiješ tuším v Livonsku?“ řekla Diana, roztržitě probíraje knihu.

„Ano, ovšem. Mohl bych stejně oprávněně říct, že jsem Němec, Rus, Polák, Čech či Litevec, také Maďar a Srb; všechny ty národnosti jsou obsaženy v mé krvi. Nelze jednoznačně stanovit, která převažuje: jsem zkrátka šlechtic.“

„Můžu tě ubezpečit, že je tu řada lidí s podobnými rodokmeny. Ale v současné době jsi zřejmě poddaným ruského cara?“

„Ano; sloužil jsem jako důstojník jeho gardy, než jsem se oženil a začal se zabývat hospodařením. Patří mi několik vesnic; žiji z jejich výnosu a zabývám se vědou.“

„Příjemné.“ řekla May-Britt. „Jela jsem přes Petrohrad cestou sem; docela hezké město. Kdybych ještě někdy cestovala tím krajem a dostala se do Livonska...“

„Bude mi potěšením tě uvítat ve svém domě!“

Tak bylo dosaženo žádoucí shody, baron Ungern se ubytoval a byl pozván na probíhající oslavy. Převlékl se do volného oděvu černé barvy, přičemž odmítl koupel v Ohni a s určitým sebezapřením se vykoupal alespoň v sauně. Někteří přítomní ho přišli okouknout, potom se sourozenci Baarfeltovi sešli v ložnici a rokovali.

„Jestli je to náš příbuzný, tak hodně vzdálený! Nemá na sobě ani jediný výrazný rodový znak!“

„V každém případě je znalec magie; musíme mu tedy vzdávat čest, která mu náleží! Ale nevylučuji, že je ničema!“

„Já bych ho tipovala na fízla,“ řekla Maryška. „Nelíbí se mi!“

„Komu se líbí, ať zvedne ruku!“ navrhla Julka.

„Mně!“ ozvala se Tori. „Já bych ho chtěla mít vycpanýho v hale!“

„Ty zmlkni a zalez někam! Nebo... když se ti tak líbí, nechceš na něj najet jako na Maurice?“

Tori pokrčila rameny; překvapilo je to, obvyklou její reakcí na cokoliv býval nadšený souhlas.

„Myslím, že si bude dávat větší pozor; třeba opravdu něco zná!“ řekla May. „V každém případě nařizuji dobře ho sledovat a kdyby něco, ihned sejmout!“

„Tak dobře,“ souhlasila Julka. „Aspoň bude nějaká zábava!“

Zda to Ungern tušil, není jasné; prozatím chodil po táboře, přihlížel počínání jezdců a tvářil se pohoršeně. Žádné obřady, které se tu provozovaly, se mu nelíbily; ještě méně ho potěšilo, když se na něj někteří mladí obraceli s požadavkem, aby vymyslel nějaké lepší a účinnější. Odmítl a prohlásil veřejně před svědky, že ničemu takovému nerozumí a nic neumí.

Jenže ho podtrhl Denis Baarfelt. Znenadání se vynořil a pravil, že vznešený čaroděj pouze žertuje, jsa předním odborníkem na Satanistickou magii, černé mše a démony všeho druhu. Ungern cítil chuť drzého kluka pokousat, ale mladí se kolem nadšeně shrnuli a jeden přes druhého žádali, aby uspořádal nějakou černou mši, neboť by si přáli komunikovat s ďáblem. Zeptal se, co si od něho přejí; na to ho ujistili, že nic, naopak chtějí zkusit očistit ho od všech hříšných reakcí. Jedna dívka vykládala, jak ve škole studovaly Velký exorcismus, ovšem teoreticky; soudila, že toto je nejlepší příležitost k praktické zkoušce.

„Obávám se, že jsem dobře nepochopil!“ řekl Ungern nejistě. „Vy chcete vyhánět ďábla - z ďábla?“

„A proč ne?“ smáli se. Začali mu vykládat, že patří do řádu Hrimfari, jehož povinností je pomáhat každému, kdo to potřebuje.

„Asi byste mluvili jinak, kdybyste spatřili Pána Pekel v celé jeho strašlivé nádheře!“ pravil pohoršeně.

„No, lekli bysme se určitě; ale bát se? To by se muselo teprv vyzkoušet, co takovej rohatej frajírek umí!“

Mávl rukou a šel pryč, vzteklý k nepříčetnosti; ti mladí ho štvali vším co dělali: oblečením, účesem, ozdobami na krku, na zápěstích, v uších, v nose. Všichni mu suverénně a bez nejmenší úcty tykali, jak je zvykem v celém řádu. Nevázaná zábava, tropení si posměchu ze všeho vážného, to byl jejich život.

Zabloudil do přednáškového sálu a četl si záznamy seminářů, které tam v minulých dnech proběhly. Namátkou zalistoval v zápisu přednášky O významu masitých pokrmů od sestry Petronyly; když se v úvodu dočetl, že maso se připravuje zcela výjimečně před bojem jako impuls ke zvýšení zavilé nenávisti válečníků a nesmiřitelné krutosti k nepříteli, propadl černým obavám.

Ty se skutečně potvrdily, když dostal oběd: nebyl v něm ždibec masa, jen zelenina, obilniny, luštěniny, mléko. Všichni kolem se cpali, až jim lupalo za ušima, ale Ungern se zlobil.

Po obědě se zase potloukal po pevnosti, až narazil na redakční místnosti novin Naše pravda; pod dohledem šéfredaktora Arnošta a jeho společnice Širin tam nějaká dívenka v mnišském oranžovém rouchu klapala na stroji, že se jí prsty jenom kmitaly. Dospělí jí četli přes rameno a tiše žasli.

Ungernovi nehodlali nic tajit. „To jsou záznamy štábních porad německého císaře! Připravujeme zvláštní vydání novin; jedno jsme dali do oběhu před dvěma dny, stálo zlatku za výtisk, ale lidi se o to rvali jako psi! Z německého velvyslanectví poslali zřízence pro padesát výtisků a současně protest na ministerstvo zahraničí, jenomže to o ničem neví a nechápe...“

„Jak jste k tomu přišli?“ zajímal se Ungern.

„Uvidíš sám, večer zkusíme sehnat další pokračování. Zatím to Wilma možná dopíše...“

Ungern překvapeně sledoval dívku, která se ani na okamžik neohlédla, nepřestala klapat na stroji; konečně pochopil, že je v transu a pracuje mechanicky jako nějaký stroj. To zřejmě způsobila čarodějka, která tu seděla a sledovala ji.

„Používáte dost účinné magie!“ řekl s nádechem nelibosti.

„Jaké je potřeba!“ usmála se čarodějka.

„Až začne válka, Německému císaři se to nebude líbit! Počítám, že se bude snažit vás vyhladit!“

„Co se dá dělat? Záštitou vojáka je čepel jeho meče - to řekl Čingizchán!“ smál se Arnošt. „Budeme se asi bránit.“

Ungern se zajímal, zda by mohl být přítomen takové seanci, při které zjišťují úmysly nepřítele. Čarodějka jej pozvala jako odborníka, aby jim večer pomáhal. Ungern měl pocit, že si z něj dělá legraci, ale nemohl jí to nijak dokázat.

Po celý den pokračovaly pokusy různých dívek ho svádět; nejvíc v tom vynikala jedna ze sester Baarfeltových, jménem Magda, která jediná nosila na hlavě vlasy, i když krátce zastřižené na krku. Chlubila se, že pracuje v nevěstinci ve městě, zřejmě ze zábavy, protože k obživě to nepotřebovala; kromě toho, že ji to těšilo, přitom prováděla něco spojeného s psychikou svých zákazníků, což ji bavilo ještě mnohem víc. Ungern vyrozuměl, že je to stejná metoda ovlivňování, kterou dostaly Maurice Gréveta; nepřicházelo pro něho tedy v úvahu, aby některé zdejší ženě podlehl.

Večer se zúčastnil (s jistou nelibostí) obřadů a přednášky na téma působení drahokamů na různé čakry lidského těla. Příliš jí nerozuměl a štvalo ho, že většina mladých tomu rozumí velmi dobře; kladli hojné dotazy a dělali si poznámky. V diskusi se narazilo na problematiku mentálně přeměněných osob a jejich využitelnosti v boji; pokud Ungern chápal, vedl se spor, zda budou v boji něco platní či nikoliv. Názory se různily, ale všeobecně se shodli, že v praxi se to ukáže.

Po večeři ho pozvaly do pokoje čarodějek, kde byl zapálen Živý Oheň; jeho strážkyně, tři Panny v bílém rouchu, umožnily všem koupel v plameni, což působilo dost děsivě, ale byli už zvyklí a nikdo se nebál. Choulostivým jedincům půjčovali přílbu, Magda se smíchem odmítla a nechala si vlasy spálit; teď vypadala jako ostatní princezny.

Hrálo se a zpívalo, Ungern seděl v koutě a nezúčastňoval se; ani mu nenabídly, ať se zapojí do kruhu, když Andrea požádala Oheň, aby je spojil s Berlínem. May-Britt hlásila:

„Právě zasedá císařova válečná rada! Chcete ji vidět?“

„Jistě, ukaž nám ji!“

V plameni se postupně začaly míhat jakési nejasné obrysy; když si jejich oči navykly je rozeznávat, spatřili dlouhý stůl a kolem vznešené pány v parádních uniformách. Jednoho poznali okamžitě; byl to císař Vilém II. a právě hromoval:

„Ne, ne a ne! Musí to být někdo z vás! Někdo z nejvyšších důstojníků říše je podlý zrádce, který vynáší státní tajemství! Prodává kopie zápisů z našich porad nepříteli!“

Před císařem i jeho důstojníky ležely Arnoštovy noviny; zrovna v nich hledal von Hindenburg a hlásil se o slovo: „Vaše Veličenstvo, tohle nejsou kopie zápisů z našich schůzí! V zápise nejsou uvedeny osobní invektivy, které tu padly, škrtají se a tím upadnou v zapomenutí! Ale v tomhle jsou uvedeny všechny vzájemné hádky mezi jednotlivými členy! To je přesný záznam toho, co se tu mluvilo, jako by někdo byl přitom!“

„Právě proto říkám, že někdo je tu zrádce!“ řval císař. „Ale já ho najdu a rozdrtím jako štěnici! Moltke, pověřují pátráním vás, protože vám věřím!“

Von Falkenhaym: „To znamená, že nám ostatním nevěříte?“

Vilém: „Trvám na tom, že někdo to prozradit musel!“

von Heeringen: „Nemohl to Guyrlayowe získat jinou cestou? Třeba odposloucháváním; přece by si nikdo nedokázal zapamatovat hádku mezi dvěma členy půl roku dozadu! To je nesmysl!“

Büllow: „Pokud to není zase nějaké čarodějnictví!“

Falkenhaym: „Nebuďte směšný, maršále! Je pomalu dvacáté století po Kristu, jenom blázen ještě věří na čarodějnice!“

Hindenburg: „Na nějaké jejich technické fígly ale věříte, ne?“

Vilém: „Jsme obklopeni zradou a nepřátelstvím, pánové! Ten chlap je schopen nás vnitřně rozvrátit! Když už nemohu věřit ani členům svého štábu, komu pak mám věřit? Styďte se, pánové!“

Moltke: „Přísahám na svou čest, že jsem nezradil!“

Büllow: „Já můžu taky přísahat!“

Vilém: „Tiše, prosím, pánové! Nemohu nikoho obviňovat, nemám-li důkazy! Ale ty důkazy dostanu; a pak ať se ten ničema těší! Nyní musíme rozhodnout, zda uskutečnit akci proti Guyrlayowům; nemůžeme riskovat, že se dozví i o našem plánu Tygr!“

Moltke: „Právě teď slaví svatby! Ožírají se s rváči a děvkami, páchají bezuzdné orgie, čarují a celebrují černé mše! Vysmívají se nám i veškeré světové morálce...“

Vilém: „Trik, špinavý trik! Chce ukolébat naši bdělost! Nevěřím nikomu, ani Estragonovi, ani Almettovi, ani té žluté opici, a tím méně samotnému Tygrovi! Chtějí nás vlákat do pasti a tam zničit nějakými pochybnými triky!“

Moltke: „Vaše Veličenstvo, jsem ochoten se osobně zúčastnit akce! Má účast by vám byla zárukou, že úspěch je neohrozitelný...“

Vilém: „Věřím vám, milý Moltke! Jste člověk, kterého bych nerad ztratil! Nemám tolik generálů jako jste vy, věřte mi!“

Moltke: „Veličenstvo, chráněn pěti tisíci gardovými dragouny nemohu být nijak ohrožen! Dovolte mi, abych vám přinesl hlavu Tygra Guyrlayowa na stříbrné míse i s jeho korunou!“

Vilém: „Tak upřímné prosbě nemohu odolat, Moltke. Tedy dobrá: vydejte rozkazy, aby naše pluky překročily hranice! Ode dneška za tři dny, v oblasti toho města... Trondheimu?“

Moltke: „Treuheimu, Veličenstvo. Bezvýznamné hnízdo se slabou posádkou; neudrží se ani pět hodin. Pak bude volná cesta ke Schwarzbergu a až padne Tygrova pevnost, i na hlavní město. Není důvod pochybovat, že během týdne bude celá věc skončena...“

Vilém: „Jděte, Moltke, a přineste mi zprávu o našem vítězství!“

Všichni začali vstávat a tleskat; vojenští sluhové přinesli víno a páni si připíjeli. Každého přemohlo nadšení.

Císař však vzal Moltkeho pod paži: „To s tou hlavou na stříbrné míse je pěkný nápad, ale možná by bylo ukvapené jej zabít hned! Potřebuji toho muže živého... potřebuji se od něj dozvědět polohu jeho ostrova! Chci tu kolonii pro Německo, chápete?“

„Zajisté, Vaše Veličenstvo!“

„Když už nějakou hlavu, tak třeba hlavu jeho ženy! Říkají, že je krásná ještě pořád, i když bez vlasů a s vytetovaným hadem na hlavě! A povídá se, že ji Tygr velmi miluje...“

„Dobrá myšlenka, Veličenstvo!“

„Říkal jste mi něco o speciálních oddílech... jak se jmenují?“

„Totenkopf - Umrlčí hlavy, pane. Vezmu je s sebou. Jsou to nejlepší muži, zcela nepřemožitelní!“

„Nasaďte je, Moltke. Především ať pobijí všechny čaroděje, co tam najdou; muže, ženy i děti! Ani jeden nesmí uniknout!“

„Když říkáte všechny, pane, míníte tím: i toho...?“

Císař stáhl vysoké čelo a zasyčel: „Toho především!“

Moltke se vypjal a srazil podpatky: „Provedu!“

„Dobrá! Jděte, Moltke, a Bůh vás provázej!“

Andrea pokynula May-Britt a obraz se rozplynul. Všichni se zvolna probírali z ohromení a pohlíželi jeden na druhého.

„Pojď, Moltke, a Bůh tě ochraňuj!“ řekl Charry výhružně.

„Koho asi myslel tou něžnou výzvou k likvidaci, Ungerne?“ ptala se s úsměvem Veronika. „Už vidíš, s jakými dobráky ses spřáhl?“

„Dovolte, princezno? Co si to o mně myslíte?“

„Že jsi Vilémův špion; to je nám jasné od začátku, ale nic to nevadí, protože když zvítězí, budeš jednou z prvních obětí boje.“

Baron Ungern se zatvářil tak zle, že několik dalších začalo kvapně vymýšlet, čím by ho naštvaly; pokud se některá bála, teď ji to bleskově přešlo.

„Jaká učiníme opatření?“ tázal se Almetta.

„Co myslíš, jak silné vojsko na nás pošlou?“

„V prvním sledu zřejmě tak dvacet až třicet tisíc mužů. Později další; prostudoval jsem jejich operační plány, víc by nedokázali protlačit těmi průsmyky. U Treuheimu jsou přece jen kopce...“

„Vyšleme jim naproti oddíly záškodníků: Estragonovu a Lobovu jízdu, šelmy...“

Diana se hlásila jako způsobná žákyně: „My chceme jet taky! Já už se moc těším, až moji hlavu ponesou na talíři!“

„Odtud do Treuheimu je to den rychlé jízdy. Navrhuji přesunout se tam během pozítří: do města štáb, MacLawwenova pěchota, Poláci a Belliniho jízda, záškodnické oddíly do okolních vesnic. Zřejmě ty vesnice budou první na řadě, až přijde jejich vojsko...“

„Souhlasím! Škoda, že se udělalo tak pěkné počasí! Kdyby to šlo, aby napadl sníh a zafoukal průsmyky...“

„Jak si přeješ, pane!“ usmála se Andrea. „Rozhodni, jaké má kde být počasí, já se o to postarám!“

„Přeji si tohle: V době, kdy opustí kasárna a potáhnou ke hranicím, musí být nejkrásnější možné počasí. Jakmile budou dost daleko, aby se už nemohli vrátit, zasypeš je sněhem, ledem a vším nejhorším, co půjde... dokážeš to?“

„Můj Oheň to dokáže.“ usmála se.

Almetta se zatím zabýval úvahami: „Celkové množství jejich vojáků je přes půl miliónu; většinu potřebují na různých hranicích, v Polsku, Alsasku, na udržení státu pohromadě a tak dál. Nemyslím, že na nás mohou uvolnit víc než sto tisíc mužů. Jinak by museli vyhlásit doplňovací odvody...“

Diana zas povídala v druhém koutě: „Tam nedaleko je starý klášter; stavovali jsme se v něm, když jsme jeli do Německa! Žije tam starý páter, který nám předal první dopis Janka Dunbara!“

„Můžeme si tam udělat hlavní stan?“

„Jistě; je to mimo obydlené oblasti, nikdo tam nepřijde...“

„V tom případě vyjedeme zítra!“

„Souhlasím,“ řekl Charry. „Diana do kláštera, šelmy někam do lesů, Estragon... no, ti jeho Indiáni už si poradí!“

Valérie něco připomněla Veronice; ta mávla rukama: „Poslouchejte mne, prosím! Bývalo zvykem, že od vyhlášení boje nastupovala přísná prohibice a sexuální zdrženlivost! Charry, dej rozkaz, aby veškeré zásoby alkoholu byly zlikvidovány během dnešní noci; od zítřejšího rána platí zákazy...“

„Souhlasím; není ještě tak pozdě, to všichni zvládnou!“

Lukáš se ujal vypracování rozkazu; jen byl zveřejněn, už nastala exploze nadšení v celé pevnosti. Muži i ženy uměli poslouchat a když se nařídilo vypít všechny zásoby, byli ochotni se upít třeba k smrti. Co se týkalo zákazu sexu, někteří méně zkušení nechápali důvod. Baron Ungern ho naopak chápal velmi dobře: nastává čas vysoké magie, která má bojovníkům zajistit přežití. Individuálně: tak, jak dokáže každá žena. Zajisté, čarodějky pečují o všechny, ale kdyby to náhodou nevyšlo...

Existuje metoda zvaná zpečetění láskou; žena, která miluje svého muže, s ním stráví noc plnou vášní, na jejímž konci složí přísahu, že nepřijme jiného muže, dokud ten její bude v boji; stejně se zapřísahá také on. Kromě tohoto mocného kouzla je chránily různé amulety, obvykle zavěšené na šňůře spletené z jejich vlasů. Mnozí přítomní měli vlastní vylepšení, která objevili studiem tajných knih; ale mnohdy si je nechávali pro sebe nebo svěřili jen nejbližším přátelům.

Čarodějka Andrea vyhledala vévodu Estragona. „Přemýšlela jsem nad tvým osudem, Migueli. Hovořila jsem také s tvou ženou; uschovala si copánek svých vlasů a já pro ni vyhledala tento šperk. Budeš jej nosit na hrdle; kdybys jej ale ztratil, stihne tě neštěstí!“

Šperk byl ze stříbra, ve tvaru lodi nebo srpku měsíce, to na první pohled nebylo jasné. Byl na něm nápis elfskými runami.

„Má něco společného se Živým Ohněm?“

„Ano. Jeho pomocí ti Oheň dodá sílu a energii. Je ještě jedno nebezpečí: kdyby Oheň během bitvy uhasl, ochrana pomine. Ale toho se nemusíš bát, budu jej pečlivě opatrovat; potřebuji ho!“

„Děkuji,“ sklonil hlavu. „Mohl bych se ještě jednou... omýt?“

„Jistě, pokud chceš, třeba hned...“

Šel s ní do velkého pokoje; byla tam také Maryška a Julie, která se chystala k noci lásky s Janem Dunbarem. Koupali se v Ohni společně a velice se tomu smáli.

„Ne, abyste sem lezli za námi!“ varovala Julka. „Kdybychom tu byli čtyři, dosahoval by až ke stropu a mohla by chytit pevnost!“

„Až skončí boj, uspořádáme velkou oslavu; třeba na volnu! Potom můžeme do Ohně všichni, dokonce v něm budeme tančit!“

Dunbar popadl ženu za ruku: „Nezdržuj a pojď! Nebo se tě zmocním hned tady a budeš mít ostudu!“

„Poslouchej, tvoje návrhy se mi začínají líbit! Nevíš, že jsem nadobro zkažená a všelijaké takové věci mě lákají?“

Nebavil se s ní; hodil si ji přes rameno jako pytel brambor a odnesl, ať se bránila, jak chtěla.

Miguel d'Escambrray se naopak choval téměř něžně, ač si Maryška na jeho neurvalé jednání už zvykla. Když ji odvedl do pokoje, uložil ji jemně na lůžko, uchopil její ruku a počal pokrývat vášnivými polibky.

„Pojď!“ zašeptala. „Zítra začne válka...“

„Ano... dnes je naše poslední noc!“ vydechl.

Venku začaly odbíjet věžní hodiny.

Inspekce z hlavního štábu

Ráno svítilo jasné slunce a oslnivě se lesklo na zbraních, s nimiž se řadily oddíly před branou pevnosti. Některé mířily dovnitř (ty, které byly doposud ubytované ve městě), jiné ven (jízda Miguela d'Escambrray a Dianina leopardí garda). MacLawwen, jehož pěchota měla vyrazit nazítří, poslal své dudáky, aby je vyprovázeli; ale Baskové měli taky dudy, nechtěli se nechat zahanbit a tak za jízdy hlučně vyhrávali. Indián Tah-šwa hleděl na takové počínání s nelibostí, bráhman Durvása s pohrdáním; ale každý z nich neopomenul zazpívat patřičné písně pro svá božstva, aby získal jejich přízeň.

Z města dojížděly další oddíly, takže si nikdo nevšiml skupiny pětadvaceti vládních dragounů, doprovázejících krytý kočár. Až když byli před pevností, obtěžoval se nějaký Polák zjistit, kdo v kočáru jede; a byl značně překvapen, když spatřil parádní uniformy dekorované spoustou vyznamenání a medailí. Seděli tam tři vysocí důstojníci: stařičký generál, mladší, velice rezolutně vypadající generál a plukovník s brýlemi. Vojáci zřejmě tvořili jejich ochranný doprovod.

„A sakra!“ pravila Diana a zářivě se usmála. „Inspekce!“

Charry v tygří uniformě a se všemi odznaky své moci předjel a pozdravil pány bičíkem přiloženým k štítku čepice. Důstojníci zírali s ústy otevřenými na něj i na armády, defilující kolem; zjevně nechápali, co se to děje. Postupně vylezli z kočáru, rozhlíželi se, hledali někoho v uniformě aspoň trochu povědomé. Některé se jim zdály trochu podobné uniformám, jaké vídali po celý život; ale skutečně jen trochu.

„Co se to tady sakra děje?“ zeptal se mladší generál.

Charry seskočil s koně a přišel je pozdravit.

„Vyjíždíme do války, generále! Vysílám oddíly k zajištění naší hranice před předpokládaným útokem nepřítele...“

„Vy? Kdo vůbec jste, pane?“

„Major Charry de Guyrlayowe - k vašim službám.“

„Vy že jste major Guyrlayowe? Co to máte na sobě za maškaru?“

„Přiznávám, že se vám naše uniformy budou zdát poněkud divné. Ale jsou vrcholně praktické a v boji vhodnější... až půjdu na váš ples na oslavu vítězství, zajisté si vezmu uniformu, kterou mi velkomyslně přidělil náš vážený erár...“

„Vy se nám posmíváte, člověče! Přicházíme provést inspekci této posádky, protože se nám vaše jednání zdá krajně neuvážené! A jak se můžeme na místě přesvědčit, právem!“

„Pane generále, rád si s vámi popovídám o čemkoliv, co by vás mohlo zajímat; v této chvíli bych ale rád dokončil přípravy svých oddílů k odjezdu. Máme svůj časový plán a rád bych ho dodržel... ovšem mohu pro vaše potěšení uspořádat přehlídku, chcete-li!“

„Řekl jste, že táhnete do války; proti komu, smím-li se ptát?“

„Proti Německu.“

„Není mi nic známo o tom, že nám Německo vyhlásilo válku!“

„Vyhlásí ji během zítřka či pozítří.“

Generál práskl bičíkem o svou vlastní holínku, zrudl a obrátil se ke druhým dvěma: „Slyšíte to, pánové? Major Guyrlayowe si dovoluje věštit budoucnost! Jste snad jasnovidec, pane?“

„Zaměstnávám několik jasnovidců. A mám zprávy přímo z německého generálního štábu.“

„Ty žvásty, které tisknete v novinách? To nic neplatí!“

„Jsem si jist jejich věrohodností, generále!“

„O tom se s vámi nebudu dohadovat!“

„Já s vámi také ne, pane. Každý z nás ví svoje...“

„Pokud vím, jste voják naší armády, který je povinen poslouchat rozkazy! Dostal jste snad nějaký rozkaz táhnout proti Němcům?“

„Dostal jsem rozkaz chránit vlast proti nepřátelům. Když jsem se dozvěděl o jejich úmyslu nás napadnout, sám jsem se rozhodl je předejít a vytvořit ochranný štít...“

„Vy jste rozhodl! Nějaký major z pohraniční pevnosti, kde se povaluje pár flákačů a otrapů...“

Plukovník se nahnul ke generálovi a něco mu pošeptal; ukazoval při tom na naše vojáky. Generál se okamžitě chytil: „Z jakého důvodu jste svévolně zvýšil početní stav vojáků? A co je to vůbec za lidi - jaké jsou národnosti, z jaké armády?“

„Jednoduchá odpověď: jsou to moji lidé. Chcete-li, vojáci arminského císařství. Mohu vám vysvětlit...“

„Co je to arminské císařství, pane? Neznám takový stát!“

„Já ano.“

„Pane, chováte se, jako byste mi byl nadřazen! Nevidíte snad moje nárameníky? Jsem generál, váš nadřízený! Každý můj rozkaz pro vás musí být posvátný a nemáte právo o nich diskutovat!“

„Kromě Vaší Excelence, generále, jsem povinen poslouchat také vyšší autoritu; tou je Bůh. Jestliže vaše příkazy jsou v rozporu s vůlí Boží, potom jsem povinen se jim vzepřít!“

„Já vás dám zastřelit!“

Charry byl doprovázen svými důstojníky; jedním z nich byl Tošio Yamanaki, který hned na počátku rozepře vydal patřičné příkazy; takže pětadvacet dragounů bylo v tichosti obklíčeno spolehlivými Skoty. Nemířili na ně zbraněmi, ale měli je s sebou. Dragouni se zatím taky k ničemu nechystali, vyjeveně se rozhlíželi a místní prostředí se jim viditelně nezdálo.

Když se mladší generál rozkřikl, zaujalo to staršího, který se prozatím rozhlížel. Byl to dost pozoruhodný staroušek: mohlo mu být už hodně přes sedmdesát, celý shrbený a sešlý, ale kdysi možná býval dobrým velitelem. Nesloužil mu zrak ani sluch, takže na nose měl cvikr a občas přikládal k uchu dlaň; ale křik svého mladšího kolegy slyšet musel. Bradička zarostlá šedým plnovousem se mu klepala, při chůzi se opíral o hůlčičku a celé jeho tělo bylo pokroucené chorobami; bylo záhadou, proč se tato troska drží doposud v činné službě, nejspíš aby znepříjemňoval život mladším svými rozmary a stařeckou pošetilostí.

Teď však udělal krok dopředu a svárlivě pronesl:

„Ale tak pšeči počkejtě, Erwine! Něchtě toho mladíčka pšeči domluvit, čopak váš něžajímá, čo povídá? Tšeba má pravdu!“

„Excelence, vidíte přece sám, co se tu děje!“ řekl plukovník. „Major Guyrlayowe očividně překročil své kompetence!“

„To vidím, to vidím!“ stařík udělal zase dva kroky a zaťukal hůlčičkou do země. „Ale pjoč to dělá, že? Pjoč, já še ptám!“

„To může spolehlivě zjistit válečný polní soud!“

„Tak už mlčtě, k čejťu! Já chči mluvit š tím chlapčem!“

Charry postřehl svou šanci. „Rád vám vše vysvětlím, Excelence!“

„Já jšem brigáďní geněrál Alberich von Kronnenberg, mladíčku! Náš vžnešený rod markýžů ž Kronnenbergu byl ža knížečtví opojou tjůnu a když by něpřišla ta šměšná revoluče, já bych...“

Mladší generál prskal jako křeček a tvářil se vztekle, zatímco plukovník uvažoval, jak staříka zpacifikovat. Pravdou bylo, že měl vyšší hodnost než mladší generál, takže kdyby vydal nějaký rozkaz, museli by ho poslechnout.

Totéž bohužel věděl i vetchý brigádní generál.

„Ža mého nežralého mláďí, djahý Erwine, ještě exišťovali šilní a moční chlapi, víte? Čo vidítě kolem šebe teď, še ptám? Kryšy! Umaťlané, šedivé kančelášké kryšy!“

„Excelence, prosím vás...“ začal generál.

„Excelence,“ promluvil z druhé strany Charry. „Směl bych vás jako předního odborníka pozvat k prohlídce pevnosti a posádky?“

„Ale jiště, chlapče! Vidítě Erwine, to je šprávný mladý důštojník! Ten ví, čo še šluší a patší!“

Mezi ostatními se protáhla Valérie se stříbrným tácem plným šálků kouřícího čaje. „Snad malé zahřátí v té zimě, generále?“

„Proboha, pane, nepijte od nich nic!“ vykřikl plukovník.

„Žblážnil šte še, člověče? Myšlíte, že mě to rožkošné děvčáťko otráví nebo čo? Děkuji, panenko, ťo je ďobrá myšleňka...“

„Když pánové dovolí, napiji se nejdříve sama...“ Valérie vzala jeden ze šálků a vypila doušek; pak jej podala plukovníkovi a shovívavě se usmívala. Starý generál si vzal první, který mu přišel pod ruku, mladý chvíli váhal.

„Mám ho také ochutnat, abyste mi věřil?“ usmívala se Valérie.

„Je to čaj, Erwine!“ pravil svárlivě starý generál. „Nič jiného něž čaj - a moč dobrý! Děkuji, holčičko, žahžál mě...“

„Pane generále, přece se pamatujete...“ plukovník čaj ochutnal, ale i nadále jej podezíravě očichával. „Instrukce nás varují, že zdejší lidé používají podivuhodných mentálních technik...“

„Já ještě němám škleróžu!“ vykřikl starý generál. „Já ještě nějšem šenilní blbeč, jak še o mně všude povídá! Muži ž našeho roďu še dožívali vyšokého věku a já še žajišté v plné švěžešti dožiju devadešátky, žatímčo vy budete rožklepanej dědek!“

„Zajisté, pane!“ řekl plukovník, zděšen tou perspektivou.

„Však já še pamatuju, čo še povídá: že ždejší ženy, žvlášť ty, čo mají oščíhané vlašy, šou čarodějniče. Já še tě ptám, děvčátko: šeš čarodějniče?“

„Ano, jsem.“ řekla Valérie s úsměvem.

„Tak vidíte! A žekni: dokážala byš mě očarovat?“

„Ano.“ usmívala se.

„Od těbe bych še nechal! Máš krášné oči, víš to?“

„Jako všichni ostatní...“

„Ale ne - ty máš krášné oči, panenko! Já už na švoje oči moč něvidím... dokážala byš, abych tě viděl líp?“

Valérie se ohlédla na Charryho. „Ano, dokázala.“

„Tak proč ši to eště něudělala? Támhle ž toho štarýho hlupáka ši nič nědělej - on je mentálně retardovanej, víš?“

„Excelence, já se domnívám...“ pokusil se zasáhnout generál.

Valérie podala tác se zbytkem čaje Tori. Pak jemně sňala starci cvikr a prsty mu pohladila spánky. „Dívej se mi do očí!“

„To š velikou radoští...“

Stáli proti sobě; jak Valérie přejížděla prsty generálovi po čele, spáncích a tvářích, zdálo se, že do něj přímo vlévá život. Pak mu položila dlaně na šíji, jednou rukou šla po lebce porostlé prořídlými bílými vlásky nahoru, druhou po páteři dolů, až kam jí dovolil zlacený límec. Generál se před jejich očima napřimoval; teď jeho tělo nedržel pohromadě korzet náležející ke stejnokroji, ale on sám se vzpřimoval a krev mu začínala proudit v žilách.

„Cítíš ještě nějakou bolest?“ otázala se.

„Ne... je to velmi příjemné!“

„Generále... proboha vás prosím!“ sepjal ruce mladší generál.

„Co se tváříte tak idiotsky, Erwine? Děje se snad něco?“

„Pane, kdybyste viděl, co se s vámi děje! Před našima očima...“

„Nuže, co se stalo tak zvláštního?“

„Napřímil jste se! Přestal jste šišlat, vaše pohyby se... já nevím, jak to mám říct, abych se nedopustil urážky!“

Brigádní generál udělal pár kroků, protáhl se a pružně zhoupl.

„Já vím, co se se mnou stalo, Erwine! Stalo se přesně to, co jsem si přál: to děvče mi dodalo sílu. Přesně to jsem od ní také očekával; je to důvod, proč jsem trval na své účasti tady!“

„Generále, dostali jsme rozkaz vykonat tady inspekci a zjistit, jakých prohřešků se dopustil major Guyrlayowe proti vojenským předpisům! Dovoluji si vám připomenout...“

„Prosím vás, mlčte! Nebo požádám svoji čarodějku a ona vás na tomto místě spálí na prach; dokázala bys to, panenko?“

„Nedokázala. A i kdyby, nesmím. Existují jisté zvyklosti...“

„Ale mohla bys udělat něco, aby přestal být takový protiva, ne? Nějak na něj zapůsobit... podobně jako na mne!“

„Mohla; ale také to podléhá omezením. Nesmím ho napadnout, dokud buď někoho neohrozí, nebo mne sám nepožádá...“

„Ohrožuje tento stát svou neschopností; to nestačí?“

„Obávám se, že nikoliv.“

„Dobrá, jsme tedy nuceni připustit, aby se neschopnost mých podřízených projevila zcela veřejně. Guyrlayowe!“

„Ano, pane!“

„Můžete mi vysvětlit situaci?“

„Zajisté, pane. Zjistili jsme z pramenů, které považuji za vysoce důvěryhodné, že armáda Německého císařství hodlá během tří dnů napadnout naše území v prostoru města Treuheimu. Učinil jsem předběžná opatření a vysílám do toho prostoru dva pluky svých hlídek: jízdu vévody Miguela d'Escambrray a ženský oddíl, kterému velí moje choť Diana a princezna Veronika z Mendozy. Kromě toho vyšlu výzvědné hlídky, aby mi podávaly zprávy.“

„To jsou velmi logické a rozumné příkazy, majore! Ovšem kromě toho nápadu poslat pryč dámy... chcete se skutečně zbavit jejich milé přítomnosti?“

„Nechci, ale... považoval jsem to za nezbytné.“

„I tuhle krásnou černookou panenku, která umí vařit tak skvělý čaj a vlévat novou mízu do starých stromů? Nešlo by...“

„Šlo. Veroniko, pojď sem! Změna!“

Veronika přiběhla a zasalutovala.

„Rozdělíš gardu na dvě části; jedna obsadí... vytčené místo, druhá se dostaví později. Potřebuju, aby zůstala Valérie, Diana, May-Britt, možná Julie... a především Andrea. Její Panny pojedou s vámi, snad zvládnou, co bude potřeba...“

„Provedu!“

„Ale tohle je taky krásná panenka!“ pravil generál Alberich von Kronnenberg a pokusil se nakroutit si kníry.

„Všechny ženy mého pluku jsou krásné, Excelence!“ usmála se. „Je to výsledek našich pokusů a speciální techniky...“

„Ty kresby na vaší tváři jsou rovněž ozdoba, slečno?“

„Paní; je to rituální tetování, které jsem získala při svatbě jako odznak kmenové příslušnosti svého manžela!“

„Zvláštní a velmi půvabné! Mohla byste mi o tom vyprávět?“

„Nemohla, Excelence, pokud chci dodržet příkazy svého velitele. Jedním z nich je obsadit vytčený prostor v určeném čase!“

„Jste skvělý voják, mladá dámo! Dobrá, jděte!“

Veronika odběhla; starý generál se nadšeně usmíval:

„Vaše informace, pánové, mi nepřipadají správné! Hovořilo se, že major Guyrlayowe je vzácně neschopný člověk, brutální a krutý, neuvážený ve svých rozhodnutích! Ale já zde vidím perfektní akceschopnou armádu, která dokonale plní svoje úkoly!“

„Snad, generále - ale čí příkazy poslouchá? Kdo jsou ti lidé, které zde vidíte? Jsou to snad naši důstojníci a vojáci? Patří k různým národům, dokonce různým rasám! Vidíte tu černochy, Číňany a dokonce Indiány! Je něco, co je spojuje?“

„Ano,“ řekla Valérie. „Příslušnost k řádu Templářů.“

„Dáma vám odpověděla, Erwine. Můžeš nám odpovědět také na další otázky, dítě? Třeba: jaký důvod vás přivedl až sem?“

„Přátelství, pane. Jeden z našich rytířů, hrabě Guyrlayowe, byl požádán svou vlastí, aby ji chránil. Od té chvíle je tato jeho povinnost záležitostí všech, kteří ho mají rádi. Proto jsme zde, proto plníme vše, co považujeme za potřebné!“

„Ano, jistě. Ale možná jsi slyšela, že v armádě se postupuje dle rozkazů, jež vyšší vojenské velitelství vydává nižším složkám. A vyšší velitelství takové rozkazy nevydalo!“

„Potom udělalo to velitelství chybu.“

„Možná - tak co ty na to?“

„Mojí povinností je napravovat chyby všech ostatních.“

„Krásná myšlenka! Dokážeš snad napravit chyby celého světa?“

„Ne. Ale dokážu ovlivnit to, na co narazím.“

Ke skupině důstojníků přijel Estragon, doprovázen svými nejbližšími podřízenými: Tah-šwou, Durvásou a setníkem Carlosem.

„Žádám o dovolení vyrazit, pane!“

„Kdo jste, důstojníku?“ ptal se generál.

„Generál polní maršál vévoda Miguel d'Escambrray, pane!“

„Skvělé! Jděte s pomocí Boží, chlapče!“

Miguel pozdravil bičíkem; pokynul důstojníkům, ti se rozjeli k oddílům a defilovali před námi: nejdřív Indiáni, potom pluk složený z roztodivných národností a nakonec Baskové, kterým vyhrávali do pochodu jejich dudáci.

„Výteční vojáci, skutečně! Je radost jim velet... ale poněkud mne překvapuje hodnost, jíž se mi představil onen velitel! Mluvil pravdu, pokud se označil za generála a polního maršála?“

„Určitě ano; a není sám! Dovolte mi představit: generál polní maršál don Horácio Almetta, můj náčelník štábu. A toto je velitel mých útočných oddílů, generál polní maršál Tošio Yamanaki, kníže z Koyanami.“

„Takže vy s hodností pouhého majora, máte pod svým velením tři polní maršály a zajisté další generály a plukovníky?“

„Tu hodnost mi svěřila moje vlast. Byl bych nevděčný a drzý, kdybych si jí dostatečně nevážil!“

„Aha! A která mocnost udělila ty hodnosti jim?“

„Dosáhli jich ve službách zemím, v nichž se zrodili a když se laskavě svěřili pod mé vedení, považuji za čestné jim je zachovat. U dona Horácia je to Španělské království, u sei Tošia Japonské císařství. Jistě by každý mohl podrobně vyprávět o okolnostech, za nichž se to stalo, ale...“

„Nesmírně rád si to poslechnu, až budeme odpočívat po celodenní práci a popíjet dobrý čaj. Teď se můžeme vrátit k práci, ne?“

„To bude nejlepší. Podíváme se na tu přehlídku.“

Po Estragonových jezdcích se hodlala předvést Veronika se svou gardou; děvčatům se přehlídka líbila, generálovi se zamlouvaly zas jejich štíhlé postavy v nádherné leopardí srsti.

„Excelence, pamatujte se!“ vyzýval ho mladší generál. „Tyhle nestoudné ženštiny, které se proti veškeré slušnosti producírují v kalhotách, převlečené za vojáky! Jejich velitelky, které mají pomalované hlavy a ty bláznivé účesy... Sodoma a Gomorha!“

„To není pomalování!“ poučila ho Diana. „To je vytetované navždycky a umýt se to ničím nedá!“

„Mlčte, ženská, a nezasahujte do rozhovoru mužů!“

„Dovolte, abych představil svoji choť Dianu!“ smál se Charry. „Má hodnost plukovníka a je...“

„Počkej! Já chci být generálem!“ namítla Diana.

„Promiňte, zmýlil jsem se. Hodnost generála.“

„Neuvěřitelná ostuda!“ prskal Erwin. „Ženská přece nemůže mít vojenskou hodnost! To by byla pohana pro celou armádu!“

„Když může žena bojovat, může taky mít důstojnickou hodnost!“

„Ženská a bojovat? Dal bych ji zavřít, kdyby chtěla táhnout do boje s vojáky a rozvracet jejich morálku!“

„Naše dívky morálku nerozvrací, spíš ji upevňují. Neposíláme je tam pro legraci, ale do boje!“

„Ty děti jsou tu snad taky jako důstojníci?“

„Třeba Denis Baarfelt je plukovníkem Černé Lilie. Jeho otec je Jeho Svatost Velmistr Templářského řádu Blesků, kníže Thomas von Baarfelt, arcibiskup a kardinál Kingtownský, můj kancléř.“

„Ať si je, co chce - co tu ten kluk dělá?“

„Učí se. Čím vy jste v civilu, smím-li se ptát?“

„No dovolte! Jsem voják z povolání!“

„Aha, proto to neznáte. Totiž, u každého řemesla na práci chodí mistr s učedníkem. Tak Denis je učedník na vojevůdce.“

„Pitomé vtipy! Prosím vás, Excelence, neposlouchejte ho! Tenhle člověk je blázen; rozdává generálské hodnosti a přitom je sám obyčejný major! No řekněte: kolik máte pod sebou generálů?“

„Moment, spočítám: Aflargeo, Tannarr, Ao Harrap, Anczewski, Dunbar, Villablanca... to je šest!“

„Sedm!“ hlásila se Diana. „Mě míváš taky pod sebou...“

„Vy nestoudná osobo!“ osopil se na ni generál.

„Mohl byste mi ty pány představit?“ požádal starý generál.

„Některé třeba okamžitě: tento tygr je například generálem své tygří armády, jmenuje se Aflargeo a můžete si ho pohladit...“

„A budete plný blech!“ ušklíbl se mladý.

„Můžu ho kousnout, Charry?“ zeptal jsem se pro jistotu.

„Až jindy, Aflargeo. Teď se chovej společensky...“

Chtěl jsem na toho protivu aspoň vycenit zuby, ale když jsem se k němu přiblížil, urychleně mi šel z cesty. Starý pan von Kronnenberg mne skutečně pohladil po hlavě.

„Slyšel jsem, že je používáte do stráže a na průzkum!“

„Ano. Právě jsem se chystal vyslat je taky do přední linie!“

„Tak prosím; co vám v tom brání?“

„Nic. Aflargeo, vem svoje tygry a na lov!“

Můj oddíl byl připraven; zařval jsem na ně, naskákali jsme na koně a vyjeli. Kronnenberg nás se zájmem sledoval.

„Tohle až uvidí Němci!“ vydechl. „Poslyšte, pane... Charry, jste si zcela jist jejich útokem?“

„Mám taktické plány přímo z jejich štábu! Chcete se podívat?“

Samozřejmě chtěl; Charry je zavedl do své kanceláře a předložil jim různé dokumenty. Plukovník se na ně přímo vrhl; vzápětí všem vítězoslavně ukazoval razítka na plánech akce Tygr.

„To jsou dokumenty německého generálního štábu! Mohl je získat pouze od Němců - to dokazuje, že je to zrádce a německý špión!“

„Nepochybně; proto jde do války proti Němcům! Ha ha ha!“

„Může to být trik, kterým chce zničit svůj pluk a otevřít jim tak cestu do našeho vnitrozemí!“

„Svůj pluk by nejsnadněji zničil, kdyby poslouchal rady nedouků a žvanilů, jako jste vy! Proboha, radši mlčte, jste směšný!“

„Když tak všechno víte, majore,“ řekl posměšně mladý generál. „Máte nějaký přehled, kolik na vás táhne Němců?“

„Přibližně třicet tisíc mužů!“

„A vy máte?“

„Sedm až osm tisíc mužů, žen, dětí a šelem.“

„Proboha! V tom případě bych doporučoval připravit se k čestné kapitulaci!“ pronesl rozhodně plukovník.

„To vůbec není špatný nápad!“ rozesmál se Charry. „Dunbare, ve vhodnou chvíli pošli Němcům výzvu, aby se vzdali!“

„Ale ne!“ vybuchl generál. „Vy hlupáku, copak nechápete, že to vy jim se musíte vzdát?“

„Protože jsem hlupák, nechápu naprosto nic. Zvláště ne, proč bych se měl vzdávat, když se na to takovou dobu připravuju!“

„Ale stojí proti vám neuvěřitelná přesila!“

„Pokud má obavy, kam je všechny pohřbíme, tak má pravdu!“ pravila s úsměvem Diana. „Ani nebudeme mít dost lopat!“

„Vy mlčte, dámo! Majore, vy se vážně chcete bránit?“

„Ne. Já na ně právě zaútočil. Od chvíle, kdy přejdou hranice, seznámí se s našimi meči... a se vším ostatním!“

„To bych si přál vidět!“ zatoužil generál von Kronnenberg.

„Pokud nechcete nic jiného... klidně můžete!“ smál se Charry. „Ale do první linie bych vás radši nepouštěl...“

„Chlapče, sloužím své zemi po celý život; jestli chcete mít ve svém vojsku o jednoho generála víc, jsem zde, abych...“

„Přijímám!“ podal mu Charry ruku.

„Excelence, vy zapomínáte...“ začal plukovník.

„Skutečně, zdá se, že na vás jsem zapomněl! Charry, tihle dva nám nebudou k ničemu, jsou to štábní krysy, které nemají o válce ani ponětí! Zavřete je někam, dobře krmte a nepouštějte ven; až dosáhneme vítězství, oni se včas přihlásí se svými zásluhami!“

„To nemyslíte vážně, pane!“ skuhral mladší generál.

„Zcela vážně, Erwine! Máte tu nějaké stráže?“

Plukovník se začal shánět po svých dragounech, ale ti seděli tou dobou v kuchyni, napájeli se horkým čajem a cpali chutnou snídaní; Lukášovi Poláci jim sebrali šavle a revolvery a zavřeli je do pokojů, odkud směli jen se stráží.

„A teď vážně, chlapče!“ řekl Kronnenberg. „Mám tu v kraji přítele, soudce Ettarda... napsal mi o vás! Nevěřil jsem mu, chtěl jsem se přesvědčit...“

„Znám ho, generále! Je to dobrý člověk!“

„Já vím, chodili jsme spolu do diplomatické školy! To už bude nějaký rok... napsal mi takové zvláštní věci! O dívkách, které umějí čarovat... dokonce o jakémsi Ohni, který vrací mládí!“

„Živý Oheň? Ano, existuje...“

„Mohl bych ho vidět?“

„Mohl byste se v něm vykoupat! Ale... Asi byste přišel o ten vás plnovous, když na vlasech už vám asi nezáleží!“

„Já chci žít, chlapče! Chci žít ještě hodně dlouho; aspoň tak dlouho, než mi dorostou ty vousy!“

Rozesmáli se; zavolali Andreu, ta zapálila Oheň a generál se jím s velkým potěšením omyl. Když vystoupil, vypadal sotva na padesát a jeho dragouni ho poznávali jen podle uniformy.

„Co se divíte, hoši? Až potkáme nepřítele, povedu vás osobně do útoku; to teprve něco uvidíte!“

„Skutečně půjdeme do boje, Excelence?“ ptal se jejich četař Valentin Lehmann. „Rozdáme si to se skopčáky?“

„Spolehni se, chlapče! Ukážeme jim, že se nebojíme!“

„Skvělé, pane! Tady ti vojáci nám vykládali takový věci... my nejsme žádný zbabělci a chceme jít s nima!“

„Tak jedeme, ne? Když budeš řádně plnit rozkazy, udělám tě podporučíkem, Lehmanne! Tak se snaž!“

„Okamžik,“ řekl Charry. „Pokud jste si nevšiml, hlavní bojové síly ještě nevyjíždějí; plán počítá pro přesun se zítřkem! Dnes dorazí na místo jenom přední hlídky...“

„Tak dobrá, tím lépe! Můžeme zajet do města a navštívit přítele Ettarda; jistě nás rád uvidí!“

„Mám lepší nápad: pozveme ho sem! Bude to večírek, sice bez alkoholu, protože je bojová pohotovost, ale určitě veselý!“

„Máte skvělé nápady, drahý hochu! Tak pro něj zajeďte!“

Charry tam poslal Belliniho; ten se po vyřízení stavil ještě v Červené růži, aby se rozloučil se Zrzkou. Trpce litovala, že se nemůže zúčastnit boje, ale když jí naznačil, že ostatní děvčata do boje jdou, prohlásila, že všechny zábavy taky nemusí.

„Hlavně ty si dávej na sebe pozor! Víš, jak seš neopatrnej; ještě se ti tam něco stane, a co já pak tady sama?“

„Mám devět životů jako kočka, mě hned tak nezabijou! Ještě se nevyrobila taková zbraň, co by mě připravila o život!“

„Tak dobře; ale radši mi tady nech peníze! Pohlídám ti je!“

„Ty seš taková opatrná!“ usmál se a dal jí pusu a peněženku.

Když odcházel, srazil se s Brunem von Weranskim.

„Proboha, co ty tady chceš? Zbláznil ses docela?“

„Co já? Co tady chce můj pluk, ses chtěl zeptat, ne?“

„Ty tady máš celý pluk?“

Bruno majestátně ukázal ven. Celé náměstí bylo plné jeho mužů, ale taky žen, kterým velela neúnavná Odilie Raubvogelová.

„Kdo by hlídal město a pevnost, až vy budete v boji, co? I když já osobně chci do první linie; získat vavřín hrdiny a nejvyšší slávu, jak se říká...“

„A že seš pitomec - to se náhodou neříká?“

„Ne!“ mávl rukou Bruno a zamyslel se.

„I když - možná, že je to pravda...“

Treuheim

Přední hlídky se ve městě vůbec neukázaly, objely je obloukem a zmizely v hraničních lesích. Estragonovi jezdci se ukryli ve skalních slujích, v létě navštěvovaných romantickými turisty, my v nejdivočejších roklinách a Veronika v klášteře poutního chrámu na Vršku. Starý farář trochu ustrnul, když spatřil tu zvláštní armádu; pak si ale povšiml řádových křížů a okamžitě se uklidnil.

„Odpusťte, že jsem vás nepoznal... nečekal jsem ženy!“

„Muži přijdou taky, my jsme přední hlídka; jdeme do boje proti Němcům! Není vyloučeno, že během dvou tří dnů překročí hranice a přepadnou naše území... Přišly jsme je porazit a zahnat zpátky, než tady něco zničí...“

„Bůh žehnej těm, kdo chrání svoji vlast!“ vzdychl.

„Díky, otče! Máte dost prostorný sklepení? Možná přivedeme nějaké zajatce, tak aby se volně nepotulovali a něco se třeba chudáčkům nestalo!“

„Bez starosti - tady je všechno!“

Měl pravdu, bylo tam vše, jen lidí se jaksi nedostávalo; kocour Moritz pyšně vodil princezny po chátrajících sálech a předváděl jim, kde jeho otec Tulák lovil myši. Dívky však spíše obdivovaly barokní fresky a bylo jim líto, že je klášter tak opuštěný. Za dávných časů tu žilo okolo dvaceti mnichů, kteří poskytovali pohostinství lidem, kteří tudy procházeli. Zvlášť v čase každoročních poutí k Panně Marii jich přicházely tisíce, ale teď zbožnost lidu valem upadla a klášter chátral.

„Než přijede Diana, musí to tady trochu vypadat!“ rozhodla Veronika. „Nemůže čekat žádnou parádu, ale aspoň bydlet by se tady mohlo dát! Vyhrňme si rukávy, dámy!“

Takže se daly do práce a vyčistily některé místnosti; většina se ovšem nedala vytápět a v noci tu byla pěkná zima. Perfektně však daly do pořádku poutní chrám a hned tam večer konaly bohoslužby; také v kuchyni se uhnízdila Petronyla a začala chutně vyvářet. Jenom vlajky a světlo nad branou si odpustily, nebylo účelné dávat všem na vědomí, že tady jsou.

Během noci přiběhl vlk jako spojka od Wartových předních hlídek - hlásil, že na německé straně se pohybují jen nepatrné přední oddíly. Chtěl vědět, zda je vlci můžou znepokojovat, plašit jim koně a všelijak si s nimi hrát; Veronika řekla, že nemůže vydávat žádné rozkazy, ale ona by určitě nějakou hru zkusila. Jen je nesmí nikdo z vojáků vidět, aby je nezastřelil.

„No dovol!“ urazil se šedivý krasavec. „Jsme přece vlci!“

Potom shltal misku jídla, ohrnul čumák, ježto v něm zase nebylo žádné maso a prohlásil, že si někde zakousne slepici. Pak bez zdržování neúnavně vyrazil na zpáteční cestu.

Maryška se v noci spojila s May-Britt; ta měla zvláštní úkol, chystala se za ranního rozbřesku k odjezdu na sever. Byla bezvýhradně přesvědčena, že kdyby se zúčastnila bitvy, zahyne v ní; ostatní to vzaly na vědomí a rozhodly, aby tedy odjela. Už předem se rozloučily; teď musela dojet včas na území Wulffssonnů a přesvědčit jarla Eynarra, aby poslal Charrymu nějakou pomoc. Nebylo to lehké a mohla s tím mít řadu problémů, ale ujistila všechny, že to zvládne.

Pak seděly v hloučku v místnosti určené za ložnici a hřály se navzájem, protože ačkoliv zatopily v kamnech, moc nehřála a staré zdi byly jako led. Maryška objala Veroniku a přitiskla se k ní: „Řekni, Veroniko: jak to mám udělat? Já mám takový strach...“

„Z čeho, ty hloupá? Čeho se máš co bát?“

„Tak... já nechci umřít!“

„No, to je pěkný! Já myslela, když tady není potrhlá Diana, že nikdo nebude mít morbidní kecy... a ty s tím začneš?“

„Hele, já všecko vím: že žádná smrt není, jen přechod do jiné existence, že se mi to už mockrát stalo a ještě se to mockrát stane, že umřu a budu muset opustit tohle tělo, že není čeho litovat a příště na tom budu líp, ale... stejně se hrozně bojím umřít! Pomoz mi nějak, abych se tak nebála!“

Veronika ji sevřela a přitiskla k sobě: „Ty hloupá, jak ti mám pomoct? Já se taky hrozně bojím - copak to nechápeš?“

Po tom objasnění se všech zmocnila deprese; nejdřív začaly vzpomínat na svoje muže a dohadovat se, co asi kde dělají, pak se některé modlily za ochranu a vítězství; ale pochmurná nálada se nedala zahnat tak snadno. Byly si vědomy, že nejen mezi muži, ale i z nich samých si smrt vezme svoji daň; a některé se zoufale ptaly, jak tomu zabránit.

„Tomu se nedá zabránit.“ řekla jim Veronika. „To je život...“

Aby jim dodala odvahu, začala Magda spřádat plány na přepadení kasáren celníků a strážců hranic v průsmyku, kudy vede obchodní cesta. Těch mužů tam je kolem třiceti a jejich služba považována za snadnou; stálí členové finanční stráže bydlí ve strážním domku, kontrolují doklady projíždějících a dávají do nich razítka, zatímco vojáci základní služby objíždějí ve dvojčlenných hlídkách svůj úsek hranic a dávají pozor, aby nikdo tajně nepašoval nic přes les. Vzhledem k tomu, že mezi průjezdy hlídek jsou víc než půlhodinové intervaly, dá se menší množství kontrabandu převézt poměrně snadno, což místní obyvatelstvo dobře ví a hojně toho využívá. Rovněž na naší straně je něco podobného s tou výhradou, že si celníci jsou dobře vědomi, jak zodpovědně střeží hranice Němci, tak přistupují k vlastním povinnostem velmi laxně a bezstarostně.

Magda navrhovala, aby zítra dívky přepadly německou strážnici, pochytaly finance, pak se převlékly do jejich uniforem a napadly armádu, až sem dorazí. Byl to plán tak geniální, že jim okamžitě zvedl náladu a začaly Magdu přesvědčovat, jak je pitomá. Magda měla náladu se hádat, takže si postupně začaly vyhrožovat nebo se dokonce pošťuchovat; Veronika navrhla, aby se kvůli rozproudění krve popraly, ale než se jí podařilo to prosadit, Maryška navrhla sestru Magdu ulechtat k smrti. Což bylo provedeno okamžitě a hned se pokračovalo s Maryškou jako původkyní návrhu, Veronikou jako velitelkou a dalšími dle náhodného výběru. Když se všechny zcela vyčerpaly, zalezly konečně do spacáků a spokojeně usnuly.

Ráno se vstávalo dle zvyklostí za svítání, vyválely se ve sněhu na nádvoří a zacvičily si. Po ranní bohoslužbě se měla správně konat přednáška, ale nikdo neměl chuť přednášet ani poslouchat. Panny zapálily Živý Oheň a všechny se vykoupaly; potom se najedly a začaly spřádat plány, tentokrát konkrétní.

Maršál von Moltke měl té noci špatné sny; strašila ho noční můra a zjevovaly se mu nejrůznější příšery. Nebyl pověrčivý, ale byl si vědom, že některé z nepřítelových služebnic jsou zkušené čarodějnice; dokonce ho napadlo je po dopadení upálit, ale váhal, neboť měl na paměti renomé svého státu a tušil, že by to veřejné mínění nepřijalo s pochopením. Vstal dřív než ostatní, rozložil si na polním lůžku mapy a hloubal v nich.

Konečně pozval jednoho ze svých oblíbenců, majora zvláštní služby Huga von Erdenstein; byl to urostlý, hezký muž něco málo přes třicet, vzdělaný, vysoce inteligentní a po všech stránkách vynikající. Moltke v něj měl plnou důvěru.

„Posaďte se, majore! Nechcete trochu kávy?“

„Dle rozkazu, pane maršále!“ srazil podpatky von Erdenstein.

„Podívejte se na tuhle mapu, prosím! Vy znáte kraj okolo toho města Treuheimu, že? Co je tohle za objekt?“

„Poutní kostel na Vršku, pane. Opuštěný klášter, fara a nějaké hospodářské budovy... Bezvýznamné z vojenského hlediska.“

„Neřekl bych! Když to někdo obsadí a postaví si tam pár kanónů, může snadno ovládat celý prostor; jak průsmyk, tak městečko. Pro armádu tam není dost místa, ale nějaký oddíl by se tam vešel...“

„Zajisté ano, pane!“

„Napadá vás něco v tom smyslu, majore?“

„Napadá mne: obsadit klášter a zabránit nepříteli, aby učinil totéž. Zajistí to hladký průběh přechodu průsmykem.“

„Kdybyste byl na mém místě, co byste poručil muži jako jste vy?“

„Vyrazit zrychleným přesunem, přejít tajně hranice a obsadit ten objekt, pane. Použít tři oddíly po dvěstěpadesáti lidech, včetně důstojníků asi osm set mužů... To by mělo stačit!“

„Udělejte to, Erdensteine - a zítra... ne, pozítří si můžete na ramena přišít další hvězdičku!“

Major se vymrštil do pozoru. „Provedu, pane maršále!“

„Tak jděte, chlapče! Nemusím snad připomínat: nesmí o tom nikdo vědět, na naší a hlavně na jejich straně. Válka ještě není vyhlášena, mohlo by to být hodnoceno nepříznivě, takže vlastně: o vaší akci nikdo neví a vy vlastně neexistujete. Kdybyste potkali nějaké civilisty, nesmějí vás vidět!“

„Nesmějí o nás nikde vyprávět, pane; to je rozdíl. Nemějte obav, nikdo nás nespatří! Pronikneme přes lesy...“

„Dobrá, jděte. Bůh vás provázej...“

V pevnosti Swärzbeecku vládla radostná nálada; zejména starý generál Alberich von Kronnenberg byl plný nadšení a těšil se do boje jako studentík. Jeho dva společníci by se těšili podstatně méně, naštěstí však vůbec nevěřili ve smysluplnost akce a raději se domnívali, že se Charry zbláznil a až přijdou do svého štábu, dají ho zastřelit pro vzpouru a generála Kronnenberga zavřít konečně do ústavu, kam dávno patří.

Panna Andrea se zbylými dívkami navštívila starý dub, kde se krátce pomodlila ve své řeči. Pak se všechny rozloučily s Tanou a May-Britt, které se chystaly odjet. Nastěnku ponechaly v péči řádu; při boji bude naprosto k ničemu, ale může zdatně pomáhat v kuchyni strážnímu oddílu, který má pevnost hlídat. Zanechávali tu vojáky, kteří rozhodně nepatřili k nejlepším, ale věděli, že to je jejich nejvhodnější použití.

Když psí spřežení May-Britt vyrazilo, zavelela k odjezdu také Diana; generál sice namítal, že by dívky měly jet s ostatními, ale Andrea byla zcela jiného názoru.

„Něco se děje! Měly bychom dát zprávu ostatním!“

„To nebude problém - ale co se děje konkrétně?“

„Ještě nevím; chtělo by to důkladně prozkoumat, ale na to nemám čas ani vhodné médium...“

„Zkusím dát vědět sestře do kláštera,“ rozhodla se Julka. „Teď tam stejně nemají nic na práci...“

Andrea ji uvedla do hypnotického spánku.

Maryška propadla znepokojení; někdo ji volal.

„Veroniko, mohla bys mě uspat? Stačí na chvilku...“

„Proč, děje se něco?“

„Určitě ano. Někdo mě volá, nejspíš Julka...“

Veronika ji zhypnotizovala; Maryška upadla do transu mnohem snadněji, než kdykoliv předtím. Hlásila: „Nepřátelský záměr týkající se oddílu a kláštera na Vršku. Zjistila Andrea, Julie potvrzuje. Nemají čas nic zkoumat, jsou na cestě sem. Máme si je najít samy!“

Veronika Maryšku probudila; ta zopakovala výzvu a ohlásila, co se děje v pevnosti. Taky vyřídila vzkaz May-Britt, která přála ostatním štěstí a hodně úspěchů.

„Dobře; uspíme tě znovu a budeme pátrat!“

„Mohla bych si to zkusit já?“ ptala se Magda.

„Děvče, ty máš nějak moc ráda silný zážitky! Když chceš...“

Zjistily, že je to určitá výhoda; když Magda byla v transu, Maryška s ní sdílela určité pocity, ale byla při vědomí a mohla ji řídit, kam chtěla. Veronika pátrala v mapách.

„Jde o to, na co se zaměřit! Musíme na konkrétní osobu nebo na nějaký objekt, který se dá odlišit od ostatních! Zatím hledáme vojenský oddíl ztracený v lesích...“

„Mám nápad! Mohla by najít vlka, který byl včera tady u nás!“

Magda to okamžitě provedla; dotyčný vlk právě běžel hlubokým lesem a nikde okolo nebylo nic zvláštního. Ale protože také vlci mají jisté společné vědomí, měl tušení, že smečka po něčem jde.

„Dobře! Teď tedy najdi Warta! Zaměř se na stříbrnou ozdobu, kterou si nechal píchnout do ucha; Wart je parádník...“

Ve chvíli, kdy se Magda spojila s Wartem, se začala chovat jako vlk na lovu. Jejím tělem probíhaly nervózní záškuby, jak se její tlapky pohybovaly neschůdným lesním terénem.

„Mnoho mužů! Víc, než umím spočítat... na koních! Jedou velkou rychlostí... Jinam než ostatní!“

„Sleduješ je?“

„Jdu před nimi! Bratři v jejich stopách a kolem nich...“

„Kterým směrem jedou?“

„Na jihovýchod. Jsou tam hluboká údolí a zalesněné kopce...“

Veronika hledala v mapě. „Kdyby se otočili a chtěli projít tadyhle, mohli by se dostat k nám, ale z druhé strany!“

„Mají v úmyslu napadnout nás?“ ptala se Maryška.

„Neznám jejich úmysly!“

„Mají nějaké těžké zbraně?“

„Ne. Jenom pušky, šavle, důstojníci revolvery...“

„Jedou pohromadě nebo se rozdělují?“

„Vysílají hlídky dopředu i do stran...“

Dívky si vyměnily pohledy. „Zkusíme to?“

„Warte, sleduj je a dávej nám zprávy! Jestli se to povede, slibuju ti do druhého ucha tak parádní ozdoby...“

Magda zakňučela: „Zadávíme je? Všecky?“

„To se uvidí! Zatím si trochu pohrajeme...“

Veronika zrušila spojení. „Maryško, teď ty zavoláš Julii! Dáme to vědět Dianě... Magdo, ty zatím vyhlas poplach! Pojedeme jim naproti a trochu si s nima zatancujem!“

Rovněž Julie okamžitě poznala, že s ní chce někdo mluvit; ani nevyčkala zásahu Andrey, vztáhla ruce před sebe a chvíli hleděla do dlaní; pak vyřídila zprávu a zas se probudila, aniž k tomu potřebovala cizí pomoc.

„Jedem!“ rozhodla Diana. „A pak že nebude žádná legrace!“

Charryho pluky vtáhly do Treuheimu velmi rychle a bez velkého rozruchu; překvapení občané vyjeveně zírali na vojáky, pokryté blátem a špínou, když projížděli ulicí směrem na náměstí. Na radnici nebyl nikdo kromě starého vrátného a myší, úředníci i s panem starostou byli naproti v hospodě. Když viděli důstojníky, hrnoucí se do jejich sešlé radnice s nalomenou věžičkou a černými trámy, zazděnými do stěn, dostavili se na svá místa a pokorně velitelský sbor vítali.

„Pánové, vašemu městu se dostalo té cti na několik dní ubytovat naši armádu! Vojáci budou tábořit na svahu hory, já sám se svým štábem budu bydlet v klášteře na Vršku. Veškeré potraviny a další potřeby máme v hojném počtu; pokud budeme něco kupovat od vás, ochotně a rád zaplatím v našich penězích či německých markách, jak budete chtít. Doufám, že budeme dobře spolupracovat na velkém vítězství našich zbraní!“

„Ano, pane, i my v to věříme!“ řekl starosta, otíraje si stopy piva z důstojného plnovousu. „A co se jako tady bude dít?“

Charry chvíli váhal, pak to vyklopil: „Nejspíš se povede válka. Ale z toho si nic nedělejte!“

Když starostu i pány radní takto upokojil, rozloučil se s nimi a vyrazil nahoru ke klášteru. Starý farář je nadšeně vítal:

„Drahý bratře komthure, tvoje paní choť přijela před hodinou; jenom si tady vyměnily koně a hned jely dál! Povídala, že mají nějakou schůzku s německými dragouny...“

„Doufám, že ví, co dělá! Tygři tu nebyli?“

„Tygři... skutečné šelmy? To ne... ale večer tu byl vlk!“

„Objeví se tady. Tygři, leopardi, jeden lev...“

„Všichni jsme dítky Boží...“

Charryho starost o nás byla zbytečná; objevili jsme v lese pluk dělostřelců, nějakou pěchotu a jízdu, která je měla ochraňovat. Táhli velmi pomalu a měli s tím problémy, tak jsme jim začali dle možností pomáhat: plašili jsme koně a zakusovali jednotlivce, kteří se pošetile vzdálili od jednotky. Někteří křičeli, tak jejich druhové pochopili, postupovali opatrněji a co chvíli stříleli do každého křovíčka. Důstojníci kleli a pobízeli ke spěchu, leč marně; poslali několik kurýrů k hlavní armádě, aby si vyžádali pomoc, ovšem to bylo velmi neprozřetelné jednání. Jednoho toho posla jsem chytil sám; měl takový strach, že mi ho bylo líto, tak jsem ho předal Baskům jako zajatce a oni ho přidali ke svým. Už jich měli spoustu a někteří mladší s nimi zkoušeli dělat různé experimenty, které se přiučili od děvčat.

Zatímco Erdensteinovi muži postupovali širokým obloukem, aby nebyli objeveni, děvčata to střihla přímo přes hory a řeky. Zatím bylo krásné počasí, teplo a příjemně; Panny dostaly za úkol říct Andree, aby to tak zatím zůstalo. Gardistky zrušily kožíšky a vystavily těla sluníčku, aby se pěkně opálily. Taky se snažily krýt, aby věděly dřív o nepříteli než on o nich; a nesmírně je potěšilo, když proti nim z křoví vykoukl šedivý čenich.

Byl to ještě mladý vlk, hravý a nevychovaný, ale tělesně skvěle stavěný a velmi hezký. Pochlubil se, že ho Wart poslal princeznám naproti a nejvíc ze všeho se zajímal, zda mu přinesly nějaké dobroty od snídaně. Zatímco se krmil, některé dívky ho tahaly za ocas a smály se, když po nich chňapal. Veronika jim vynadala, že si sem nepřišly hrát s pejsky a žádala hlášení; takže oznámil, že nepřítel táhne asi dvě míle odtud údolím mezi hvozdy.

„Co jste zatím zkusili?“ ptala se Maryška.

„Párkrát jsme jim splašili koníčky,“ smál se vlk. „Jsou hrozně lekaví, stačí zazpívat a už tancujou! Jeden si zlámal nohu, lidé ho zařízli šavlí, tak jsme se najedli. Pořád posílají nějaké muže dopředu a do stran, chtěli jsme lovit, ale Wart nedovolil, že by se poplašili a nešlo by nic!“

„Wart má rozum, zatímco ty moc ne! Jak se jmenuješ?“

Řekl něco jako Rakssil, ale to se děvčatům nezdálo.

„To zní jako prášek na praní! Budeme ti říkat Rexík, chceš?“

„To zas zní jak domácí hafík!“ smála se Magda. „Až půjdem někam do města, máme ho taky vzít na vodítko?“

„Umím chodit u nohy i bez vodítka! Už jsem byl ve městě!“

„Já vím - a domácí psi se mohli zbláznit!“

„Nadávali mi, to ano. Ale já vím, co se sluší: nezakousl jsem žádného, jenom jsem na ně zavrčel a oni utekli!“

„Dobrá, Rexi, potom si popovídáme; teď budeme pracovat! Najdi nám nějakou takovou hlídku! Kolik je v ní mužů?“

„Pět! Čtyři mají obyčejné uniformy, ale jeden vždycky moc pěkné zlacené hvězdičky na límci! Chtěl bych takové...“

„Vážně? A k čemu by ti byly?“

„Někteří tygři a leopardi nosí takové obojky...“

„Uděláme ti obojek, jaký budeš chtít! Když si ho ulovíš!“

Rexík vycenil tesáky, pak si olízl nos a začenichal.

„Tak jdem! Myslím, že cítím kouř... někdo z nich má doutník!“

Veronika ukázala rukou; dívky vmžiku zmizely v zasněženém lese, jako by tam nikdo nebyl. Srst si nechaly narůst bílou. Tori a Maryška větvemi hbitě umetaly sníh a zastíraly stopy.

„Jedou sem?“

„Asi... ještě je neslyším, jen cítím. Pach tabáku jde daleko... bude to jedna taková hlídka! Chytneme je?“

„Rozhodně to zkusíme...“

Dívky mezi sebou vybraly pět, které měly provést útok. Maryška, Veronika, Tori, Magda a Florence, aby daly podřízeným instrukce, jak si při tom počínat. Další byly v záloze, kdyby se nedařilo.

Nejdřív slyšely kroky a frkání koní; pak se muži vynořili ze spleti stromů, vedli koně tak, aby se co nejmíň brodili sněhem a mechanicky se rozhlíželi. Jeden skutečně kouřil doutník; to byl strážmistr, starší než ostatní a dost sebevědomý. Ten jel v čele, ostatní za ním.

Tori mu skočila se stromu na krk, strhla ho k zemi a sevřela, dokud se nepřestal zmítat. Ani nepípl, jen doutník mu vypadl z huby. Ostatní vyskočily z křoví, strhly muže s koní a přemohly je údery karate. Pouze Magdě se útok nezdařil, její chlap se vyškubl a dal na útěk, ale Rexík mu vletěl pod nohy, voják se přes něj převalil a Magda ho dohonila a zklidnila.

Další dívky pochytaly koně, kteří však neměli zájem prchat příliš daleko. Konečně, uměly je uklidnit. Všech pět dokázalo bez nesnází zajatce uvést do hypnózy a zcela podřídit své vůli. Položily jim pár otázek a muži odpovídali podle pravdy.

„Tak to je prvních pět,“ řekla Veronika. „Teď přilákáme další!“

Vybrala ze zajatců toho, který jí připadal nejvíc ovlivnitelný; nařídila mu se vrátit k vojákům se vzkazem. Dokonce jela kus s ním a přímo ho řídila; objevila dle jeho znalostí majora Erdensteina, zajela k němu a hlásila:

„Pane, strážmistr mne posílá ohlásit nález mrtvoly!“

„Mrtvoly? Kde jste ji našli?“

„V lese na trase průzkumu. Je to nepřátelský voják!“

„Jak víte, že je to nepřítel?“

„Má cizí uniformu, pane majore. Je zmrzlý...“

„Na co zemřel?“

„Nevím, pane. Strážmistr tam zůstal a obhlíží ho!“

„Strážmistr je starý idiot! Wagnere, vemte si někoho zkušeného a jeďte se na to podívat. Vy, ukažte mu cestu!“

Poručík Wagner pronesl několik kleteb, pak ukázal na jednoho poddůstojníka a pár nejbližších vojáků, aby jeli s nimi. Mladý voják vedl, jak Veronika nařizovala; nepostřehli nic až do chvíle, kdy na ně dívky zahájily útok.

Ale to už tu nebyla Maryška ani Magda; Maryška se svým oddílem si vzala na starost zadní hlídky nepřátel, Magda se vypravila za hlídkou na druhé straně. Informace získaly od strážmistra. Mužům daly napít z čutory speciálního čaje; zaručoval, že budou jako beránci a poslušně udělají, co se jim řekne.

„Kdo si vezme na starost přední hlídky?“ zeptala se Veronika. „Šla bych tam sama, ale tady budu víc potřeba... Musí to být někdo, kdo to zvládne!“

„Svěř to mně!“ navrhla Blanche. „Chci ukázat, že umím něco víc než zapisovat bankovní účty!“

Veronika zaváhala, ale když viděla nadšené tváře jejího oddílu Hrimfari, přikývla. „Rexík vám je vyčenichá... že?“

„Měli by kolem nich kroužit mí bráškové!“ zakňučel vlk. Konečně se děla zábava podle jeho přání.

„Tak jeďte!“

Veronika předvedla mistrovskou práci: pořád ještě řídila svého vojáka, ten se na její pokyn vrhl na poručíka Wagnera a začal se s ním rvát. Ostatní vojáci nechápali, co ho to popadlo; pokusili se ho zvládnout, ale mladík svíral poručíkovo hrdlo, válel se s ním ve sněhu a řval jako zvíře. Na chvíli přestali věnovat pozornost okolí; náhle byli napadeni zezadu a přemoženi, než se stačili jakkoliv bránit.

„Zkusíme ten fígl zopakovat?“ smála se Veronika.

„To už by bylo drzý až sprostý, ne?“

„No právě! Pro velký úspěch replay!“

„Kterýho na to vezmem?“

„Tohohle! Je mladej a roztomilej!“

To označení se týkalo vojáčka, který se už od pohledu děvčat bál; když se Veronika pokusila na něj sáhnout, zkusil se bránit, ale přemohla ho a ještě se mu vysmála. Když spojila svoji mysl s jeho, cítila jeho panickou hrůzu.

„Jo, ten bude dobrej! Odveďte ty chlapy a vykašlete se na stopy - teď bude lepší, když zůstanou jasně zřetelný!“

Veronika vedla svého vojáčka zpátky k majorovi; dorazil tam očividně vyděšený k smrti.

„Pane! Byla to léčka... přepadly nás! Pochytaly...“

„Co to žvaníš, bažante? Kdo?“

„Přepadly nás... ze zálohy! Byl to fígl na nás, pane!“

„A že tebe nechytili! Tys před nima utek, srabe!“

„Já... bál jsem se! Jsou strašný...“

„Kdo to je?“

„Ženský! V takovejch strakatejch mundúrech... jako leopard!“

„To jsou ty jejich čarodějnice!“ majora Erdensteina zachvátila prudká lovecká vášeň. „Kolik je jich?“

„Nevím... hrozně moc! Aspoň třicet!“

Major se postavil ve třmenech: „První, druhá a třetí švadrona za mnou! Ostatní zůstanou na místě! Dávat pozor, může to být léčka! Becku, dobře to hlídejte a nedejte se zaskočit, nebo z vás stáhnu kůži... Vojáci vpřed!“

Tři švadrony se vyřítily po stopách; přestože major dal povel Za mnou!, ve skutečnosti poslal vojáky vpřed a sám jel za nimi, přičemž vykřikoval další příkazy:

„Chlapi, žádný střílení, chci je živý! Ty prokletý bosorky... kdo nějakou chytí, dostane mimořádnou dovolenou! A ještě ho povýším, jasný? Ale chci ji živou... já jim ukážu!“

„Tady jsou stopy, pane! A tady taky...“ hlásili vojáci.

„Tak za nima, na co čekáte! Jsou to jenom ženský...“

Stopy vedly strání vzhůru; dívky zřejmě měly strach a prchaly. Vojáci se rozdělili, každá četa sledovala jinou stopu a postupně se čím dál víc vzdalovali; konečně radostný výkřik ohlásil, že spatřili pronásledovanou ženu v leopardím kostýmu, bála se a bila koně, aby ho vybičovala k větší rychlosti... Vřítila se do křoví, zřejmě se chtěla ukrýt, ale muži se s nadšeným řevem vrhli za ní.

Major Erdenstein se dopředu skutečně nehrnul; zato přemýšlel. Zarazilo ho, že nikde neobjevil těla svých vojáků, ba ani stopy krve; cožpak se vzdali docela bez boje? A když, to poslechli na první příkaz a následovali své přemožitelky? Erdenstein měl dost zkušeností s vydáváním rozkazů těm lenivým, zapomnětlivým, pomalu myslícím darebákům...

„Poslouchej, kluku, jak to bylo? Cos vlastně viděl?“

„Tak... vyrazily z lesa! Z křoví... vrhly se na nás!“

„Copak se chlapi nebránili?“

„Bránili, ale... ono se moc nedalo!“

„Jak to, nedalo? Co je to za blbost?“

„Když ono... no, nešlo to!“

Erdenstein vztekle zavrčel: „Idiote!“

Vtom ucítil, jak se mu kolem krku omotala smyčka; nějaká síla ho strhla s koně do sněhu. Vyskočil na nohy, ale to už viděl, jak se na něj vrhá něco podobného opici, i když ve strakatém leopardím kožíšku. Přestože to bylo maličké, mělo to hroznou sílu; major dostal několik úderů a pocítil takovou bolest, že byl nucen se přestat bránit. Při tom viděl, jak se na jeho vojáky vrhly další podobné postavy; zda jsou ženy, se dalo těžko poznat, většinou neměly vlasy, zato byly pomalované ve tváři divokými znaky.

„Braňte se! Proboha...“ vykřikl ještě.

Pak k němu jeho přemožitel přiskočil a major si ho konečně mohl dobře prohlédnout. Bylo to dítě, černá dospívající dívka se zlatavýma očima, rozesmátá a očividně spokojená sama se sebou. Položila majorovi ruce na spánky a on pocítil úder, jako když jim v důstojnické škole pan profesor předváděl třecí elektřinu.

„Vstávej!“ velela. „Chyť si svýho koně a nasedni!“

Nechtěl to udělat; major speciálního komanda Německé říše přece nebude poslouchat černého usmrkance! Ale jeho tělo samovolně počalo plnit příkazy, sotva je obdržel, a Tori se jen smála. Jak vlastně vím, že se ta holka jmenuje Tori? Samozřejmě to je její jméno, stejně jako se velitelka jmenuje Veronika, támhleta Florence a já jsem Hugo... Bože, co se to se mnou děje?

„Napij se,“ podala mu polní láhev. „Bude ti líp!“

Napil se silně kořeněného aromatického čaje. Očekával alkohol, ten tam sice byl také, ale v tak minimálním množství, že nemohl mít žádný účinek. Copak jsem se zbláznil? Ale vůbec ne, získal jsem jen přístup do vědomí všech ostatních... Dokonce vím, že právě v této chvíli útočí na moji zadní hlídku oddíl a... chlapi se pochopitelně nechali překvapit, ti zatracení ospalí idioti!

„Tak jedem, než jim to dojde!“ velela Veronika. „Jsme blízko, já je dokonce slyším... než to pochopí...“

Bez starosti, pomyslel si major, kapitánu Beckovi v životě nic nedojde, nikdy neměl jediný samostatný nápad! Veronika se na něj ohlédla, usmála se a řekla nahlas: „Neboj se! Postaráme se, aby se mu nic nestalo!“

Erdenstein pocítil chuť ji na místě zaškrtit; zároveň pochopil, že to cítí nejen ona, ale všichni kolem. Byl s nimi spojen, byl pod jejich vlivem! A ještě si z něj někdo dělal legraci... nejen to děcko Tori, všechny čarodějky! Jedna se dokonce chystala, že se s ním vyspí, až přestane platit nějaký nesmyslný příkaz, že všechny musejí dodržovat přísnou askezi až do konce bitvy. Urazil se při představě, že ho nějaká šestnáctka bude svádět, ačkoliv je velice hezká, i když momentálně znetvořená pruhy a skvrnami přes celý obličej i hlavu. A ještě se mu vysmívá!

Major Erdenstein pociťoval nejhlubší zahanbení. Uvědomoval si zároveň spoustu věcí: nechal se chytit jako malý kluk, obelstít, přemoci čarodějnicemi, které ho vůbec neberou vážně a zacházejí s ním jako s nesvéprávným. Komunikují mezi sebou myšlenkami, jeho vědomí je někde uprostřed nich a tak pochopitelně dochází k přímé interakci, jeho mysl se propojila s jejich a ony vnímají vše, co si myslí on; zato když se major chce něco dozvědět od nich, naráží na jakousi bariéru. Ale ta bariéra nefunguje, když mu chce dívka něco sdělit... proboha, copak mi ta hlava praskne?

Děvče s pomalovaným obličejem projelo kolem něho; letmo vztáhla ruku a dotkla se jeho čela. Major pocítil úlevu, rázem ztratil všechny obavy o osud svého pluku i o výsledek vojenské operace. Věděl, že kdo budou pochytáni, mají štěstí, nic se jim nestane, přežijí boj v klidu a pohodě; rozhodně jim bude líp než ubožákům, kteří se dostanou s Templáři do konfliktu. Dokonce mu bylo jasné, že čím dřív budou vojáci pochytáni a uskladněni ve sklepeních kláštera na Vršku, tím lépe pro ně. Totéž zároveň chápou vojáci; čarodějky právě provádějí selekci a vybírají ty, jejichž pocit zodpovědnosti za kamarády je tak silný, že jsou ochotni pomáhat při jejich odchytu. Ano, skutečně! Major vnímal, že jeho vlastní vojáci se s nadšením začleňují do nepřátelského oddílu; každého si vzala na starost jedna dívka a on jezdil s ní a pomáhal jí! A major se smál; bylo mu to jedno.

Veronika nařídila vytvořit ze zajatců skupiny po dvaceti; ke každé skupině přidělila dvě dívky a nařídila vyrazit nejkratším směrem domů do kláštera. Zajatce nebylo třeba nijak hlídat, sami se těšili, až tam dorazí. Věděli, že dostanou najíst, vykoupou se v Živém Ohni, pak budou uloženi do sklepení a budou dlouho spát; čarodějky se postarají, aby se jim zdály sny plné krásných a příjemných zážitků. Chlapi byli nadšeni, přáli si to, toužili být v zajetí co nejdřív! I major si to přál, rozkazy velení, zodpovědnost k císaři a vlasti zůstaly někde daleko; spíš si uvědomoval, že vlasti prospěje nejvíc, když zajistí, aby se co nejvíc vojáků dostalo do zajetí.

Dojeli ke skupině, v níž byli i zranění; zde došlo k boji, vojáci zaútočili šavlemi a dívky se bránily. Zranění však nebyla vážná, i když bolestivá; jak major projížděl kolem, cítil bolest každého jednotlivce. Nebylo to tak nepříjemné, jak očekával; byl napojen na svoji družku Elainë a ta vnímá bolest jako příjemnou a sexuálně vzrušující.

Veronika přijela a vykřikovala něco španělsky, a major kupodivu rozuměl, ačkoliv neznal španělsky ani slovo:

„Tak co je, posíláme všechny pryč? Nevyberem nikoho?“

„Nemají účel, jsou to srábkové! Pryč s nima, ať se nepletou!“

„Ani tenhle? Co říkáš, Elainë?“ ukázala na Erdensteina.

„Pch! Pěknej prasák... ale jinak nic moc!“

„No, jen se nedělej, že ti to vadí! Vem si to na komando a žeň je domů; máme tady ještě práci, brzo se začne stmívat...“

„Tak jo; co to vyvádí Blanche vpředu, mám to rozmazaný...?“

„Znáš ji, ne? Rozehnala jejich předvoj po celým lese, teďka je loví s pejskama po jednom! Káča pitomá, já ji přetrhnu...“

„Každej si hraje, jak umí!“ Elainë se potěšeně chechtala. „Mám jí třeba jít na pomoc?“

„Ty, to zrovna! Proboha, vem tu zavšivenou pakáž pryč, dělá se mi z nich blbě! A z tvýho majora nejvíc!“

„Ale, dyť je docela milej...“

Veronika si odplivla, nakopla koně patami a odcválala.

Major Hugo von Erdenstein, elitní důstojník německé císařské armády, sledoval dívku Elainë jako opilý a vdechoval její vůni, jako pes sleduje fenu. Měl jenom jedinou vlastní myšlenku: „V životě už se nezapletu s čarodějnicemi!“

Diana se přihnala do kláštera jako větrná smršť, spolu s elitou princezen; Andrea se okamžitě ujala práce se Živým Ohněm, Valérie našla někde v prostoru sestru a zjišťovala, co vyvádí. Všechny byly spokojeny, takže když dorazil Charry, mohla mu Diana podat podrobné hlášení, že vše se daří.

Generál von Kronnenberg byl též spokojen. „Ani jsem netušil, jak je válka za pomoci magie snadná! Domníváte se, že bychom dokázali po vítězství pokračovat dál?“

„Dál - a kam?“

„No, do Německa, samozřejmě! Vrátit válku na jejich území!“

„Dobývat? Rozšířit náš okruh vlivu?“

„Samozřejmě! Přece toho nenecháme, když vyhráváme!“

„Jakou máte představu o konečném výsledku?“

„Samozřejmě posilníme svoje postavení v celé říši! Vstoupíme do císařovy válečné rady jako silný a rozhodující subjekt! Dokážeme tomu nafoukanému Hohenzollernovi, že s námi musí počítat!“

„Ale to by znamenalo, že se nakonec zapojíme do jednoho státu!“

„No samozřejmě; co jste myslel, mladíku? Důležité je, abychom si ale od začátku získali patřičné renomé!“

„Tím, že vpadneme na jejich území a začneme tam ničit a pálit?“

„Tak se přece válka odjakživa vedla, ne?“

Charry potřásl hlavou; přesně tohle nechtěl, ale taky neměl chuť se hádat. Bylo lépe staříka nechat.

Pak přijeli první zajatci; Andrea se jich ujala, nechala je svléknout a vykoupat v Ohni. Velmi se na to těšili, chovali se jako třída gymnazistů na školním výletě. Dostali mírně najíst, potom byli uloženi do jednoho sálu na vlastní přikrývky, uvedeni do hypnózy a ponecháni osudu a svým snům; jak dlouho tak zůstanou a kdy budou přivedeni k životu, záleží na okolnostech. Jen co to bylo skončeno, dorazila Elainë s další skupinou; byl v ní i major von Erdenstein a generál Kronnenberg navrhoval vyslechnout ho, ale Diana nesouhlasila.

„Nechme ho bejt, co chytrýho bysme se od takovýho smetáka mohli dozvědět? Ať si jednou za život pořádně odpočine!“

Takže se major v příjemně oblouzeném stavu vykoupal v Ohni, při čemž mu ohořel kromě předpisově krátkého účesu i švihácký knír; smál se tomu. Pak byl uložen k ostatním a ponořen do krásných snů o Elainë a své vojevůdcovské slávě.

Postupně přicházely další skupiny; některé dívky byly zraněné, když se vojáci pokoušeli bránit. I oni byli poranění, nejhůř ti, co se seznámili s tesáky Rexíka a ostatních vlků. Ve chvíli nejhorší zasáhla do boje štíhlá skvrnitá šelma se štětičkami na uších; mohutný rys se vrhl mezi vojáky a rval je srpovitými drápy, dlouhými dva a půl centimetru. Někteří dostali strach, že je to čert, a dali se s křikem na útěk.

„Žádný čert; maximálně wolfdier, vlčí srnec starých Germánů! Normálně rys ostrovid nebo-li Lynx lynx...“

Host nejdříve pomohl ostatním zpacifikovat postrašené vojáky; pak se uklonil, až se mu zaklepaly štětičky na uších, a řekl: „Ačkoliv vás neznám, bratři, dovolíte mi položit vám otázku, kde bych nalezl vznešeného Glennarrova syna Azgarra?“

„No jistě! Nejspíš u dvora císaře Charryho; zavedeme tě tam!“

„Děkuji! Bylo mi sděleno, že se chystá bojovat v nějaké válce! Mám zájem promluvit s ním dříve, než se střetne s lidmi!“

„Tak jo; až to tady dohrajem, pojedem tam...“

„Velmi vám děkuji! Neobtěžoval bych vás, dokážu si najít stopu sám; avšak tady okolo je velmi mnoho lidí a já nemám důvěru k jejich pachu! Obávám se, kdybych se s některým setkal, mohlo by dojít k nedozírným škodám a střetnutí, jež...“

„No tak jo! Ale ti lidé teď mají trochu jiné starosti než se prát s nějakým rysem!“

Tak vzaly dívky rysa s sebou; kdyby nějaký voják náhodou nepodlehl jejich hypnotickému transu, mohl mu nahnat strach. Když dorazily do kláštera, sháněl se po princi Azgarrovi a jen ho spatřil, vrhl se k němu a sklonil před ním hlavu: „Můj králi! Dovol, abych tě prosil o odpuštění!“

Azgarr se podivil: „Co jsi to řekl?“

„Můj pane, odpusť mi, že ti přináším zlé zprávy! Tvůj vznešený otec Glennarr z Magury, pán obou Tater, Fatry a Matry, král našich hor, je mrtev - a ty jsi se stal králem!“

Azgarrovy rty se rozevřely a bělostné tesáky se zaleskly ve zlobném výkřiku: „Otec byl silný a zdravý; tlapou zabil jelena a snesl kamzíka ze štítu Gerlachu až do údolí! Jak je možné, že zemřel tak rychle?“

„Byl zavražděn, králi! Zabili jej lidé, kteří přišli z údolí do hor. Cizinci, kteří nemluvili jazykem našich přátel, lidé pachu nepřátel! Těch, proti nimž stojíš v boji!“

Azgarr sklonil na chvíli hlavu a mlčel; jeho tváří probíhaly nervózní záškuby, dávající tušit, že jen s námahou přemáhá záchvaty zloby. Poté opět vzhlédl. „Děkuji ti, že jsi přišel! Budu nyní mít proč zabíjet svoje nepřátele! Říkáš, že jsem nyní králem své země?“

„Ano, králi!“

„V tom případě nařizuji: Nechte tuto zemi nevděčnému lidstvu a pojďte za mnou! Armin nás přivítá! Vyřiď to všem u nás...“

„Ano, králi. Dovolíš mi, abych šel s tebou do boje? Sloužil jsem věrně králi Glennarrovi a měl jsem ho rád...“

„Ano; děkuji ti! Zařaď se na místo, které ti náleží!“

Charry poslal rysy s několika vlky, aby nás našli a připojili se k nám. Také my jsme je radostně uvítali; doposud jsme si hráli s dělostřelci a bavili se jejich neschopností.

„Však počkejte, bude ještě hůř! Jen co se holky stáhnou zpět do kláštera, Andrea slíbila, že spustí pořádný počasí: sníh, mráz, déšť, metelici! Kdo nemá kožich, nepřežije!“

„A co má být?“ řekl lev Džaín a vyhrabával si ve sněhu díru. „Já přeci kožich mám, tak o co jde?“

V průběhu noci dorazilo do kláštera pár dalších skupin zajatců; někteří byli pochytáni v boji, další se neprozřetelně oddělili od ostatních. Vlci nám vysvětlili, jak si počínají se svými nepřáteli princezny, takže Estragon rozhodl poslat tam také naše zajatce, i když těch nebylo tolik. Lidé jsou rozhodně zvláštní; namísto co by byli rádi, že přežili a budou mít už do konce války klid, báli se zajetí snad víc než smrti. Co jim může vadit, když si s nimi děvčata pohrají? S námi si hrají pořád a ty jejich hry se nám docela líbí, tak co?

Jenže Estragonovi řekl jeden zajatý důstojník jasně: „Zabijte mě, ale nevydávejte čarodějkám! Nechci, aby mi vzaly moji duši... to už by bylo lepší zemřít!“

Miguel přesto rozhodl poslat ho do zajetí. Řekl mu to.

„Jste zločinec! Neuznáváte důstojnickou čest! Proklínám vás!“ řval důstojník a vzpouzel se, dokud nedostal bičem.

„Pitomec zůstane pitomcem.“ komentoval to Estragon.

Když to Diana spočítala, zjistila, že Erdensteinův pluk se ztenčil asi na polovinu; zkušený a obezřetný kapitán Beck zkusil několik útoků, ale všechny šly do prázdna, snahou dívek nebylo bojovat, ale vylákat za sebou vojáky do nepřehledného lesa, tam rozdělit a pochytat jako králíky. Střílet nechtěly vůbec, boj šavlemi přijímaly zřídka a nejradši ze všeho utíkaly; pořád však provokovaly, vykřikovaly všelijaké posměšky a vytvářely dojem, že střetnutí neberou vážně.

Beck byl sdostatek zkušený a obezřetný, aby věděl, že ať udělá cokoliv, nepříznivý výsledek bude v každém případě kladen za vinu jemu. Major Erdenstein, který mohl vydat nějaké rozkazy, zmizel jako dým a je téměř jisté, že ho strigy zajaly. Vojáci, co se vrátili z nezdařených útoků, hlásili, že na straně nepřítele bojují před chvílí zajatí kamarádi; Beck tušil, že je možno v zajetí muže zlomit a přinutit, aby se přidal k nepříteli, ale nechápal, jak to stihly během půlhodiny. Jediným vysvětlením byla černá kouzla; když na pár okamžiků zahlédl ty ženy, nepochyboval, že jsou skutečně spíš strašidla než lidé. Míhaly se mezi stromy ve svých strakatých kožíšcích, smály se, provokovaly posměšnými výkřiky a okamžitě mizely, jakmile po nich vojáci začali střílet nebo se za nimi rozjeli. Beck se pokusil jim připomenout vojenskou čest a vyzvat je k přímému boji, ale odpovědí mu byl jen výbuch smíchu.

Když spočítal, kolik mužů mu zbývá, zjistil, že necelá polovina. Zděsil se a usilovně přemýšlel, co počít. Nejlepší bylo vrátit se zpět k armádě; ale to by znamenalo projet znovu trasu, kterou už jednou postupovali, náročnou a obtížně schůdnou. Na každém kroku můžou čarodějnice zaútočit! Pohnout se vpřed bylo ještě nesmyslnější, neměl představu o směru, zato věděl, že tam mohou připravit všelijaké nástrahy. Nařídil tedy srazit se v otevřeném terénu co nejtěsněji dohromady a vyčkávat; na co, nevěděl. Kdyby aspoň útočily, střílely třeba šípy jako Indiáni nebo tak něco! Jenže ony nic; zapálily si v lese několik ohňů, hřály se u nich, možná něco jedly, ale rozhodně zpívaly, hrály na kytary a bubínky a skvěle se bavily.

Setmělo se, Beckův pluk trčel uprostřed paseky, kryl se svými koňmi a nákladem a mrzl, aniž jim někdo ubližoval. Zkřehlí vojáci proklínali a navrhovali také zapálit oheň, ale nebylo z čeho; jít na dříví znamenalo nechat se chytit, protože v křoví na pokraji lesa určitě někdo číhal. Jeden hlupák se z ostychu vzdálil od ostatních a zašel kvůli velké potřebě za křoví; vzápětí ho jakási černá holka chytila do smyčky a divoce řvoucího nešťastníka někam odvlekla. Beck zakázal za tímto účelem odcházet.

„Co máme dělat, kapitáne?“ vyptávali se chlapi.

„Musíme vydržet do rána.“ opakoval stereotypně.

„No dobře; a co budeme dělat ráno?“

„Potom už budeme aspoň vidět!“

„Ale co uděláme, až budeme vidět?“

Beck se zamyslel; radši mlčel, než aby přiznal, že neví. Mohli střílet, někteří to dokonce občas zkoušeli. Střílet, jenže po kom a po čem? Vyčkávat; zásoby potravin sice měli, ale polní láhve většinou vypité, a zvláště nic, co by je chránilo proti mrazu. Zima nebyla velká, ale když jen tak stáli či seděli na zemi a nehýbali se, brzo prokřehli. A v lese planuly ohně - teď už jich bylo snad víc než čarodějnic, buď si každá založila svůj, nebo je chtěly tou spoustou světel provokovat.

„Ty mrchy si s nám hrajou, kapitáne!“ stěžovali si muži. „Ony nebojují, posmívají se nám!“

„Tomu se říká psychologická válka, víte? Musíme to vydržet!“

„No dobře - jak dlouho?“

„Co já vím? Do rána...“

„A potom bude co? Přijde nám někdo na pomoc?“

Beck mlčel.

„Ví někdo, kde jsme? Může se sem dostat nějaká naše jednotka?“

Beck mlčel.

„Nebylo by lepší... třeba vyjednávat?“

Beck původce návrhu strašlivě seřval. Vyjednávat - s kým? Německý elitní důstojník se má dohadovat s holohlavou pomalovanou děvkou, která si z něj tropí šašky? O čem s ní má mluvit?

Takže radši trčeli na místě a mrzli. Čas se neuvěřitelně pomalu vlekl, z lesa zněl zpěv, smích, blikaly ohýnky. Odpočívají, baví se, mají určitě horký čaj...

Nějaký strážmistr navrhl, že se s oddílem vypraví pro dřevo. Na jednoho muže, který bude sbírat dříví, dá vždycky dva, kteří ho budou hlídat s namířenými puškami; to přece půjde, ne? Beck nad tím pouvažoval, ale i jeho roztřásala zima; dovolil tedy, aby se třicet mužů vydalo k okraji lesa. Viděl světýlka elektrických lampiček, slyšel jejich kletby, protože vše bylo zasněžené a cokoliv hořlavého se hledalo obtížně. Asi půl hodiny se nedělo vůbec nic, chlapi přece jen shromáždili nějaké klacky a chystali se je odnést, když náhle přišel útok. Vlastně nebylo ani vidět, co se děje, jen se ozvalo pár výstřelů, nějaké kletby, výkřiky. Když hluk rvačky ustal, ozval se smích čarodějnic a Beck věděl, že právě přišel o dalších třicet vojáků.

„Tohle nemá cenu, kapitáne!“ křičel kdosi ze tmy. „Vyjednávat!“

Tentokrát mu kapitán nevynadal. „O čem chceš jednat?“

„No... třeba nás pustí domů!“

„Proč by to tak asi dělaly?“

„No... máme přece zbraně! Budeme se bránit!“

„Tak se braň, pitomče! Proti čemu, když nikdo neútočí?“

„Tak třeba... prorazit, ne?“ navrhoval někdo jiný.

„Zpátky? S nimi za zády?“

Vojáci se začali hádat mezi sebou; kapitánovi se podařilo najít v polní láhvi poslední zbytek rumu, nalil jej do sebe a zabýval se neradostnými úvahami. Zamotal se do všeho, co ho mohlo hřát, ale zima si našla cestu i nepatrnými skulinami. Zakrátko byl tak zmrzlý, že snad na chvíli usnul vyčerpáním. Když ho probudili, hlásil mu nějaký poddůstojník, že blíže nezjištěný počet mužů se potají odplížil z tábora; zřejmě se odešli vzdát.

„Dám je zastřelit!“ vztekal se Beck. „To je dezerce!“

„Dostanou nás všecky, kapitáne!“ klepal se poddůstojník. „Pořád ještě se tam chechtají a hrají na kytary! Mají tam teplo...“

Beck se rozhodl. „Budu s nimi jednat!“

Jeho rozhodnutí všem dodalo odvahu; okamžitě se to rozkřiklo, chlapi pozvedli hlavy a pevněji sevřeli svoje pušky. Kovu se však už dotknout nemohli, aby jim nepřimrzly prsty.

„Hej, vy tam! Tady je kapitán Beck! Chci mluvit s velitelem!“ křičel Beck do lesa, co měl síly.

Chvíli se nedělo nic; Beck opakoval výzvu několikrát, až přišla konečně odpověď: „Já jsem velitelka! Co chceš?“

„Vyjednávat!“

„O čem?“

„Chci vyjednávat, neslyšíte? Uznáváte právo parlamentářů?“

„Tak přijď sem! Stačí na okraj lesa!“

„Nezajmete mne? Necháte mě se vrátit?“

„Když ti na tom tak záleží...“

„Žádám od vás čestné slovo!“

„Čestné slovo, že ti neublížíme!“

Ještě chvilku diskutovali, zda se čarodějkám dá věřit, ale nic chytrého nerozhodli. Takže se kapitán s jedním vojákem, který mu svítil lampičkou, vydal k okraji lesa. Tam ho čekal nějaký stín; ne, dva stíny a ještě jeden ze psů, které čarodějky používaly. Když na něj voják posvítil, Beck poznal, že to není pes, ale vlk, zjevně ochočený, protože jedna ho hladila.

Čarodějka mu sahala k rameni, byla štíhlá, velice hezká, i přes nějaké značky namalované na tváři. Vypadala bezstarostně.

„Přišel jsem se dohodnout, jak vyřešit tuto situaci!“ prohlásil kapitán Beck autoritativně.

Mladá žena se zasmála. „Nám je to fuk. Počkáme až zmrznete, potom zachráníme ty, co přežijou a půjdem.“

„Chcete nás tady nechat zmrznout?“

„Ne. Vy to chcete.“

„Jakou máme jinou možnost?“

„Přijďte k našim ohňům. Dáme vám horkou polívku a večeři.“

„To by znamenalo se vzdát!“

„Jenom, když budete chtít.“

„Chcete tvrdit, že nás pozvete ke svému ohni, nakrmíte nás a pak pustíte zpět do našeho tábora?“

„No - proč ne?“

„A nic víc?“

„Kdyby byly mírové časy, dovolila bych děvčatům pomilovat se s vojáky, kteří se jim líbí. Ale protože je válka, podléhají dívky určitým usměrňovacím zákazům; takže lituji...“

„To myslíte vážně, slečno?“

„Myslím vůbec někdy něco vážně?“

„Vy jste snad opilá!“

„Určitě ne! Pít nesmím, dokonce bych neměla ani kouřit, ale teď před chvílí jsem si zapálila... nechcete cigaretu?“

Kapitán natáhl ruku, pak zaváhal. „Nesmím od vás nic vzít!“

„Smůla, co? Mám tu polní láhev s horkým čajem...“

„Otráveným?“

„Moje čestné slovo, žádný jed v něm není!“

„Jed ne, to chápu! Ale droga! Nakrmíte moje vojáky, ale oni pak už nebudou chtít odejít! Dostanou se do vašeho vlivu...“

„Ano.“

„To mi klidně říkáte do očí?“

„Kam ti to mám říct?“

„Přišel jsem se dohodnout! Dohodnout, chápete to?“

„Jistě. Je ti zima, máš hlad a strach. Ale ještě ne dost. Nic nevadí, my máme dost času. Počkáme, až tě zima donutí...“

„Nikdy se nevzdám! To se radši zastřelím!“

„Tvoje věc.“

Kapitán polkl dvakrát naprázdno. „Kdo vy vůbec jste, slečno?“

„Veronika, markýza z Mendozy di Castro, provdaná vévodkyně da Villablanca, abatyše Řádu Čistého Srdce Našeho Pána z Madridu.“

„Kapitán Friedrich Beck... k vašim službám!“

„Těší mě, kapitáne. Jestli si to rozmyslíš s tím zastřelením, budeme možná dobrý kamarádi. Jinak ti přeju hezkou cestu do pekla a lituju; šlo by to daleko příjemněji...“

„Vzdát se vám, že? Zaprodat svou vojenskou čest?“

Veronika se rozesmála. „Já si počkám...“

Beck zaklel. „Pustíte mne zpátky k mým mužům?“

„Proč ne? Někdo ti v něčem brání?“

„To zvíře... kouká na mě tak hladově!“

„Rexík? Právě jsem ho nacpala vaječnou omeletou, takže hlad by mít neměl. Možná by tě kousl, kdyby ses bránil, ale jinak je to miláček! Přijmi naše pozvání a zítra si s ním můžeš hrát!“

Beck ještě jednou zaklel a znechuceně odešel ke svým.

„Tak co?“ obklopili ho. „Jak to dopadlo?“

„Nijak! Nechtějí slyšet!“

„Něco přece řekly, ne?“

„Máme se vzdát. Potom budou jednat dál.“

„Bojovat nechtějí? Proč?“

„Nechápeš? Stačí, když pochytají ty, co se vzdálí!“

Beck si sedl na svoje místo, zamotal se do pokrývek a mlčel.

Vojáček, jehož vzal s sebou, odešel z doslechu a pod pečetí tajemství zopakoval svým nejbližším kamarádům, co si pamatoval z rozhovoru kapitána s čarodějkou. Ti nejbližší kamarádi to prozradili taky jen nejbližším kamarádům; takže za chvíli to věděl celý pluk a chlapi propadli beznaději.

„Mají tam teplo! Horký čaj...“ šeptaly nějaké hlasy.

„A v něm drogu, po které ztratíš vůli se bránit!“

„Co je na tom tak strašnýho?“

„Zajmou tě! Už nikdy se nevrátíš domů do Německa!“

„Máme tam něco, k čemu se musíme vrátit?“

Čas plynul. Beck mlčel. Hlasy si tiše šeptaly ve tmě.

Okolo třetí hodiny ráno se další jednotlivci a malé skupinky odplížily k ohňům. Pokud je velitelé viděli, obvykle nezasáhli. Neměli sílu, nebo jim to už bylo jedno.

Okolo čtvrté rozhodla Veronika, že se nad nimi slituje, neboť byl strašlivý mráz. „Rozhýbejte to tam trochu, nebo zmrznou!“ poručila vlkům, ti se poradili a vyrazili do akce.

Koně, kteří až dosud stáli téměř apaticky a tiše trpěli zimou, hladem a nedostatkem pohybu, se najednou začali plašit, řehtali, trhali se na otěžích. Vojáci byli nuceni vstát, uklidňovat je, starat se o ně. Většinou podřimovali, rovněž zcela apaticky; teď dalo velitelům dost práce přinutit je k nějaké činnosti. Při tom důstojníci zjišťovali, kolik vojáků jim zbylo a seznali, že se počet opět ztenčil, aniž by věděli jak.

Sotva se podařilo koně trochu uklidnit a ulehnout, už vyváděli zas. Beck lítal po táboře, klel a hrozil chlapům za nedbalost.

„To dělají ti vlci!“ vysvětloval mu někdo. „Opravdu, já jsem jednoho viděl! Stál dva metry ode mne a vyplazoval jazyk, jako kdyby se mi smál! Koně ho určitě ucítili...“

„Příště ho zastřel, pitomče, jen ho uvidíš!“

„Já nevím, pane... je to rozumné? Aby se třeba nenaštvaly!“

„Co ti záleží na tom, jestli se naštvou?“ chytil Beck vojáka pod krkem. „Já ti rozumím, ty lumpe; chceš k nim utéct, vzdát se, abys dostal ten jejich otrávený čaj, co? Máš strach?“

Voják, překvapený výbuchem vzteku důstojníka jindy klidného, jenom ustupoval a nechápal situaci.

„Aby tě čerti vzali!“ odplivl si Beck a šel po svých.

Klid trval půl hodiny, pak přišel další poplach.

„Teď už toho mám dost!“ zuřil Beck.

„To je taky tím, že máme spoustu koní navíc!“ vysvětloval mu jeden z vojáků. „Chlapi, co vzali kramle, tady svý nechali, aby to nebylo nápadný... co teď s nima máme dělat?“

„Strč si je třeba do...“ odsekl Beck.

„Tam se těžko vejdou, pane!“ soudil voják lhostejně.

Beck se zamračil; taková drzost do očí veliteli nebyla obvyklá.

„Třeba pustit, pane?“ zeptal se jiný voják.

„Třeba! Vyžeňte ty přebytečné z tábora!“

Muži byli zvyklí plnit příkazy. Odvázali koně navíc a zaháněli je, ovšem koně nechápali důvod a nešli. Když je tedy nechali být, rozptýlili se po pasece a pokoušeli se najít něco k snědku, což se nepodařilo; někteří se odloudali ke křoviskům a okusovali je.

Dívky z leopardí gardy se nijak nekryly, chodily po okraji lesa, občas vybraly některého koně a odvedly s sebou. Daly jim tam zřejmě nějaké seno, pak na ně posadily zajatce a poslaly do kláštera. Muži slyšeli jejich smích, ale taky hlasy svých kamarádů, na rozdíl od nich v dobré náladě.

„Nepodléhejte panice!“ nařídil Beck. „Vydržíme do svítání!“

„To určitě, pane - ale co pak?“

Beck nechtěl přiznat, že nemá sebemenší tušení.

Obloha na východě se pomalu jasnila a vojáci byli šťastní; dočkali se rána! Sice jich zbyla sotva třetina, ale přežili noc a ve dne přece čarodějnice nemají žádnou moc, to je jasná věc a každý to ví - ne?

„Žádný čarodějnice nejsou, ty idiote!“ řval Beck.

„Jo - a co jsou teda támhle ty?“

„Docela obyčejný ženský, který si na čarodějnice jenom hrají a zkoušejí na nás svý pitomý triky, chápeš, pitomče?“

„Když to jsou obyčejný ženský, proč se jich teda bojíme?“

„Já se jich nebojím!“

„Tak co budem teda dělat?“

„Střílet po nich! Zastřelte každou, kterou uvidíte!“

„Kapitáne, je to rozumný?“

„Kdo tady velí - já nebo vy?“

Voják si odplivl do sněhu, ale neřekl nic. Beck se tvářil zle a zvažoval svoje postavení. Jeho rozkaz střílet po čarodějkách moc rozumný nebyl, to mu bylo jasné - ale co jiného dělat?

„Pane!“ vykřikl někdo z vojáků. „Jedna jde sem!“

„Má bílou vlajku? Je to parlamentář?“

„Vlajku žádnou nemá. Ale zbraň taky ne... jenom feldflašku!“

Kapitán Beck poznal Veroniku; přicházela zcela bezstarostně, neměla skutečně revolver ani meč, dokonce ani nůž; přes rameno si nesla jenom velikou polní láhev.

„Ahoj, kluci!“ řekla a klidně vstoupila mezi ně. „Tak jak jste strávili noc? Teď už to bude fajn, za chvilku vyleze slunce...“

„Proč přicházíte, madam?“ otázal se kapitán škrobeně.

„Proč? No... třeba na sousedskou návštěvu, to nestačí?“

„Není obvyklé navštěvovat nepřítele!“

„Ty taky nejseš žádnej nepřítel, Fricku. Aspoň z naší strany se to tak nejeví. Jdu se ptát, jestli nechcete horkej čaj, případně trochu ovesný kaše na snídani. Máme toho fůru...“

„A všechno je to otrávený!“

„Ty seš přeci blbej! My to jíme, tvý chlapi to jedí a žádnej na to ještě neumřel. Jsou v tom posilující látky, vitamíny a tak, ale to v každým jídle!“

„Je to droga! Jaký by to na nás mělo účinek?“

„Nebyli byste zmrzlý jako drozdi.“ Veronika si sedla mezi ně, opřela se zády o něčí sedlo a usmívala se.

„A poslouchali bychom vás na slovo - jako nějaké loutky!“

„Proč jako loutky? Ponecháváme každému svobodnou vůli. Z těch kluků, co tam jsou, si každý může vybrat, co chce dělat!“

„Proč tedy chtějí odejít k vám?“

„Protože dostali rozum. Rozsvítilo se jim!“

„Očarovaly jste je! Jste čarodějnice!“

„Jo, to jsme. A co?“

„Čarodějnice patří upálit!“

„Zkus to, chytráku! Skutečná čarodějnice by ti opálila fousy, ale jí samotný by se oheň nedotkl! Že jste v sedmnáctým století v Německu upálili fůru chudáků, který neměli o magii ani tušení, je dost chabej argument... Zkus to se mnou a uvidíš!“

Beck si uvědomil, že se zaplétá do diskuse, během níž chlapi přicházejí blíž a blíž, se zájmem naslouchají a necítí nenávist k té usměvavé ženské, přes divné ustrojení a... echm, účes.

„Bacha, chlapi! Chce nás ukecat sladkejma řečima! Je to podraz, ta ženská nám jde po krku!“

Veronika se rozesmála. „V životě jsem neviděla tak zbabělý kluky! Čeho se bojíte? Jsem tady sama, nikomu nic nedělám, nikoho jsem se ještě nedotkla. Můžete mě svázat, mučit, znásilnit nebo cokoliv chcete - tak z čeho ještě máte strach?“

„Magie! Pořád samá magie!“ vykřikoval kapitán.

„A když jo, co bys udělal?“

„Zabiju tě!“

„Víš jistě, že je to možný?“

Beck se zarazil. Existovala jistá možnost, že ta bláznivá holka má pravdu, její bezstarostnost na to vypadá. Jistě, není to možné; ale bylo možné, aby jeho dobře vycvičení vojáci podlehli partě vysměvačných ženských, které zatím nevystřelily ani ránu, dokonce snad ani nemají pušky? Teď už samozřejmě mají, sebraly je bez výstřelu jeho chlapům. A co to povídá teď?

„Vysvětlím, jestli chceš: Tohle tělo je samozřejmě smrtelný. Když do mě píchneš, poteče krev a když mi usekneš hlavu, bude to vypadat, jako kdybych byla mrtvá. Jenže ve skutečnosti se jen zbavím smrtelnýho těla - na nějakou chvíli. Zbude ze mě duše... to, co se ve vašem podání jeví jako strašidlo. Budu si muset trochu pohrát s tím, co mi to udělal; riskneš to, brácho?“

Beck vytušil, že mnozí jeho vojáci by to neriskli. Kromě jiného mu silně vadilo její familiární chování, podivná němčina s cizím přízvukem, lehkomyslná bezstarostnost... jí není zima, nemá hlad, je docela spokojená. Je to pro ni zábava!

„Máte tady pěknou zimu,“ řekla, odšroubovala závěr polní láhve a napila se. Beck cítil, jak jí horká tekutina klouže do krku. Pak podala láhev nejbližšímu vojákovi; než Beck stačil zasáhnout, muž se jí zmocnil a skutečně se taky napil. Pak dal dalšímu...

„Proboha, vy blázni!“ zařval kapitán. „Nepijte to!“

„Ale ono to není otrávený, kapitáne! Je to obyčejnej čaj!“

Láhev kolovala od úst k ústům, každý se napil co mohl, ale čaje v ní bylo pořád dost a dost. Beck si uvědomil, že může mít obsah maximálně litr, vojáci už vypili nejmíň tři litry a stále zbývá... Copak zmátla svými triky i mne?

Pohlédl na ni zuřivě, ale setkal se jen s jejím úsměvem.

„Cos to s nima udělala?“

„Myslíš, že si s tebou nedokážu poradit?“ řekla vesele. „Ty se mne nemusíš dotknout, nemusíš ode mne nic vzít...“

„Tak řekni: jak jsi mě dostala?“

„Podíval ses mi do očí?“

Zdrceně se usadil a sevřel hlavu do dlaní.

„Hele, čarodějko, ten tvůj čaj došel,“ hlásil nějaký voják. „Už asi nemáš, co... je dost dobrej!“

„Tady ne. Museli byste jet s náma na ten mejdan u nás...“

„A fakt tam máte teplo a něco k jídlu?“

„Spolehni se.“

„Nevěřte jí!“ zalkal Beck. „Lže vám do očí!“

„Nelžu. Ne, že bych byla tak pravdomluvná; prostě nemám žádný důvod lhát. Nestojí mi to za to. Stejně půjdete, dřív nebo později. Jenom už mě nebavilo pořád čekat...“

„Neudělají nám nic, když teď půjdem k tomu vašemu ohni?“

„Špatnýho nic. Dají vám jíst a pít...“

Voják zapíchl svou ručnici do sněhu a vyrazil k lesu.

„No počkej! Ty krámy snad vezmeš s sebou, ne? Kdo se s tím bude tahat? Pušku, šavli, tvýho koně, sedlo... A uklidit tady! Nemusí tu po nás zůstat svinčík jako po prasatech!“

Vojáci poslechli jako beránci. Sotva jeden začal balit své věci a uklízet kolem sebe, ostatní se přidali. Sedlali koně, uvazovali na ně pokrývky... počínali si tak, jak je učili jejich nadřízení. Jen poslouchali tu holku...

„Co ty, Becku? Půjdeš s náma nebo se vrátíš domů?“

„Můžu se vrátit?“ zeptal se zlomeně.

„Můžeš, co chceš. Nic jsem ti neporučila. Nikomu nic neporučím, dokud nechce. Včera jsme chytaly kluky násilím, dneska už ne. Stačí vás nechat trochu vymrznout...“

„Když se vrátím a řeknu jim, co se stalo, postaví mě před válečný soud! Dají mě zastřelit!“

„Neboj se, tak strašný to nebude. Když jim jasně řekneš, co se stalo s tvým plukem, budou dost pozorně poslouchat...“

„Uvěří mi?“

„Mám ti dát písemný potvrzení, že jsem ti tvůj pluk vyfoukla? Můžu to třeba napsat i do novin... jak jsem to udělala!“

Kapitánovi se chtělo plakat. Zatoužil aspoň jednou se dotknout její pleti, vnímat teplo jejího těla... byl příšerně zmrzlý.

„Pomoz mi, čarodějko!“ zaprosil.

Veronika ho objala, sevřela v náručí a dlouze políbila. Zůstala s ním skoro minutu a dýchala mu do úst. Tím dlouhým polibkem se do jeho jeho žil navrátila všechna síla.

„Co ještě pro tebe mohu udělat?“ zeptala se.

Rozklepal se jako malý ustrašený kluk. „Jsi mrcha!“ zašeptal.

„Jsem. Všechny jsme strašný mrchy!“

„Jsem v tvé moci! Co mi poručíš?“

„Protože jsem mrcha, poroučím: Vrať se domů. Pozdravuj svého císaře a řekni mu, jak jsi strávil noc s Veronikou z Mendozy. Ať přijde, čekáme ho. Ještě nevím, co s ním uděláme, ale určitě na to dlouho nezapomene...“

„Proč mě posíláš pryč? Teď, když nechci odejít?“

„Tak se to dělá. Posledního vždy propustíme, aby mohl jít ke svým a varovat je. Řekni jim, co se stalo. Řekni, že je to jen setina toho, co se mohlo stát. Vyřiď jim pozdrav Veroniky, služebnice Chrámu Božího. Řekni, že má moc je jen kapka v oceánu proti moci mého Pána.“

Beck se rozhlédl kolem sebe; poslední vojáci balili své věci a spěchali k ohňům. K čemu byla ta strašlivá mrazivá noc? K čemu bylo celé tohle nesmyslné tažení? Nebylo by lepší...

„Nevyháněj mě, Veroniko! Dovol mi jít s vámi!“

Sklopila oči. „Jednou bys mne obžaloval, že jsem tě očarovala. Ne; chtěl ses vrátit ke svým, tak se tam vrať!“

„Ale... já tě miluji, čarodějko!“

Zarazila se v pohybu a chvíli stála nehybně. Pak řekla:

„Až doteď jsem na tebe nepoužila žádnou magii; teď musím. Moje ani tvoje přání nerozhoduje o tom, co se stane. Vidím, že musíme každý splnit svou povinnost. Tvá povinnost je vrátit se tam a říct jim o všem, co se stalo. Uvědomuješ si to!“

„Ano! Ale nechci...“

Vložila mu ruce na hlavu. „Teď posloucháš moji vůli. Ale musíš vědět, že nesmím ublížit žádné živé bytosti, naopak musím každému prokázat nějaké dobrodiní. A tobě jsem právě ublížila.“

Zavřel oči. Ale nepomohlo to, stále ji viděl před sebou.

„Už nikdy mne nespatříš, Friedrichu Becku. Prožiješ velmi zlé věci, až vypovíš svoje zážitky. Budou tě vyslýchat, nevěřit ti; budou se pokoušet tě léčit. Strašlivě bys trpěl, kdybych s tebou nezůstala... Musím ti dát sílu to všechno přemoci...“

Kapitán měl na opasku dýku, krásnou a ozdobenou říšským orlem. Veronika ji vytasila a pokynula mu; pak ostrou špičkou učinila tři škrábance nad jeho levým uchem. Vyteklo trochu krve, setřela ji prsty a potřela jí vlastní čelo. Vložila ruku na místo, které poranila, a pronesla:

„Od této chvíle už nikdy nepocítíš bolest ani strach; nepocítíš horko ani zimu; nepocítíš hlad ani žízeň....“

„To je všechno?“ zeptal se, když odtáhla ruku.

„To není tak málo. Teď jdi a splň svou povinnost.“

„Uvidím tě ještě někdy?“

„Ne.“

„Celý život tě budu hledat!“

„Můžeš. Ale nenajdeš.“

„Slituj se nade mnou! Opravdu už mi nemůžeš dát nic víc?“

Veronika se zamyslela. „Možná... snad ještě písničku.“

Šel s ní k jejímu ohni. Vojáci se nadšeně cpali sladkou kaší z ovesných vloček, zapíjeli to horkým čajem, smáli se a žertovali s děvčaty. Noc minula, vycházelo slunce.

Veronika si vypůjčila kytaru. „Umíš anglicky?“

Beck uměl trochu z doby svých studií. Začala zpívat:

Farewell now my brother

Up ahead there lies your road

And your conscience walks beside you

It°s the best friend you will ever know

And the past is now your future

It bears witness to your soul

Make sure that the love you offer up

Does not fall on barren soil.

For the wind cries of late

In the whispering grass

Our way of life is held

In the spinning wheels of chance

I believe in the ways of an older law

When we used to dance to a different drum

And we are changing our ways

Yes we are taking on different roads

Tell me more about the forest

That you once called home.

For the wind cries of late

In the whispering leaves

And the sun will turn to waste

The heavens we build above.

Father teach your childern

To treat our mother well

If we give her back her diamonds

She will offer up her pearl.

But I°m not bitter no I°m surviving

To face the world, to raise the future

So why don°t you tell me, come on and tell me

About the world you left behind.

Come on and tell me.

„Je to skotská balada; naučil mne ji Donald MacLawwen, jeden z našich důstojníků. Kromě toho, že skvěle ovládá šavli, umí taky hrát na dudy a na keltskou harfu.“

„Mohla bys mi to přeložit?“

„Jistě, to mohu také.“

Sbohem teď, můj bratře

Přímo před námi leží tvá cesta

A tvoje svědomí kráčí vedle tebe

To je nejlepší přítel, jehož můžeš mít

Minulostí je nyní tvá budoucnost

Přináší svědectví o tvé duši

Buď si jist, že tě obětavě miluji

To nepadne na neúrodnou půdu.

Až vítr později zavolá

V šeptající trávě

Naše cesta životem bude stálá

V rozvanutých kruzích náhody

Věřím v cesty nejstaršího zákona

Když zkoušíme tančit podle různých bubnů

I když jsme změnili své cesty

Ano, používáme různé cesty

Vyprávěj mi víc o pralesích

Až tě jednou zavolá domov.

Až vítr později zavolá

V šeptajícím rozloučení

A slunce se obrátí do pustiny

nebesa se postaví vzhůru.

Otče, nauč své děti

Vážit si dobroty naší matky

Jestliže jí dáme zpět její diamanty

Ona nám obětuje své perly.

Ale já necítím hořkost, nepřežívám ji

Před tváří světa zvedáš budoucnost

Tak proč mi nevyprávíš, pojď sem a vyprávěj mi

O světě, který jsi opustil

Pojď sem a vyprávěj mi.

Plakal, když odjížděl. Tu její písničku si zapamatoval až do konce svých dnů.

Biče války

Baron Ungern se držel Charryho štábu; neměl žádné povinnosti, také nestál o žádná práva. Prostě tu byl, tvářil se pochmurně a spřádal nějaké plány, do kterých však nikdo neviděl. Někteří velitelé jej snášeli, jiní nikoliv; k těm patřil zejména starý Wilfrid von Rhode, jemuž se satanista chránil přijít na oči.

Ale skvěle se hodil ke zvyšování lesku Charryho štábu, třeba když hodlal přijmout delegaci občanů města Treuheimu a okolních vesnic: pár starých sedláků, dva tři dělníci z místní textilky a všelijací podobní lidé postávali v refektáři, mačkali v rukou čepice a ulekaně se stahovali ke stěnám, když kolem nich prošel nějaký důstojník či žena v šafránovém rouchu mnišky.

„Co mi přinášíte, přátelé?“ oslovil je Charry. „Obáváte se snad o své domy, rodiny či majetek? Nemohu slíbit, že se válka nedotkne vašich domovů; ale mohu vám slíbit, že jediný člověk této země nebude vystaven zlobě nepřátel, dokud budu živ! Nepustím nepřítele do země; přísahal jsem, že budu bránit vlast - a svoji přísahu dodržím!“

„O to by ani tolik nešlo, milostpane,“ žmoulal čepici starý sedlák. „My teda jako... kdyby milostpán dovolil, voni vydali takovou výzvu, že jako na pomoc... My nejsme žádný vojáci, jenom obyčejný chlapi z polí a z fabrik, jo? Ale když vy jdete do boje za nás, tak se sluší, abysme my šli taky do boje za vás, ne? Ať se nám dají nějaký rozkazy a my už se nějak zařídíme!“

„Vaše odvaha a vlastenectví mne uchvacuje, ale nemáte zbraně ani vojenské zkušenosti! Jak chcete bojovat?“

„Nejsme dnešní, pane!“ usmál se zarostlý pobuda s dřevorubeckou sekerou za pasem. „Dokážem vodprásknout srnečka panskýmu hajnýmu zrovna před nosem; tak co bysme nedokázali vodbachnout nějakýho takovýho hajzlíka, co sem táhne rabovat?“

„No bať!“ řekl starý sedlák. „A my máme vidle, kosy a sekery! Chlapi z fabriky svařili takový hejblata... když to pustíme těm vojákům se svahu pod nohy, málokterej vstane!“

„Jsem vám upřímně vděčen za každou pomoc, kterou mi poskytnete! Ukažte mi ten vynález!“

Vynález byl dost jednoduchý: železné sáňky, na které byly navařeny kosy a bodce. Kdyby vjely mezi sevřený oddíl, dokázaly by spolehlivě posekat nohy alespoň těm nejbližším.

„No já nevím... ale vypadá to pěkně!“ ocenil Charry. „Vy tedy chcete vytvořit domobranecké oddíly, to je hezké! Zvolte si velitele z nejlepších lidí, co máte, a připravte se; pošlu vám příkazy, jak si v bitvě počínat...“

Chlapi spokojeně zahučeli. „Teď jde o to, šéfe: třeba ty koně, co jste pobrali dragounům; budete je potřebovat?“

„Snad ani ne... vy chcete vytvořit jízdní oddíl?“

„No, když bude potřeba... ale hlavně do tahu, ne? Však brzo už bude jaro, bude potřeba začít osívat! Mohli bysme nějaký...“

„Ale ovšem, jistě! Co bychom s takovým množstvím koní dělali!“

„No výborně! A oni vojáčci mají spoustu dobrejch věcí... vaše milost zajisté nebude potřebovat takový drobnosti...“

„Ovšem že ne, vemte si, co budete chtít!“

„S váma je fakt rozumná řeč, pane! Můžem to říct dál?“

„Ale jistě! Řekněte to, komu chcete!“

„A vaše milost to svejm lidem řekne taky? Třeba by se některý oddíly od vaší jízdy mohly usadit přímo u nás ve vesnici; my už bysme se s nima nějak dohodli...“

„Docela dobrý nápad; ano, řeknu jim...“

Sedláci a místní občané děkovali a radostně odcházeli. Charry nad tím pochybovačně kroutil hlavou. „Tolik nadšení a ochoty jsem od nich rozhodně nečekal. Obyčejní sedláci a hle: touží obětavě bojovat za svoji vlast!“

„Aby ses nepletl!“ zahučel Ungern. „Vidím těm lotrům až do žaludku: touží rozkrást vše, co po Němcích zbude! Pochopili, že tvoji vojáci sice rozsekají nepřítele na mraky, ale odnesou z jejich majetku nanejvýš to, co se jim vejde do sedlových tašek! Všechno ostatní tu musejí nechat; oni se sedláčkové postarají!“

„Zdá se, že o nich nemáš moc vysoké mínění!“

„Zdejší lidé žijí z pašeráctví a všemožných kšeftů s Německem; kdyby se tohle území připojilo k Říši, bude po pašování a kšefty budou v jeteli! Nediv se, že fandí tobě; kromě toho tví jezdci jsou v podstatě dobráci a když mají dobrou náladu, dali by lidem první poslední. Sedláčkové jsou ochotni obětovat i svoje manželky a dcery, jen aby se to vojákům líbilo...“

„Máš nechutné nápady!“

„A ty jsi slepý jako patrona, drahý císaři! Nebo jsi už docela zblbnul z tý agitace, co šíří tvoje žena a její kamarádky? Věříš v absolutní oddanost svých lidí Bohu a řádu a nepřipustíš, že většina jsou malý hajzlíci, kteří hodlají urvat co se dá a zatáhnout si to do vlastního chlívka?“

„Hlavně vím, že ty jsi velekněz satanistů; jméno tvého pána znamená, že potají hází bláto na Hospodina. Tak se nedivím, že se tady snažíš pomlouvat počestné vojáky!“

Ungern se roztomile usmál: „Já nepochybuji o neposkvrněné cti žijících světců, jako je von Rhode, Almetta, Dunbar či Estragon. Hovořím o jejich mužstvu; jezdcích, kteří než dostali výzvu dostavit se do boje, žili jako povaleči, opíjeli se, prodávali co nebylo jejich a slibovali, co nemohli nikdy splnit. A touhle bohulibou činností se budou živit zas, až rozházejí svůj podíl na kořisti; nebo myslíš, že to bude jinak?“

„Připouštím určité pochybnosti, ale...“

„Ale! Co bude dělat plukovník Palmiro Corsi, až to tady skončí? Co umí kromě sekání šavlí? Co bude dělat Bello Bellini, cirkusový umělec a v současné době provozovatel bordelu? Co účelného umí vznešený princ Nazir? Někteří z nich možná kdysi pracovali; ale pod tvým velením si zvykli žít na vysoké noze a bez starostí; taky ten obdiv obecného lidu jim pěkně lichotí. Co budou dělat, až po vítězství a důkladné oslavě svou armádu rozpustíš?“

„Máš pravdu a kritizuješ mě právem. Ale máš nějakou radu?“

„Jen jednu: zamysli se nad sebou! Nevěř tolik na ochranu toho Pána, co sídlí nad oblaky a příznivě shlíží na tuto zem! Možná tě chrání jeho strážní andělé, ale...“

„Aha! Takže bych měl radši udělat obřad tomu dole! Chápu...“

„Ale ne! S tebou se opravdu nedá o ničem mluvit; copak tě někdo chce k něčemu zlákat? Snažím se vysvětlit, že většina chlapů jsou hajzlíci, co se umějí vášnivě modlit a krásně zpívají v chrámu, ale jinak žerou, chlastají, smilní a kradou jako každý člověk; jen se při tom zdobí křížem na plášti! Víš tohle všechno?“

„Vím. A co?“

„Jako komthur jsi za ně odpovědný! Na tvoji hlavu padne větší část jejich vin a hříchů; to jsi taky ochoten riskovat?“

„Dělám, co můžu, aby se to zlepšilo.“

„Nikdy se to nemůže zlepšit!“

„Já vím; ale nikdy se s tím taky nesmí přestat.“

Ungern mávl rukou, odplivl si a šel po svých.

Charry, rovněž znechucen, se odebral do sálů, kde bydlely dívky z gardy; právě se myly, máchaly svoje strakaté kombinézy a dost nadávaly, protože koupelny ve starém klášteře nebyly na výši.

„Z naší strany to je všechno,“ hlásila mu Veronika. „Pochytaly jsme jejich jízdu, přivedly ji sem a uložily k odpočinku; včetně těch ubožáků, co přivlekly šelmy a Estragonova jízda. Nic víc udělat nemůžem, takže hodláme zalehnout a spát. Máš něco proti?“

„Zcela jistě ne, děkuji vám. Chtěl jsem jen vědět...“

„Správně se ptáš, poutníku! Čarodějka Andrea hodlá spustit to nejlepší, co mají nahoře schované: mráz, sníh, vítr, metelici. Pro naše hosty z Německa nebudeme ničeho litovat; jen doporučuji všem zastrčit čumáčky, aby jim neomrzly...“

„Výborně! Teď ještě...“

„Miguel se vrací, na špagátě vede dalších pár zajatců a hrozí, že je předhodí tygrům, když nepřidají do kroku. Bude tady do oběda; to už sice bude mrznout, ale ještě snesitelně...“

„Fajn. Vidím, že víte úplně všechno!“

„Jo, ještě čičinky. Nepochybuj o tom, že zalezou do tepla, jsou už na cestě a ženou pěkný stádo koní, co rozehnaly a ukradly těm vojákům. Můžeš být spokojen!“

Charry byl; poděkoval a odešel. Pak dostal nápad, dal vyrobit velkou tabuli a napsat na ni:

Charry de Guyrlayowe, císař arminský a komthur Severní Evropy

Templářského řádu Blesků

z pověření vlády a lidu této suverénní země

zakazuje

všem vojákům jakékoliv cizí mocnosti překročit hranice a vstoupit na toto svobodné území.

Kdo neuposlechne tohoto rozkazu, jenž je zároveň moje

poslední výstraha

bude v souladu se zákony, které poslouchám, potrestán

SMRTÍ!

Denis se svými kluky ochotně souhlasil, že odveze tabuli ke hranicím a tam instaluje na vhodné místo v blízkosti celnice; naši financové, znepokojení příliš velkým pohybem vojáků různých seskupení, se už chystali sbalit svoje věci a přerušit službu. Bylo možno jim to důrazně doporučit.

„Jo, zajeď tam, Denisi,“ souhlasil Charry. „Projeďte se na zdravě mrazivém vzduchu, možná teď pár dní budete muset zůstat doma a hřát se u kamen!“

„To my rádi... Mimochodem, kluci se ptají, jaké úkoly budeš mít pro nás v té bitvě! Moje Červené šátky by taky chtěly nějakou samostatnou práci, jako Veronika a její holky...“

„Vy? Prosím tě, co byste chtěli dělat? Jste děti...“

„Moji vojáci snad už prokázali, co umějí!“

Charry dal najevo, že usilovně přemýšlí, pak pohladil Denise po hlavě: „Ano, svěřím vám zvlášť zodpovědný úkol! Budete bránit klášter; tvoji kluci se rozmístí okolo a když se tu objeví nějaký nepřítel, zajmou ho a přidají k těm ve sklepě!“

„To ale vypadá, jako kdybychom se chtěli ulejvat z boje!“

„Klid, neboj se, že nebudete mít práci! Vojáci budou zajatce chytat a vodit ti je sem jako ovce; tví kluci je budou muset odzbrojit, zavřít a hlídat. To ti nestačí?“

Denis se zamyslel. „Úkolem všech řádových rytířů je poskytnout poučení přemoženým nepřátelům. Můžeme...“

„Můžete. Třeba jim smíte pohrozit i mučením, když se jim dost rychle v hlavách nerozsvítí!“

„Jenom pohrozit? Já myslel, že je budeme mučit rovnou!“

A tak se Charry konečně rozčílil: „Zmiz, než začnu s tebou!“

Denis zablýskal očima, rozesmál se a běžel do konírny.

A Charry řekl: „Tak bych s chutí dal někomu do držky!“

Diana konečně objasnila Charrymu důvod Ungernovy rozmrzelosti: čarodějka Andrea se s ním odmítla podělit o své znalosti ohledně ovládání Živého Ohně, ovlivňování počasí, hypnózy a tak. Přesněji řečeno, odmítla se s ním bavit o čemkoliv, což považoval za vrcholně nezpůsobné a nezdvořilé. Charry se rozesmál.

Zato princezny si sezvala všechny a zakrátko celý klášter zněl jejich zpěvem, duněním bubnů, ječením píšťal a cinkáním kartálů. Jakmile se jednou dostaly do extáze, nevěděly, kdy skončit; muži naslouchali a občas se přidávali ke zpěvu.

„Holky by nejlíp udělaly, kdyby při boji jenom zpívaly!“ řekl rozhodně Donald. „Když je slyším, hned mi stoupne odvaha!“

„Jenom odvaha?“ smál se Palmiro. „Mně i docela jiný věci!“

„Vy Taliáni myslíte pořád jenom na jedno...“

„Jestli to není tím, že vám pod těma sukněma nastydly vaječníky!“

„Tys už dlouho nedostal přes hubu, co?“

Došel k nim Bellini, začali si dělat legraci zas z něho, přitom neustále natahovali uši a naslouchali zpěvu. Mnohé taky zajímalo, co Andrea dělá; nedělala nic, zpívala elfsky a občas vztáhla ruce nad Oheň. Některé dívky začaly tančit, pak se k nim přidaly ostatní a všechny tančily a zpívaly až do vyčerpání - tehdy padly na zem, zamotaly se do přikrývek a usnuly.

Princ Nazir dospěl k názoru, že se mezi ostatními v klášteře nemůže modlit tak správně, jak by sám chtěl. Našel si proto lepší místo vzadu za kůlnami, kde se přičinlivě klaněl směrem k Mekce a provolával slávu Alláhovi. K němu se připojilo několik dalších muslimů v čele se Zdravkem; dokonce požadovali, aby jim zpíval súry z Koránu, čehož byl schopen jen částečně, nemaje patřičné vzdělání. Zdravko připomněl, že jiní, třeba Horácio Almetta, znají Korán lépe, což Nazira naštvalo.

Zato si vzpomněl na zvyk svých tatarských předků, který jim hned vyprávěl. Šlo o to, že když Čingizchánovy hordy táhly do boje, každý jezdec položil na jedno určené místo kámen; když se potom vraceli, každý ze zbylých jeden kámen odebral. Které zbyly, staly se pomníkem těm, co se nevrátí.

Ta myšlenka se všem líbila a záhy se rozšířila i mezi křesťany. Každý Templář si tedy během času našel chvíli, aby zašel dozadu pod staré stromy v klášterní zahradě a uložil tam na hromadu svůj kámen. Hromada utěšeně rostla - ale každý doufal, že až se budou rozjíždět, bude co nejmenší.

Denis dojel na hranici, dohlédl na patřičné umístění tabule a pak zašli do celní stanice, vyřídit celníkům, aby se stáhli. Ti ujistili kluky, že mají pro strach uděláno, sice včas odejdou domů, ale rozhodně ne proto, že by se báli. Udělali dětem horký čaj a rozdávali jim zabavenou čokoládu, přičemž se vychloubali, kolik pochytali pašeráků. Denis z toho nabyl dojmu, že zatímco Němce bezohledně stíhají, s domácími žijí v míru a pouze občas podniknou akci, aby jim dali najevo svou přítomnost a připomněli, že je nutno brát je vážně.

Po pravdě řečeno, ochrana hranic nebyla valná; kluci se o tom přesvědčili při návratu, když se zajeli podívat na nepřátelské území, aniž jim někdo bránil. Tam jsme se s nimi setkali; nejdřív naši psi a vlci, kteří se stále hnali před námi. Kluci obdivovali zajatce a zpočátku je chtěli trýznit, ale Denis rozhodl, že postačí pomoci s jejich ošetřováním, neboť většinou měli drobná, leč značně bolestivá zranění. Když se někdo učí ošetřovat rány, má to nebezpečně blízko k týrání.

Než jsme dojeli do kláštera, poklesla teplota o pět až sedm stupňů a počalo hustě sněžit. V klášteře se už nezpívalo, téměř všechny dívky sladce spaly, ale Andrea byla připravena vykoupat raněné v Ohni; pak byli uloženi k ostatním. V místnostech, kde zajatci snili svůj dlouhý sen, byla sice téměř stejná zima jako venku, ale to ničemu nevadilo, stejně nevnímali.

„Nevejdou se sem už žádní další!“ žehrali strážní.

„Ale vejdou!“ řekla Valérie, která nespala. „Kdyby bylo nejhůř, dáme je na patra; budou hřát jeden druhýho a mít hezký sny!“

„Co s nima budeme dělat, až bude po válce?“

„Co myslíš? Vrátíme zpátky do Německa!“

„To ale císař nebude moc rád!“

„Spíš oni nebudou chtít. Trochu jsme jim otevřely oči...“

„Já bych se chtěl naučit taky hypnotizovat!“ řekl Martin le Goff. „Wilma říkala, že je to bezva hra!“

„To bys musel nejdřív sám něco znát, víš?“

„A to by se nějak nedalo? Třeba... kdybys mi dala...“

Valérie vyprskla smíchy. „Nemyslíš to, co říkáš, že ne?“

„Náhodou; já už jsem s holkou spal! S hodně holkama!“

„Budiž ti přáno! A co, líbilo?“

Martin se zaškaredil. „Když jsme zdrhali z Německa, jak jsme se měli zahřát před usnutím? Tak jsem vydal rozkaz, že holky, co už to umějí, musejí dát každýmu, kdo je zmrzlej! A jako velitel jsem přece musel svůj rozkaz dodržet!“

„Já nijak nesnižuji tvoje velitelské zásluhy, Martine. Jenom se směju - a opakuju otázku: Líbilo se ti to?“

„Samozřejmě! Jsem dospělej chlap!“

„Nic moc, co? Šlehačkovej dort je lepší!“

Neřekl nic, ale pro jistotu se mlsně olízl.

„Pojď sem, ty šmudlo! Obejmi mě... jestli chceš, můžeš si dělat s mým tělem, co tě napadne...“

Martin ji objal, ale vůbec ne jako milenku; dobře věděla, že víc než o to by stál o mateřské pohlazení. Přitiskl se celým tělem, nechal se hladit a zavrtal nos do žlábku mezi jejími prsy, aby nebylo vidět, jak brečí. Přitiskla se čelem k jeho hlavě, jemně pronikla do jeho mysli a dovolila mu vstoupit do svých vzpomínek. Procházel se exotickými místy, koupal se v moři, viděl nádheru španělských řádových sídel... Byla to pro něho pohádka, nevěřil, že je to něco víc než sen.

Když mu dovolila procitnout, vyškubl se jí téměř hrubě.

„Já vím,“ zasmála se. „Jseš už velkej kluk! Velký kluci se už přece nemazlej... Leda se svojí holkou, viď?“

Zamrkal, zamračil se a připomínal jí křečka, kterého zlí kluci zahnali do kouta, on teď prská a brání se.

„To nic, Martine! Chceš slib, že po válce tě všechno naučím?“

Chvilku váhal, co říct, aby se neshodil. „Já si přijdu!“ pravil konečně a utekl pryč.

Po poledni dorazila Estragonova jízda, poslední oddíl, který byl mimo vytopené objekty. Nadávali a oklepávali ze sebe sníh, protože venku už byla pořádná vánice. Okamžitě zalezli do tepla, zajatce předali k ošetření a uložení a sháněli se po jídle.

„Jak to bude dlouho trvat?“ ptal se Miguel.

„Počítám asi tři dny,“ řekl Charry. „Řídí to celé Andrea, tak se jí klidně zeptej...“

„Tak dobře... co budeme dělat celou tu dobu?“

„Nevím. Uvidíme...“

Počasí se ještě zhoršilo, bouře ustávala vždy jen na chvíli a jakmile nabrala dech, začala zuřit s novou silou. Vyjít ven se dalo s obtížemi, dojet z kláštera do Treuheimu byl hrdinský výkon. Na druhé straně nebyl důvod někam jezdit; jezdci zůstali zalezlí ve svých ubytovnách, měli připravené zásoby jídla i dříví na topení, takže jim stačilo jen udržovat oheň a čekat.

Když se princezny probudily a dostaly náladu vyvíjet aktivitu, začaly se zajímat, co dělat. Venku se dalo vydržet tak pět minut, vyběhly tedy jen občas, bleskurychle si zacvičily a zapadly zpět do tepla. Pořádaly ovšem přednášky a v mezidobí semináře k těm přednáškám, které už proběhly a kterých se nezúčastnily. Bylo to nutné, měly mezi sebou Wilmu a ještě pár děvčátek, která přijaly jako nováčky a hodlaly je vychovat k obrazu svému.

Po celou tu dobu udržovala Andrea nebo některá z druhých dvou Panen Živý Oheň v činnosti; aby jí pomohly, zahájily nepřetržité zpívání, při němž se pravidelně střídaly. Venku se stejně dalo těžko rozeznat, je-li den či noc a kolik je hodin; takže klášter zněl neustále zpěvem a hudbou.

Všichni byli spokojeni... až na Miguela d'Escambrray. Tomu dost vadilo, že přestože má svou ženu na dosah ruky, nesmí se jí ani dotknout kvůli příkazu sexuální zdrženlivosti, platnému až do konce válečného tažení. Dokonce si namlouval, že tím trpí; rovněž Maryšce to nebylo příjemné a nakonec se svěřila Julii, která přiznala, že má podobné problémy. Chvilku se domlouvaly, jaké by způsobilo škody, kdyby zákaz svévolně porušily; potom se rozhodly chovat rozumně a jít se poradit s Andreou.

Andrea je vyslechla a chvíli uvažovala.

„To omezení není zákaz pro zákaz, ale pro účel věci! Takže když se ukáže výhodnější to udělat, proč ne?“

„Ty bys proti tomu nebyla?“

„Ne. Ale... dovolte mi využít vaši energii!“

„Jistě, s radostí. K čemu?“

„Bouře už slábne, protože slábnu já... je trochu náročné ovlivňovat počasí téměř po celém Německu. Zatímco Francie, Itálie a Španělsko prožívají jaro, nad Baltickým mořem se točí vichřice a neustále zasypávají celou oblast sněhem. Příroda se brání takové anomálii, ale já stále udržuji tu studenou frontu tam, kde ji chci mít. Potřebovala bych pomoc...“

„A tu ti můžeme dát my? Jak?“

„To je můj problém. Vy se snažte vydávat co nejvíc energie co nejdelší dobu. Nemyslete na moje problémy, ale na svou... extázi. Využijte všeho, co vám pomáhá ji posílit a prodloužit!“

„To vypadá, že chceš, abychom to dělali v tvé přítomnosti!“

„Vám přece nevadí milovat se před svědky! Já vím, že Julii se to dokonce líbí!“

Julka se šelmovsky usmála. „Mně se líbí víc věcí...“

„Svěř se; řeknu ti, co je dobré...“

„Líbí se mi, když je před láskou dlouhá předehra; do té patří taky těšit se na setkání, chystat lůžko, připravovat jídlo na posilněnou... koupat se a zdobit; je mi příjemné, když při tom pomáhají kamarádky, všechny vědí oč jde a v řeči se občas dotknou toho, co se má dít; náznaky, rady, vtipy, připomenutí toho, co bylo dřív... ráda spoluprožívám ty hry s ostatními!“

„Vážně? Já taky!“ pochlubila se Maryška. „Jenom to neumím tak pěkně říct! A ještě mám ráda, když je u toho někdo, kdo neví o co jde, nebo s tím dokonce nesouhlasí... dělat si z něho legraci!“

„Parádní je, když se nějaká mladá holka chystá poprvé vdát!“ řekla Veronika. „Těch narážek, legrácek, rad... stává se málokdy, že narazíš na holku bez zkušeností, ale je to bezva...“

Andrea zachytila, že její družka Sainé až příliš natáčí slechy jejich směrem, ohlédla se k ní a s úsměvem jí pohrozila.

„Jo, to je oblíbená hra ve škole,“ řekla Valérie. „Bránit mladé holce, která se už silně těší, aby to nedopadlo. Když je třeba ještě opravdu dítě, ale myslí si, že je už dost velká...“

„To je právě ten problém, sestřičko!“ řekla Veronika. „Když ses ty chystala, všem kolem tebe bylo jasný, že jseš usmrkanej fracek - jenom ty ses považovala za dospělej kus!“

„A tak pořád dál až do konce světa! Já nevím, mně stačí jenom si na ty časy vzpomenout, a už mi vlhnou oči...“

„Kdyby jenom oči, že?“

„Tak dobře,“ uzavřela Andrea. „Domluvte se nějak, uspořádejte to a nedbejte, že jsem u toho... přesněji řečeno vy u mne. Nebudu vás nijak rušit ani vám do toho zasahovat, jenom si budu průběžně odebírat energii, kterou vydáváte... vy ji nepotřebujete a mně se bude hodit!“

Dívky s nadšením vytvořily z několika rohoží vhodný prostor, zatímco Maryška šla (s trochou obav) sdělit výsledek porady svému muži. Miguel to kupodivu přijal se souhlasem; za svého pobytu na Východě studoval kromě jiného tantrický sex, metodu splynutí s vesmírem pomocí lásky. Pro přílišnou netrpělivost a prudkou krev studia nedokončil a se svým Mistrem se rozešel ve zlém, ale pamatoval si, že jako všecko i milování musí být dokonalé. Teď měl možnost to uskutečnit, dokonce předvést.

Takže od té chvíle princezny zahájily maratón předávání své energie Andree. Zakrátko si ujasnily, že je jim příjemné vlastně všechno: hudba, zpěv, přítomnost stejně uvažujících kamarádek, možnost koupat se v Ohni pokaždé, když měly chuť. Vzhledem k tomu, že konaly činnost všeobecně užitečnou a pro blaho celku prospěšnou, měly dokonce téměř naprostý souhlas a obdiv.

Nesouhlas přišel se strany sekty Zlých jazyků, což se ovšem od počátku očekávalo. Kritika, že čarodějky porušují příkazy, které samy vydaly a ještě tvrdí, že je to něco dobrého, byla evidentní; ale připomínky vznesl též baron Ungern, což byl odborník, takže se jeho názorem bylo nutno zabývat. Řekl toho víc, tak stručně: soudil, že si to někdo odnese, nejspíš ten, kdo to dovolil.

Andrea se s černokněžníkem doposud nestřetla, ač pro to dělal, co mohl. Jejich vzájemná nechuť byla obapolná, zatímco však baron měl v úmyslu se s Pannou co nejdřív pohádat a vyjasnit si, kdo má vlastně pravdu, ona s ním nechtěla mluvit vůbec. Taky se nechal slyšet, že se vyříkání z očí do očí Andrea bojí; když se jí zeptali, co ona na to, řekla: „Nic.“

Naopak velice si Andrea oblíbila Wilmu; ukazovala jí všechno, co se dalo a poučovala ji s chutí a obšírně. Wilma se ochotně zbavila pozůstatků minulosti, jako je nedůvěra a představa, že hmotné činnosti mají jakýkoliv význam pro život; Andrea se dokonce zabývala myšlenkou, že při odjezdu vezme mladou kamarádku s sebou a navrátí jí panenství, aby mohla dělat pokusy s Ohněm. Překvapené princezny ujistila, že to jde, ale pro ně že by to už nemělo žádný význam.

Využívala času, aby je naučila Oheň aspoň udržovat, když ho neumějí zapálit. Veronika, Valérie, Diana, Maryška, Julie, Magda i další pečovaly o Oheň dlouhé hodiny zcela samostatně, Panny dokonce odcházely a nechávaly je samotné. Valérie se ráda bavila nejrůznějšími hříčkami; samovolně se uváděla do hypnózy a podle vlastního přání toulala po Zemi, jiných světech i po Vesmíru; po návratu vyprávěla všelijaké zábavné podrobnosti, které jí sice nikdo nevěřil, ale líbily se jim.

Kromě jiného si ráda povídala s Tomášem Baarfeltem. Chodila ho navštěvovat za nocí, kdy Eva-Marie usnula, vyčerpána celodenním nicneděláním. Tomáš se snažil rozptýlit Evu cestováním po těch nejkrásnějších místech Středozemního moře, Itálii, Řecku, Krétě; jenomže Eva se nechtěla dát rozptýlit, chtěla být nemocná, aby se o ni Tomáš bál a pečoval jako o malé dítě. To se jí ovšem také nelíbilo; v podstatě se jí nelíbilo nic, co se s ní a kolem ní dělo, vyjma přijetí u nejrůznějších vznešených osob, kde mohla dávat patřičně najevo, že je kněžna z Baarfeltu. Obvykle se tam dopustila tolika společenských faux pas, že podobné akce zase silně nerad navštěvoval Tomáš; někdy to dopadlo dobře, protože jí přítomní hodnostáři nerozuměli (nenaučila se zatím jiný jazyk než němčinu a tvrdila, že to stačí). Jindy musel vynaložit celou svou diplomatickou obratnost, aby předešel skandálu a stejně si z něho ti lidé za zády dělali legraci.

Pokusil se jí to vysvětlit; Eva to kupodivu pochopila.

„No a co? Diana nedělá celý život nic jiného, než že porušuje všechna společenská pravidla a dělá zásadně všecko naopak; proč tu nikdo nekritizuje a nenadává jí?“

„Diana to skutečně dělá; jenomže s tak ohromující velkorysostí, že lidé koukají s otevřenými ústy. Neměl bych nic proti tomu, aby sis podřizovala svět jako ona; Diana se chová, jako by spadla s Marsu, ty pořád jako Nanynka z vesnice!“

„Myslím, že tě chápu! Takže Dianě se dovolí nejhorší průšvihy, ale mně ani drobné, neúmyslné chybičky, co?“

„Když chceš, tak ano! Protože Diana je nedělá neúmyslně; její počínání je vždy součástí vyššího poslání, chápeš? Jako třeba činnosti různých vizionářů a proroků, kteří taky dělají věci, které nikdo nechápe; ale Bůh ví, co dělají, a proč, takže...“

„To mi povídej, že Dianu řídí Pánbůh! Vždyť ona v Boha vůbec nevěří, klaní se jenom těm svým směšným panenkám!“

Tomáš neměl v úmyslu se s ní dohadovat na tohle téma; radši ji uložil a uspal. Dával jí spoustu nejrůznějších léků, které neměly vůbec žádný účinek, ale ona je vyžadovala a vyváděla, dokud je nedostala; naproti tomu nevěřila v jeho schopnost utišit bolest nebo ovládat jakékoliv nemoci jejího těla a požadovala, aby při každé příležitosti byl povolán skutečný odborník, místní lékař. Ti situaci většinou nechápali, zvlášť když Tomáše znali; pokud to byli naprostí ignoranti a neměli tušení ani o řádu, ani o jeho komthurech, snažili se Evu skutečně léčit a Tomáš měl spoustu práce, aby jejich amatérské zásahy neutralizoval.

Ve skutečnosti jí už nebylo docela nic, zranění se úspěšně hojilo a kdyby byla řádová princezna, dávno by na ně zapomněla. Ani s dítětem neměla žádné problémy; zatímco Maryška, Julka atd. plánovaly, jak budou ve vyšších fázích těhotenství cvičit, plavat a řádně se stravovat, aby svým dětem umožnily skvělý start, Eva vyžadovala, aby se s ní zacházelo vzhledem k jejímu stavu šetrně a aby ji celé okolí hýčkalo. Vadila jí zima, horko, déšť, vítr, bezvětří, slunce i měsíc; odmítala jídlo příliš slané, kořeněné, sladké či kyselé, ale také jídlo bez chuti; poroučela si místní speciality, které Tomášovi připadaly podezřelé, pak jí z nich bylo špatně a obviňovala kuchaře, že ji otrávili. Zkrátka, celý boží den obtěžovala všechny kolem svými rozmary; vyžadovala, aby k její obsluze držel Tomáš dvě komorné a komorníka, ale stejně ke všemu přivolávala jeho a služky sekýrovala tak dlouho, až odešly samy nebo je vyhodila, protože se jí něco nelíbilo.

Všechno tohle jí Baarfelt trpěl, neboť ji stále ještě miloval; ale když usnula, s pomocí Ohně se rád vydával do Německa, aby se ujistil, jak se daří jeho dětem a přátelům. Tak si navykl často si vyměňovat myšlenky s Valérií a oceňoval její schopnosti.

Julka se jednou Valérie zeptala, zda Tomáš ví o jejím úmyslu mít s ním dítě. Nejspíš věděl, prozkoumal její mysl ve všech zákrutech - ale neříkal nic. A protože se fyzicky nemohli setkat, nepřipomínal to. Byl taktní.

Když Andrea dostala tak mocný impuls energie, její činnosti to posílilo a Německo zasypala další vlna vánic. Nás ovšem taky; kdo byl nucen vyjít jen na chvíli ven, shodně prohlašoval, že žádná lidská bytost není schopna v tomto nečase cestovat.

Aby se to dokázalo, přijel za nejhorší bouře, provázen zášlehy blesků a rachotem hromů, hrabě Guy Feroz. Ani nepůsobil nijak zvlášť zničeně; to spíš jeho kůň, černobílý mustang ze Skalistých hor, kterého mu daroval nejvyšší čaroděj kmene Komančů, slavných pěstitelů a zvláště zlodějů koní. Koně se okamžitě ujali Indiáni z Estragonova pluku, zatímco se Feroz a Miguel zdravili, objímali a dotýkali se čely za přednášení pozdravných manter.

Princezny uvítaly Feroze velmi přátelsky, dokonce i Julka; on na ni se mile usmíval a s Dunbarem si přátelsky tiskl ruku. Když mu byla představena Andrea, hluboce se jí poklonil, zatímco ona jeho pozdravila jako velkého mága a pozvala ho, aby se zúčastnil některých pokusů. Samozřejmě rád přijal. Veronika chtěla zjistit, jak na jejich počínání hledí štáb císaře Viléma, takže Feroz slíbil, že se zúčastní seance.

Baron Ungern kupodivu Feroze znal, nebo se alespoň zdravili přátelsky; zdálo se, že se trochu urazil, že Andrea si Španěla tak váží, zatímco jeho nikoliv, ale nahlas neřekl nic.

Při jídle došlo k diskusi ohledně studia, když se některá dívka vyjádřila o Ferozovi jako o »Mistru vysoké magie«. Diskutovalo se tedy, jaká magie je vysoká a jaká nízká. Všeobecný názor byl, že vysoká se říká takové, která ovlivňuje osudy celých národů, států a vysoce postavených osobností, zatímco nízká slouží k řešení záležitostí soukromých, od léčby chorob až po pokusy dostat do postele holku, která nechce. Ungern připomněl, že mnohdy se různé postelové záležitosti silně týkají osudu států, když třeba někdo ovlivní milenku panovníka či předního politika; vedl i další řeči a nakonec si vyžádal názor Feroze jako Mistra.

Feroz neříkal do té doby nic, hlavně se živil, protože nějakou dobu byl bez jídla (neznámo proč). Teď zvedl hlavu a řekl:

„Je to věc osobního názoru.“

Nastal krátký zmatený dohovor, jak to myslel; někteří soudili, že je to dostatečně jasné, jiní nikoliv. Konečně se zeptali, zda čaroděje, který má úkol zabývat se věcmi vznešenými a důležitými, nijak neponižuje plést se do věcí nejsoukromějších. Feroz jejich dotazy vyslechl, aniž přerušil jídlo; pak řekl: „To je věc osobního názoru.“

Mladí si vyměnili překvapené pohledy. Pak řekla Julie: „Díky.“

„Prosím.“ odpověděl a jedl dál.

Guy Feroz přišel do pokoje čarodějek oblečen pouze do pláště černé barvy, vyšívaného stříbrnými kabalistickými znaky; vypadal nesmírně majestátně (ten plášť) a Guy se smíchem vyprávěl, že ho nosí, když předvádí svoje umění na jevišti. Teď už to sice nedělá tak často, ale ještě by klidně mohl; vysvětlil, že vůbec nevadí, když předvádí triky za peníze, pokud nikomu neubližuje. Posadil se mezi ostatní a sledoval se zájmem počínání dvojice, právě pověřené nabuzováním energie.

„Pokud tě to překvapuje, je to metoda, jak posílit sílu Andrey, potřebnou k ovlivňování okolí...“ vysvětlovala tiše Valérie.

„V téhle partě mě nepřekvapuje nic!“ odpověděl klidně.

„Je to velmi dobrá metoda!“ zasykla Veronika.

„Jo. Vidím, že se své práci věnují s láskou a péčí.“

Chvilku mlčel, pak řekl Julii: „Můžu se těšit, že tě někdy uvidím při této zodpovědné činnosti?“

„Vidět mě můžeš! Ale nepočítej, že bys mohl spolupracovat!“

„To mě mrzí; víš přece, že tě už dlouho nesmírně miluji!“

„Já zas vím, že jsi lhář a jde ti pouze o uspokojení tvých mrzkých vášní! Nemáš šanci, nech si zajít chuť!“

„Škoda! Ukázal bych ti, co je to ďábelská vášeň!“

Julka se musela přemáhat, aby se nedala do smíchu. Tušila, že se od jeho příchodu začnou dít zvláštní věci, ale ještě nevěděla, jak moc. Radši mlčela a věnovala se kytaře.

Bývalo zvykem, že když některá dvojice skončila v naprostém a úplném vyčerpání, vstoupili do Ohně, aby se očistili; to se stalo i tentokrát, zatímco další se chystali a chtěli se vykoupat pro posílení své tělesné aktivity. Feroz sledoval, jak s Ohněm pracuje Valérie; Andrea pouze dohlížela.

„Nechceš se taky vykoupat v Ohni?“ otázala se Julka.

„Velice rád!“ řekl a svlékl svůj parádní čarodějnický plášť.

Julka vytušila, že zřejmě Oheň dobře zná a už někdy se v něm koupal, ale s tichou škodolibostí doufala, že mu patřičně ohoří vlasy a vousy. Ačkoliv neměl nijak impozantní účes, vypadal dost mysticky a mohlo by to poškodit jeho zjevnou samolibost. Feroz si s tím starosti nedělal; vstoupil do Ohně s potěšením, nechal se jím omývat, pak vystoupil. S nedotčenými vlasy a vousy, ale celým tělem do hladka oholeným!

„To přece není možné!“ řekla Julka vyjeveně.

„Proč by nebylo?“ ušklíbl se Feroz. „Oheň je můj živel, proč by mne neměl poslouchat, když si to přeji?“

„Protože to je pěkná...“ Julka se stěží ovládala.

„Ničemnost? Ano, samozřejmě; jako všechno, co dělám! Přála by sis snad vědět, jak se to dělá? Prozradil bych ti to!“

„Ale...?“

„Víš, jakým způsobem přenáší začínající čarodějky své znalosti na muže, a ti zas na další dívky?“

„Jo takhle! Tak to tedy ne!“

„Počkej, Julko!“ přišla sestře na pomoc Maryška. „Víš přece, že je černokněžník! Vsugeroval ti nějakou představu...“

„Drahé dámy, račte si sáhnout, když nevěříte! Prosím, abyste mi uvěřily, že když chci, může mi srst ohořet, když ale nechci, tak se mi to nestane. Tak si počínají vyspělejší čarodějky - že je to pravda, Panno Andreo?“

„Ano, pravda to je.“ přiznala neochotně Andrea.

„Ale proč?“

„Oheň spaluje, co není živé. Kdyby tvé kadeře byly živé, má drahá Julie, pyšnila by ses ještě nyní parádní hřívou až do půli zad... ačkoliv ne, tys přece prchala z Itálie v nějakém komickém přestrojení! Muselo ti to slušet...“

„Víš co, Ferozi? Vždycky jsi byl lump a lumpem jsi zůstal, tak co se vlastně divím, že mi nechceš pomoci? Jsi obyčejný...“

„Povídej, rád se dozvím pravdu do očí! A teď zas já: chci ti pomoci a říkám ti taky svou cenu. Nemyl se, princezno: ty neprosíš o život ani o zdraví; škemráš o svoji parádu, aby ses mohla nazdobit a svádět chlapy, kteří tě vidí! Kdybys byla třeba nemocná, potom bych ti pomohl rád a zadarmo... ale ty něco chceš a o placení nechceš slyšet! Co je to za obchody?“

„Netušila jsem, že jsi takový...“ zaváhala a rozhlédla se.

Magda postřehla svoji šanci. „A mně bys to neprozradil? Já to potřebuju víc než Julka, protože ona už je vdaná a já ještě... kdo by mě chtěl, takhle zošklivenou?“

Feroz se zasmál. „Jste sourozenci k pohledání, to musím uznat! Tatínek na vás může být hrdý... však mu povím, jak se máte čile k světu! Taky vidím, že jste všecky stejné a mohlo by mi být jedno, která z vás to bude... ale já chci tuhletu! Nebo třeba... možná bych se spokojil i s Maryškou. A vůbec nejradši bych měl May-Britt, ale ta přede mnou utekla někam do Laponska!“

„Víš co, Guy Ferozi? Trhni si nohou!“ řekla Julka rázně.

Rozesmál se. Pak vsunul znovu hlavu do Ohně, jeho vlasy a vousy vzplanuly a když vyšel, měl kůži hladkou jako chlapec; ale stejně vypadal démonicky a dost nebezpečně.

„Teď už jsi spokojená, princezno Julie?“

Julka na to neřekla nic. Byla hluboce uražená.

„Vnášíš mezi nás rozbroje, Guy Ferozi!“ řekla Veronika.

„To je moje poslání!“ uklonil se. „Ale možná bychom mohli začít s pokusem, kvůli kterému jsme se shromáždili... abys mě mohla dřív vyhodit a ještě pokárat za mou nezdvořilost!“

Měl pravdu, takže se počaly zabývat zkoumáním činností císařské válečné rady. Ta se konala dnes odpoledne a nálada na ní byla víc než zasmušilá.

Falkenhaym: „Obávám se, Vaše Veličenstvo, že ta situace není sama od sebe! Katedra meteorologie císařské Akademie věd kategoricky popírá, že by podle jejich záznamů kdy došlo k podobnému vývoji počasí... Sněhové kalamity, vichřice, mrazy, záplavy... chybí už snad jen zemětřesení a lesní požáry!“

Kronprinz Ruprecht: „Snad abyste to radši neříkal! Nebo se ty všechny katastrofy ještě přihodí!“

Vilém II.: „Prosím vás, pánové! Jsme staré pověrčivé baby, nebo co? Chcete mne přesvědčit, že bojujeme s nadpřirozenými silami?“

Hindenburg: „Podle toho »odborníka«, jemuž Veličenstvo věnovalo takovou důvěru, neexistují žádné nadpřirozené síly; pouze lidé, kteří s přírodními silami umějí zacházet...“

Büllow: „Ale přiznejme si - zacházejí s nimi mimořádně zdatně!“

Falkenhaym: „Narážíte snad na tu smutnou záležitost s kapitánem Beckem? No samozřejmě, stalo se přesně to, co jsem od začátku očekával a před čím jsem varoval: dostali naše elitní vojáky bez jediného výstřelu a bez jakýchkoliv ztrát. Ty muže už můžeme klidně odepsat; nepochybně se vrátí, ale už k ničemu nebudou!“

Heeringen: „Nepřehánějte, maršále! Kapitán Beck skutečně dorazil ve značně deprimovaném stavu, ale jste si jist, že jeho tvrzení nevyplývají jenom z útrap, které musel podstoupit?“

Falkenhaym: „Kapitán Beck nepodstoupil žádné útrapy, kromě jedné mrazivé noci v lese. Já jeho vyprávění věřím; dokonce věřím, že neměl chuť odtamtud odcházet. Naši vojáci si teď užívají někde v zajetí s chrámovými tanečnicemi...“

Vilém II.: „Tak dost, pánové! Je mi jasné, co se děje; ale jaká chcete přijmout opatření, aby se to příště nestalo?“

Falkenhaym: „Odvolat tu akci. Stáhnout Moltkeho a jeho muže!“

Vilém: „To přece nemyslíte vážně! To by znamenalo porážku!“

Büllow: „Jestli je tam pochytají jako všechny předtím, bude to znamenat katastrofu!“

Vilém: „Ne! Nevzdám se svých plánů proto, že se mi postavilo do cesty pár bláznivých jeptišek! Pošlete Moltkemu rozkaz zaútočit! Vyhnat tu čarodějnickou sběř z Evropy někam na jejich ostrov! Já nechci, aby přišel věk magie a bláznivých sektářů! Chci, aby po našem skvělém racionálním devatenáctém století přišlo dvacáté, věk pokroku, průmyslové civilizace, rozvoje vědy a techniky!“

Hindenburg: „My vám rozumíme, Veličenstvo!“

Vilém: „Tak to proveďte! Vyžeňte z Evropy všechny čaroděje!“

Guy Feroz se ušklíbl koutkem úst a ohlédl se na čarodějky.

„Inu - jak chce. Zdá se, že přišel čas ke střetnutí...“

Andrea si zhluboka povzdychla.

„To bude znamenat smrt - krev, bolest!“ namítla Veronika.

„Ten muž se svých plánů nevzdá, kdybychom nechali jeho Německo vymrznout na kost. Přeje si válku; nedá se nic dělat - má ji mít! Zastav svoje bouře, Andreo.“

Kněžka Živého Ohně jen smutně sklopila hlavu.

Nepřátelé

Julie měla službu u Ohně. Všichni klidně spali, strážní službu měly šelmy.

Dopřála si pořádnou koupel. Několikrát vdechla a vydechla, sledovala, jak jí prochází až pod klíční kosti a do špiček pod žebry. Když to dělala poprvé, cítila bolest, dneska už to bylo pouze příjemné. Pak se napila a sledovala, jak prochází jícnem do žaludku, celým střevním traktem. Cítila ho ve všech vnitřnostech, játrech, ledvinách; učila to dívky, které měly o vnitřku svého těla pouze matnou představu. Ani nad tím nepřemýšlela, před nedávnem o sobě nevěděla taky nic a styděla by se jenom pomyslet na tak intimní věci. Co se děje s potravou, když si na ní pochutná a nasytí se? Dívky, které pracují s Ohněm, málokdy vyměšují jako normální lidé, prostě si nechají spálit všechny zbytky přímo ve střevech či v měchýři. Když to dělá poprvé, je to ochromující bolest. Když si zvykne, je to příjemné.

Dřív se každou chvilku myla. Je normální umýt si ruce, když chce sáhnout na něco čistého, nebo má pocit, že se umazala. Je normální opláchnout si obličej. Když někde narazila na sprchu nebo vanu, vykoupala se důkladně. Samozřejmě ve vodě. Od doby, kdy v klášteře stále hořel Oheň, do něj vstoupila a nechala se ožehnout, kdykoliv šla kolem. Spálil špínu, odumřelou kůži, vlasy, obočí, řasy, chloupky v podpaždí, v klíně, na rukou, na nohou. Měla to ráda.

Velkou péči věnovala své ioni. Vtáhla do ní plamen a nechala si olizovat všechny závojíčky, dokud ji neroztřásl orgasmus. Podruhé, potřetí. Nechala si plamen proniknout až do dělohy. Tam bydlí malý červíček, ze kterého v určeném čase bude dcera; už pro ni vybrala jméno, Iris. Těšila se na ni. Měla pocit, že je jí hlazení Ohně příjemné, i když se to prozatím nejvíc líbilo jí. Těšila se na bolest, až bude rodit. Určitě chce mít víc dětí, ale nejkrásnější to bude poprvé.

Také porodnictví vyučovala. Ty holky, co sem přicházejí, nemají ani ponětí, jak se jim v těle vytvoří dítě a co se s ním děje. Jsou to hnusné věci, o kterých se nemluví. Fackovala by je, aby se probudily, i když je to zbytečné, za dva tři dny přijde holka stejně hloupá a nezkušená, které rodiče vůbec nic neřekli, jenom ji varovali před vším, co s tím souvisí. Nemohli, sami nic nevědí. Nevědí, jak je krásné mít tělo v dokonalém pořádku a nechat si Ohněm protáhnout každou buňku. Ano, Julie je zdravá a krásná, je na to hrdá a ráda chodí nahá před zírajícími lidmi. Volná, osvobozená od všeho, jenom sama sebou.

Až bude na Ostrově, bude zásadně chodit nahá. Hlavně až bude ve vysokém stupni těhotenství, s velikým břichem, nalitými prsy. V běžné společnosti se má žena za přicházející dítě stydět, pokud možno nechodit ven, aby ji nikdo neviděl. Julie se už teď těší, jak na ni budou všichni zírat, vést o tom řeči, sahat jí na břicho, osahávat prsa, masírovat, aby mohla dobře kojit. Budu mít spoustu mléka, a každému dám ochutnat. Až budu rodit, chci u toho mít co nejvíc diváků. Proč bych se nemohla pochlubit? Asi budu řvát bolestí. Copak si nemůžu pořádně zařvat, když mě to bolí?

Co se vdala a stala se ženou, přestaly ji kamarádky šetřit při rvačkách. To je v pořádku, taky je nešetří. Další věc, o které je přesvědčená, že se to Iris líbí. Je nádherné být řádně zmlácená, cítit únavu a bolest a sledovat, jak zvolna odeznívá. Teď si může dopřát dokonalou masáž, rukama děvčátek z pluku Bastet nebo tygřím jazykem. Mívala ráda, když jí sahali na prsa. Teď jí můžou sahat i do rozkroku, strkat jí tam prsty a všelijak dráždit. Pochopitelně jim to oplatí a šetřit je nebude. Zajisté, žena nejlíp ví, co druhá žena potřebuje. Teď už to vědí všechny, mnohé to sama naučila. Je lékařka, učitelka, preceptorka. Čarodějka.

Pohladila si hlavu. Ideálně hladkou, bez jediného chloupku. Konečně je pořádně oholená, i když nikdy nezažila ten pocit nechat si namydlit hlavu a oškrábat břitvou. Tu rozkoš, když se jí dotýká čepel tak ostrá, že pod jejím dotykem odpadávají nádherné černé kadeře a zůstává holá kůže. Prožila to mnohokrát ve vizi, ale nikdy v realitě. Vyroste jí ještě někdy srst dostatečně dlouhá, aby mělo smysl ji oholit? Ano, přišla o řadu rozkoší. Například o koupání ve večerních šatech, když je rozpálená tancem, vínem, obdivem mužů. Nádherný pocit, když sestupuje do vody a sleduje, jak jí pozvolna stoupá výš a výš, nateče do bot, promáčí kalhoty, spodní prádlo, košili, kabátek, kožíšek, už ji má po pás, už jí promáčí podprsenku, už cítí ledový chlad na bradavkách, už ji má po krk... nadechne se a potopí se i s hlavou, voda jí promáčí vlasy, škoda, že si nechala udělat parádní účes... Znovu se vynoří, pořádně nadechne a položí se na dno. Leží s otevřenýma očima, nedýchá, chlad vody ji celou prosákne... Vydržela by to dlouho, ale jsou tu kamarádky, taky se máchají, posmívají se těm, co to zažívají poprvé, snaží se vyprovokovat potyčku... No počkej, až tě chytím!

Dneska nemám ani vlasy, ani žádné šaty. Možná se pro zábavu ještě někdy obleču, ale proč? Mám leopardí kombinézu, takovou šlupičku těsně přiléhající k tělu, nemůžu se rozhodnout, jestli ji nosím ráda nebo ne. Dokážu si ji vytvořit iluzí, vlastně ani nemusím přemýšlet, stačí ťuknout na vzor. Ani to ne, to je začátečnické, jenom na to pomyslím a jsem ve Vzoru. Taky mám slavnostní verzi, límeček s hvězdičkami a různými ozdobami, Diana pořád vymýšlí všelijaká vyznamenání a když se napije, rozdává je bez rozmyslu kdekomu. Je to správné, je to součást psychologického působení. Na důstojníky působí, když přijde holka v parádní uniformě, se šavlí, na blůzce všelijaká cingrlátka... Vlasy mám až na záda, zlatou korunku, v nose řetízek až k uchu, smaragdové náušnice, na prsou kříž s rudými kameny. Jsem velitelka gardy a musím nějak vypadat. I moje suita musí nějak vypadat, čím víc vyparáděných kočiček, tím lepší. Nahodím Vzor ve zlomku vteřiny, a když na mě někdo moc zírá, na pár vteřin ho zruším a jsem před ním nahá, bez vlásků... a znovu do Vzoru a zpět, trénuj to, musíš to umět, kdyby tě o půlnoci vzbudili...

Asi jsem měla být učitelkou. Moc mě baví odchytit vykulenou mladou holku (klidně může být starší než já, ale jinak úplný telátko) a naučit ji všechno, co umím. Ani jsem netušila, kolik toho je, oni hrozně pomalu chápou a všeho se děsí. Kdybych tě dostala do drápů, když ti bylo deset... Každá moje žákyňka musí být lepší než já! Když to nepůjde jinak, tak je k tomu dokopu! Ještě že se většinou učí moc rády. Vzorů už mám víc než dvacet, oblečení, které mám nebo jsem měla v reálu, i takové, jaké jsem nikdy neměla a chtěla bych. Vlasy černé, modrozelené, blond, rezavé, bojový cop. Těch Vzorů bude přibývat, při každé přednášce si vymyslím nový, kvůli holkám.

Zkusila se porozhlédnout po ostatních. Všichni klidně spí. Za tři hodiny mě vystřídá Baška. Šikovná čarodějka, pravá ruka své velitelky Gabriely. Její souboje s malou Kyrou jsou nádherné, všichni je obdivují. Gabriela by taky mohla být lepší, ale proč by to dělala, když má vlastní čarodějku? Že bych jí trochu šlápla na krk? Od toho seš velitelka, abys byla za všech nejlepší, a trochu těm holkám prozvonila líný zadky! Nejradši by se jenom válely s klukama, ale cvičit ani nápad! Jen počkejte, až mě naštvete, proženu vás po cvičáku, až budete brečet! Když vás neprožene Gábi ani Baška, tak to udělám já, a to uvidíte!

Copak asi dělá sestra Maryška? Spí, správně. Pěkně se pomilovala, je spokojená. No, ne tak úplně, už dlouho nedostala výprask. Poslední dobou je k ní švagr Miguel překvapivě něžný, jistě že jí dá pár na zadek, když provokuje, ale už to není, co bývalo. Kde jsou ty časy, kdy dostala facku jen za to, jak se podívala! Neposlechla na první pokyn a už přišla s monoklem. Taky už se na ni bez varování nevrhá jako divoké zvíře. Obvykle se vrhá ona na něj. Jak dlouho už si pořádně nezabrečela? Na to všechno bývala pyšná, má silného nebezpečného chlapa, který si s ní pohrává jako s hadrovou panenkou. Taky to mám ráda.

Kdyby si nás tak švagr jednou spletl! Já sice vím do detailů, co s ní provádí, spoluprožívám to s ní, ale jednou si to užít v reálu... Koukala by na nás a bezmocně zuřila; a ta nádherná rvačka po tom! Janek má na ni taky chuť, ať nekecá, že ne, určitě ho potvora jednou svede, a já jí dám co proto! Jak dlouho už mě nikdo pořádně nenaštval, kdysi jsem vylítla kvůli každé blbosti, holky mě vytáčely a já se vztekala, a jak mi bylo dobře! Pořád ještě máme dojednaný souboj s Valérií, ale už na něj nikdy nedojde, těšila jsem se, že prohraju a ona dobije jako psa... Teď spíš jako vlka, Vali ještě pořád zvládne trefit šediváka do čumáku, když se na ni vrhne. Jenže oni jsou taky čím dá lepší, když se do mě dají dva, nedej bože tři, vždycky mě dostanou.

Znovu zkontrolovala situaci. Všude je klid, to je správné. Šediváci hlídají. Wart spí... ach, teď chytil impuls, na okamžik se probral, ale poznal mě a nevzrušuje se. Ten mladý Rexík je miláček mazel, holky mu udělaly krásný obojek se zlatými hvězdičkami, jenže vzápětí ho naučily vytvářet ozdoby iluzí. Od něj se zas naučily šedivou srst, už umíme leoparda, tygra, medvěda bílýho i hnědýho, černou Dévi, teď vlka a rysa a některý holky rezatou lišku. Taky pěknej kožíšek... Zespodu až po loket černá, bříško bílý, a ten nádhernej čumáček... transformace kůže je rozkoš. Když se transformují kostičky, pěkně to bolí, ale čím dál míň. Kyra umí šakala. Anúbise. Zatím jenom ona, ale holky pilně trénujou... Kyra je cvok, jednou se zabije při nějakým pokusu. Řekla jsem jí to, ale jenom se směje.

Julka vzdychla a oklepala se, jak jí mráz přejel po zádech. Zkontrolovala situaci, všude je klid. A vlastně, všude ne.

Ze tmy se vyloupla dvojice. Ona je bastetka, říká si Kip a už jsme si pohrály v bazénu, má malé šikovné ruce a leccos s nimi dokáže. On je zajatec, o dvě hlavy větší než ona, atletický blonďák. Hodně překvapený, probudila ho a vytáhla ze sklepa a řekla mu na rovinu, co od něj chce. Vyděsila ho, něco jako ona ještě neviděl. Teď půjdou do Ohně, a potom si ho podá.

Julka vstala, dotkly se holými hlavami jako čarodějky. Propojené už byly, tak se jen ujistily, že se nic nezměnilo. Kip už pár zajatců vysosala, jeden ji dokonce prosil, aby se mohl stát jejím osobním otrokem. Slíbila, že si to promyslí. Kdyby se šlo do boje v jiné zemi a proti jinému nepříteli, bojovali by za ni všichni. I tenhle bude.

Julka hlídala Oheň a sledovala, jak chlapci hoří srst a odumřelá kůže. Zařval bolestí, ale Kip mu včas ochromila hlasivky. Kdyby to bylo ve dne, ať si klidně řve, já budu taky řvát, až to na mě přijde. Ale umím se ovládat a nikoho neprobudím. Chceš to vidět?

Tak jo, ale nechoďte daleko.

Fajn. Ráda bych se pochlubila, až přijde Baška, snad to stihnem.

Bez starosti. Když, tak zůstanu o chvilku dýl, a Baška ať ti pomůže! Co vlastně chceš dělat?

Vymyslet nový zvíře. Takovýho kočkomedvídka. Kombinaci. Se světlou srstí, to se mi moc líbí. Heinricha potřebuji na pokusy.

Hezký. Co ty na to, chlapče?

Co, já...? Já jsem nikdy... Když jsem byl mladý, rád jsem poslouchal pohádky... zabijete mě? Čarodějnice to dělají!

Ale ty se nebojíš!

Kdybych měl umřít při milování s Kip, to bych chtěl!

Julka se jen usmála a pohladila ho po hlavě.

Zkontrolovala situaci. Všude klid. A ještě pořád dost času.

Ráno opět vyšlo slunce, oteplilo se a bylo hezky. Princezny se vyválely ve sněhu, ostře si zacvičily a pak si na Ferozovu radu namazaly hlavy ochranným krémem, aby nedostaly úžeh. Dalo se očekávat, že dnešní den bude náročný.

Vlci se sice za těch pár dní odpočinku nestihli vykrmit, natož rozmazlit, ale už nebyli v tom přirozeně polohladovém a uštvaném stavu, jak se na šedivou šelmu sluší. Každopádně však měli náladu vyrazit na průzkum a chystali se tentokrát lidem ukázat, co takový lesní pejsek doopravdy dovede.

Vzápětí za nimi vyjeli Estragonovi divocí jezdci; byli vedeni rozličnými důvody, třeba velitel chtěl dokázat Ferozovi, že jeho učení mělo nějaký výsledek, Indián Tah-šwa nalovit co nejvíc skalpů a bráhman Durvása dokázat Šivovi, že je schopen se aktivně zúčastnit konečného zničení světa. Feroz jel s nimi, zatímco baron Ungern je prohlásil všechny za blázny.

Vzhledem k tomu, že naši jezdci bezpochyby vynuceným odpočinkem zlenivěli, nařídil Charry všem důstojníkům vyjet a cvičit, což se skutečně stalo; mimo jiné proto, že si opravdu chtěli trochu protáhnout tělo. Zkoušeli boj na koních i pěšky, až z nich pot jen lil; a když k polednímu začalo slunce pěkně hřát, byli skutečně zpocení a postupně odkládali oděv.

Byl tu ještě jeden důvod: po dobu odpočinku zaháleli sice lidé, ale ne jejich ruce, takže řada jezdců měla na kůži zbrusu nové tetování, které bylo nutno předvést veřejnosti. Kromě jiného děvčatům, jimž velitelky neprozřetelně daly volno, takže holky jezdily bez dozoru a tropily si posměch z kluků. Princezny neměly čas, prováděly pokusy s hledáním nepřátelských vojáků pomocí Ohně; velení svěřily nižším složkám a ty si poradily dle svých kupodivu rozsáhlých zkušeností.

Velitelkou jmenovaly Blanche; důvody pro to nebyly dostatečně nikdy objasněny, ale vypadá to takhle: potřebovaly někoho, kdo je i není princezna, je i není čarodějka. Někoho dost chytrého, aby nedělal pitomosti a současně dost hloupého, aby velení přijal. Někoho, kdo by převzal odpovědnost za jejich počínání a zároveň za ně nebyl příliš krutě potrestán. K tomu se Blanche hodila přímo ideálně a velení se ujala s chutí.

Uvažovala takto: zatímco princezny nejdřív vyhlásily sexuální zdrženlivost a pak ji z magických příčin porušily, obyčejným holkám to může být fuk; nestane se nic hrozného, když zalezou se svým chlapcem někam, kde se o nich šéfky nedozvědí. Prozatím to nehrozí, mají svých starostí dost a až na to přijdou, inu... co budou moci dělat? Tyhle myšlenky neměla ze své hlavy, vnukly jí je spolehlivé podřízené, ale Blanche je snadno ovlivnitelná a uvěřila, že na to přišla sama. Vydala tedy příkaz, že se mohou opalovat, což znamenalo, že se okamžitě svlékly; taky měly všelijak hezky vyzdobené tělo a musely to ukázat. Kluci pochopili správně a vyžádali si patřičné volno na osobní trénink; jejich důstojníci měli správné pochopení a pustili je.

Andrea si v průběhu posledních dní vypěstovala extrémní citlivost na energetické výboje vznikající v průběhu milostných her; ihned věděla, co se děje, stejně jako ostatní čarodějky. Avšak Panny se chápavě usmívaly; pokud princeznám něco vadilo, tak jen to, že nebyly informovány předem, aby mohly energii patřičně využít ke svým výzkumům.

Dozvěděly se asi toto: vojáci strávili čas bouří a metelic tak, že si postavili provizorní přístřešky a v nich se klepali hladem a zimou, ačkoliv si usilovně topili. Mají hodně nemocných a řadu drobně zraněných, ale jinak přestáli bouře docela dobře. Teď vylézají, důstojníci zjišťují stav svých oddílů a chystají se pokračovat v tažení. Problémem je, že jízda zkrmila během času všechny zásoby sena; maršál vydal tedy příkaz, aby nabrala píci, kde se dá. Důstojníci se poradili a pak vytipovali vesnice na našem území, které přepadnou a vyloupí.

Andrea se usmívala, princeznám zazářily oči. Rozdělení vojáků je vždy výhodné; navíc ve vesnicích se usídlili jezdci, většinou občané Neviditelné říše. Stačí jim poslat vzkaz, nejlíp po některé dívce, která se provinila nedovoleným laškováním. Jen tak na ně, určitě pro ně bude správný trest poslat je někam, kde je hodně chlapů neovládajících své vášně.

Maryška tedy vyběhla vydat příslušné rozkazy. Výsledkem bylo, že dívky, které ze strachu či zdrženlivosti nepodlehly, litovaly svého neuváženého počínání; neboť taková holka v přítomnosti princezen je naprosté nic, ale když se dostane z dosahu někam, kde je úroveň patřičně nižší, je tam ona princezna a čarodějka. Takže počaly škemrat, aby mohly někam vyjet také. Maryška jim řekla, ať vyčkají času a vrátila se k Ohni.

Velení zůstalo Blanche; Maryška kupodivu neprotestovala, vzala to dokonce s uspokojením na vědomí. Blanche se rozzářila jako čínský lampión a počala zodpovědně vydávat rozkazy. Přesněji: neříkala nic, tvářila se vznešeně a shovívavě tolerovala šikanu mezi podřízenými. Zkušenost ji naučila, že čím častěji zaujímá k něčemu stanovisko, tím větší možnost, že se znemožní; zatímco když mlčí a vyčkává, znemožní se všechny ostatní, takže může zaujmout postoj povýšeně pohrdavý a srovnat je. Což právě probíhalo, dívky cvičily a hádaly se mezi sebou. Blanche natáhla na sníh kožich, lehla si na něj a opalovala se.

Meditovala o tom, že by měla napsat domů a svěřit se, co dělá. Další možnost byla se doma taky jednou po čase ukázat, ale tu soustavně zaháněla; správně tušila, že by její počínání vyvolalo nelibost rodičů. Matka souhlasila s jejím společenským vzestupem u Dianina dvora, neprojevovala víc než mírnou nelibost nad jejím oblékáním a hlavně účesem. Ovšem ve Schwarzbergu nabral její život takové obrátky, že to bude těžko zdůvodňovat: koupáním v Ohni přišla o všechny zbytky vlasů, zato jí na kůži přibyla spousta obrázků a některé na místech, která se nedají tak snadno zakrýt oděvem. Také mnohonásobné manželství s tlupou neurvalých dobrodruhů se mamince líbit nebude; ačkoliv na druhé straně její značně výhodné finanční vztahy by ji mohly usmířit.

No jo, ale co teď dál? Už dost dlouho se veze po hřebenu vlny; co když nastane čas, ona bude vyplavena na písek a bude se muset konečně postavit na nohy? Kdo vůbec je? Seznam jejích titulů by zabral stránku, některé jsou reálné, jiné zcela vymyšlené, ovšem zase znějí tak pěkně, že by je nerada odkládala. Kromě toho se dá očekávat, že její manželé a další příbuzní budou chtít pokračovat v co nejčastějším kontaktu; taky není divu, má jejich peníze. Ty peníze vložila do podnikání, které může přinést výnos či ztrátu - obojí je však nutno vyúčtovat. Což zpočátku šlo, ale teď toho začíná být poněkud příliš a účty nejsou vždy jasné.

Teď se strhne bitva; pokud v ní někdo z příbuzných či manželů padne, situace se ještě zkomplikuje. Zvítězí-li Charry, bude to znamenat vzestup k výšinám; ale když bitva dopadne špatně, nezbude než ukrýt se pod ochranná křídla rodiny. Jsme pořád ještě diplomati, tedy rodiče; já jsem vlastně dosud nesvéprávná, nejsem plnoletá a oni mi s ničím souhlas písemně nedali. Bude to ostuda, ale v tom zmatku se to nebude jevit tak nápadně.

Matka bude mít řeči! Nejspíš mě pošlou k tetě do Švýcarska, tam je klid a ostuda tam nedolehne. Ovšem teta je dlouholetá vdova po bankéři, zbožná kalvinistka, odporně bohatá, leč extrémně šetrná; ačkoliv by si mohla dovolit žít v přepychu, tráví život neustálou modlitbou, návštěvami církevních sborů a péčí o různé nadace ku pomoci sirotkům, opuštěným vdovám, propuštěným zločincům, starým bezdomovcům, svobodným matkám a jiným skupinám lidí pošetilých a lehkomyslných, jimž s péčí a láskou otravuje život svými radami. Možnost pečovat o nezdárnou neteř ji zajisté nadchne a bude se snažit, aby ji převychovala. Bože, slituj se!

Na chvíli v Blanche vystrčil růžky ďábel a poradil jí, aby tomu předešla a provedla něco tak strašného, že by se už nemohla před lidmi ukázat. Třeba jako ta holka, co se právě vášnivě hádá s několika dalšími; je jí patnáct a půl, jak často opakuje, dala si na levou tvář vytetovat růžičku červenou barvou a jenom se směje, když se to někomu nezdá. Udělal jí to její kluk; ona jemu se na hlavě přímo vyřádila, neboť ho vášnivě miluje, odjede s ním na Ostrov a už nikdy odtamtud neodejde, budou mít nejméně čtyři děti, ale chtějí tolik, kolik jim Bůh dá. Těm dětem hodlá utajit, že v nějakém jiném světě lidé žijí ve městech, chodí oblečení, pijí alkohol, kouří a touží po majetku; zato o existenci magie se dozvědí co možná v útlém věku. Teprve až vyrostou, budou si moci vybrat, zda chtějí odejít do nějakého jiného, cizího světa.

Blanche ji chápala, ale o výsledku jejího snažení měla jisté pochybnosti. Váhala, zda Ostrov Armin je dostatečně daleko, aby tam nepronikla ozvěna lidských strázní; a rozhodně to nemohla považovat za návod pro sebe. Kdepak, ona musí zůstat mezi lidmi; vlasy jí dorostou, leopardí uniformu odloží do skříně a objeví se v ní tak leda o maškarním plese. Uzavře ještě jeden sňatek, tentokrát se souhlasem rodiny s někým, kdo bude mít bezvadné společenské postavení; ale bude také hezký, dokonalý v milování a tak zábavný jako jezdci? A vůbec: bude Mistr magie?

Spor mezi děvčaty narostl takovou měrou, že ho mohl vyřešit pouze souboj či zásah velitelky; takže přiběhly a pokusily se objasnit Blanche, o co se hádají. Bez vyslechnutí nařídila každé dvacet kliků, potom zahrabat se do sněhu až po krk a zůstat tam, dokud nevychladnou. Reagovaly vztekle, ale byly spokojeny, neboť velitelka se ukázala jako rozhodná a přísně nestranná. Odběhly provést rozkaz a vzájemně se hlídaly, aby se nikdo neulejval.

Blanche dál meditovala o Pannách. Zejména o Sainé, se kterou navázala upřímné přátelství, aniž si ovšem byla jistá, zda Sainé cítí tutéž příchylnost k ní. Je diskutabilní, zda si Panny vůbec uvědomují, co se kolem nich děje. Přišly z neznáma a do neznáma zas odejdou; rychle se učí místní řeč, ale mnohé z tohoto světa nechápou, ani je to zvlášť nezajímá. Blanche vyprávěla Sainé spoustu věcí ze svého života, dívka sice poslouchala, ale nereagovala v podstatě nijak. Že by vyprávěla něco sama o sobě, nepřicházelo v úvahu. Vlastně ano: jako dítě přišla do kláštera, tam se jí ujaly Panny a od té doby pečuje o Oheň. Blanche jí jednou položila otázku, jaké barvy má vlasy; Sainé chvíli přemýšlela a pak řekla, že asi světlé.

Když se nad sebou Blanche zamyslela, řekla si, že do doby, než zapomene barvu vlastních vlasů, ještě uplyne dlouhý čas; nejméně půl roku. Avšak v každém případě je nutno myslet na zadní kolečka a včas se zařídit, aby důsledky byly co nejpříznivější. Nějak si chytře a šikovně zařídit život! Teď už jde jen o to, jak.

Rozhodně vstala, taky už jí začínala být zima. Slunce usilovně hřálo, pod sněhem zurčely potůčky a příroda si říkala, že snad už lidé konečně přestanou zasahovat do přirozeného dění a nechají ji v klidu pracovat. Blanche si šla zacvičit a pustila z hlavy pokud možno všechny myšlenky. Ačkoliv...

Zcela jinými činnostmi se bavila Tori: ponořila se do meditace a za pomoci ostatních vyhledávala v prostoru přesunující se vojáky, aby je mohla zlobit. Nejdřív jim plašila koně; to šlo dost dobře, byli citliví a v posledních dnech zaznamenali časté nevysvětlitelné výkyvy magnetického pole. Psychická energie je vlnění jako každé jiné, dá se zaregistrovat bystrými smysly. Koně vnímali anomálii a když postřehli něco neobvyklého, bezdůvodně se plašili a vyváděli jako pominutí.

Pak ji zaujala hra mnohem obtížnější: lámání náprav vozů a děl. To je tak: každá věc se skládá z atomů, pospojovaných určitou mírou soudržnosti. Když se některý atom vytrhne ze systému, dojde k narušení té soudržnosti; pokud se tak stane při běžném provozu, systém se samovolně zase zcelí a nic se nestane. Ale když se to udělá ve vhodné extrémní situaci, třeba při mimořádném zatížení, ve svahu, na nevhodném terénu, kdy je náprava prohnutá do nesmyslna, může rupnout a neštěstí je hotovo: dělo se zaboří do sněhu, kolo skutálí po stráni, vůz se převrátí a vysype, vozkové klejí a říkají, že jim to byl čert dlužen. I kdepak, čert to nebyl; to si jen hraje maličká čarodějnice.

Ostatní ji nechaly, ať si hraje jak umí, hlavně že nezlobí. Měly dost práce zjistit, jaká je vlastně situace u Němců. Není tak snadné získat přehled; mentální pole se všelijak překrývají a je třeba jisté zkušenosti, aby se v tom člověk vyznal. Když to daly dohromady, vznikl následující obraz: jízda postupuje rychle, ale různými směry, pěchota se taky pohybuje čile, aby co nejdřív dosáhla našeho území, svedla bitvu a obsadila nějaké místo, kde by si chlapi mohli odpočinout, ohřát se a olízat rány. Nejhůř to přes veškeré úsilí jde dělostřelcům a zásobování; tam se situace blíží katastrofě, neboť oč jsou všichni účastníci méně schopní, o to víc myslí na vlastní prospěch a nehodlají se zbláznit kvůli tomu, že útočné oddíly nemají co jíst. Maršál Moltke zuří a rozesílá svoje kurýry ke všem podřízeným; ti je však nemůžou v zasněžených lesích najít a soustavně bloudí.

„Kurýry pochytat!“ rozhodla Diana. „Vlci i Indiáni...“

Valérie se spojila s Durvásou, který dost dobře vnímal, zvláště když soustavně žvýkal listy indického konopí. Konopí je rostlina zasvěcená Šrí Šivovi, dokonce jeho inkarnace, tak proč ne? Sdělil to Estragonovi, ten vyslal svoje Indiány a přísně jim nařídil, že kurýry musejí chytit živé. Tah-šwa neměl námitek; pro získání čestného ocenění stačilo, když protivníka udeřil do tváře, ani ho nemusel zabíjet.

S vlky se spojila Tori; odjakživa si moc dobře rozuměla se zvířátky. Taky my ji vnímali na dálku, ale zatím jsme nedostali příkaz zapojit se do akce, neboť Charry vyčkával.

Vyslechl se zachmuřeným čelem dílčí zprávy a pak položil kardinální otázku: kdy tu nepřítel bude. Jeho důstojníci, jimiž byl obklopen, se tvářili přesně stejně. Andrea odpověděla, že to je různé; jedni dřív, druzí později. Charry upřesnil otázku: kdy můžeme očekávat první sled. Andrea řekla: zítra během dne. Charry začal hluboce uvažovat, načež ho zachránil Almetta, že vypracuje různé varianty taktických plánů.

Po tomto rozhodnutí se mašinérie hladce rozběhla: každý věděl co dělat, jak zacházet s nepřítelem a co říct, když se něco nepovede. Armáda má svoje systémy, které fungují zcela spolehlivě - jediné slabé body jsou vrchní velitel, který může náhlým rozhodnutím způsobit zmatek a pěšák Ivan, který příkaz nepochopí a tvrdohlavě si dělá, co ho zrovna napadne.

Vojáci ovšem měli své zkušenosti a klidně vyčkávali; zatím se nedělo nic. Čarodějky ukončily průzkum a neměly taky nic vážného na práci; dokonce se rozhodly probudit zajatce uložené do transu, po četách je vyvést na procházku, nakrmit, vykoupat v Ohni a zas uložit ke spánku. Když se někteří ptali proč, odvětila Veronika, že spánek léčí.

Maryška zase s nelibostí konstatovala, že dívčí garda je v hlubokém rozkladu, bez velení a dělá si co chce. Jako viník se nejlépe hodila Blanche, takže ji vyhledala a taktně naznačila, že by se s tím mělo něco dělat. Princezna Blanche se zamračila, napřímila ramena a v očích se jí objevil záblesk odhodlání; prošla krajinou a bez výběru seřvala několik jedinců, kteří se jí neprozřetelně namotali do cesty. Ti, aniž pochopili, zač jim bylo právě vyspíláno, seřvali zas jiné podřízené jedince, kteří opět nalezli někoho, na kom by si vylili vztek. Tak bylo dosaženo obnovení vojenské kázně, což Blanche hrdě oznámila své velitelce. Maryška spokojeně zamručela a zase zalezla.

Funkce důstojníka vyžaduje jedinou kvalifikaci: spolehlivě rozeznat nadřízené od podřízených. Podřízené lze bez problémů seřvat za cokoliv, nadřízení mohou za cokoliv seřvat vás. Pokud se spletete, dostanete se do kolotoče následků a příčin, který vás může povznést, častěji ale zdeptat. Pokud se mýlíte často, jste ztracen a není vám pomoci.

Palmiro Corsi dostal znenadání příkaz obsadit blízký hrad Sqărenutt, což znamená Veverčí Ořech a je to zřícenina nevhodná ke stálému obývání (což bylo příčinou, že nebyl obsazen dřív). Teď se tam měl usadit se svými jezdci a dávat pozor pro případ, že by nepřítel hodlal proniknout tamním průsmykem mezi strmými stráněmi. Palmiro příkaz nechápal, ale uposlechl a nařídil oddílu poplach, aby dorazil na místo ještě před setměním. Místní znalec Bello Bellini ho ujistil, že mu srdečně gratuluje, protože na tom hradě se sice nedá nic kloudného počít, ale dala by se tam skvěle provozovat magie. Palmiro si odplivl, jelikož byl realista a při nejlepší vůli nebyl žádného čarodějnictví schopen. Poté dostal nápad: požádal, aby ho doprovodila nějaká dobrá čarodějka. Almetta se zamyslel a uznal to za dobrý nápad.

Panská láska po zajících skáče. Když byla Veronika vyzvána, aby vyslala nějakou schopnou osobu, zamyslela se, koho může nejsnáze postrádat a její zrak padl na Blanche. Její schopností si sice nebyla jistá, ale jinak jí připadala naprosto vhodná; vydala tedy rozkaz. Blanche zazářily oči, vybrala si dvacet děvčat dle vlastních sympatií a vyrazila s nimi.

Hrad Sqărenutt obsadili bez sebemenších problémů; jediná potíž byla přinutit koně vyšplhat na dost strmý kopec hlubokým sněhem. Palmiro nařídil nezanechávat zbytečné stopy na cestě pod hradem, zasněžené tak dokonale, že tudy nikdo proniknout nemohl. Jezdci si postavili stany pod hradem z té strany, kudy se jakž takž dalo vyškrábat, zapálili ohně a začali si chystat večeři; děvčata se strategicky rozmístila a ochotně se ujala všech jemných dívčích prací, jako ochutnávat a kořenit jídlo, laškovat s přítomnými muži a ošetřovat drobná zranění. Dalo se čekat, že v noci bude pěkný mráz a ke komu se přitulí čiperná malá šelmička, má docela štěstí. Palmiro až doposud považoval Blanche za rozmazlenou, leč silně vychytralou mršku, která jde zejména po penězích. Blanche vyhodnotila Palmira jako drzého opičáka, který by se rád vyšplhal do vysokého postavení a je mu docela fuk, co kvůli tomu bude muset udělat. Během večera v sobě nalezli zalíbení, takže když se jim čas zdál vhodný, mrštil Palmiro Blanche do změti přikrývek a učinil ji svou ženou, za souhlasného smíchu jezdců. Blanche se to zalíbilo a rozhodla se, že od teďka připojí ke svým četným titulům ještě jeden: baronka ze Sqărenuttu.

Bello Bellini měl noční službu, takže když všichni vstávali, ukládal se ke spánku. Byl tedy v náladě patřičně rozmrzelé a měl pocit, že mu svět soustavně křivdí. Možná proto byl jeho spánek neklidný, neustále rušený spoustou horečnatých snů.

Byl králem v Babylóně; byl mocný, bohatý a slavný, jeho jméno tesali otroci do skal od Kavkazu na severu k velkému moři na jihu a od Egypta na západě po Indii na východě. Měl velký dvůr, plný vychytralých a potměšilých dvořanů, kteří toužili když ne sesadit pána z trůnu, tak aspoň naloupit co nejvíc pro sebe, když se náhodou dívá jinam. Taky měl harém složený z velké spousty matek svých dětí, řádných manželek, dočasných manželek, konkubín a otrokyň; nemohl se ubránit dojmu, že soustavně intrikují jedna proti druhé a všechny dohromady proti němu. Kromě toho měl pocit, že obrovská říše, které vládne, není tak docela jeho: někde příliš daleko, ale zároveň znepokojivě blízko byl ještě jiný vládce, mnohem mocnější, jemuž ta říše doopravdy patřila a který prozatím souhlasil s tím, že ji spravuje Bello.

V nouzi nejvyšší rozhodl se jít poradit s veleknězem Mardukova chrámu, což byl vetchý stařík stejně moudrý jako zlomyslný. Bello s ním měl několikrát tu čest jednat, ale ještě ani jednou z toho nevyplynul žádný užitek, protože velekněz nemyslel sice ani na chvíli na sebe, zato pořád na prospěch svého chrámu. Co si od něho přeje král, mu bylo v podstatě jedno; dával najevo, že král i se svou říší pomine, ale jeho víra je věčná.

Bello tedy usedl do nosítek nesených černými otroky a nechal se odnést do Mardukova chrámu. Než mu bylo dovoleno vstoupit, musel podstoupit velmi ponižující proceduru rituálního pokání: bylo mu svlečeno jeho královské roucho, sňaty všechny odznaky moci, vlas rozcuchán a posypán popelem, oděno roucho žíněné přepásané konopným provazem a poskvrněné blátem. To vše se odehrávalo v chrámovém nádvoří před zraky hodnostářů, kněží i lidu, za zvuku trub a bubnů a s patřičně zdlouhavou vážností, neboť nekonal tento rituál jen za sebe, ale za celou říši jako její vladař. Pak musel třikrát zabušit na bránu zavřenou jen za tímto účelem, a prosit, aby byl vpuštěn; poté vystoupil velekněz, jemuž veřejně vyznal hříchy svoje i celého království, a teprve tehdy směl do chrámu vstoupit.

A konal se další rituál, při kterém byl zase svlečen z roucha kajícníka, obřadně vykoupán ve zlaté kádi, natřen vonnými mastmi, vlasy mu byly částečně oholeny, částečně upraveny do majestátního účesu, vous důstojně spleten do dvou hrotů a vyzdoben přívěsky. Pak dostal nové královské roucho, na hlavu mu byla vsazena jeho koruna a všichni se mu klaněli a holdovali mu. Všechny ty obřady byly zdlouhavé a plné předepsaných úkonů, které se nesměly nijak narušit. Bello se jim podroboval, neboť to byla jeho vladařská povinnost, ale měl neustále znepokojivý pocit, že byly vymyšleny jen k tomu, aby jej zdržovaly a odváděly od hlavní věci. Hlavou mu táhla otázka: co je vlastně ta hlavní věc?

„Přišel sis pro věštbu?“ tázal se ho velekněz.

Bello odpovídal něco, co musel říkat, ale ve skutečnosti chtěl říct, že mu kašle na věštbu, kašle na rituál a vše kolem, že má jenom docela obyčejný lidský strach a že by hrozně rád slyšel aspoň jedno dobré slovo od někoho, kdo je jeho přítelem; ale taková slova se naprosto nehodila na vládce říše, a i kdyby se odhodlal je vyslovit, nikdo by je nebral v úvahu. Takže vykonával vše dál, jak předpisy velely, též velekněz konal svůj úřad a nikomu nepřipadalo, že by se dělo něco divného.

Najednou velekněz řekl něco, co do rituálu nepatřilo:

„Buď obětuješ životy jiných, nebo zemřeš sám!“

Bello si to v první chvíli ani neuvědomil; teprve později mu došlo, že velekněz řekl něco závažného. Konal svoje povinnosti, ale ta věta se mu neustále vracela, znepokojovala ho, rušila. Po zádech pod královským rouchem mu stékaly mrazivé kapičky potu, koruna byla náhle strašlivě těžká a vůně kadidla jej opájela.

„Buď obětuješ životy jiných, nebo zemřeš sám!“

A v tom rozjitřeném, zmateném stavu mysli začal křičet hrůzou a volat svou Paní: „Astarté, moje milovaná! Má vznešená Paní, laskavá a nesmiřitelná, má zlatá okřídlená lvice, pomoz mi! Já nechci zemřít, ale nechci ani zabíjet jiné! Stal jsem se králem nějakým hrozným omylem, nepatřím sem, jsem kejklíř a umělec, ne vladař mocné říše, jenom si na něj hraju! Zachraň mne!“

Ale nebylo záchrany, nebylo slitování; byl pouze zlatem skvoucí dvůr hodnostářů, kněží, žen, který odmítal slyšet jeho slova a neodvratně vyžadoval splnění povinností.

„Jsi králem - buď tedy vladařem a plň všechno, co jsi slíbil! Není úniku!“

A Bello Bellini se probudil zbrocen potem, vymrštil se na lůžku a dlouhou dobu nechápal, co se kolem něho děje.

Za časného jitra probudil čerstvě jmenovaného barona z Veverčího Oříšku vlk se vzkazem, že čarodějky se nemýlily a jeden oddíl pěchoty skutečně táhne jejich směrem; postupuje však velmi pomalu a nedá se čekat dřív, než v poledne. Palmiro rozmrzele konstatoval, že mráz je skutečně nepříjemný a vylézat z pelechu holý nesmysl; že se však Blanche probrala také, rozhodli se uvítat ráno láskou, aby si rozproudili krev. Vlk se natáhl vedle nich a odpočíval, až na to, že je zhruba každou půlhodinu šťouchal čumákem a dožadoval se nakrmení. Blanche mu řekla, ať si něco najde sám; proběhl tedy táborem, vylízal všechny kotlíky a prohlásil, že je to málo.

V klášteře na Vršku fungoval Charryho štáb přes celou noc. Taky čarodějky neustále sledovaly dění a jejich výzkumy se shodovaly s hlášením výzvědných složek. Nepřítel se blížil, jízdní oddíly se pokoušely prokličkovat horami, pěchota postupovala na Sqărenutt; hlavní voj samozřejmě směřoval k průsmyku u Treuheimu.

„Takže dneska nebo zítra.“ řekl don Horácio Almetta.

„Bůh nám pomáhej!“ přiložil Wilfrid von Rhode dlaň ke svému háku a sepjal tak ruce.

Ranní pobožnost probudila celý klášter i s okolím; přednáška odpadla, hned po snídani vyrážely jednotlivé oddíly do kraje. Také my jsme dostali úkol: zasáhnout ve vesnici jménem Grandorf, jejíž osud ležel z nějakého důvodu velení na srdci. Sice tam byla jakási posádka, ale Charry se obával, že nebude stačit.

Jeho obavy byly zřejmě oprávněné; už po cestě jsme potkali tak čtrnáctiletého kluka od Poláků, který uháněl jako ďábel a štval koně, jako by měl za zády čambul Tatarů. Jak nás viděl, rozzářily se mu oči; jel pro pomoc a hlásil, že vesnici napadl tak silný oddíl vojáků, že na něj sedláci ani s řádovou posilou nestačí.

„Kde se bojuje?“ ptal se Tawarr, náš velitel.

„Ono se to mele všude... jenom mě poslali pro pomoc!“

„Tak jedem!“

Kluk s nadšením otočil koně a hnal se zpátky; několik minut na to jsme narazili na pět dragounů, kteří ho zřejmě měli chytit. Cesta byla klikatá a spatřili nás na poslední chvíli, což pro ně musel být šok; smetli jsme ty ubožáky jako odpad. Potom jsme se vřítili do vesnice; odevšad se ozývala střelba, křik, na několika místech hořelo. Mezi jednotlivými statky projížděli dragouni, stříleli z karabin a pokoušeli se dostat dovnitř, zatímco obránci po nich pálili z oken a z půdy; statky byly pevné, postavené do čtverhranů s tlustými kamennými zdmi, právě pro tento účel. Sice nemohly odolat po dlouhou dobu většímu počtu nepřátel, ale různým bandám lupičů vzdorovaly snadno.

Nejdřív jsme stříleli z našich pušek, což mezi vojáky vyvolalo paniku; pak jsme mezi ně vlítli. Naši jezdci poznali, že jim přišla pomoc, a vyrazili ven se šavlemi; taky sedláci vyběhli se sekerami, vidlemi, motykami. Mnozí měli pytlácké brokovnice, mladí zas jakési samostříly, používané normálně k lovu, aby to neslyšel panský hajný; na nepřítele stačily taky.

Mám bystřejší sluch než lidé, tak jsem zaslechl ze dvora jedné usedlosti zděšený křik. Nebyl to statek největší ani zvlášť dobře opevněný, takže se vojákům podařilo vyrazit bránu a vpadli dovnitř, kde plenili a drancovali. Když jsem vrazil do dvora, jeden se právě brutálně vrhal na dívku přece jen poněkud mladou k účelu, který s ní zamýšlel. Druhý stál vedle a pochechtával se marnosti její obrany. Dívka zoufale křičela, ale žádná pomoc jí přijít nemohla, neboť její otec ležel mrtev v opačném rohu.

Jak jsem proletěl vyvalenou bránou, voják jen vytřeštil oči; pokusil se bránit pažbou karabiny, ale usekl jsem mu katanou hlavu na jedno švihnutí. Na druhého jsem se vrhl jen tlapami, meč mi vyklouzl ze sevření a neměl jsem náladu jej sbírat. Převalovali jsme se po dívce, která ječela hrůzou; prvním sekem drápů jsem mu rozerval obličej a pak ho začal trhat na kusy. Není to hezká smrt, ale to, co on dělal té holce, také není pěkné.

Když se v bolestných křečích svíjel po zemi a nepříčetně řval, vyrazil ze statku setník s pistolí; ale jak mě viděl, rozklepala se mu ruka a střelil vedle. Příkaz zněl brát podobné lidi do zajetí, takže jsem ho pouze praštil tlapou přes hlavu.

Dívka zatím vyskočila na nohy, ale váhala, zda se nemá dát na útěk i přede mnou. Ti muži byli nepřátelé, ale přece jenom jejich zkrvavené mrtvoly nevypadaly pěkně. Lidé mají slabé nervy a často reagují zbytečně ukvapeně, takže jsem řekl: „Neboj se, maličká! Neublížím ti!“

Když slyšela moje slova, zařvala ještě víc a zhroutila se; skrčila se do kouta jako vyděšený vrabčák a něco drmolila. To už přiběhlo několik Poláků, dva popadli setníka a další se snažil uklidnit děvče. Moc mu zřejmě nerozuměla, v tomto kraji se mluví zvláštním horáckým dialektem, který neovládal.

„Strašidlo! Příšera!“ vykřikovala a ukazovala na mne.

„Ale ne, to je tygr! Neboj se, neublíží ti!“

„Kočka... veliká jako kůň! Já se bojím!“

Přeháněla, pochopitelně, ani zdaleka nejsem tak velký. Radši jsem proběhl domem, abych se ujistil, že tam nikdo není. Vzadu jsem našel stařenu, které někdo rozpáral břicho šavlí, jinak nic. Vrátil jsem se zpět a ohlásil to.

Mezitím už bylo po boji; musím přiznat, že mnozí vojáci odhazovali zbraně a vzdávali se, když spatřili takového Tawarra či Džaína. Vždy mě překvapí, jak hrozně se nás lidé bojí. Lidé jsou daleko nebezpečnější, ale těch se nijak zvlášť nebáli a ochotně se jim vzdali.

Polský poručík se pokoušel domluvit s děvčátkem, které jsem zbavil vojáků. Nemělo to smysl, neustále křičela hrůzou, bála se všeho a všech, včetně Poláků i nás. Dozvěděl se, že se jmenuje Káča a ti mrtví jsou její otec a babička, takže se stala v jediné chvíli úplným sirotkem; matku už zřejmě neměla. Aby ji aspoň trochu uklidnili, ujal se jí jeden jezdec, který hodně kamarádil s čarodějkami a něco málo se od nich přiučil. Nejdřív ji uvedl do transu a nařídil, aby přijímala klidně a bez vzrušení vše, co kolem vidí. To se uklidnila, přestala ječet a bránit se, ovšem pohybovala se jako loutka na provázcích. Proto jí nařídil vnímat vše, co říkají, bez ohledu na jazyk. Poslechla ho také, nijak to nekomentovala a dělala, co nařídili. Poláci rozhodli poslat ji do kláštera, aby se o ni postaraly dívky. Stejně tam odváděli zajatce.

Charryho rozkaz byl pokračovat dál, protože v kopcích nad Grandorfem se nacházela ještě jedna vesnice, menší a bezvýznamná, i když tam Lukáš poslal pětadvacet vojáků v čele s rotmistrem. Nechali jsme pár tygrů a leopardů dole jako stráže, zatímco k nám se připojilo deset polských jezdců. Pak jsme vyrazili do kopců, v řadě za sebou, jinak se po úzké cestě nedalo.

Máme citlivý čich, takže už zdálky jsme cítili kouř; okamžitě jsme si připravili zbraně. Avšak nebylo už proti komu; vesnice hořela, mezi chalupami se válely mrtvoly vojáků i obránců. Ke staré lípě na návsi byli za ruce přibiti dva naši vojáci a surově rozsekáni šavlemi; přežili boj se zraněním a nepřátelé je takhle potrestali za účinnou obranu. Zbylo jen několik žen a dětí; děcka brečely, ženy vyprávěly, že je vojáci znásilnili, zatímco další rabovali po chalupách.

„Mého muže a kluka od sousedů zajali!“ vykřikovala jedna žena. „Vedou je s sebou, aby jim ukázali cestu, kudy chodí...“

„Jak je to dlouho?“ ptal se Tawarr.

„Možná... tak hodinu! Odtáhli přes hřeben, do říše - ale musejí jít pomalu, ženou naše krávy a ovce...“

„Jedem!“ zavrčel velitel Poláků a pleskl koně šavlí po zadku.

Vyrazili jsme za nimi; stopa byla jasně patrná a podle trusu krav i koní jsme poznávali, že je doháníme. Cesta, kterou je pašeráci vedli, byla schůdnější než přes hřebeny, kudy přišli, ale teď v zimě a s dobytkem obtížná dost. Dopadli jsme je kousek za průsmykem. Neptejte se, co se s nimi stalo.

Palmiro Corsi přišel na skvělý nápad; na stěnách průsmyku pod hradem Sqărenuttem leží velká masa sněhu, která by se dala ve vhodnou chvíli odpálit a průsmyk zasypat. Navrhl to zkušeným minérům, ti prozkoumali terén a hned připravili nálože, takže nepřátelé mohli přijít.

K tomu došlo pozdě odpoledne; nejdřív houf vyzvědačů na koních, projeli průsmykem a přesvědčili se, že na sněhu není jediná stopa, že by tudy někdo jel. Dva zůstali a pokuřovali, další se vrátili; po nich pochodovali unavení vojáci, vlekli na zádech plnou polní a proklínali důstojníky, že je vedou na tak nehostinná místa. Palmiro, Blanche a pár dalších se na ně dívali z úkrytu dalekohledem; když byl celý průsmyk plný, dal Palmiro pokyn a ohněstrůjci odpálili nálože.

Taková řítící se sněhová lavina vypadá strašlivě; nešťastníci taky dost řvali, když se na ně řítila. Někteří už průsmykem prošli, další byli ještě vzadu; jen co se trochu ustálil sníh, vyrazili Palmirovi jezdci do útoku. Zmatený přední oddíl rozehnali jako hejno koroptví, přehnali se přes hlavy zasypaných ubožáků a vrhli se na zadní voj, který se jediný začal účinně bránit. Trvalo asi čtvrt hodiny, než se někteří dali na útěk; ti zbývající raději zahodili zbraně a vzdali se.

Jejich velitelem byl šedovlasý plukovník s řádkou záslužných křížů na kabátě; když ho Blanche chytila do lasa a přivlekla před Palmira, strašlivě zuřil a nadával tak sprostě, že by to slušné děvče nikdy nemělo slyšet.

„Co tak vyvádí?“ tázal se Palmiro, který uměl německy, leč nikoliv tak vybraně jako plukovník.

„Nelíbí se mu, že jsme ho zajali!“

„To se nedivím, komu by se to líbilo? Ale ať toho nechá!“

Plukovník si už taky všiml, že něco není v pořádku, totiž že divně postrojený mladík se šibeniční tváří mluví italsky.

„Co jste zač, vy bando prašivých lumpů?“

„Banda prašivých lumpů,“ usmála se na něj Blanche. „Mohl byste přestat tak řvát, starej pane? Neslyšíme kvůli vám křik o pomoc; rádi bysme vytáhli z tý laviny pár lidí, dokud ještě žijou!“

Plukovník na ni vytřeštil oči. Bylo to na něj trochu moc.

„Vy jste ženská?“ zařval zběsile.

„Když jsem byla naposledy čurat, tak ještě jo. Proč?“

„Vy jste ženská - s tou příšerou na hlavě? A to jste byla vy, co jste mě chytila do tý smyčky a táhla po zemi?“

„Přesně, starej pane. Já totiž nesmím nikoho zabít, tak jsem si dovolila... vás takhle zachránit pro budoucnost.“

„Slečno, já s vámi odmítám hovořit! Jsem plukovník Hermann svobodný pán z Wüstenrottu a nebudu se bavit s... dámou pochybných mravů!“

„Teda co se mravů týče, nemám žádný pochybnosti; jsem baronka Blanche de Graccy, di Corsi a von Sqărenutt, abych to zkrátila. Obávám se, že naše konverzace bude nutná, protože můj velitel plukovník don Palmiro Corsi mě používá jako tlumočnici!“

„Co je zač? Nějakej všivej Talián?“

„Je Ital, to je pravda; co se všivosti týče, silně pochybuji, že by se nějaká veš udržela na absolutně bezvlasé lebce. Avšak ráda bych se vrátila k věci: Rádi bychom použili vašich vojáků, dejte jim laskavě příkaz, aby se chovali rozumně!“

„Tím máte na mysli co?“

„Aby plnili veškeré naše příkazy. Jsou k jejich dobru.“

„Když to neudělají?“

„Přinutíme je!“

„Jsme vojáci! Budeme se bránit!“

„V tom případě je pobijeme.“

„Slečno, to je neuvěřitelné!“

„Nechápu, proč. Užitečný je otrok, který plní příkazy. Jiný se hodí maximálně... ke smrti v aréně. Nečetl jste římské dějiny?“

„Otrok? Chcete říct, že jsme vaši otroci?“

„Otroci řádu Templářů. Ale nebojte se, bude se vám to líbit.“

„Jsme vojáci Německé říše! Váleční zajatci!“

„My nejsme vojáci a zajatce nebereme. Ale můžeme se postarat o nešťastníky, kteří díky své pošetilosti upadli do bezvýchodného postavení. Naučit je zdravě žít, poctivě pracovat...“

„To zní, jako byste nás chtěli poslat do pracovního tábora!“

„Ano, tak nějak. Náš velitel odsoudil všechny, kdo nám padnou do rukou, k deseti letům nucených prací!“

„To nemyslíte vážně! Za co?“

„Za to, že nám padli do rukou; copak to není logické?“

Plukovník zuřil a brada se mu klepala; Palmiro něco řekl, takže Blanche okamžitě přeložila: „Velitel soudí, že s vámi není žádná rozumná řeč. Sesazuji vás z velení. Najdeme někoho jiného!“

Kývla na dvě dívky, které plukovníka popadly a odvlekly pryč. Sama prošla mezi zajatci a ukázala na nějakého mladíka. „Ty - jak se jmenuješ?“

„Poručík Rudolf Leschke, slečno!“

„Vypadáš inteligentně. Utvoř z vašich vojáků čety a jděte do průsmyku vyhrabat svoje kamarády. Chceš jim přece pomoci?“

„To jistě ano, ale... Proč zrovna já?“

„Máme je snad vyhrabávat my? Musíme vás hlídat, chápeš?“

„Nechápu. Jsem válečný zajatec, neposlouchám vaše rozkazy...“

„V tom případě jde jejich smrt na tvou odpovědnost.“

Poručík zaváhal; rozhlédl se po svých mužích a pak po raněných nešťastnících, kteří se pokoušeli vyhrabat vlastními silami. Některým to šlo, jiným bohužel moc ne.

„Slečno, vaše jednání je podivné! Co to děláte s plukovníkem?“

„Zavřeme ho někam, aby nerušil. Je to starý idiot.“

Poručík se ušklíbl, měl tentýž názor. Blanche k němu přikročila a položila mu dlaně na spánky. „Víš co, radši spi! Tak snad budeš líp chápat, co od tebe chceme...“

Poručík sebou škubl; pak se obrátil ke svým vojákům: „Poslouchejte příkazy této dámy! Vytvořte skupiny po pěti! Budete hledat v lavině zasypané vojáky, vyprošťovat je a odnášet k ošetření mimo bojiště! Ranění se rovněž půjdou nechat ošetřit!“

„Výtečně,“ pochválila ho Blanche. „Z tebe ještě něco bude!“

Nereagoval, nebyl to žádný příkaz. Zato ochotně plnil všechno, co mu nařídila, a vojáci se zas podřizovali jemu. Některým řádoví jezdci pomohli pohrůžkou zbraní, jiným ošetřením ran.

Palmiro měl z celého boje dva mrtvé a okolo patnácti raněných; Němci na tom byli podstatně hůř. Dívky ošetřily nejdříve svoje, pak se daly do vojáků, ale šlo to velmi pomalu.

„Nejlepší by bylo nechat všechny omýt Ohněm,“ vzdychal Palmiro. „Škoda, že to tady nikdo neumí.“

„Tím chceš naznačit: škoda, že nejsem panna, ne? Bohužel, tak speciální kvalifikace se v mý četě nevyskytuje!“

„Promiň, že jsem vůbec něco řekl! Aspoň bys je mohla pořádně zhypnotizovat, aby líp poslouchali!“

„Moc ráda bych, ale... prozradím ti tajemství: já to líp neumím!“

„Vážně? Cos měla ve škole z iluzorní magie?“

„Já ale do řádové školy v životě nechodila!“

Palmiro zaváhal. „Jak jsi vlastně dlouho v řádu?“

„Já totiž... přesně nevím, jestli jsem v řádu vůbec! Patřila jsem do gardy Bruna Weranskiho, pak k jezdcům, teď snad jsem Hrimfari nebo v Čistým srdci, ale... žádný zasvěcení nemám!“

Palmiro nechápavě potřásal hlavou. „Byla jsi vždycky taková suverénní... já se teda divil, že tě odnikud neznám, ale co já vím, kde všude máme svý lidi! Já totiž taky žádnou školu nemám - byl jsem půl roku na Como, pak mě odtamtud rodiče vzali, ježto neměli na školný; tak jsem se všelijak protloukal...“

„Ale - jsi přece rytíř, ne? Dokonce komthur!“

„No... Já se tak hlavně umím tvářit. Teď jsem teda komthur, to je fakt... ale kdyby se to řádně prověřilo, tak...“

„Já se z toho zblázním! To abysme radši ani nikde neříkali!“

„Já se s tím taky moc nechlubím.“

Zajatí vojáci pracovali na záchraně zasypaných kamarádů dosti ochotně; jezdci je střežili, děvčata ošetřovaly raněné. Plukovník vztekle nadával a zásadně odmítal, aby se jej kterákoliv dívka třeba jen dotkla; slyšel už o nich a velmi se jich obával.

„Co budem vlastně dělat teď?“ ptala se Blanche.

„Musíme je dopravit do tábora a zároveň zůstat tady a hlídat, kdyby je napadlo poslat další!“

„Hm! Na to nemáme dost lidí!“

„No; v tom je právě ten problém!“

„Jak si to představuje naše osvícený velení?“

„To si právě představuje, že půjdou sami a dobrovolně; proto mi tě přidělili! Očekávali, že to dokážeš zařídit!“

„Já? Jak bych mohla? Když jsem při něčem takovým byla, tak pokaždý jenom v houfu, pomáhala jsem Veronice nebo Valérii...“

„Když jsi pomáhala, určitě bys to dokázala i samostatně!“

„To teda rozhodně ne! Když jsou u toho čarodějky... to je těžký, to bych ti musela vysvětlovat teorii mentálního pole!“

„Zkus to, třeba to pochopím! Nejsem úplně blbej!“

„Tak koukej, aura normálního člověka dosáhne do patnácti metrů všemi směry. Když se naučíš ji cílevědomě vnímat, chytáš energii od všech lidí, co jsou s tebou v kontaktu, chápeš? Přijímáš kladnou, odmítáš zápornou... pak se chytáš zvířat, stromů, slunce a větru, vlastně celý přírody. Začátečníci z toho energii čerpají, čarodějky už ji skrz sebe nechávají volně procházet, protože ji v podstatě nepotřebujou, chytají automaticky, co se jim hodí. Taky ale energii vydávají a holka, když je s nima v souladu, pak může dělat v podstatě všechno, co ony... jenomže do patnácti metrů od nich nebo tehdy, když si ji najdou v prostoru a navážou s ní kontakt. Chápeš to všechno?“

„A ty, protože seš od nich daleko, to nezvládáš?“

„No právě! Kdyby to bylo doma v klášteře, tak bych...“

„Když tě s náma poslaly, určitě očekávají, že to dokážeš! Jen tak pro pořádek: zkusila jsi to vůbec?“

„Proč bych to zkoušela; já přece vím, že nejsem čarodějka!“

„Procházela jsi výcvikem, několikrát ses propojila s ostatníma, cpaly ti do hlavy svý vědomosti, takže je tam určitě máš, jen je vydolovat a správně použít! Prober se z tý skleslosti a řekni si: dokážu to, protože ostatní na mě myslí a chtějí mi pomoci! Jsem stejně dobrá jako ty druhé, jenom jsem mimo klášter; ale ony na mne myslí a pomáhají mi na dálku...“

„To by znamenalo... uvést se do transu! Teď a tady?“

„Kdykoliv, kdekoliv! Potřebuješ k tomu muziku nebo tak něco?“

„Ale ne, to bych... Palmiro, ty mi blbneš hlavu!“

„A budu ještě víc! Chtěl bych ti připomenout dnešní noc! Když se umíš milovat jako čarodějka, tak umíš taky všechno ostatní!“

„Co to povídáš?“ zčervenaly jí tváře.

„Že to nemělo chybu, víc nic! Jsi vyloženě dobrá, tak nevím, nad čím ještě váháš! Představ si, že s nima vstupuješ do přímýho kontaktu, jako když se chystáš...“

„Je fakt, holky to dělají, ale...“ Blanche chtěla namítnout, že ti muži přece nejsou v její kvalitě, nepřátelští vojáci jsou špinaví, páchnou, mají na svědomí řadu zločinů; avšak současně jí přicházely na mysl odpovědi: Ty jsi tady, abys je očistila. Jsi Andělem Lásky, dotek tvé ruky jim dá život! Jsou lidské bytosti jako ty, pouze žijí v temnotě nevědomosti. Nedopustili se zla, neboť žádné zlo neexistuje, jen jsou zatemněni iluzí...

Poodešla na okamžik od ostatních, sedla si na balík potravin, sundaných z nákladního koně, a pokoušela si uvědomit existenci lidské bytosti, zvané v hmotném světě poručík Rudolf Leschke. Ten byl vzdálen asi padesát metrů od ní, vydával příkazy vojákům a vypadal poněkud nesvůj; to bylo tím, že byl v transu, jeho vědomí značně omezeno a dělal, co mu nařídila. Určitým způsobem s ní byl propojen, ale...

Kdo je poručík Rudolf Leschke? Je to člověk jako ostatní. Může mu být tak sedmadvacet, není hezký ani ošklivý, je tuctový, šedivý, fádní, bezvýrazný. Kdyby ho potkala na ulici, ani by se za ním neohlédla. Kdyby ji vyzval na zábavě k tanci, samozřejmě by s ním šla, aby vyzkoušela, jestli ho náhodou v důstojnické škole nenaučili dobře tancovat, ale kdyby nebyl nic moc (jak se jí od počátku zdá), taktně by mu dala najevo, ať loví jinde. A co kdyby patřil do party, byl třeba řádový jezdec? Kdyby to byl kamarád a napadlo ho, že ji potřebuje, že se chce stát dalším z řady jejích manželů? Provdala by se za něho?

Když tak o tom uvažovala, nepovažovala to za vyloučené. Nebyl nic moc, ale mnozí z jejích partnerů nebyli o moc lepší. Proč se s nimi vlastně vyspala, proč souhlasila, že je zaznamená do svého seznamu a dovolí jim pyšnit se jejím copánkem na žerdi válečné korouhve? V tu chvíli cítila, že ji potřebují, ten kluk je strašně sám, nemá nikoho na celém světě a doufá v ni jako tonoucí ve spásný břeh... Věděla, že za denního světla nikdo z nich nepřizná svou opuštěnost a smutek, ale když spočívali na lůžku hlavou vedle její hlavy, šeptali jí o své touze a naději, šeptali jí, že i když kráčejí světem sami, někde v dálce na ně čeká šťastný ostrov...

Má poručík Rudolf Leschke někde v dálce svůj ostrov štěstí? Sní také on o modrém moři a žlutém písku, šumících palmách, mírném větříku ochlazujícím rozpálené tělo...? Je jedním z těch, kdo jsou spojeni řetězcem lásky a důvěry, jako by byli jedno tělo a jedna mysl? Je můj bratr v dharmě, bližní v slzavém údolí tohoto světa, kterému musím přispět na pomoc? Je hoden, abych jej učinila jedním z nás?

»Pojď sem, bráško!« řekla v duchu, »Je mi tě líto, že jsi tak sám! Miluji tě a chtěla bych ti pomoci...«

Rudolf se pohnul; otočil se k ní, jako by hledal, kdo ho volá a proč, pak se k ní vydal a Blanche vůbec nepřipadalo divné, že ji poslouchá, aniž mu něco poručila. Vstala, vyšla mu vstříc, objala ho a přitiskla se temenem hlavy k jeho čelu. Pociťovala silné vzrušení, oči se jí naplnily slzami, ale bylo jí jasné, že vůbec nepotřebuje nic vidět. Vnímá ho.

Jako by jí v mozku najednou vybuchla supernova, náhle o něm věděla úplně všechno. Že je strašlivě osamělý, že celý život stále pochybuje, zda se vyrovná ostatním, těm skvělým, silným, elegantním spolužákům, kteří snadno postupují na žebříčku funkcí a hodností, zatímco on se vypracoval s bídou na poručíka a ještě má strach, že o tu hodnost přijde, protože ostudně zklamal při první bojové akci. Že jeho první lásku, rozkošnou Anneliese, která se uměla tak znepokojivě smát, mu svedl kamarád, odporný nafoukaný Heinrich se šviháckým knírkem, a ještě mu pak v kasinu vyprávěl, co si s ní užil; Rudi ho samozřejmě vyzval na souboj, dosekali se šavlemi, ale byli oba opilí jako hovada, tak rvačka skončila šrámy na tváři a následným přijetím do burschenschaftu, studentského spolku hrdinů, všichni ho chválili, otec byl pyšný, matka plakala, strýček vyprávěl o svých studentských časech... a Rudi se tiše styděl. Že od té doby nepotkal dívku, kterou by se opovážil mít rád. O nocích, strávených v pochybných nevěstincích se ženami staršími i celkem zachovalými, které dokážou za mrzký peníz hrát aspoň pro jeden večer, že jsou zamilované a něžné, ale kterým musí připomínat svoje jméno pokaždé, když za nimi přijde. O úsvitech jitra, kdy se probouzí, aniž by věděl kde je, jak se tam dostal a kam má vlastně jít, kdy se podívá do zrcadla a vidí v něm odporný prasečí rypák, a když se rozhlédne kolem sebe, zase jiné prasečí rypáky, podobné i nepodobné tomu jeho; že si teprve potom uvědomí, že toto jsou jeho kamarádi, velitelé, podřízení, že se musí umýt, oholit, vzít na svůj rypák masku člověka a jít vykonávat, co se mu poručí. Že svět je bezútěšný, pustý a šedivý, nikde v něm není světýlko naděje, jen kdesi v dálce, v malém městečku, kde byl v létě na prázdninách, žije Bertička, mladičká dcera místního hodináře, blonďatá a naivní, která hovoří tiše, klopí oči a červená se, protože ještě nikdy nechodila s chlapcem, tatínek ji miluje natolik, že ji přísně drží doma a nikam na krok nepouští, ale když zalévala zeleninu na záhonech, občas zvedla modrá kukadla, zrudla jako muškáty v jejích oknech a pak se zas urychleně věnovala zelenině, aby tatíček nenadával. Jenže tuhle malou Bertičku by mu určitě za ženu nedali, její tatínek má hodinářskou dílnu a přeje si, aby budoucí zeť byl počestný řemeslník s dobrou živností, žádný pochybný frajírek; naproti tomu Rudiho rodina požaduje, aby jeho manželka měla minimálně dům na venkově, kus půdy s nájemci a nějaké peníze v bance, takže dříve či později buď na nějakou takovou narazí, nebo se rodiče či četní strýcové a tety postarají; Rudi zatne zuby, vezme si koho mu určili, bude s ní žít a mít děti a pokaždé, když ji obejme, bude myslet na zrádnou Anneliese se světýlky v očích nebo na stydlivou Bertičku či dokonce na nádhernou, vznešenou, pyšnou a neskutečně krásnou Blanche s drakem na oholené hlavě, do níž se na první pohled zamiloval a důvěřuje jí, jako loď věří kotvě, k níž je připoutaná.

Pocítila dokonce, že jeho tělo propadá vzrušení, když tak stojí proti sobě a dotýkají se hlavami, že on se vciťuje do ní, poznává nekonečné výšiny její osobnosti a jejím prostřednictvím celou Neviditelnou říši, v níž množství jiných bytostí koná neúnavně práci ve prospěch lidstva. Že kdysi, když byl ještě studentík a poprvé slyšel o vznešených ideálech, si přál být právě takový; pak přišel život a zdrtil ho na prášek, z něhož rodiče, učitelé, nadřízení a kamarádi uplácali divnou figuru, která je sice schopna chodit, mluvit a vnímat, ale není už ta původní zářící bytost jeho dětství. Až nyní po letech k němu sestoupil anděl a dotýká se ho... Vášnivě touží být zachráněn, vytažen z onoho koloběhu nesmyslností a stát se lepším, dokonalejším, vnitřně očištěným...

Probuď se! nařídila mu, aniž jí došlo, co dělá.

Poručík Rudolf Leschke se zachvěl, jako by jej zasáhl blesk. Především se probral z hypnotického stavu, do něhož jej uvedla před krátkým časem. Ale zároveň impuls, který mu dala svou mocnou energií, způsobil vnitřní prozření, takže několik okamžiků zůstal neschopen pohybu, slova či myšlenky; spousta věcí mu přicházela na mysl zároveň. Vše to, co si Blanche přečetla v jeho mysli, se k němu vrátilo. Tak jeho první myšlenka byla: Mám naději. Potom druhá: Mám poslední naději.

Pak konečně promluvil nahlas: „Můžu ti říkat... sestro?“

Aniž uvažovala, objala jej a políbila. „Jmenuju se Blanche!“

„Já jsem Rudi... co mám teď dělat?“

„Je tady spousta nešťastných lidí! Musíme jim pomoci!“

„Můžu... můžu dělat to, co... ty?“

„Můžeš všechno. Jsi osvobozená duše!“

Pokývl roztržitě hlavou; pak si všiml, že jeho vojáci pořád ještě nevyprostili všechny naříkající muže ze závalu. Rozběhl se jim na pomoc a tentokrát bylo jeho počínání rozumné a účelné.

Blanche postřehla, že nedaleko někdo strašlivě trpí: bolest, smutek, beznaději. Přistoupila k raněnému, bezmyšlenkovitě jej utišila, zmírnila jeho bolest a samovolně vypustila do země, aby se jí zbavila. Při tom však do sebe nabrala i něco jiného: stesk po domově, starost o ženu a dvě malé děti, touhu dozvědět se, zda se už Stračeně narodilo tele a jestli máma zas tolik nekašle, když byla taková studená zima. A taky obava, jestli za ženou (když je ještě tolik pěkná) nedochází špína soused, který je u dráhy a pod penzí, tak na vojnu nemusel.

Uklidnila ho; uspala, aby se mu zdálo, že je doma, Stračeně se narodila hned dvě telátka a žena s nimi má tolik práce, že nemá čas točit se po sousedovi ajznboňákovi. A máma vůbec nekašle, naopak přijela je navštívit a postará se o domácnost, dokud bude pryč, všichni na něj vzpomínají a přejí mu štěstí...

A dívka s nesmírně něžnou tváří a černými křídly se laskavě usmála, pokynula a sdělila jí myšlenkou, že toho muže prozatím ponechá ve světě, neboť ještě má důvod žít. Že sice přišla sklízet, co jí Palmirovi jezdci připravili, ale nechce nic, co jí doposud nepatří, a že Blanche je ta, která o tom rozhoduje.

Potom pokynula, že na Blanche čeká jeden z jezdců, vlastně ještě kluk, dostal kulku do břicha a ačkoliv jej ošetřily jak nejlépe uměly, mráz pronikl do jeho útrob a šíří se odtamtud do celého těla, které pozvolna mrzne zevnitř. Ten chlad se týká něčeho vyššího, než je okolní prostředí.

Blanche přistoupila a vložila ruce na jeho hlavu. Jeho hmotné vědomí se kalilo, vykřikoval nějaké nesmysly, ale nemohl doposud odejít; ještě jí musel říct, jak strašně se mu líbí, jak ji včera večer pozoroval a tiše záviděl Palmirovi, jak se mu líbí docela všechny dívky, zvláště ty plné ohně a života, jak by si přál mít někdy taky takovou, ale jen jednu a pro sebe, aby jezdila po jeho boku, pyšně potřásala vznešenou hřívou, řádka náušnic by jí cinkala o sebe při každém pohybu a kdyby ho při cvičení praštila drobnou tvrdou ručkou, způsobila by mu bolest i rozkoš zároveň. Tohle všechno jí ještě musel povědět; pak vystoupil ze svého těla a podal ruku dívce s černými křídly, která jej s úsměvem objala a odešla s ním někam, kam Blanche mohla v tuto chvíli snadno dohlédnout, ale nemohla tam za nimi odejít. Na prahu toho jiného světa k ní dívka obrátila tvář temnější než noc, její oči zazářily a řekla jí, že se setkají ještě mnohokrát; avšak uplyne dlouhá doba, než získá právo odejít s ní...

Blanche procházela mezi nemocnými; uvědomovala si, jak hrozně trpí všichni, kdo tady jsou, jedna kamarádka jim sice pomáhala, ale dělala to otřesně hloupě a nesprávně, netušila, co doopravdy má dělat. Blanche stačilo, aby se jen dotkla a spojila se s ní, té holce to hned došlo a propojila se, takže se staly mnohojedinou bytostí, do níž patřili všichni: lidé, zvířata, stromy i andělé, ale někteří o tom doposud neměli tušení a Blanche procházela mezi nimi a sdělovala jim to.

Tak stála náhle tváří v tvář Hermannovi z Wüstenrottu, starému plukovníkovi, který předtím byl žlučovitý protivný dědek, jenž ji ze srdce nenáviděl. Teď viděla, že je to především ubožák, že ho soustavně bolí zuby, klouby, ledviny, játra, srdce... asi by bylo snadnější vyjmenovat, co je v pořádku. Kromě toho má zlou a hádavou ženu, kterou si kdysi vzal pro peníze a která mu nikdy neodpustí, že si kvůli němu zkazila život, protože ještě nedosáhl hodnosti generála a zcela určitě jí nikdy nedosáhne, přestože jeden z jejích prastrýců jí kdysi dosáhl a vzápětí na to padl ve Francouzské vojně. Že je mu hanba, protože se nechal zaskočit takovou bandou dobrodruhů a zvláště nenávidí ty ženské, že mají strakaté maskáče a oholené hlavy, což nechápe a bojí se, neboť mu vyprávěli o schopnostech čarodějnic. Jenže zároveň silně touží se přesvědčit o té jejich moci; a ještě mu momentálně hrozně mrznou nohy a bojí se nachlazení.

Tak se jej dotkla a ze všeho nejdřív mu vyřešila ty chladnoucí nohy. Pak se prošla jeho tělem; samozřejmě nemohla nic udělat s orgány, které si dlouhá léta soustavně ničil nemravným životem; taky dívka s černými křídly nesouhlasně vrtěla hlavou, tohle tělo jí propadalo pozvolna, leč nezadržitelně. Blanche se dokonce dozvěděla, že během sedmi let přijde konec neodvratně, pokud plukovník nezmění životní návyky; ovšem to neudělá a ani nemůže, jeho společenské postavení od něj vyžaduje určité chování. Blanche usoudila, že je vcelku zbytečné, aby mezi nimi vyřizovala vzkazy, že by jim mohla zprostředkovat přímý kontakt; tak to udělala bez ohledu na následky.

Hermann svobodný pán von Wüstenrott prožil strašlivý šok, když se ocitl v blízkosti něčeho, co si doposud představoval značně nerad. Málem si ho mohla hned odvést s sebou, ale překonal to. Dívka se značně podobala Blanche, též postrádala vlasy, zato měla kolem hlavy jakýsi opar z drobných hvězdiček, který jej utvrzoval v představě, že není tak zlá, jak se o ní říká. Avšak zároveň s ní přišli někteří jiní; ti, co už delší dobu čekají Hermanna Wüstenrotta na druhé straně, aby si s ním vyjasnili podrobnosti svého odchodu. Měl velmi dobrý důvod se jich bát, rozhodně se na to setkání netěšil. Existovala drobná, odporná zákeřná ještěrka, slizká a plná jedu; říkala si Svědomí, bydlela někde v hloubi jeho břicha a občas kousala zevnitř. Věděl o ní, neměl ji rád a tušil, že nějak souvisí s černou dívčinou i šedým zástupem za řekou. V mládí posílal své nepřátele za řeku rád, aniž o tom přemýšlel; teď v posledních letech už mnohem méně, ale občas musel, ježto kolegové si šeptali, že starému pánovi už nějak měkne mozek a ztrácí švih. V mládí také odesílal protivníky vlastnoručně, dnes spíše prostřednictvím soudů; jenže i tak to padalo na jeho hlavu.

Teprve teď si uvědomil, že se stalo přesně to, čeho se od počátku obává: upadl do spárů čarodějnice. Nenáviděl ji a bál se jí jako moru, ale byla tady, dotýkala se ho, on podlehl a svěřil se do jejích rukou; už mu není pomoci. Teď ho zničí!

»Ale vůbec ne!« odpověděla mu Blanche, »Jestli tě někdo chce a dokáže zničit, tak jsi to jenom ty, vlastní hloupostí! Nikdo a nic člověku nedokáže ublížit tak, jako on sám!«

Uvažoval o tom a ona ho nechala. Vnímala, že kromě nenávisti a odporu pociťuje též zvědavost, jestli by taková cácorka mohla nějak ovlivnit starého, životem zkušeného chlapa, jako je on. Když nad tím přemýšlel, připadalo mu to nesmyslné; předvedla, jak ho umí zbavit bolesti a ukázala mu jakýsi trik s vizí záhrobí - no a co? Je přece pořád ještě plukovník von Wüstenrott, přemýšlí vlastní hlavou a i když ten trik byl působivý, neudělal na něj zas tak velký dojem. Že zemře, ví už dlouho, a co bude na druhé straně? Není vůbec jisté, že všechno je tak, jak vykládají faráři. Chodil sice v mládí do náboženství, zúčastňuje se všech nezbytných slavností, ale jejich řeči bere jako strašáky na malé děti. Tak do toho, děvenko, předveď se mi v plné parádě se svými kouzly!

„To si ani nepřej,“ řekla vážně. „Ublížilo by ti to!“

„Co si nemám přát?“ zarazil se nechápavě.

„Abych ti předvedla, co všechno umím!“

„Jak víš, na co jsem myslel? No ovšem, jsi přece čarodějnice! Umíš taky lítat na koštěti?“

„Na koštěti neumím, ale vím, jak to tehdy dělaly. Dovedu vnímat dost silné impulsy tvé mysli, proto taky vidím, že mi nevěříš, že jsem ti protivná. Nevadí, vnucovat se nebudu...“

„Tak počkej, nemyslel jsem to tak! Ty bys věřila někomu, kdo vypadá jako ty? Navíc... kolik je ti let?“

„Osmnáct.“

„Proboha! Tak starou má můj bratr vnučku... když si představím, že by vyváděla něco takového...“

„Ať klidně přijde, vycvičíme ji.“

„Tak jsem to nemyslel! Pochop, tvoje chování není ve slušné společnosti obvyklé!“

„Já vím. Není to tak dávno, co jsem si to taky myslela.“

„A potom tě nějak... změnili? Ukecali? Vymyli ti mozek?“

„Ani ne. Pochopila jsem skutečný stav věcí.“

„Co to je - skutečný stav?“

„To, co zbývá z reality, když odstraníme iluzi.“

„To bych si tedy velice rád poslechl tvůj názor!“

„Moc ráda si s tebou budu povídat o čemkoliv; ale teď nemám čas, musím se starat o lidi. Jsou to tvoji lidé a trpí; zajisté bys nechtěl, aby zemřeli předčasně!“

„Vy sami jste je zabili!“

„Ano; to byli ještě našimi nepřáteli. Teď už jsou jen trpící bližní, těm musíme pomoci.“

„V tom případě bych si rád popovídal taky o morálce toho vašeho řádu! Nejspíš se v ní vyskytují dost zajímavé paradoxy!“

Blanche blesklo hlavou, že dědek je zjevně dost ukecaný. Znovu podlehla prvnímu impulsu, vztáhla ruku a dotkla se jeho čela: „Vyčkej se svými otázkami, až ošetřím raněné! Zatím uvažuj a vnímej, co se děje kolem tebe!“

Potom zaběhla za Rudim, protože si všimla, že si zapálil cigaretu a měla velikou chuť. Ochotně jí jednu dal a připálil, bylo to pro něj dost příjemné překvapení, dosud se domníval, že čarodějky nekouří. Blanche prozradila, že některé ano, třeba Veronika a Valérie; i když Valérie prohlašuje, že toho nechá, jen co skončí ta pitomá válka.

Potom se dali všichni do práce a ošetřovali raněné, jak jen to v polních podmínkách šlo. Blanche se snažila nerozptylovat ničím nepodstatným, jenom si uvědomovala neustálou přítomnost dívky s černými křídly; procházela mezi nimi a svým způsobem jim pomáhala. Avšak různí lidé ji viděli různými způsoby: plukovník třeba téměř identickou s Blanche, v leopardí uniformě, Rudi spíš jako Anděla smrti, neboť je původem Žid, dokonce byl jako dítě obřezán; později odpadl a stal se bezvěrcem, hlavně vlivem školy a výchovy všeobecně ateistické.

Blanche se dotázala za pomocí jedné dívky, kterou uvedla do hlubokého transu, co dělat se zajatci. Veronika odpověděla, že pokud možno ponechat na místě a starat se, aby přežili; právě teď se hlavní část chystá na bitvu, která proběhne nejspíš ráno, každý má svých starostí dost a o nové nestojí. Hlavně Palmiro musí držet průsmyk, aby nikdo nevpadl armádě do zad.

Blanche to vyřídila Palmirovi a ten zaváhal.

„Netvrdím, že se neudržíme, ale zrovna přebytek lidí nemám! Když teď musíme hlídat ty zajatce...“

„Nebude potřeba je hlídat. Zatím jsou neškodní...“

„Vidím, že poslouchají. Ale co potom?“

„Existuje jedna možnost. Ať si je naši rozeberou a hlídají. Budeme je muset držet pod hypnózou; kdo umí, může je dokonce využít jako pomocné síly...“

„Myslíš, že i při boji?“

„To bych neriskovala. Ale třeba při stavění přístřešků...“

Palmiro souhlasil a skutečně vydal příkazy, aby si jezdci vzali do osobní péče některého ze zajatců a převychovali ho. Blanche si vybrala Rudi Leschka, což Palmiro nepřijal s velkým nadšením; tušil za jejím úsilím též jistý zájem erotický.

„Ano, líbí se mi - a proč ne? To někdy docela pomáhá...“

„Už ti někdo řekl, že jsi nemravná potvora, která myslí jen na to, jak se s někým vyspat? Kdybys nebyla z řádu, dokonce bych tě nazval slovem děvka!“

„To mi říká skoro každý; a to označení klidně používat můžeš, není mi tak hrozně protivné, jak myslíš! Dokonce by ses divil, co všecko je mi příjemné...“

„Myslíš, že budu tvoji zkaženost obdivovat?“

„V tolik jsem nedoufala, ale jestli na tom trváš...“

„A pár na zadek bys nechtěla?“

„Holky Baarfeltovy to vzrušuje. Mě tedy tak moc ne, ale...“

Palmiro vzdal veškerou snahu o její nápravu; Blanche trošku melancholicky zjišťovala, že přes veškerá svá prohlášení je v podstatě slušný chlapec, který ze všeho nejvíc touží mít klidný domov, hodnou ženu, houf dětí a poctivou práci. Bohužel je plný neklidu, nevybouřený, mladý a Templář. Odpudivá kombinace!

„Mohla bys udělat aspoň přednášku pro hosty?“ požádal ji.

„Velmi ráda; ale co jim mám vlastně povídat, když mnozí už vědí všechno, co vím já?“

„To je vcelku jedno; ale nějak strávit čas musíme!“

Jeho názor byl neodolatelně logický a Blanche uznala, že má pravdu. Kromě toho plukovník skutečně usilovně přemýšlel a bylo zajímavé, k čemu došel. Nehodlala ho nijak násilně ovlivňovat; je dobré mít aspoň jednoho oponenta. Dívky se tedy daly do přípravy večeře, kterou chtěly udělat dobrou, aby si na ně hosté nemohli stěžovat. Ačkoliv není jasné, nakolik si budou někde jejich pohostinství pochvalovat.

Plukovník von Wüstenrott opravdu uvažoval a jeho úvahy měly snad skutečně smysl. Když k němu ale Blanche přišla, přivítal ji s pevným odhodláním: „Pochopil jsem vaše záměry a cíle, slečno. Jsem si vědom, že vaše plány jsou možná prospěšné pro blaho mých vojáků a že by pro ně snad bylo jistou výhodou, kdyby prošli tím vaším způsobem... odstranění iluzí. Nicméně jsem důstojníkem Jeho Veličenstva císaře Německého a je mojí povinností za jakýchkoliv okolností hájit jeho zájmy! Proto také, ať si myslím cokoliv, je mou povinností bránit svoje lidi proti vašemu vymývání mozku!“

„No... konečně, proč ne,“ Blanche si při té dlouhé řeči poněkud ujasnila, jak postupovat dál. „Jak tomu hodláte zabránit?“

„Nejsem takový hlupák, abych se pokusil používat násilí; taková metoda je proti vám zřejmě neúčinná. Rozhodl jsem takto: budu pečlivě sledovat vaše činnosti a vysvětlovat vojákům, ve které chvíli se pokusíte je obelhat a zmást jim myšlení. Odvážíte se střetnout se mnou tímto způsobem?“

„Cožpak o to, já se odvážím! Ale je mi tě líto, plukovníku.“

„Proč?“

„Protože jestli se do toho skutečně dáš, budeš to ty sám, kdo poskytne první poučení té svojí vnučce... a přivede ji na Cestu. Jestli je ovšem tak skvělá, za jakou ji považuješ.“

„Je to bystré děvče a dělá celé rodině samou radost; byl bych šťastný, kdybych měl takové děti! Bohužel milostivý Bůh mi nedopřál přímého potomka... je mi to velice líto...“

Blanche na chvíli zavřela oči. „Víš, proč?“

„Neříkejte, že byste mohla... Nejlepší lékaři a lázně, které jsme se ženou navštěvovali, nebyli schopni...“

„Teď už se s tím nedá nic dělat, nejsem Bůh a nedokážu opakovat zázrak, který provedl Abrahámovi se Sárou. Ale příčinu znám.“

Plukovník se začala nervózně třást brada. „Dívko, neodkrývej věci tajné a zapomenuté! Nechci to vědět! Vím, že jsem neplodný; je to moje hanba a já...“

„Mýlíš se.“

„A ty mi lžeš! Zkoušíš mne zmást podlými žvásty!“

Blanche se zamračila. „Ušetřit bych tě mohla, ale obviňovat mne ze lži bys neměl! Tu pravdu jsem si přečetla a vím, že...“

Plukovník zrudl. „Víš tedy, že moje manželka byla... že se již jednou měla stát matkou! Avšak tehdy...“

„Tehdy si nechala způsobit potrat.“

Plukovník von Wüstenrott sklopil hlavu.

Blanche dodala: „Nešikovně.“

Wüstenrott hlavu zase zvedl: „Chceš tím říct, že...“

„Tehdy lékař způsobil, že již nemohla mít děti.“

„To není možné! Byl to přece odborník!“

„Domníval se to.“

„Takové obvinění bys musela dokázat!“

„Já nic nedokazuji a nikoho neobviňuji. Položil jsi mi otázku; abych na ni mohla odpovědět, musím vědět, jak se seběhla tamta záležitost. Zjistila jsem to.“

„Ale já přece... její rodina mne obviňovala, že jsem zavinil...“

„Máš syna, Hermanne Wüstenrotte.“

„Tak to už je příliš! Ty drzá žábo, já...“

„Pravdou je, že jsi byl příčinou zrození člověka. Bylo to před dvaadvaceti lety ve městě Ulmu.“

„Tam jsem byl na inspekci posádky, ale... Jak můžeš vědět...?“

„Já přece nic nevím. Říkám jenom pravdu.“

„V Ulmu, proboha... Ta žena, u které jsem bydlel?“

„Nevím, kdo byla a jaká byla. Jenom... ráda zpívala.“

V té chvíli padl plukovník Wüstenrott před Blanche na kolena, objal její nohy a rozplakal se. „Zpívala mi... zpívala každý večer, když jsem tam bydlel! Zajistili mi ubytování ve městě, když... vlastně, už ani nevím! Ona byla vdova... mladá, hezká, taková... jemná! A říkáš, že měla syna?“

„Ještě ho má. Je to příjemný mladík, inteligentní po tobě. Studuje veterinární medicínu; ale protloukají se velmi těžce, nenechal jsi jim žádné peníze...“

„Vůbec jsem nevěděl... proč mi někdy nenapsala?“

„Aby ti pokazila kariéru? Měla tě ráda, Hermanne. Je to jediný člověk na světě, který tě má rád.“

Plukovník se klepal jako v horečce. „Jak víš tohle?“

„Léta ve svých modlitbách prosí, aby tě Bůh chránil a dopřál ti štěstí. Je to dobrá žena a nebesa ji vyslyšela. Kdyby nebylo jí, už bys nežil.“

„Vrátím se k ní! Navštívím ji... a svého syna! Chci ho vidět!“

„Nebudeš z něj mít radost. Nenávidí tě.“

„Co je zase tohle?“

„Považuje tě za příčinu všeho neštěstí. Jsi pro změnu jediný, koho nenávidí. Ne vášnivě, aby tě zabil na potkání. Nesnáší tě chladným, dobře promyšleným způsobem. Za vše, co jsi mu udělal. Nemyslím, že ti někdy odpustí.“

„Vynahradím mu to! Mám tolik peněz...“

„Koupíš si jeho... mlčení. Možná i soucit. Nikdy si nedokážeš koupit jeho lásku. Je to tvůj trest, Hermanne Wüstenrotte.“

„Pomoz mi!“

„Nemohu; zvlášť ne takhle na dálku.“

„Pomohla jsi otevřít oči mně; pomoz taky jemu!“

„Přijde-li, pomohu. Jinak s tím nemohu nic dělat. Já nemůžu jen tak přijít k člověku a změnit mu život. Musí si to způsobit.“

„A co jste udělali s námi? Přepadli jste nás, pobili spoustu vojáků, zajali ty zbývající a ještě jim změnili myšlení! Jakého se ti lidé dopustili zločinu, že jste to směli udělat?“

„Překročili čáru namalovanou na mapě.“

„Myslíš hranici, že? Dostali jsme rozkaz císaře!“

„My jsme také dostali rozkaz. Náš císař nám řekl: zabít nebo zajmout každého, kdo vstoupí na naše území. Kdo zemřel, má smůlu. Kdo přežil, patří řádu. Bůh nám ho vydal do rukou.“

„Začínám ten váš řád nenávidět!“

„Většina otroků nás zpočátku nenávidí.“

Sevřel si dlaněmi spánky. „Rozumím ti. Neděláš nic dobrého ani zlého, neškodíš ani nepomáháš. Jen plníš vůli svého řádu... odstraňuješ nevědomost, kde na ni narazíš. Jak je tvá povinnost!“

„Správně rozumíš.“

„Kdy mne propustíš?“

„Až dojdu k názoru, že je to správné.“

„To bude kdy?“

„Nevím. Záleží hodně na tobě.“

„Až vás přestanu nenávidět? To se nestane.“

„Potom budeš nenávidět i sám sebe. I ty jsi teď součástí řádu.“

„Nesmysl! Nevěřím! Nesouhlasím!“

„Dotkla jsem se tě. Oddělila jsem tě od davu, poskytla jsem ti poučení. Přinutím tě plnit, co si přeje Bůh. Až to dokážeš, potom tě propustím. Bránit se můžeš, jak chceš.“

„Jsi nejmocnější na světě?“

„Bůh je nejmocnější. Já mu sloužím.“

„Co kdyby nechtěl, aby se to stalo?“

„V tom případě tě vezme z mých rukou a pošle jinam.“

„Jde z tebe větší hrůza než z té černé bestie! Když promluvíš, jako kdybych slyšel svištění bičů a viděl blýskání na obzoru!“

„Jsem Blesk, který udeří.“

„Žasnu nad tvojí pýchou!“

„Já vůbec nejsem pyšná. Vlastně: v téhle chvíli nejsem pyšná, nafoukaná, rozmazlená, protivná holka jako jindy. Jsem Osud. Moc se těším na chvíli, kdy se budu moci zbavit svých povinností a být zas taková, jaká bývám obvykle. Jenomže...“

„Ještě nějaké problémy?“

„Obávám se, že mě to už nepustí.“

„Doufám, že tohle jsem nepochopil!“

„Klidně ti to řeknu: Já jsem taky nechtěla. Nebylo mým úmyslem stát se čarodějkou. Chtěla jsem jenom, aby mě všichni obdivovali, jako obdivují ty ostatní. Chtěla jsem se naučit pár triků a fint, aby každý otevřel hubu a zíral. Tak mě to naučily...“

„Umíš toho dost, to ano, ale...“

„On si vybírá. Víš, jak ukázal na rybáře a řekl jim: Pojďte se mnou, teď budete lovit lidi?“

„Pořád hovoříš o Bohu! Nebojíš se jeho trestu?“

„Nebude žádný trest. Není odměna ani trest, jenom nekonečná služba život za životem. Vše ostatní jsou jen drobná roztomilá překvapení. Něco dobrého nebo něco zlého, abych neumřela nudou.“

„Šílená představa!“

„Ano, ale zvykneš si.“

„Co se mnou hodláš udělat dál?“

„Já? Vůbec nic. Řeknu ti, co by bylo v nejhorším případě: Teď bys odešel a už nikdy bychom se neviděli. Nějakou chvíli bys byl spokojen, že ses nás zbavil. Potom bys pocítil neklid a touhu. Vzpomínal bys a hledal. Do smrti si budeš pamatovat, že někde je místo, kde máš přátele. Jednou ta touha bude tak mocná, že necháš všeho a vydáš se na cestu. Třebas pěšky a bosý jako Friedrich do Canossy. Ale půjdeš. Nebudeš moci nejít...“

„A když ne?“

„Život tě donutí. Právě ti přestavuji výhybky na tvé životní dráze. Ne tak, jak chci já; mně na tobě celkem nezáleží. Ale je tu někdo, komu záleží na každé živé bytosti...“

„Tvůj Bůh?“

„I tvůj. Čím dřív to pochopíš, tím líp pro tebe.“

Hermann Wüstenrott potřásal šedivou hlavou. „Řekla jsi mi toho příliš mnoho. Mohla bys mne teď nechat chvíli být? Chci přemýšlet a tvá přítomnost by mě rušila...“

„Jdi, kam chceš; čiň, co chceš. Nebudu ti nic poroučet.“

Tak se rozešli; Blanche chvíli přemýšlela, pak šla za Rudim.

„Další cigaretu?“ zeptal se a už sahal pro tabatěrku.

„Jseš hodnej. Díky...“ dovolila, aby jí připálil.

„A co bys ještě ráda?“

„Abys dohlídl na plukovníka, až od nás odejde. Dala jsem mu teď slušnou pecku do čenichu; bude mu chvilku trvat, než se zvedne. Starej se o něho, je to už starší člověk nepevného zdraví...“

„Kdežto já se tak hned nezlomím, co?“

„Něco proti mně máš?“

„Naznačuješ, že nás propustíš.“

„A cos myslel? Že si tě necháme na ozdobu?“

„To je od vás teda moc pěkný! Chytit, ukázat nám svět a potom nás vyhnat od vrátek jako žebráka?“

„A co proboha chceš?“

„Slíbila jsi mi, že nás necháte tady! Já se tam nechci vrátit; to už radši budu otrokem toho vašeho řádu?“

„Nebudeš, dokud budeš říkat vašeho. Jak dlouho myslíš, že tě budeme považovat za zajatce? Právě jsem ti dala první úkol! Jako členovi řádu! Vrátit se do Německa a pečovat o Wüstenrotta.“

„Ale... já myslel...“

„Co teda chceš?“

„Ne jenom já! Chtěli bychom... víš, pár kluků říkalo...“

„Mluv; děsím se předem.“

„Chceme být řádoví jezdci! Vzal by nás komthur Corsi?“

„A nasadil proti Německu? V těchhle uniformách?“

„Nebylo by to fajn překvapení?“

„Rudi, zklidni si hormony a vycukej se! Nemáš tam nikde žádnýho kamaráda, nebo třeba rodinu? Chceš jim ublížit?“

„Rodinu? Nenávidí mě, nejradši by mě uškrtili, protože... ale, to přece sama víš! Kdybych si chtěl vzít třeba tebe, tak by mě nejspíš vydědili! To radši půjdu sám!“

„Mě? To bych ti rozhodně neradila!“

„Proč? Já bych...“

„Když říkám neradila, tak... hrozně nerada bych ti teď vykládala celý náš manželský systém. Na některá překvapení máš dost času. Snad postačí, že jsem už provdaná za několik význačných osobností a s těmi bys mohl mít řadu problémů...“

„Žárlili by?“

„To snad ani ne. Ale mohli by ti ublížit.“

„Kvůli tomu, že si tě chci vzít?“

„Kvůli čemukoliv! Prosím tě, Rudi, tohle nech bokem!“

Poručík se hluboce zamyslel, tvářil se pátravě. „Tak dobře. Můžu otázku: Na co všecko mám právo?“

„Nechápu, o co ti jde.“

„Řekla jsi, že jsem člen řádu. Mám právo nosit kříž?“

„Když si troufáš, proč ne?“

„Takový, jako máš ty?“

„Mám jich několik. Na rameni přišitý z červené látky, ten může mít každý, kdo chce. Ten na krku je už důležitější, označuje... dejme tomu hodnost. Kříž jezdce. Pak jsou ty s kameny; černé nebo modré mají rytíři, červené komthurové, diamanty velmistr. Kdybys nosil kříž, na jaký nemáš nárok, asi by se zlobili.“

„Jak by mne potrestali?“

„Dávali by ti úkoly podle hodnosti, kterou sis přisvojil.“

„To je vyznamenání, ne trest!“

„Tím bych si nebyla tak jistá.“

„To nemusím ani složit žádnou přísahu?“

„Až kdybys byl pasován na rytíře. Do té doby nemusíš nic. Třeba dostaneš rozum a vzdáš to včas!“

„Vy nestojíte o další členy?“

„Stojíme. Ale ne za každou cenu. Ať zůstanou jenom ti dobří.“

„Myslíš, že jsem tak dobrý, abyste mne přijali?“

„Proboha, proč mi dáváš takové hloupé otázky? Jsi dost dobrý, to je všecko, co ti na to můžu říct. Ukáže se...“

„Podle čeho?“

„Jak budeš plnit příkazy.“

„V tom případě chci úkol.“

„Zatím máme jenom jeden: bránit tenhle průsmyk. Děláme to.“

„Já a moji vojáci jsme připraveni bojovat po vašem boku.“

„Je nutné oddělit zrno od plev. Ty muže, kteří skutečně chtějí bojovat spolu s námi a ty, kteří chtějí domů ke svým rodinám.“

„S těmi uděláme co?“

„Pustíme je domů k rodinám.“

„V tom případě se nám rozuteče polovina armády!“

„Naše armáda taky není nijak velká. Ale složená z profesionálů; každý náš jezdec je skutečně odhodlán bojovat. Nežádáme od nikoho poslušnost, když sám nechce.“

„To by se asi změnilo, kdyby řád měl vlastní stát!“

„Má ho: Neviditelnou říši. Složenou z bojovníků.“

„A čarodějek.“

„Jistě. A bojovnic a čarodějů. A osob se smíšenými záměry.“

„Kdyby jezdci mohli bojovat po svém, co by udělali?“

„Napadli nepřátelskou zemi a vydrancovali ji.“

„Jakým způsobem?“

„Předpis říká: způsobit co největší škodu nepříteli a získat co největší prospěch pro sebe. Obvykle se to dělá tak, že se loupí, ničí a prchá. Když chytíme nějaké lidi, bereme je s sebou. Mnozí naši členové rádi kradou děti, zvlášť takové, co nikdo nechce.“

„Co s nimi dělají?“

„Adoptují je.“

„To pro ně není tak hrozné!“

„My taky nikomu nechceme ublížit!“

„Tak mi vysvětli, proč z vás všichni mají takovou hrůzu!“

„No - právě proto.“

„Řád vlastně přináší každému prospěch!“

„Ano; a to chceme také od tebe.“

„Jde jenom o to, co je kterému člověku prospěšné...“

„Velmi správně! Proto právě teď musíme promluvit s každým tvým vojákem a zjistit, co si doopravdy přeje a jakým způsobem bychom mu mohli pomoci. Bude to trvat dlouho a bude to obtížné, proto bych ráda, kdybys mi pomáhal. Nejdřív bys mohl... třeba pořizovat zápis. Doufám, že umíš aspoň psát!“

„Copak jsem nějaký hlupák?“

„Určitě ne... já jsem se jen tak ptala.“

Brali jednotlivě zajaté vojáky; ale šlo to pomalu a ztěžka, i když stejnou práci dělal každý, kdo jí byl schopen. Zabývali se tím po celý večer a byli značně unaveni.

Mezi zajatci existovalo také několik osob bytostně zlých; byli to většinou poddůstojníci, vojáci z povolání, jejichž vědomí bylo natolik zaslepeno iluzí, že byli schopni uvažovat pouze v rozsahu směrnic svého velení. K čarodějkám cítili hluboký odpor, jehož překonání by bylo příliš obtížné, takže se dívky ptaly, co s nimi. Blanche se pokusila vzpomenout si, co slyšela při školení od Veroniky. Vzpomněla.

Dala si tyto muže svolat na jedno místo a řekla jim:

„Dospěly jsme k názoru, že vaše existence je založena na zlu; prosáklo vaše životy natolik, že léčení by bylo příliš obtížné. Netvrdím, že není možné, ale v současné chvíli přesahuje naše možnosti. Proto je nutno učinit zásah, kterému se odborně říká Kouzlo Kirké; jak jistě víte, to byla jedna kolegyně, která za Odysseových časů měnila neposlušné zajatce ve vepře...“

Tato řeč v podstatě nebyla k ničemu; měla za cíl přitáhnout jejich pozornost a přinutit je, aby ji poslouchali a ničím se nerozptylovali. Ujistila se, že se tak děje.

„Proto jsem speciálně o vás rozhodla takto: Jste bezbožní lotři, vaše myšlenky jsou černé. Nejste hodni zůstat lidmi. Proto se ve chvíli, kdy se opět pokusíte někomu způsobit neštěstí, změníte v prasata. Samozřejmě nikoliv tělesně, to by tak snadno nešlo; ale budete se cítit jako vepři...“

„To je nesmysl!“ zahučel ten nejinteligentnější. „To nejde!“

Ale Blanche byla připravena. „Malá ukázka!“ řekla a zašermovala teatrálně rukama; i to bylo zbytečné, leč účinné.

Každému z těch mužů se v té chvíli zakalilo vědomí; cítili neodolatelnou touhu padnout na čtyři a chrochtat. Zdálo se jim, že jsou vepři; některým dokonce přišlo na mysl, jak pěkně by se cítili při válení v bahně a kolik dobrot se dá najít na hnojišti. Než si ale stačili myšlenky nějak ujasnit, už zase Blanche jejich vizi zrušila.

„Jak jsem řekla: toto se z vás stane, pokud se dopustíte ještě jednoho zločinu! Pamatujte si: varovala jsem vás!“

Mlčeli a tvářili se tupě; tváře některých z nich připomínaly prasečí rypák už nyní.

„Ale,“ pravil ten, který si mohl činit jisté nároky na lidskou inteligenci. „Přeci jste povídala, že ani vy nesmíte žádnýmu udělat nic zlýho! Tak jak můžete takhle tohle?“

„Právě proto: musím každému udělat, co je pro něj nejlepší. Když je někdo člověkem omylem a jeho mysl odpovídá úrovni tupého hovada, je pro celou společnost lepší, aby tím hovadem byl. Ale nedělej si starosti; pro podobné osoby existují ústavy, kde můžeš klidně dožít...“

„To je ale hrozný! A to bude fungovat, i když...“

„I poté, co vás propustím? Právě tehdy začne. Vložila jsem ten příkaz do vaší mysli. Kdybys třeba zas někdy mučil zajatce tím, že bys je pálil doutníkem mezi lopatkami...“

Muž se viditelně ulekl. „Jak víte, paní...?“

„Já vím i to, že ti to dělalo radost! Jsi perverzní sadista, pokud ti to ještě nikdo neřekl. Taky vím, že tě nejvíc těší, když můžeš ubližovat děvčatům v nevěstinci a nejradši bys některou zbičoval až do krve. Jednou to zkus - a budeš prase!“

„Ale... to je hrozný!“

„Já vím. Proto jsem to na vás použila.“

„A proč ne na ostatní? To je nespravedlivý!“

„Protože jenom vy jste takový hovada. Ostatní jsou lidé.“

Začali mít protesty, ale zasáhl Rudi a hnal je pryč. Snažil se chovat jako skutečný velitel, ta role se mu líbila a nebyl důvod na ní něco měnit. Plukovník se také choval přirozeně: jako starý, životem zlomený člověk, který má již většinu věcí za sebou a touží jen po klidu a zapomnění.

„Možná bychom taky měli udělat nějaký obřad k uctění Boha! Aby měli naši noví kamarádi představu...“ zamyslela se Blanche, když probírala situaci s Palmirem.

„To je dobrá myšlenka,“ usmál se. „Tak ho udělej.“

„Já?“ vytřeštila oči. „Ty jsi komthur!“

„Ty zazpíváš, já přednesu modlitby...“

S tím se dalo souhlasit, takže Blanche se domluvila s dívkami a pozvala ty vojáky a důstojníky, kteří chtěli přijít. Uměla hrát na kytaru a učila se na další nástroje; bylo jí sice jasné, že do mistrovství má daleko, ale pár písní zvládala. Další dívky se přidaly, Palmirovi jezdci byli Italové, zpěv byl jejich přirozený způsob vyjádření. Postupně se připojovali také Němci; zpočátku byli trochu překvapení, ale zvykali si rychle.

Palmiro Corsi se modlil nahlas, nejdřív latinsky, pak italsky a nakonec v němčině. Děkoval za dosavadní ochranu a prosil, aby se Bůh slitoval a dopřál všem splnění dobrých přání. Byla to modlitba krátká, leč vroucí; mnozí vojáci se při ní možná poprvé zamysleli nad smyslem života.

Pak se opět zpívalo; mezitím se dovařila večeře, každý dostal najíst a pak byli uloženi ke spánku. Blanche přivolala vojákům sny většinou milostného rázu a dopřála jim strávit noc s dívkou, po níž právě nejvíc toužili (uvědomovala si, že v mnoha snech té noci bude přítomna, lichotilo jí to a neměla námitek, aby se jim o ní zdálo, co je právě napadne).

Avšak Rudimu se ještě nechtělo spát; sedl si k jejich ohni, pil horký čaj a uvažoval nahlas: „Tak jsem byl právě poprvé po mnoha letech na nějaké... bohoslužbě.“

Blanche na to neřekla nic. Usmívala se.

„Tak přemýšlím... Co ty si myslíš o Bohu, Blanche?“

„Abych pravdu řekla, nevím co říct. Mně poslední dobou spíš záleží na tom, co si On myslí o mně.“

„Takže - věříš, že existuje Bůh?“

„Ano, jistě. Ty ne?“

„Když jsem byl malý, věřil jsem takovým věcem. Ale pak mi řekli pravdu; ve škole, mezi důstojníky a tak...“

„Co je podle tebe ta pravda?“

„Bůh je iluze, kterou si lidé vymysleli, aby měli naději.“

Blanche se usmála. „Taky se to tak dá říct.“

„S tím přece nemůžeš souhlasit!“

„Kde není Bůh, není naděje. Ateista říká lidem: není nic. Není nebe, není peklo, není žádná budoucnost. Urvi si pro dnešní den, co se dá, protože zítra přijde smrt a to je absolutní konec. Proč by měla existovat nějaká morálka, nějaká kultura, něco víc než okamžité potěšení, které ti dá aspoň na chvíli zapomenout?“

„Ale... tak to přece není!“

„Proč by ne? Když jsme jenom opice, co nemají duši a nečeká je nic než zánik v některém z příštích dní? Potom je nejlepší se co nejvíc nacpat, ošálit smysly nějakou drogou a užít si...“

„Ty to přece neděláš!“

„Proč bych taky? Já o tom světle na konci tunelu vím!“

„Jaké máš představy, co bude po smrti?“

„Další život. Třeba na jiném místě, v jiném těle...“

„V ráji, kde budeš hrát na harfu?“

„Nebuď zmatený. Ráj je nějaké místo; taky peklo je jen nějaké místo. Jsou lidé, kteří tvrdí, že peklo je to, kde jsme nyní. Ale další to zpochybňují; místo, kde jsme, je pouze očistec.“

„Očistec je blbost! Další nesmyslná představa...“

Blanche neříkala nic, a Rudi pomalu vysvětloval: „Každý mě pořád o něčem přesvědčuje! Celý život mi vykládají, na co a jak bych měl věřit! Nejdřív, když jsem byl malý, dědeček; víš, on byl Žid a měl představu, že každý by měl chodit v sobotu do synagogy, modlit se tam... dokonce chtěl, abych nosil takové ty... copánky před ušima, jestli jsi někdy viděla...“

„Pajesy. Ano, ortodoxní Židé je nosí.“

„Otec s tím nesouhlasil; chtěl, aby se zapomnělo, že byl kdysi Židem. Většina našich příbuzných jsou křesťané a když dědeček umřel, tetičky z maminčiny strany mě učily, že je nějaké nebe, odkud k nám přilétají andělíčci... a takové věci. Pak jsem přišel do školy, tam jsme měli náboženství a katecheta přednášel o Bibli a o Ježíšovi. Jenomže v přírodovědě učitel zas vykládal, že svět nebyl stvořen, ale vznikl postupně! Že lidé se vyvinuli po dlouhých letech z opice a dodnes nejsou nic lepšího...“

„To všechno říkali mně taky. A spoustu jiných věcí.“

„Tak mi řekni: čemu mám vlastně věřit?“

„Co ti mám poradit? Před pár měsíci jsem uvažovala přesně tak, jako ty. Jsem z toho samého světa a poslouchala jsem ty samé hlouposti. Potom mi poradili, abych se přestala řídit tím, co mi kdo povídá a držela se toho, co cítím jako pravdu...“

„Ale vždyť ani to nemáš ze sebe! Také to ti někdo řekl!“

„Já vím. Teď už vím, že každý, koho potkám, bude mít jiný názor a bude se mě snažit přesvědčit o něčem jiném. To ničemu nevadí. Absolutní pravda je nepoznatelná a neuchopitelná; prostě je. Nic dalšího se k tomu nedá říct. Můžeme ale poznat její část...“

„O tom nemluvím! Já se ptám, jestli je to skutečně pravda!“

„Tu jistotu ti dát nemůžu. Ani ji nevyžaduju. Smířila jsem se s faktem, že prozatím znám část a celou pravdu se dozvím později, nebo možná vůbec nikdy. Nezáleží to na mém rozhodnutí.“

„Ale já bych chtěl... vědět všechno!“

„A nejlépe hned. V tom ti nepomůžu.“

„Kolik let to studuješ?“

„Asi tak dva měsíce.“

„A co jsi dělala předtím?“

„Nic. Žila u rodičů a přemýšlela, jak bych zahnala na jeden den tu strašnou nudu. Tu a tam jsem se s někým potkala, kdo zrovna taky neměl co dělat, tak jsme šli do hospody se napít, abychom se vzájemně ujistili, jak nás takový život štve. Pak jsem potkala ty blázny, co jsem u nich zrovna teď. Od té chvíle se nenudím.“

„Stala ses čarodějkou za dva měsíce?“

„Ne přesně tak... já vlastně...“

„Kdy ses začala zabývat magií?“

„Včera v poledne. Do té doby jsem se jenom dívala a učila.“

„To nechápu!“

„Zkrátka, poslaly mne do akce s oddílem. Bylo zapotřebí obsadit tenhle hrad a zadržet útok. Vytahovala jsem se tak dlouho, až to šlo všem na nervy, tak mě sem poslaly, abych se předvedla.“

„Jak teda dokážeš všechno to, co děláš?“

„Já nedokážu vůbec nic! Naučila jsem se pár věcí... říká se tomu mentální přenos, někdo ti vstoupí do mysli, spojí svou mysl s tvou a ty získáš jeho zkušenosti a znalosti. Jenomže jsou tak hluboko uložené, že při běžném provozu tě neobtěžují, pokud je nepotřebuješ. Pak si vzpomeneš, že to znáš...“

„Mohl bych to získat taky?“

„Mohl. Asi ti je předám.“

„Je to obtížné?“

„Ani ne, dokonce docela příjemné...“

„Ale je k tomu zapotřebí něco... nějaká přísaha nebo tak?“

„Ani to ne; kdybych od tebe přijala nějaký slib, znamenalo by to, že tě považuji za dostatečně vyspělého, abys uměl docenit závažnost svých prohlášení. To bohužel nejsi.“

„Máš mě za malé dítě?“

„Za člověka bez vyšších znalostí. Nesmíš se na mě zlobit, přece ti nemohu přiznat vyšší úroveň vědomí, než mám sama!“

„Jakým způsobem se to předává?“

Blanche si zhluboka povzdechla. Pohlédla přes oheň na Palmira Corsiho, ten se potměšile šklebil a když postřehl v jejích očích otázku, škubl souhlasně víčky. Takže řekla:

„Myslím, že ti to budu muset ukázat.“

Děvčátko Káču přivezl za sedlem na svém koni jeden z Poláků, kteří eskortovali zajatce. Podal hlášení, co se jí stalo a jak, nejbližší čarodějka to vzala na vědomí a konstatovala, že dívce zatím nehrozí bezprostřední nebezpečí, chová se klidně a může počkat, až na ni bude čas. Nejdřív bylo třeba starat se o raněné a vyslechnout zajatce; každý se tedy staral o to, co bylo právě jeho povinností a Káči si moc nevšímal. Bloumala tedy mezi nimi a když jí někdo něco poručil, provedla to sice pomalu a váhavě, ale ochotně a precizně - proč ne?

Teprve když si jí všimla Valérie a zajímala se, co je zač a jak se sem dostala, vyšlo najevo, že je řadu hodin v hlubokém transu a funguje vlastně jako robot. To nebylo těžké zjistit, řekla to ochotně sama, když se zeptaly. Taky označila vojáka, který ji takto uspal; horší bylo, že Valérie musela vyvinout značné úsilí, aby ji přivedla k normálnímu životu. Při uspávání ji ten chlapec silně zafixoval na svou osobu, takže bylo nejdřív třeba vzbudit v ní klamnou představu, že je přítomen a nařizuje jí procitnout, teprve potom poslouchala.

Valérie očekávala obrovskou vlnu zděšení, jakmile jí dojde, co se s ní všechno stalo. Smrt příbuzných, pokus o znásilnění, boj mezi tygrem a vojáky - nebylo by divu, kdyby to na její psychice zanechalo strašlivé stopy. Káča reagovala kupodivu klidně, stejně odpovídala na otázky. Za těch pár hodin dospěla o několik let; hodnotila se střízlivou rozvahou jak svůj dosavadní život, tak možnosti do budoucna.

Navíc: rozuměla španělsky, italsky a vůbec všelijak. Obdržela příkaz vnímat všechno v kterémkoliv jazyce, vnímala tedy a přitom si zafixovala rozsáhlou slovní zásobu. Mluvila německy, často používala slova z dialektu svého kraje, ale když se jí zeptaly, bez obtíží si vzpomněla, jak se to vyjádří španělsky. Postupně začala hovořit velmi svéráznou směsí, kdy použila výraz nejvíc odpovídající chápání toho, kdo se jí ptal. Byla nesmírně ochotná přizpůsobovat se svému okolí.

Přiznala, že když hodnotí smrt svých příbuzných rozumem, není moc čeho litovat. Otec byl surový, soustavně se opíjel, bil ji a hrubě nadával; že vystoupil na její obranu, bylo mimořádným hnutím mysli k lepšímu. V podnapilém stavu toho moc nenadělal, hospodářství šlo od desíti k pěti a dluhy u několika věřitelů již dosahují takové výše, že se dá očekávat exekuce. Babička byla velmi stará, její myšlení popletené a vyžadovala soustavnou péči, i když pokud měla jasnou chvilku, byla ke Káče velice něžná, plakala nad ní a litovala ji. Představa, že by se měla vrátit domů a nějak tento stav řešit, děsila Káču stejně jako smrt obou příbuzných; mohla očekávat soudní projednávání dluhů, vyhnání z hospodářství či alespoň uvalení poručnické správy. Kdo by měl být tím poručníkem, neměla tušení; existoval sice jakýsi vzdálený strýc, ale ten byl stejně hrubý a nezodpovědný jako otec a po jeho péči rozhodně netoužila.

„Co tedy chceš dělat?“ ptala se Valérie.

„Nemohla bych zůstat tady? U vás se mi líbí...“

„Ale to už se nikdy nevrátíš domů! Nemáš tam nic, po čem by se ti třeba v budoucnu stýskalo?“

Káča zauvažovala. Ať přemýšlela jak chtěla, vzpomněla si pouze na panenku Nánu, s níž spávala a které před usnutím svěřovala všechny své smutky i naděje. Vše, co mělo jakoukoliv cenu, stihl otec odnést a propít. Nánu teď považovala za součást svého dětství, od kterého se chtěla rázně odpoutat. Řekla tedy, že doma nic nemá, nic ji tam netáhne a už se tam nechce vracet.

„Tak dobře, necháme tě u sebe. Ale co tu budeš dělat?“

„No... mohla bych to, co ostatní?“

„Ty jsi viděla, co děláme! Bavilo by tě to?“

„Ano, moc!“

Valérie potřásla hlavou. „Tak dobře, vezmeme tě do učení... Nechceš se taky vykoupat v Ohni?“

„No, ráda bych!“

„A nechceš přílbu? Jinak ti shoří vlasy!“

„Nevadí!“

Omyly ji Ohněm, daly něco na převlečení a doporučily, aby se držela poblíž a sledovala, co dělají ostatní. Valérie ji předala dalším a šla si vážně popovídat s dívkou, která prozradila svému milenci, samozřejmě zajatci, důvěrné postupy, vyhrazené jen čarodějkám. Námitky se týkaly zejména toho, že když někomu něco vysvětlujeme, naučíme ho to dokonale, nikoliv namátkově, neboť tím vznikají zmatky. Ta rozmluva by byla o hodně kratší a klidnější, kdyby dívka nebyla namítla, že stejně si počínají všechny; na to se dala Valérie do dlouhotrvající lamentace, v níž vyčetla každému všecko, co na něj věděla. Takové záchvaty poučování podřízených dostávala čím dál častěji, pokaždé když na ně něco prasklo; dívky to snášely trpně a byly si vědomy svých chyb.

Káče, aby nepřekážela a poučila se, vrazila jedna z čarodějek do ruky knížku a nařídila, aby si četla. Káča byla nadšená; sice se ve škole číst naučila, ale doposud přečetla jenom tři knihy: školní čítanku, předloňský Vesnický kalendář, v němž chyběla řada listů a Pohádky bratří Grimmů, půjčené od kamarádky. Víc knih se v okolí nenacházelo, rozvážní sedláci nebyli ochotni vyhazovat peníze za zbytečnosti. V řádu zato byla knížek spousta, všeho druhu a ve všemožných řečech; mnozí členové je vozili s sebou a různě vyměňovali. Tahle byla v němčině, Káča tedy zjistila, že ji dokáže číst; sedla si do kouta a namáhavě, avšak čím dál snadněji luštila písmenka.

Když jsme se vrátili z akce, viděla nás oknem a napadlo ji za mnou přijít. Na první pohled jsem ji nepoznal, vypadala jinak a po koupání v Ohni jsem už necítil tak intenzivně její pach. Ona mne taky nepoznávala, lidé těžko rozeznávají tygry od sebe; tak chvíli stála ostýchavě opodál a pak se zeptala: „To vy jste ten pan tygr, který mě zachránil?“

Zaváhal jsem, na podobný způsob oslovení nejsem zvyklý.

„Jmenuji se Aflargeo. Ano, potrestal jsem ty vojáky, co tě... no, byl jsem tam. Proč?“

„Chtěla jsem vám poděkovat. Vděčím vám za život...“

„S tím si nedělej starosti. Byli to moji nepřátelé, tak jsem s nimi bojoval... to je normální! A tykej mi!“

„To já nevím... to se nehodí!“ zrudla v rozpacích. „Jste přece takový veliký a silný...“

„To je u tygrů normální. Tys ještě žádného neviděla, co?“

„Já... měli jsme doma kocoura, ale...“

„Neboj se. Jestli chceš, můžeš mě třeba pohladit!“

Skutečně mi sáhla na hlavu, ale ještě pořád se trochu bála. To já poznám. Radši jsem se snažil moc ji nevyděsit.

„Já chtěla jenom říct... že moc děkuju. Kdybyste něco...“

„Tak dobře. Kdybys ty něco potřebovala, tak řekni. Když jsem si tě vzal za vlastní, musím o tebe pečovat, ne?“

Rozpačitě se zasmála a šla si zase číst.

Charry chodil po klášteře pln znepokojení a jeho nervozita se přenášela i na ostatní; jen co jsme se vrátili z akce, poslal nás odpočinout s tím, že se soumrakem vyrazíme na další průzkum. Což jsme disciplinovaně provedli, kromě několika jedinců lenivých či neochotných, jako je lev Džaín, černá leopardice Dévi a tak.

Jeli jsme přes lesy a ukrývali se před zraky nepřátel; máme prozatím zakázáno je přímo napadat, abychom je nevyplašili a nedali vědět o své existenci, máme hlavně pozorovat. Sice někteří z nás nebyli proti tomu ulovit nějakého ubožáka, který se vzdálí od ostatních a zamotá v lese, ale nebylo vhodné je za tím účelem lákat nebo provokovat.

Nálada mezi vojáky byla znepokojivá, všichni si byli vědomi, že zítra zřejmě dojde k boji. Charry je poslal odpočívat a sám si šel taky lehnout kolem jedenácté; noční službu převzal Bellini, který se osvědčil a teď si pochvaloval, že když to dobře půjde, unikne přímému střetnutí s možností přijít o život.

Po půlnoci šly spát čarodějky; do té doby se snažily najít nepřátelské velitele, napojit se na ně a zjišťovat, co dělají a jak si představují zítřejší útok. Objevily maršála Moltkeho, byl silně znepokojen a rozladěn dosavadními neúspěchy; jeho dragouni se vrátili hodně pošramoceni a vyprávěli o mocné obraně vesničanů i řádových jezdců, někteří dokonce o nás. Bylo chybou, že se vůbec dokázali vrátit a uklouznout nám, ale zase to tolik nevadilo, aspoň vnesli do řad nepřátel paniku.

Lenoch Džaín se rozhodl posílit noční hlídku, což v jeho podání vypadalo tak, že ulehl ke kamnům v kuchyni, položil ohromnou hlavu na tlapy a podřimoval. Probouzel se pouze, když zvětřil něco k jídlu, ovšem vojáci ho měli rádi a dávali mu vše, co sami nepovažovali za jedlé. Džaína jako posilu brali, hlavně kvůli jeho impozantnímu zjevu. Jinak jejich služba vypadala tak, že seděli v kuchyni a hráli karty, kromě hlídek venku. Velitel Bello nejdřív studoval jakousi knížku, pak mu poklesla hlava a začal dřímat stejně jako lev.

Kolem jedné nastal naprostý klid, jenom nad bránou svítilo noční světlo a po nádvoří lhostejně přecházely Bellovy hlídky.

Kolem třetí si jeden ze strážných povšiml, že kolem stájí se něco děje. Aby nikoho neprobudil, šel se tiše podívat; jeden ze stínů se na něj však vrhl a podřízl ho jako kuře, chudák ani nestačil vykřiknout. Pak na sebe hbitě natáhl jeho kabát a čapku, vzal pušku a začal přecházet stejným způsobem, takže zdálky nebylo možno poznat změnu.

Ve chvíli, kdy se sešel s dalším vojákem, náhle zaútočil; jeho akce byla stejně rychlá a smrtonosná jako první, takže druhý strážný zahynul také bez výkřiku. Teď měli pro sebe celý dvůr; hlídky se ujal další útočník a společně pokynuli houfu chlapů, ti přelezli zeď a začali chystat hořlaviny.

V té chvíli zvedl náhle Džaín v kuchyni hlavu a zavrčel. Chlapi se rozesmáli, usoudili, že se mu něco zdálo. Jenomže lva přešla vrozená lenost; naježil hřívu, v očích mu začalo zeleně blýskat, rázem se z něj stala nebezpečná šelma. Pronesl něco ve své reortštině a okamžitě vyběhl na dvůr.

Když ho strážný spatřil, zpanikařil; mohli ho naučit chovat se jako náš voják, dokázal dokonce rychle a účinně zabíjet, ale když spatřil dva kroky před sebou lva, vyjekl leknutím a namířil na něj pušku. Stihl i vystřelit, ale to už na něho Džaín skočil a dal mu přes hlavu těžkou tlapou. Strašně při tom řval.

Bello Bellini se rázem probral a pochopil, že Džaín je sice starý lenoch, ale přesto šelma; a než si to rozmyslel, už vydával rozkazy. Chlapi se vyřítili ze strážnice a počali střílet; rovněž další muži na obchůzce zahájili palbu, ovšem poněkud zmatenou. Zároveň s tím začali střílet nepřátelé; někteří měli moderní samopaly, další velmi kvalitní revolvery. Zatímco jedni drželi palbou v šachu Bellovy strážné, další urychleně prchali přes zeď, kudy přišli. Jeden se pokoušel zapálit stáje polité hořlavinou, ale kdosi ho zastřelil dřív, než rozškrtl sirku.

Muži na dvoře se nechali raději zabít, aby kryli prchající; to už po nich stříleli také z oken a mnozí jezdci vyskakovali, aby pomohli. Džaín vletěl mezi nepřátele, dva poranil a zbývající strašlivě vyděsil; pak se na ně vrhli strážní a pochytali všechny doposud živé. Většinou měli lehčí nebo těžší zranění.

„Pár jich uteklo!“ křičel Bello. „Za nimi, rychle!“

Někteří muži přelezli zeď a běželi za útočníky pěšky; stopy je vedly k okraji lesa, kde měli Němci zřejmě koně. Další se vrhli do stáje, nasedali a vyjížděli bránou; vedl je Bello a volal: „Snažte se chytit je živé! Chci je k výslechu!“

Tou dobou byl už vzhůru celý klášter; chlapi vybíhali většinou nazí, ale zbraně měli připraveny. Raněné okamžitě odnesli, aby je ošetřili a vyslechli; zuřivě se bránili a jeden se pokusil raději zabít, aby se nedostal do rukou čarodějkám.

Bello předjel strážné a dorazil na okraj lesa; odtamtud se už rozbíhali koně, Němci je rozehnali, aby se pokusili zmátnout pronásledovatele. Snažili se zmizet v houštinách, odkud přišli, nechávali za sebou všechno, co jim připadalo zbytečné a ujížděli, aby si zachránili aspoň holý život.

„Za nima, chlapi! Kdo některýho dostane, dám mu medaili!“

„To si piš, že je dostanem!“ chechtali se jezdci. „Přitáhnem je do kláštera na lasech, ať si to vychutnaj!“

Jak je Bello pronásledoval, přišlo mu najednou na mysl, že naše rozvědka šelem totálně zklamala, když pustila vojáky tak blízko a nic nezjistila; udělalo mu to určitým způsobem radost, protože se bude moci vytáhnout před velitelem, jsou to přece jeho jezdci, kteří zabránili katastrofě. Ať vidí všichni ti náfukové z řádu, že obyčejný cirkusový artista je lepší! Však uvidíme!

Zároveň s tím mu ale bleskla hlavou výstraha od Zrzky, která díky zdravě realistickému myšlení nepropadala iluzím: „Jasně to vidím před očima: poženeš se jako blázen někam dopředu, abys všem dokázal, jakej seš frajer! A budeš si tak dlouho zahrávat, až se ti něco stane! Jestli tě zabijou, tak mi nechoď na oči!“

Ale tomu se jenom smál. K čemu pochybnosti, výstrahy, hloupé řeči? Přišel na svět, aby vítězil a porážel nepřátele! Ti zbabělci před ním prchají jako králíci, každou chvíli některého dopadnou jeho jezdci, přemohou chabý odpor, spoutají a už ho vedou za krk, ať si nadává, jak chce. Němci se pokoušeli před nimi ukrýt v houštinách, ale neměli šanci, podobné lesní hry už Bello se svými muži mnohokrát nacvičoval.

Sám Bello však ještě žádného zajatce nechytil; sice nemusel, je velitel a sláva podřízených padne i na něho, ale stejně... před ním ve sněhu se jasně rýsovaly stopy, ten druhý štval koně, co to dalo, ale Bello byl lepší, jeho kůň odpočatý, cítil podporu kamarádů za sebou. Jen ujížděj, však dlouho nebudeš! Ani tohle údolí tě nezachrání... Kam vedou stopy, určitě k lesu...

Bello se svými jezdci se vyřítil z houštiny a sjížděl do údolí, kde v létě určitě tekl potok; pobídl koně a vyrazil po stopách do stráně naproti. V té chvíli z lesa šlehla salva vojenských pušek; Bello pocítil bodavou bolest v prsou a v pravé noze, taky kůň to zřejmě dostal, protože zařičel bolestí, shodil ho a prchal. Bello upadl do sněhu a dvakrát se převalil; bolest jej téměř omráčila, jen s obtížemi si dokázal uvědomit, co se stalo.

Ty mrchy zrádný! Nebylo to jen těch pár záškodníků, nedaleko se skrývali další, ti měli zřejmě zaútočit, až klášter vzplane a obránci budou mít plno práce s hašením. Bylo to vychytralé; tím chytřejší, že pokud se úskok nepovedl, nepřátelé se tiše stáhnou na svoje území. Jenom se museli zbavit pronásledovatelů...

Bellovi jezdci, pokud nepadli první salvou, to pochopili rychle; otočili koně a prchali zpátky do lesa. Němci je nechtěli honit v noci po lesích, stačilo jim, že si hlídají okraj lesa. Teď se v poklidu stáhnou a zmizí, to je jasné; Bello by to udělal taky tak. Nechal se nachytat jako malý kluk... Teď ho Charry jistě nepochválí před celým štábem - naopak, čeká ho dlouhý pobyt v nemocnici a potom... bude vůbec ještě někdy moci cvičit na visuté hrazdě či předvádět krasojezdecké kousky?

Ale ano, určitě! Musí jenom domů do kláštera, tam je Andrea, zaklínačka Ohně; omyje ho očistným plamenem, ten mu zacelí rány a vrátí život, který teď vytéká z několika ran rudou krví... jen se dostat domů! Bello se pokusil pohnout, plazit se, však ruce měl zdravé... jenže jakmile se pokusil zvednout, bodavá bolest ho přinutila zůstat ležet. Aha - takhle to nepůjde!

Slyšel, jak na jeho straně chlapi pokřikují, viděl výstřely, které si vyměňují s nepřáteli. Zahájili novou taktiku: kryli se kmeny stromů, podle záblesků odhadovali, kde je protivník a pak se pokoušeli jej dostat. Na věži kláštera duněl zvon; templářská jízda už určitě vyrazila, zkušení válečníci, kteří se nedají tak hloupě zaskočit... obejdou ty lumpy naproti obloukem, vpadnou jim do zad a pak uvidíte, parchanti! Jenom se toho dožít...

Bellovo vědomí se pomalu kalilo. Cítil, jak mu krev prýští ze všech ran. Cítil, jak mu ve sněhu pozvolna tuhnou ruce a nohy. Slyšel, že výstřelů ubývá, tamti se zřejmě stahovali, nechtěli se nechat chytit; zato na naší straně jezdců přibývalo. Bellovi to už bylo skoro jedno. Jenom ať mě najdou včas...

Tak ho našla Zrzka. Přišla po sněhové pláni lehkým krokem, ani stopy za ní nezůstávaly. Nebála se kulek, které sem tam ještě hvízdaly nad údolím; poklekla k Bellovi a vzala něžně jeho hlavu do rukou. Cítil, jak z ní proudí teplo.

„Miláčku!“ zachroptěl. „Ty jsi... za mnou přišla?“

„Cožpak jsem mohla nepřijít?“ zeptala se hlasem tak laskavým, jaký od ní v životě neslyšel. „Což nevíš, že vždy chráním ty, kdož mne milují - a které vroucně miluji já...?“

Ten její hlas zvonil, hladil, hřál; Bello hleděl do její tváře, opájel se vůní jejích dlouhých rudých vlasů a byl šťastný, protože byla s ním, milovala ho, teď ho vezme do náruče a odnese někam, kde není bolest, mráz a lidské neštěstí; kde je světlo, klid a nekonečná láska.

A nebyla to Zrzka; byla to Máří Magdaléna z kostelního obrazu v jeho rodné vsi a byla to Paní Astarté, měla křídla a tělo lvice a byla tak nádherná, že mu přestalo vadit, že odchází a nechává své staré, zbytečné, prostřílené tělo v tomto Bohem zapomenutém údolí...

Tanec smrti

Charry vypadal jako bódhisattva Avalokitéšvara ve své nejhorší hněvivé podobě; vztek jím lomcoval, zatím se ovládal, ale určitě mu povolí vybuchnout plnou silou, jakmile najde toho, kdo za něco může a koho bude moci seřvat. Chlapi odhadovali, kdy mu narostou další ruce plné mečů, trojzubců, válečných kyjů, disků, hromoklínů a jiných nástrojů, jimiž obvykle bytosti z vyšších sfér vyjadřují vrcholnou nelibost.

„Začali jsme tedy pěkně!“ pronesl zlostně. „Musíme si přiznat, že nás oblafli jako malý smrady! Málem nám zapálili střechu nad hlavou, pak v pohodě odešli a ještě nám zabili pár chlapů! Teď se nám můžou chechtat, jaký jsme zdechliny...“

Chlapi věděli, že to není docela pravda, že strážní díky bystrým smyslům lva Džaína zareagovali včas, nepřátele pobili či zahnali, spoustu pochytali, že mrtvých je pouze dvanáct, i když je mezi nimi také komthur Bello Bellini... ale kdo by se pokusil to veliteli připomenout, určitě by se se zlou potázal. Charry neměl rád, když ho rušili v jeho běsnění.

„No dobře, nebudem to rozebírat!“ pokračoval výhružně. „Bello Bellini je mrtev; čest jeho památce! Svěříme jeho tělo posvátnému Ohni, ale budeme si všichni pamatovat, že nám zabili kamarády a je naší povinností je pomstít! Ne na zajatcích, i když se možná obávají o svůj život...“ ohlédl se na několik spoutaných mužů, které sem z psychologických důvodů pozval také. „Ti, kteří zaplatí svými životy tuto chvíli, teprve přijdou! Nyní je čas rozloučit se se spolubojovníky...“

Pohřeb byl jednoduchý: všechny padlé, naše i Němce, složili na jediné místo v koutě dvora. Dle zvyklostí čarodějek bylo zcela jedno, na které kdo bojoval straně; před majestátem Smrti jsou si všichni rovni a v této chvíli mezi nimi neexistuje nepřátelství. Naši jezdci byli ve válečných uniformách, ozdobeni všemi osobními věcmi, jimiž je pozůstalí chtěli vybavit na poslední cestu; avšak bývalo zvykem, že si některé ozdoby ponechali příbuzní či přátelé jako ochranné amulety. Naproti tomu byl zvyk, že vdova dala svému milému na cestu něco, co pro ni mělo zvláštní cenu.

Na pohřební hranici nebyl jediný kousek hořlaviny a nezasvěcení nechápali, jak je oheň stráví. Když přišla čarodějka Andrea, každý jí ustupoval z cesty, neboť nesla Živý Oheň v dlaních; teď se sklonila k hranici a přiložila Oheň k nejbližšímu tělu. Pak ustoupila a zpívala nahlas ve své řeči, zatímco plamen lačně stravoval pozůstatky všech zesnulých. Oběť byla provedena dokonale, nezůstal ani prášek popela; pokud něco zbylo, roznesl to vítr po kraji.

„Nyní je třeba připravit se na útok,“ řekl Charry. „Zvědové informují, že nepřátelé postupují směrem k průsmyku. Vědí o nás, vyzkoušeli různé způsoby, jak nás obelstít či vyprovokovat a nic z toho nevyšlo. Pochopili, že jedinou možnosti je svést bitvu. Totéž chápeme i my. Musíme bojovat.“

Jeho důstojníci mlčeli, jejich tváře byly zachmuřené. Dlouho se snažili vyhnout přímému střetu, ačkoliv věděli, že to není možné dělat věčně. Navzdory všeobecnému přesvědčení Templáři nejsou krvežízniví a kdyby bylo možné dál ustupovat a taktizovat, zkoušeli by to; ale čas se naplnil.

„Situace vypadá takto: nepřítel postupuje v kompaktní mase, od níž se odděluje jen jízda, i ta zůstává na dohled a bojí se rozdělení od ostatních. Naší jedinou šancí je naopak oddělit část od celku a zničit nebo zajmout. Tuto taktiku budeme uplatňovat i nadále vůči těm, které dostaneme. Je to hlavní úkol dívčího oddílu a těch, kterým jde bojovat líp magií než mečem. Představuji si to tak, že každému, koho dopadnete, dáte pokyn odejít do zázemí a tam upadnout do takového stavu, aby co nejmíň překážel. Myslíš, že to zvládnete, Veroniko?“

Veronika z Mendozy škubla koutkem úst. „Víc než to! Přinutíme je, aby sami chytali svoje druhy a odváděli je z bitvy...“

„Dobře. Hlavně, ať se nepletou pod šavle bojovníkům!“

Valérie dala najevo, že chce něco říct: „Vybraly jsme zatím ze zajatců čtyři oddíly, které nám budou pomáhat. Odvádět zajatce, odnášet raněné... jsme plně připraveny plnit své povinnosti!“

„To jsem rád. Označte ty svoje pomocníky nějakým způsobem, ať si je vojáci v bitvě nespletou s nepřítelem!“

„Budou mít bílé pásky kolem hlavy!“

Charry přikývl. „Dobře, tak pokračuji: Očekáváme, že prvními cíli nepřátel bude město Treuheim a tento klášter. Vědí, že jsme tady, budou nás chtít dostat. Přístupová cesta k městu vede přes průsmyk a dolů údolím. Tu cestu uzavře MacLawwenův skotský pluk a dělostřelectvo, které se rozmístí v údolí. Doporučil jsem jim taktická opevnění ve třech liniích; první dvě budou moci opustit v případě nejvyšší nezbytnosti, třetí za žádných okolností; pustit je do Treuheimu nemůžeme...“

„Rozumím, pane.“ přikývl Donald.

„Obrannou linii kolem kláštera bude držet Lobo Villablanca. Mám za to, až pochopí, že se do města nedostanou bez zhroucení naší obrany, povedou velmi tvrdé útoky proti nám. Taky Lobo bude mít dělostřelectvo; kromě toho ti bude pomáhat jízda, tu povede Yamanaki. Tvým úkolem, Tošio, bude rozbíjet nepřátelské pluky pokaždé, když se je podaří zformovat. Vlčí taktika: útok, způsobení zmatku a útěk. Představuji si, že zatímco pěchota bude mít úkol co nejmíň se pohybovat a držet obranné linie, jízda se naopak bude přesunovat co nejvíc. Vnášet zmatek, chápeš?“

„Ano, pane,“ sklonil hlavu Tošio. „Dovolíš nám zabít ty, kdo se nebudou chtít vzdát?“

„Samozřejmě! Proč se ptáš?“

„Domníval jsem se, že naším úkolem je zachránit co nejvíc lidí, kteří jsou zmateni iluzí.“

Charrymu zacukalo ve tváři. Uvědomil si, jak uvažoval Tošio, když se setkali poprvé: lidský život byl pro něho míň než zánik mouchy, která ho obtěžovala. A teď... Charry přistoupil k Tošiovi a bez rozmyšlení ho objal. Pak řekl: „Ano, přišli jsme do této země, abychom pomáhali lidem! Občanům našeho státu i nepřátelům; byl bych nejraději, aby byly zachovány životy všech. Uvědomuji si, že válka je neštěstí; ale není možné bojovat a nezabíjet. Také my přece jdeme na smrt!“

„Úkolem Templářů je chránit poutníky na cestě k Bohu.“ řekl don Horácio Almetta. „Nastavit vlastní štít, abychom zachytili útoky nevěřících...“

„Já vím, Horácio; souhlasím a nechci, aby někdo zemřel zbytečně - přesto však budou na naší straně fungovat odstřelovači, dobří střelci s kvalitními puškami, jejichž úkolem bude vybírat mezi nepřáteli důstojníky a jedince, kteří budou obzvlášť nebezpečným způsobem podněcovat ostatní k boji. Tuto práci budou muset konat se vší zodpovědností a bez milosrdenství.“

„Svěříš mi velení tohoto oddílu?“ usmál se Horácio.

„Jsem ti vděčen. Budou i další skupiny se speciálním určením: jízda Lukáše Anczewskiho má za úkol vyčkávat v prostoru lesa na druhé straně a útočit zezadu, až začnou bojovat proti nám. Stejně tak jezdci Miguela Estragona a šelmy, ti postupují za nepřáteli z Německého území.“

„Máme s nimi nějaké spojení?“ ptal se Jan Dunbar.

„Spojkami přes Wartovy vlky. Poslal jsem jim rozkazy...“

„Zdá se, že nepřátelé jsou obklíčeni; z toho kotle nemohou uniknout!“ řekl generál Alberich von Kronnenberg, který se zjevně cítil přehlížen a měl chuť nějak se také zapojit do velení.

„Byl bych rád, kdyby jich uniklo co nejvíc; protože jakmile se dostanou od armády, budou zajati a tím zachráněni.“

„Rozumím filozofii tvého velení, Charry, ač se s ní nemohu plně ztotožnit. Připadá mi nesmyslné projevovat falešnou humanitu v případě, že nepřítel ji nehodlá dodržovat!“

„Co bys tedy navrhoval?“

„To, co stejně dělá váš řád v praxi: pobít všechny, kteří proti nám zvednou zbraň! Zachraňovat potom až ty, kdož to přežijí.“

Charry se zatvářil značně nevraživě; ta slova zaváněla kritikou řádu a rozporu mezi vzletnými slovy a realistickou praxí. Pomohl mu však don Horácio: „Ve skutečnosti neexistují žádní nepřátelé, válka, krev a smrt; jsme pouze obsazeni do těchto rolí a musíme je hrát podle scénáře napsaného vyššími bytostmi, ať se nám to líbí či nikoliv. Proto mne ve skutečnosti nezajímá, kolik lidí zemře za jakých okolností - nezajímá mne dokonce ani to, zda zemřu já sám! Zajímá mne pouze jediná věc: služba Bohu! Je-li mojí službou zabít člověka, který se shodou okolností stal mým nepřítelem, pak to udělám, jak umím nejlépe; ale musím si při tom být neustále vědom, že je to ve skutečnosti můj bratr, který pouze zbloudil na cestě! Nikdo mne proto nemůže odvrátit od nekonečné lásky, kterou k němu cítím!“

Generál von Kronnenberg raději zmlkl; pouštět se do diskusí mu nepřipadalo rozumné.

„Není naším cílem vyhladit nepřátele, protože jsou z jiného národa nebo mají jinou barvu uniforem! Je naší povinností zničit zlo, které je v současné době ovládá. Přišli jsme vyléčit tento nešťastný svět z jeho pobloudilosti; konejme svoji povinnost, ale nezapomínejme, že máme-li léčit, musíme sami přežít.“

Tošio pronesl bez vyzvání: „Jedno Zenové přísloví říká: Vyhýbej se nepřátelům. Když se jim nemůžeš vyhnout, počínej si tak, aby se oni příště vyhnuli tobě!“

Generál už radši neříkal nic. Zato Almetta řekl Charrymu:

„Měl bys pronést nějaký projev k armádě!“

Charry se rozhlédl po vojácích a zaváhal, co říct.

„Aspoň krátkou řeč! Sluší se to!“ naléhal Horácio.

Charry přikývl hlavou; pak pronesl zvučným hlasem:

„Vojáci! Bratři a sestry, všichni, kdo jdete bojovat za tuto nešťastnou zemi! Jdeme do boje, který rozhodne o našem osudu! Nepřátelé spoléhají, že ta bitva bude klíčem, který jim otevře bránu k vítězství. My jim musíme tu domněnku velmi rychle rázně vymluvit, naše jediná naděje je v tom, že je porazíme, ba rozdrtíme. Nemáme jinou možnost než bojovat a zvítězit; budeme-li poraženi, budeme mrtví!

Narodil jsem se v této zemi; vy přicházíte odjinud. Ale snad pochopíte, co vám chci říct. Má vlast není velká ani vážená, nemá bohatství, moc a slávu. Má jen jedno: svoji svobodu. Tuto svobodu nesmí ztratit, pokud nám záleží na tom, aby naše děti ještě někdy vyslovily jméno své země a věděly, co říkají. Bylo mnoho říší, které ovládaly milióny lidí a pyšnily se vládou nad celým světem; ale z jejich paláců zůstaly ruiny a prach usedá na hroby jejich vládců. Zůstalo z nich jméno v dějepise; chceme snad něco podobného pro svoji vlast?

Přijal jsem na svou hlavu korunu Arminu; někteří lidé mi však vyčítají, že bojuji za svou vlast, ačkoliv jsem se již zavázal nové vlasti, že jsem občanem dvou zemí; dokonce vyčítají, že do svého boje zatahuji řád Templářů. Ano, učinil jsem tak; stojím za svým rozhodnutím. Až budu vládnout Arminu, chci vědět, kolik rukou se pozvedne k jeho obraně, až přijde čas. Vidím ty ruce před sebou: není jich mnoho, ale dokážou obránit spravedlivou věc a zahnat nepřítele, který nám chce ukřivdit.

V dnešním boji mnozí z nás padnou. Ale jejich životem a jejich krví vybojujeme štěstí pro naše děti. Lidé této země nemohou odejít, nemají kam. Ale ani my Templáři už nemáme nikde na světě místo pro svoje domovy. Proto jdeme do boje, abychom mohli žít v míru a nebyli štváni jako zvěř...“

Vojáci mu odpověděli hromovým pokřikem. Pak Charry vytasil meč a učinil jím ve vzduchu kříž:

„Ve jménu Boha Pána a Vládce: vpřed!“

Vojsko se dalo do pohybu; podle rozkazů jednotlivých velitelů se čety, roty a pluky přeskupovaly jako v nějaké gigantické hře. Hlavní zodpovědnost pociťoval nyní důstojnický sbor, který musel vymyslet dokonalý taktický plán. Muži zas raději spoléhali na dobře fungující střelné zbraně a dobře nabroušené meče.

Pěšáci MacLawwenova pluku měli co dělat: stavěli provizorní opevnění z pytlů s pískem a drátěných překážek. K vojenským zvykům patří také budování zákopů, ale ty v tuhle chvíli neměly cenu, protože se nepředpokládala dlouhodobá poziční válka. Zato se stavěla kulometná hnízda a dělostřelecké baterie, pokud možno chráněné proti střelbě nepřátel.

Naproti tomu jezdci nemohli dělat nic, jen vyčkávat; občas se ukázal vlk, pes nebo liška s hlášením, že nepřítel postupuje; sice pomalu a s obtížemi, ale neodvratně. Dalo se čekat, že tak za dvě hodiny budou první Němci v průsmyku.

Charry přijal zprávu, pokýval hlavou a neřekl nic.

Zato za jeho zády kdosi promluvil: „Dovolil bys mi, veliteli, abych se pokusil zachránit jejich životy?“

Charry se ohlédl; byl to starý rytíř Wilfrid von Rhode a byl ke všeobecnému údivu oblečen dle starobylých templářských zvyklostí do bílého roucha a pláště; na prsou a po stranách pláště zářil rudý osmihrotý kříž. Takové odění se v dnešní době nehodilo už k ničemu, zvláště ne do bitvy.

„Co chceš dělat?“

„Půjdu jim naproti do průsmyku. Pokusím se vyjednávat!“

„Upozorníš je, že na ně čekáme!“ namítl Jan Dunbar.

„Nejsou hloupí, určitě to čekají!“

„V tom případě tě zbytečně zabijí!“

„Smrt je to poslední, čeho se bojím.“

Charry zavrtěl hlavou, pak řekl: „Jdi. Zkus to...“

„Nebude to k ničemu!“ oponoval ještě jednou Dunbar.

„Já vím. Ale je to nutné.“

Wilfrid neměl pravou ruku, kterou by jim mohl podat, tak oba alespoň objal; potom se rozloučil s ostatními přáteli, nasedl na grošovaného bělouše a vyjel do průsmyku.

Tak se stalo, že když přední řady střelců došlapaly hlubokým sněhem k opuštěné celnici, naskytl se jim nečekaný pohled: napříč přes silnici stál Bílý Jezdec, podobající se zjevení ze sna, stařec s bílými vlasy a vousy, oděný v bílém, na bílém koni, pouze s řádovými kříži v barvě krve. Seděl v sedle, vyčkával a hleděl na řadu mužů, brodících se závějemi vzhůru a křečovitě svírajících pušky.

„Proboha, co je tohle?“ vydechl strážmistr, který jim velel.

„Jsem Wilfrid von Rhode, rytíř Templářského řádu.“ představil se starý muž. „Přišel jsem něco říct vašemu veliteli!“

Muži z předvoje se s úlevou zastavili; rozhlíželi se kolem, ale zasněžený hvozd mlčel a nikde se nic nehýbalo.

„Co nám chcete říct?“ zeptal se poručík, který právě došel.

„Varovat vás. Vaše životy jsou ohroženy.“

„Pane, jsme vojáci! Jdeme do boje a víme o tom!“

„V tom případě je mi vás líto.“

„Hej, poslechněte... vy mluvíte za ty z druhé strany?“

„Ano, dá se to tak říct.“

„Co byste říkal tomu, starej pane, kdybysme vás zatkli? Dejte sem napřed všecky zbraně a pak...“

„Nemám žádnou zbraň - kromě své ruky!“ Wilfrid k němu napřáhl železnou paži s ostře nabroušeným hákem.

„Proboha, ještě tohle... Chcete říct, že jste parlamentář?“

„To ne. Jsem člověk, který vás přišel varovat.“

„Takže blázen?“

„Kdo může říct dle pravdy před Bohem, že je moudrý a jeho bratr pozbyl rozumu? Můžeš mne označit za blázna, chceš-li.“

Poručík zamával na několik jezdců z předvoje. „Hej, vemte toho starýho k plukovníkovi! Asi s ním bude chtít mluvit!“

Wilfrid neudělal nic; když ho dragouni obklopili a pokynuli kam má jet, bez odporu je následoval.

„Co máme dělat my?“ ptal se strážmistr.

„Co myslíš? Pokračovat v pochodu!“

Muži vyrazili vpřed, brodili se sněhem a puškami mířili do lesa, kde se absolutně nic nehýbalo. Měli pocit, že si počínají pošetile. Doufali jedině, že než dojde k bitvě, vystřídají je další, co zatím šlapali v jejich stopách. Poručík vykládal poddůstojníkům o systému psychologické války, do něhož patří také instalace oživlých strašidel.

Polní maršál von Moltke měl v tuhle chvíli dokonalý přehled o krachu veškerých svých pokusů vpadnout nám do zad. Věděl také, že může každou chvíli čekat první útok; přijel se o tom poradit se šedovousým plukovníkem, který velel prvnímu sledu a kam právě přijížděli dragouni s von Rhodem. Protože měl nejvyšší hodnost, ohlásil to feldvébl jemu.

„Předveďte toho muže!“ nařídil maršál.

Wilfrid se před ním zastavil s vrozeným klidem.

„Kdo jste a za koho mluvíte?“ ptal se Moltke.

„Wilfrid von Rhode, rytíř řádu Svatého chrámu v Jeruzalémě.“

„Jsem polní maršál von Moltke. Co mi chcete říct?“

„Chci vás varovat. Půjdete-li touto cestou, zemřete.“

„Jaký máte důvod pro toto tvrzení?“

„Rytíři řádu, k němuž patřím, si to nepřejí. Mají v úmyslu vám zabránit násilím ve vstupu na území, které brání.“

„Tím říkáte, že vaši přátelé nás chtějí zabít! Jste si vědom, že takové vyhrožování z vaší strany přísně potrestáme?“

„Jsem si vědom všeho.“

„Víte také, že vás mohu dát zastřelit?“

„Počítám s tím. Nemám v úmyslu přežít dnešní den. Avšak přes veškeré předpoklady můj život je v rukou Božích. Pouze Bůh může rozhodnout, zda zemřu či zůstanu živ.“

„Domníváte se, že jste při zdravém rozumu?“

„Nevím. Tato otázka je mi zcela lhostejná.“

„Takže jste mi v podstatě přišel vyhrožovat, abychom vás zabili?“

„Přišel jsem vám říct, že se dopouštíte hříchu. Odplatou za hřích je smrt, proto zemřete. Avšak povinností Templářů je být nekonečně milosrdnými; řád se proto rozhodl dát vám milost, pokud se vzdáte svých zločinných úmyslů a odejdete.“

„Smrt některých z nás je pouze přání několika šílenců, kteří si namlouvají, že jsou Templáři! Nikoliv vůle Boží!“

„Vůle Boží je, aby zemřel každý, kdo se dopustí hříchu. Úkolem Templářů je zabránit, aby se tak stalo zbytečně.“

„Vy jste se žádného hříchu nedopustili?“

„Zajisté ano. Také my zemřeme; a co horšího, vy nás svými zlými činy strháváte do dalších hříchů. Nechceme to. Nezabíjíme proto nikoho, koho můžeme zachovat při životě.“

„Já vím: pouze mu přivodíte šílenství! Kde jsou zajatci, které jste pochytali do této chvíle? Co jste s nimi udělali?“

„Vyléčili jsme je ze šílenství, kterým trpěli. Vrátíme vám je, pokud budou chtít.“

„A totéž uděláte i s dalšími?“

„S každým, koho shledáme nešťastným. Je to naše povinnost.“

„Proto jsem vydal rozkaz zastřelit každého, kdo se pokusí jen přiblížit k našim vojákům. Všechny Templáře - chápete?“

„Ano. Střílejte, pokud chcete. Včera jsem se vyzpovídal Bohu, cítím se s ním smířen. Pokud dojde k boji, budu možná nucen zabít někoho z vás a opět se dopustím hříchu. Zabijte mne radši hned!“

Někteří ze štábních důstojníků byli nakloněni úmyslu splnit mu to přání, třeba ihned; ale polní maršál byl rozvážnější.

„O čem je možné s vámi jednat? Máte nějaké pověření, které by mi dokázalo, že jste skutečně mluvčím řádu?“

„Každý z nás hovoří současně za sebe i za řád. Není rozporu mezi zájmy řádu a mými osobními.“

„Chápu. Jmenujete se Wilfrid von Rhode; jaké jste národnosti?“

„Jsem Němec. Můj rod pochází z Durynska.“

„Jako Němec byste měl mít pochopení pro rozmach Německé říše!“

„Mám je. Souhlasím s tím, že na Němce a celou Germánskou rasu je vložen zvláštní a velmi zodpovědný úkol být velmocí; také jsem se celý život snažil být tomu nápomocen.“

„Jsem maršál Německa a jeden ze zodpovědných služebníků císaře, který je hlavou říše! Kdyby byla pravda, co povídáte, potom by vaše místo bylo v mém štábu a nikoliv u nepřítele!“

„Mohl bych být ve vašem štábu, maršále; avšak takovou službu bych směl vykonávat jen potud, pokud by byla v souladu s vůlí Boží. Váš stát si nepočíná správně.“

„V čem vidíte nějakou chybu?“

„Kdybych byl členem vaší říšské rady, pak bych dokázal, aby se doposud nezávislé státy říše samy ucházely o vstup do tohoto společenství; nikoliv aby k tomu musely být nuceny násilím. Bylo by pro ně všestranně výhodné být občany Velkého Německa.“

„Vskutku objevná teorie! Jak to chcete dokázat?“

„Politikou podobnou té, již praktikovali císařové v dobách rozmachu Svaté říše římské národa Německého; přísnou morálkou a spoléháním na prozřetelnost Boží.“

„Pane von Rhode! Je konec devatenáctého století!“

„Proto stojím proti vám a nikoliv s vámi.“

„Tam u vás snad platí jiný letopočet?“

„Ne. Jiné myšlení.“

„Slyšel jsem. Meč a magie! Směšné!“

„Nevím, nakolik se budou smát vojáci, kteří dnes zemřou.“

„Každá velká myšlenka vyžaduje oběti. Moje rozkazy jsou jasné: postupovat vpřed bez ohledu na odpor nepřítele!“

„Uvažujte, maršále! Už teď jste obklíčen; v lesích kolem vás, před vámi i za vámi jsou naši rytíři, připravení vás zničit! Mějte soucit s nevinnými, kteří touží zůstat naživu!“

„Vím, že ti vaši zabijáci kolem nás krouží; ale vím taky, že je vás desetkrát méně než nás! Co chcete proboha dokázat s tou ubohou desetinou naší síly? Neupírám vám statečnost, ale...“

„Jeden Templář stačí na deset nepřátel.“

„Vraťte se k nim, člověče! Jděte posílit své bratry, aby náhodou kvůli vaší neúčasti neprohráli - a vyřiďte jim, že až je moje armáda převálcuje, bude mi potěšením zařadit do svých speciálních oddílů ty, kteří to přežijí. Skláním se před jejich bojovností; jen kdyby nebyli takoví blázni!“

„Zbláznili jsme se z lásky k Bohu, maršále. Jsem rád, že tomu tak je. A přeji vám hodně štěstí.“

Wilfrid se rozloučil, projel přes jejich linie a vracel se; jenom jeho bílý plášť s osmihrotým křížem za ním vlál jako křídlo.

„Stejně dokázal, co chtěl,“ řekl Moltke. „Dokázal, aby vojáci viděli na vlastní oči nepřítele. Aby dostali strach!“

„Ze starce s jednou rukou?“

„Právě to, plukovníku. Vypravil se proti nám stařec nad hrobem, bělovlasý, s hákem místo ruky; a přece se nebál nás provokovat! Teď už v hlavách mnoha vojáků vrtá pomyšlení, co mu dává sílu tak jednat...“

„Zdá se, že na vás zapůsobil, maršále!“

„Kdybychom tohle uměli! Ten dědek má pravdu; je velká škoda, že jsme se dostali do postavení nepřátel. Byl bych radši, kdyby muži jako on byli na naší straně...“

„To jsou nebezpečné myšlenky - před bojem!“

„Obáváte se, že mne ovlivnil? Chtěl to, samozřejmě; ale taky já jsem studoval psychologii i vojenské umění. Až přijde čas, chtěl bych využít toho, co se na tomhle tažení naučíme...“

„Od poražených nepřátel?“

„Plukovníku, nedělejte ze sebe většího hlupáka, než jste! Vůbec není jisté, kdo zvítězí a kdo bude poražen. Ten chlap má pravdu taky v tom, že jeden Templář stačí na deset našich; a štěstí bývá někdy vrtkavé! Tohle nebude bezvýznamná bitva...“

„Pane maršále! Musíme přece věřit...“

„Musíme nechat volný průchod záměrům osudu, plukovníku. Nevidím kolem sebe muže v polní šedi a s ručnicemi, ale jezdce v bílých pláštích s černými kříži Řádu německých rytířů; a tamti naproti mají červené kříže Templářů. Je to střetnutí dvou řádů; dvou ozbrojených paží církve svaté. Kdybyste stál proti nim v přílbě s pavím chocholem a za vámi vlála řádová korouhev, jak byste uvažoval?“

Plukovník potřásal hlavou a nechápal; do jeho mysli se začalo vkrádat podezření, že ten starý černokněžník jeho velitele něčím omámil a vnukl mu nepochopitelné myšlenky.

„Dělejte, co máte,“ vzdal to Moltke. „Pokračujte dle plánu, nic jiného dělat nemůžeme. Ať střílejí po každém, koho uvidí... ne, po všem, co uvidí! Po lidech, zvířatech... po všem!“

A vojáci poslušně prošlapávali hluboký sníh; teď už dokonce měli jistotu správného směru, šli po stopách Wilfridova koně.

„Ten starý blázen nám aspoň ukázal cestu!“ smál se poručík. „Stačí jít po stopách a přivede nás k jejich postavení...“

„Silnice je tu jen jedna,“ řekl mu jiný důstojník. „Nevím, kudy bychom ještě mohli jít... leda se probíjet lesem jako Indiáni!“

Poručík se zamračil. „Chápu, na co narážíte, pane... ale...“

„Drahý příteli, zahlédnout Indiána v Německu je možné pouze pro pošetilce, který četl příliš dobrodružné příběhy pana Maye!“

„Drahý příteli, v jejich armádě slouží černoši, Číňané, Indové a Japonci; proč by nemohli mít indiánské stopaře?“

„Jistě; ale způsobit kvůli tomu poplach a poslat chlapy, aby dvě hodiny pobíhali nesmyslně po lese a nenašli ani veverku, je bláznovství! Když už jste toho Vinnetoua viděl, měl jste ho taky chytit a přivázat k mučednickému kůlu!“

Poručík chtěl odpovědět něco ostrého; vtom ale jeden z vojáků vystřelil z pušky kamsi do lesa. Čelo oddílu se zarazilo.

„Co je? Co se děje?“

„Tam... viděl jsem tam někoho!“

„Kde, vojáku? Co jste viděl?“

„Támhle v tom křoví... člověka! Někdo se tam schovával!“

„Zasáhl jste ho?“

„To nevím... nic není vidět!“

Rozhlíželi se, ale kolem se nacházel hustý les, absolutně tichý, zasněžený, zcela bez života.

„Tak co - začneme střílet do lesa a srážet sníh se stromů?“ smál se důstojník, který nevěřil v existenci Indiánů.

„Mohla to být veverka.“ řekl poručík vztekle.

„No... na veverku mi to připadalo velký, pane!“ řekl voják.

„Nebo srnka?“

Teď už muž neřekl nic. Jen krčil rameny.

„Jen do toho, Old Shatterhande!“ posmíval se důstojník. „Nechte pročesat les, třeba dopadnete vzácnou kořist: zajíce, bažanta...“

„Kupředu!“ řekl naštvaně poručík. „Ale dávejte dobrý pozor; tam v lese skutečně můžou být jejich vyzvědači! Jak některého zahlédnete, palte! Kdo zabije nepřítele, dostane medaili!“

Vojáci pokračovali v cestě; vinula se pozvolna dolů, kopírovala terén a čas od času se zatáčela. V dolní části svahu potom byly tři serpentiny, neboť údolí bylo příliš hluboké pro přímý směr. To udávaly mapy; poručík tušil, že v těch serpentinách by mohlo dojít k velmi krutému boji.

Ale ještě předtím bylo rozcestí; hlavní silnice sestupovala dolů do Treuheimu, odbočka vedla lesem ke klášteru na Vršku. Po té cestě do lesa se vydal Wilfrid.

„Kam teď?“ zauvažoval poručík.

„Nejspíš chtějí, abychom se rozdělili,“ zvážněl jeho kolega. „Já už bych tady připravil nějakou obranu...“

„Nic nevidím! V lese není ani živáčka!“

„Přesto myslím, že tam někde budou!“

V té chvíli se odkudsi zdálky ozval zvon. Poručík vytáhl z kapsy hodinky a automaticky je zkontroloval; bylo jedenáct.

„Náš rozkaz je postupovat na město!“ vzpamatoval se. „Klášter má na starosti druhý sled. Vpřed!“

Vtom někdo z vojáků opět začal střílet; tentokrát se k němu přidali další a chvíli kulkami pročesávali křoviska okolo cesty, aniž dosáhli jakéhokoliv výsledku. Nikde se nic nehýbalo.

„K čertu, copak sedí v tom svém klášteře a nehýbou se?“ vztekal se poručík. „Já přece vím, že tady někde musí být!“

„Chcete se vsadit?“ usmál se jeho kolega. „Kolik obětujete mužů pro potvrzení svého předpokladu?“

„Co tím myslíte?“ blýskl poručík očima.

„Že je jediná možnost, jak si potvrdit podezření: poslat muže pročesat támhle to roští. Jestli tam jsou...“

Poručík zaváhal, ale než se mohl rozhodnout, jeden z vojáků jej upozornil: „Támhle nahoře na kopci se něco zablýskalo, pane!“

„To je ukrytý pozorovatel! Sestřelte ho, chlapi!“

Vojáci počali pálit udaným směrem; vzápětí jeden z nich upustil pušku a skácel se s dírou uprostřed čela.

„Kupředu, chlapi! Přískokem vpřed!“ vykřikl poručík, spokojený, že se konečně rozvinul boj podle jeho představ; „Do útoku!“

Jeho chlapi byli dobře vycvičení; zatímco jedni odstřelovali každé místo, kde se mohl ukrýt nepřítel, druzí vyrazili do lesa. Zároveň zahájili palbu všichni, kdo jen matně tušili, po kom a z jakých důvodů; vojáci se pohybovali přískoky od stromu ke stromu, kryli se zasněženými větvemi a kropili prostor před sebou deštěm olova. Za nimi postupovali poddůstojníci a kontrolovali, zda někdo nezůstává zpět; důstojníci šli jako poslední.

Poručík se kryl kmenem starého dubu a opatrně vyhlížel. Jeho kolega k němu doběhl a v ruce svíral kulovnici s dalekohledem.

„Tak co je, vidíš něco?“ ptal se. „Ať je chlapi jenom vyplaší, já už si je odlovím sám...“

Poručík s uspokojením konstatoval, že přestal provokovat a spíš se chová přátelsky. „Já nevidím nic... Připadá mi, že střílejí loveckými puškami, zdálky...“

„A co myslíš, že mám já? Až to skončí, pozvu tě na panství svého strýčka... chodíme tam na jeleny! Svobodný pán von Grauner, jestli jsi slyšel...“

„Bude mi ctí a potěšením... jenom musíme...“

Důstojník si podepřel loveckou pušku o jednu větev, hleděl do dalekohledu a hledal v něm nepřítele. „Á, támhle něco... ááá!“

Poručík se ohlédl. Jeho přítel ležel na zemi a svíjel se; kulka mu prošla pravým ramenem. Poručík se k němu sehnul.

„Dostal mě, ten parchant... Kruci, byl rychlejší!“

Pod jeho tělem se rozlévala kaluž krve; poručík ho obrátil a s úděsem spatřil na druhé straně díru velikou jako pěst.

„Neboj se, dostanu tě odtud!“ řekl rychle. „Hej, sanita!“

„Do smrti už nepohnu rukou... zab ho, tu svini! Vem si mou pušku a odpráskni ho, hajzla! Byla to nějaká černá huba...“

Poručík skutečně uchopil krásnou pušku do rukou, ale zaváhal. Musel věnovat pozornost taky svým vojákům, kteří postupovali dál do lesa téměř bez odporu; jen občas se některý z nich skácel pod kulkou vzdáleného střelce.

„Nech mě tady a jdi dopředu!“ sténal raněný. „Musíme vyhnat ty svině z úkrytů... pak je dostanem! Tak jdi, sakra!“

Poručík se ohlédl a spatřil, že se poklusem blíží další oddíly; za nimi taky sanitáři, kteří se mohli o raněné starat líp než on. Rozběhl se tedy dopředu, ve stopách svých vojáků. Minul několik postav zhroucených ve sněhu, některé se pohybovaly a skučely bolestí, jiné už nikoliv. Nevšímal si toho, většina jich byla vpředu živých. Ti potřebovali velitele.

Velká skupina ležela kryta padlými stromy na místě, kde nedávno zřejmě řádil vítr. Doběhl k nim a zalehl taky.

„Vidíte něco? Kde jsou?“

„Nevím... ale střílejí přesně, pane! Vidíte, támhleti...“

Za padlými stromy na volnu leželi tři muži. Jeden tiše sténal, druzí dva se ani nehýbali.

„Pokusili se to obejít. Střílejí asi támhle odtud!“

„A vy se bojíte? Vy čtyři střílet na to křoví, ostatní vpřed!“

Postrkoval chlapy hlavní pušky; čtyři určení kropili křoviska, další se vyřítili dopředu a po několika krocích zapadli za stromy - pouze jeden dostal kulku. Poručík byl s nimi, pokynul chlapům, aby pokračovali ve střelbě a těm svým, aby udělali další přískok. Kolem hlavy mu hvízdla kulka, ale nevšímal si toho; tři další jeho vojáci to dostali, ale i to mu bylo jedno. Vzadu slyšel hluk přibíhajících posil, čeho by se tedy bál?

Přískoky se dostali až ke křoviskám, odkud se střílelo, vlítli dovnitř a objevili tam jedinou mrtvolu. První nepřítel, kterého dostali! Poručík poslal chlapy dál dopředu, sklonil se nad mrtvým a prohlížel si ho. V životě nic takového neviděl.

Tomu klukovi mohlo být tak sedmnáct. Měl dlouhé střapaté vlasy, ale pouze na temeni hlavy, větší část vyholenou a vyzdobenou podivnými vytetovanými ornamenty, mezi nimiž rozeznal řádový kříž a pětilistou růži olemovanou trním; o takovém znaku zatím neslyšel. V levém uchu měl náušnici, na tváři několik jizev, jejichž účel nemohl být jiný než ozdobný. Oblečen byl do německých vojenských kalhot a bot, košili měl zelenou, ale kabát zdobený všelijakými nášivkami; kromě jiného tam bylo také několik dlouhých pramínků lidských vlasů, zřejmě ženských. Jeho puška byla velmi kvalitní; zřejmě z ní dostal několik vojáků.

Poručíka zaujal meč, který chlapec nestihl ani vytasit; krásná zbraň tvaru spíš japonského než evropského, ale podle zdobení na dlouhé rukojeti výrobek řádových zbrojířů. Zaváhal, vytasil tu zbraň a pohlédl na osmihrotý kříž vyrytý na čepeli. V té chvíli mu kolem hlavy zasvištěla kulka; vrhl se k zemi vedle mrtvého Templáře a kryl se jeho tělem. Byl si jist, že si ho někdo vybral jako svůj příští terč a snaží se ho dostat.

Jak se tak krčil, ohlížel se, co dělají další vojáci a váhal, zda riskovat a zvednout se, vzpomínal postupně na legendy o mečích řádových rytířů. Kolovalo jich mezi vojáky hodně, většinou nesmysly a drby: že ty meče jsou zakleté, zasvěcené krví a obětované Bohu, že do nich vstoupila duše bojovníka a taková zbraň nedokáže spáchat žádné zlo. Je to samozřejmě žvást, ale ti šílenci tomu jistě věří a poručík uvažoval, jestli by na tom mohlo být něco pravdy. Teď držel takový meč v rukou a velice toužil jej vyzkoušet; ale jak a na kom? Najít nepřítele, seknout ho tou čepelí do krku a oddělit mu hlavu od těla; jenže tamti jsou dost daleko a drží ho v šachu svými kulkami. Taky by mohl zkusit zbraň na někom z vojáků, který třeba nevydrží a dá se na útěk... ale fuj, co mě to napadlo? Zabít vlastního?

Pak ho napadla jiná možnost: co když dám tomu meči ochutnat vlastní krev? Existuje legenda, že kdo dá katovskému meči napít krve nějakého člověka, třeba malého dítěte, tomu ten meč už nikdy neublíží, ani v dospělosti. Bude mne ta zbraň poslouchat, když ji pokropím krví? Jistě, je to nesmysl; ale v tomto okamžiku mohu každou chvíli zemřít - a už to nebudu moci vyzkoušet!

Jeho touha byla tak mocná, že se rozhodl: přejel po čepeli ostré jako břitva bříškem palce. Pocítil bolest a z palce vytrysklo pár kapek krve, nechal je tedy skanout na meč a při tom šeptal: Chraň mě, kouzelný meči! Chci tvoji ochranu! Nechci tady chcípnout jako prašivý pes... Chci žít!

Nestalo se nic, samozřejmě. Dál ležel ve sněhu vedle mrtvoly toho kluka, kterému ještě ani vousy nerostly, a přece šel zemřít, jak mu kázalo jeho přesvědčení. Poručík se otřásl znechucením; co tady děláme, když zabíjíme děti? A co vůbec jsou naši vojáci než kluci, vytažení od pluhu, strojů v továrně nebo od stolů někde v úřadě, navlečení do uniforem a nahnaní na jatka... jaké by bylo poslat je všechny domů? Vykašlat se na to... Ale ne, proboha, co mi to zas napadá? Mám strach... ne, vůbec! To přece není strach, jenom znechucení, zhnusení... Já se nebojím! Ničeho se nebojím, vy blázni, ale chci žít, chci zůstat člověkem!

Najednou se rozhodl; vztyčil se, v pravé ruce odstřelovačskou pušku, v levé meč. Nijak se nekryl, vydal se volným krokem vpřed, kde se bojovalo, kde svištěly kulky. Několik střel mu hvízdlo kolem hlavy, ale jenom se jim smál. Meč i s pochvou zastrčil za opasek, pušku si nesl v ruce. Míjel umírající a mrtvé, tamti je dostali a v tuhle chvíli zabíjeli svými výstřely další, někde se bojovalo, ozýval se odtamtud křik, ale bylo mu to jedno. Smál se tomu; byl si jist, že teď se mu nic nemůže stát.

Jakýsi postarší strážmistr ho strhl k zemi. „Proboha pane! Co je vám... tady střílejí, nevidíte?“

„Vidím - a co? Mně se nemůže nic stát, pusť mě!“ smál se.

Strážmistr ho znechuceně pustil. „Je ožralej, prase!“

„Sám jsi prase!“ řekl poručík s úsměvem. „Nic jsem nepil, jenom jsem se přestal bát, chápeš? A podívej, nic se mi nestane!“

Strážmistr ho vytřeštěnýma očima sledoval, když nijak nekrytý kráčel přes otevřenou mýtinu. V tu chvíli starého poddůstojníka trefila kulka; zapištěl jako potkan a složil se na zem. Poručík na to reagoval výbuchem smíchu.

Okolo něho se bojovalo; dokonce na chladné zbraně, nějací lidé se vrhali na jeho vojáky, sekali je šavlemi, další chytali do smyček a odvlékali někam pryč, bylo to velice zmatené a poručík téměř nechápal, kde je a co se kolem děje. Jedna kulka mu srazila čepici; rozchechtal se jako šílenec.

Potom mu znenadání někdo hodil na krk smyčku a vlekl za svým koněm; podle leopardího kostýmu usoudil, že dívka, ačkoliv ničím jiným ženu nepřipomínala. Vzpouzel se, ale nikoliv proto, že nechtěl jít, kam si přála; bál se, že ztratí své zbraně. Jeden z nepřátelských (?) vojáků se rozpřáhl bičíkem.

„Nechce jít - mám mu pomoct?“

„Nech ho,“ řekla dívka. „Je úplně mimo, nevidíš?“

„Ano, já jsem mimo!“ odpověděl poručík. „Vzal jsem do ruky ten váš meč... dal jsem mu ochutnat svou krev! Teď mě bude chránit!“

Muž a žena si vyměnili pohledy, pak žena mávla rukou. Vztáhla paži a prsty se dotkla jeho čela: „Spi! Teď jsi mezek a poneseš na hřbetě všechny zbraně! A ty ho nalož, Steeve!“

Poručík se rozchechtal. Bylo mu jasné, že není mezek; mezek má přece krásné dlouhé uši, měkké a šedivé, vhodné k pohlazení. Ale proč by si nehrál na mezka, když ho to baví! Zahýkal jako osel, dovolil, aby mu na ramena nakládali pušky, šavle, všechno možné. Dívka mu sňala s krku smyčku a odjela jinam, kde ještě probíhaly boje, ale on šel podle pokynů svého pána a pak jiného jezdce, míjel zajatce připoutané k sobě, další nesoucí raněné; odváděli ho někam do lesa a on šel, nepřemýšlel, jenom se smál. Čím dál víc ho bavilo hrát si na mezka, dokonce hýkal potěšením.

Pak mu nařídili složit náklad a přivedli ho před další čarodějku; věděl, že patří k těm mocnějším a byl tím potěšen.

„Co je s tímhle?“ zeptala se.

„Asi se zbláznil,“ řekl kluk, který ho doprovázel.

„Nevadí,“ usmála se. „Zatím je to pro něj lepší. Později mu pomůžeme...“

Maršál von Moltke soustavně přijímal hlášení od svých pobočníků, byl tedy přesně informován, jak se střetnutí vyvíjí. Nicméně jeho čelo bylo zachmuřené a měl jisté obavy, zejména když mu bylo oznámeno, že se vojáci rozhodli stíhat ukryté střelce po lesích.

„Výslovně jsem takový postup zakázal!“ pronesl výhružně. „Copak vám není jasné, že právě tohle chtějí? Vylákat naše muže do lesa, tam rozdělit a postupně zlikvidovat! Stáhněte je a postupujte bez prodlení k oběma předem stanoveným cílům: městu Treuheimu a tomu klášteru! Nedávejte se rozptylovat střelci...“

„Ale oni si vybírají především důstojníky! Možná by byli schopni zaútočit i na Vaši Excelenci!“

„Dobrá, v tom případě si vezmu obyčejný vojenský plášť a čapku, aby mne nepoznali! Ještě nějaké připomínky?“

Jeho adjutant jich měl dost, ale neodvážil se říct je nahlas. Pokračovali v cestě; když Moltke se svým štábem prošel průsmykem, potkali skupinu saniťáků s raněnými. Vrchní velitel nařídil zatím je umístit v boudě celnice a provizorně ošetřit.

„S sebou je rozhodně vláčet nemůžeme!“ řekl vrchnímu lékaři. „Kromě toho by byli nejspíš prvním cílem nepřátel!“

„Dovolím si o tom pochybovat,“ řekl šéflékař opatrně. „Myslím, že si vybírají především zdravé jedince, kteří je mohou ohrozit. Co se týče raněných, ty velice rádi ošetřují...“

„Ovšemže. Předvádějí, jak jsou vysoce humánní...“

„Jedna zvláštní věc, pane: jeden raněný tvrdí, že se důstojník, jeho velitel zbláznil, když se dotkl templářského meče. Najednou jako kdyby zešílel, přestal se bát střelby, všemu se smál a šel rovnou k nepřátelům. Myslíte, že je to možné?“

Moltke se nad tím zamyslel. „Obávám se, že mezi těmi lidmi je možné všechno, doktore. Prosím vás, ošetřete mi dobře ty chlapce; mám za to, že časem jich ještě přibude. A pro jistotu výrazně označte tuhle budovu jako stanici Červeného kříže...“

„Myslíte, že by na nás mohli zaútočit?“

„Jsou v těch lesích kolem, vím o nich! Možná jdou i za námi, jenom čekají... bude to nelítostný boj, doktore!“

„Co se dá dělat? Válka už je taková!“

„Je možné, doktore, že vám přinesou taky raněné nepřátelské vojáky. Potřebuji je zachovat při životě co nejdéle, alespoň co bych je mohl vyslechnout. Poskytněte jim veškerou péči!“

„Chápu, pane. Budu dělat, co můžu...“

„Tak hodně štěstí!“

Moltke spěchal dál dopředu, zatímco opačným směrem vojáci táhli raněné. Dva tři z předního oddílu dospěli k názoru, že hnát se někam do útoku je vrcholně nemoudré a zůstali na ošetřovně jako pomocníci; jiné tam velitel vyhmátl a hnal zase vpřed.

Za prvním sledem a štábem se táhly další kolony; zachmuření vojáci sledovali příznaky boje s obavami a správně tušili, že až nepřítel zdecimuje ty vpředu, přijdou na řadu oni. Netoužili po tom, ale věděli, že se to stane; taková je válka. Až přijdou na řadu, budou zabíjet a umírat. Zatím měli ještě chvilku klidu, aby si zapálili cigaretu, napili se rumu a prokleli všivý život.

Za armádou se ztěžka vleklo dělostřelectvo, přestože rozkazy zněly jinak. Důstojníci kleli a nadávali mužstvu, vozatajové zas hrubě spílali koním, ti se snažili táhnout jak to šlo, ale děla stále postupovala pomalu, často zapadala do hlubokého sněhu a čas od času se převracela na nerovném terénu. Stejně bídně se dařilo zásobovacím vozům; ať velitelé dělali co chtěli, nešlo to.

A les kolem nich byl vrcholně nebezpečný. Koně se plašili, cítili něco, co je ohrožuje. Nepřátelé napodobovali vytí vlků, řev medvědů i nějakých ještě hroznějších šelem, což koně děsilo. Občas se cosi mihlo v křoví, buď zvíře nebo nějaký příšerně vystrojený člověk; zpočátku se za nimi vojáci z ochranného oddílu honili, ale když nikdy nikoho nechytili a pokaždé se jich pár nevrátilo, rozmysleli si to. Neodvažovali se zalézt za křoví ani kvůli tělesným potřebám; mohlo se stát, že takový nešťastník byl napaden něčím strašlivým a oni slyšeli jen jeho zoufalý křik.

Zpředu se přihnala spojka, nějaký kadet, od pohledu zelené ucho bez zkušeností; zato řvát uměl jako starý grenadýr: „Tak co je to s váma, chlapi? Porušujete rozkaz vrchního velitele, že děla musí postupovat současně s armádou! Čím budeme dobývat opevnění?“

Velitelem tu byl starý major, chlap brutální a velmi omezeného rozumu; rozčilovat se však uměl taky a líp: „Co ty tady na nás budeš hulákat, smrade? Ještě to má na prdeli skořápku a budeš si otvírat hubu? Radši buď rád, žes to vůbec přežil!“

„Nechápu, pane, na co narážíte!“ naježil se mladíček.

„Ty lesy kolem jsou plný nepřátel, copak to nevíš? Kroužej tady všude kolem nás a ohrožujou hlavně koně! Buď rád, žes projel!“

„Vy jste opilý, pane majore! Budu hlásit vrchnímu veliteli, že se chováte zcela nedůstojně a vedete nesmyslné řeči! Po celou dobu cesty jsem nespatřil jediného nepřítele...“

„Tak se podívej támhle! Nevidíš nic?“

„Nějaký stín; zřejmě zvíře. A co?“

„Zvíře za téhle situace? Při tom rámusu, co tady už dobu dělám po celým lese? Ty vážně nemáš žádnej rozum!“

„Pane majore, přestaňte se trapně vymlouvat na vnější problémy, raději popožeňte svoje lidi! Je bezpodmínečně nutné zvýšit rychlost vašeho přesunu, jinak nesplníte rozkaz!“

„A co děláme? Nevidíš to sám?“

Vojáci dělali to, že se pokoušeli pohnout dělem, zapadlým až po nápravy do sněhu. Šest silných koní zabralo, když je poháněči mlátili biči i klacky, chlapi se opřeli do velkých kol, jenomže v tu chvíli zařval někde nedaleko tygr, koně zařičeli hrůzou a namísto táhnutí kolem sebe začali kopat a vzpínat se.

„Co to bylo?“ otázal se kadet, s námahou uklidňující koně.

„Nevím! Člověk, zvíře nebo strašidlo!“ odplivl si major.

„Vy věříte na strašidla, majore?“

„Nevěřím! Já s nima bojuju, ty utřinose!“

Kadet potřásl nechápavě hlavou. „Pane, jaké hlášení mám podat vrchnímu veliteli? Mám mu říct, že bojujete se strašidly?“

„Ty mu řekni...“ major měl toho na srdci víc, ale v té chvíli se ozvalo příšerné kvílení, které poplašilo koně i lidi, takže se s rukou na šavli rozhlédl kolem. „Nejdřív se přesvědč, chlapče! Potom mu budeš moci říct jasněji, co se děje!“

„V tom lese jsou ukryti nepřátelé!“ konstatoval mladíček. „Je tak těžké je odtamtud vyhnat? Nebo dokonce zlikvidovat?“

„Je tak těžké přijít o život?“ opáčil major.

„Pane, já chápu, že při svém zodpovědném poslání nemáte možnost honit se po lesích za nějakými... strašáky. Dejte mi dvacet mužů a já vám ta strašidla přivedu v řetězech!“

„Blbost. To už jsme zkusili. Přijdu o dvacet mužů i o tebe.“

„Pane, jsem nositelem čestné ceny za šermířské umění v minulém roce, třikrát jsem reprezentoval akademii na celostátním přeboru vojenských škol! Domníváte se, že mne přemůže nějaký bandita?“

„Jsi zabedněný osel a neobstojíš v boji ani pět minut, jestli to chceš vědět. Můžeš si na mne stěžovat, když o to stojíš, ale já nebudu riskovat životy svých vojáků pro tvoji hloupost...“

Vojákům se konečně podařilo pohnout dělem; koně zabrali a táhli ze všech sil, až se kola ocitla na pevné cestě. Vojáci přinesli větve a zpevňovali cestu, aby další dělo mohlo následovat. Kadet rozpačitě přihlížel a nechápal.

„Proč nepoužijete na zpevnění cesty pořádné stromy? Například vysekat támhle to mlází... byly by právě tak vhodné...“

„Povím ti to: je to dvě stě metrů odtud a příliš blízko lesa.“

„Chcete říct, pane, že by nás napadli dvě stě metrů od cesty?“

„Přišel bych při tom o několik mužů. To nechci!“

„To je zbabělost! Nesmysl, hloupost...“ vztekal se mladík. „Já vás přesvědčím, pane, že tam není nic nebezpečného!“

„Poslechni, ty idiote...“ začal major, ale kadet naskočil na svého koně, rozjel se k udanému mlází a počal sekat šavličkou do kmenů. Při tom vykřikoval: „Tak co? Vidíte, že jsem u toho roští? Ublížil mi někdo?“

Neublížil mu nikdo. Chvilku jezdil kolem a proplétal se roštím, pak se vítězoslavně vrátil a šklebil se pýchou: „Nepřesvědčil jsem vás, že v tom mlází není žádné nebezpečí, pane?“

„Přesvědčil jsi mne jenom o tom, že blázni mají štěstí!“

Kadet se vypjal: „Pane, přestože jsem si vědom rozdílu hodností a zkušeností, nehledě k vašemu... echm, věku, žádám vás, abyste začal konečně brát na vědomí, že jsem zařazen jako spojka pana vrchního velitele maršála von Moltkeho; tedy ačkoliv moje vlastní osoba je naprosto bezvýznamná, jsem mluvčím pana vrchního velitele a rozkazy, které tlumočím, jsou jeho příkazem, který...“

„Ale ovšem, to samozřejmě vím!“ bránil se major.

„Pane, v tom případě vám nařizuji, abyste zajistil odpovídající zpevnění cesty, které by umožnilo dělostřelectvu dostat se do nařízeného prostoru dle příkazů vrchního velení! Pokud neučiníte, co vám říkám, budu nucen ohlásit to vrchnímu veliteli a ten vás dá postavit před válečný soud!“

Major zíral na toho kluka značně nechápavě. Potom řekl:

„No ano, ovšem. Jejich velitel je taky voják... chápe to. Proto tě nechal na pokoji... chce nás dostat všechny! Prosím tě, pokus se pochopit, co mají v plánu: rozdělit nás a zničit!“

„Já především nevěřím, že nějací nepřátelé vůbec existují! Ten řev a ječení dělá pár osamělých jedinců...“

„Proč bychom se tedy tak zdrželi?“

Kadet se nadechl a řekl pevně: „Ze zbabělosti, pane!“

Major sklopil oči; pro mladíčka to bylo jasné doznání viny. Pak starý důstojník hlavu zase zvedl a zavelel: „Druhá a třetí četa, vemte si sekery a jděte kácet ty stromy! Strážmistře, vy vyznačte na cestě, kde bude třeba ji zpevnit. První četa bude ochraňovat děla, čtvrtá četa hlídat druhou a třetí, aby je někdo nenapadl!“

Kadet neprotestoval; bylo mu dáno za pravdu, nafoukl se tedy jako krocan a procházel se pyšně kolem; připravoval si hlášení, ve kterém jasně předvede všem nadřízeným, jak přinutil starého pošetilého veterána k poslušnosti.

Měl zcela nepochybně pravdu; chlapi se dali do kácení a nikdo je neznepokojoval. Zpočátku váhali, otáčeli se při každém pohybu či šustnutí, pak usoudili, že jim nebesa tentokrát budou milostivá. Ti z lesa se zřejmě stáhli nebo utekli... Takže časem dokonce strážní povolili ze své ostražitosti a raději pomohli kamarádům, aby byli co nejdřív z ohroženého místa.

Taková škrticí smyčka, to je vynález: omotá se bezhlesně kolem krku, škubne a přiškrtí; když se včas povolí, člověk přežije, jen chvilku nemůže mluvit a pochopí, že by neměl dělat potíže. Taková věc se stala několika vojákům na několika různých místech, aniž si ostatní čehokoliv všimli. Jen někteří náhle nebyli na místech, kde měli být... jejich druhové se vydali je hledat, zašli kousek dál do mlází a tam...

Kadet už nejmíň dvacet minut nepředvedl žádný hrdinský kousek; s tím bylo nutno něco dělat. Procházel se mezi vojáky, usilovně kácejícími stromy, a dával jim dobré rady; sice v životě nedržel sekeru v ruce, ale byl nadřízený a považoval za potřebné poučit všechny, jak se co dělá. Neprotestovali, věděli, že to nestojí za to a člověk na sebe zbytečně přivolává problémy. Některým napadlo praštit toho drzého klacka zezadu sekerou, ale rozmysleli si to a spolehli se na Boží mlýny; však ono na něj dojde!

Kadet prošel okolo stráží a poučil je, že hlídají ledabyle; když už se jim dostalo té výsady nic nedělat a jenom tu trčet s puškami v rukou, měli by hlídat daleko zodpovědněji. Pak prošel mezi nimi a vstoupil do houští, kde postřehl chlapa, který se zcela nepochybně ulejval; něco tam dělal, leč pomalu a laxně. Kadet se snažil nenápadně přiblížit za jeho záda a vynadat mu; už se těšil, jak se ten ničema bude tvářit udiveně.

Čím byl blíž, tím hůř ho viděl, ale pohybovala se tam jakási tmavá postava, zřejmě dost mohutný chlap. Skutečně se mu podařilo dostat za jeho záda nepozorovaně; pak vystoupil z křoví a chystal se spustit proud nadávek. V té chvíli se ten chlap náhle otočil a kadet úžasem otevřel hubu, protože to nebyl člověk, nýbrž vzrostlý medvěd. Postavil se na zadní, mručel a kýval se ze strany na stranu. Kadet se vzpamatoval, vytasil šavličku a chtěl se bránit, ale těžká tlapa mu šavli jednou ranou vyrazila. Potom sáhl po pistoli, ale druhá tlapa ho zasáhla do ramene a srazila k zemi. Konečně se mu podařilo zařvat hrůzou; nějaký voják sem přiběhl s puškou v ruce, ale medvěd se rychle otočil a praštil ho tak mocně, že udělal salto a pušku pustil. Z křoví vyskočil cizí chlap a počal vojákovi svazovat ruce; kadet se pokusil znovu vytáhnout svou pistoli, ale než to zvládl, zakousla se mu do ruky liška; zařval bolestí a s úžasem zíral na rezavou šelmičku, která na něj cenila zuby a byla připravena napadnout ho znovu.

Konečně k němu doběhl další člověk; měl kožešinový kabát, čapku i boty a k tomu žlutou tvář a šikmé oči. Něco brebentil a kázal, aby kadet vstal a nastavil mu ruce. Když mladík dost rychle nebyl ochoten vyhovět, drobná žlutá ruka jej bolestivě dloubla do krku; kadet zaskučel a už poslouchal na pokyn ruky.

Pak viděl hodně věcí najednou: z houštiny vylétlo několik šípů a zasáhlo muže na hlídce. Na dřevorubce zaútočili další dva medvědi, pár vlků a psů, dokonce rys ostrovid. Z druhé strany se vyřítil jízdní oddíl; viděl šavle, vrhací oštěpy, hvězdice, disky a různé zbraně tak podivné, že je nedokázal pojmenovat. První útok zlikvidoval všechny, kdo měli v ruce zbraň; pokud se vojáci vůbec dostali ke střelbě, byla zcela neúčinná. Major tasil šavli, pokusil se bránit a organizovat odpor, ale nějaký chlap mu vyrazil šavli trojzubcem, druhým koncem jej srazil na zem a jakási skvrnitá šelma skočila s koně přímo na majora a držela ho v šachu, dokud ho nespoutali.

Velitelem byl starší muž s tmavým strništěm na tváři; hlavu měl zavinutou černým turbanem s nápadným rubínem. Pokřikoval na svoje jezdce několika jazyky; jeden bílý muž obešel děla, vybral z nich úderníky a všechny uložil do sedlové brašny. Ohledně zajatců nařizoval, aby je odvedli kamsi do lesa a tam hlídali.

„Drželi jste se dobře,“ řekl majorovi němčinou téměř bez cizího přízvuku. „Kdyby nám nepomohl ten hlupáček...“

„Měli jste tak dobrý přehled?“ zamračil se major.

„Sledujeme vás už tři dny; tvoje velení bylo dost dobrý. Možná si o tom ještě promluvíme, až budeš v zajetí...“

Žlutý trpaslík přistrkal kadeta blíž k veliteli; ten se ohlédl a zašklebil se na něj: „To nic, hochu. Časem dostaneš rozum!“

„Kdo jste, pane?“ otázal se kadet vztekle.

„Hrabě Guy Feroz, pobočník vévody d'Escambrray. Proč?“

„Rád bych vás vyzval na souboj, pane!“

Feroz se nevěřícně usmál. „Oceňuji tvoji odvahu; jestlipak víš, že jsem dělal v mládí učitele šermu? Vychoval jsem několik docela dobrých šermířů, můžu i tebe, budeš-li chtít...“

„Učíte šerm, pane? Rád s vámi zkřížím zbraň...“

„Teď učím lidi myslet, chlapče. Ale s tím si zatím ty nedělej starosti; všechno přijde. Prozatím jsme ti zachránili život.“

Útok přišel náhle, ačkoliv se nedá říct, že nečekaně. Najednou celý les oživl; za každým stromem se vysunula hlaveň pušky a ty počaly chrlit záplavu olova na postupující vojáky. Trvalo jen pár okamžiků, než se muži vzpamatovali; pak zahájili palbu zpátky. Na příkaz důstojníků potom vyrazili na zteč; chlapi z lesa na nic nečekali a dali se na ústup. Nebylo jich tolik, jak to na první pohled vypadalo; vlastně jich bylo docela málo a nemohli proti regulérní armádě obstát. Ale škody napáchali dost.

„Střílejte po všem, co se hýbe!“ nařizovali důstojníci. „Budou útočit znova... jak se objeví, palte bez rozkazu!“

Pro Moltkeho bylo určitým překvapením, že jeden oddíl zaútočil i zezadu, odkud čekal spíš dělostřelce; nepřátel nebylo mnoho, ale projeli vojenskými oddíly jako horký nůž máslem. Svědectví se shodovala, že jsou to tmaví, divoce vystrojení muži s divnými zbraněmi, doprovázení šelmami na koních se zbraněmi; jasnější zprávy nebylo možno získat, kdo je viděl zblízka, nepřežil.

„Já vím, že jsou všude kolem!“ řekl polní maršál klidně. „Taky vím, že mají nejrůznější zvláštní pomocníky. Zvyknete si!“

Důstojníci kývali hlavami.

„Nevšímejte si toho, co je vzadu a kolem cesty! Hlavní síly nepřítele nás čekají vpředu; takže postupujte a nenechte se ničím rozptylovat! Všechno jsou jen klamné útoky!“

Jenomže postupovat nebylo tak lehké; přední oddíly se musely tvrdě probíjet. Odstřelovaly je dalekonosné pušky z kopců, cesta byla zaminována nášlapnými výbušninami a na okrajích chráněna kulometnými hnízdy. Občas se někomu podařilo dostat jednoho obránce, ale vojáků padalo mnohem víc.

„Zajatce!“ řval kapitán, který převzal velení předního oddílu. „Chci nějaké zajatce! Copak se nedokážete nikoho zmocnit?“

Nedokázali; ranění Templáři okamžitě ustupovali, nechali se naložit na koně a s doprovodem nějaké dívky nebo dítěte prchali do svého kláštera. Namísto nich hned přicházeli noví.

Kolona, která měla zaútočit na město, se zastavila úplně; nad cestou byla postavena děla, která je soustavně odstřelovala. Bylo podniknuto několik útoků proti kopci, ale obránci stříleli dobře a čas od času se přes vojáky přehnala jako bouře jízda v modrých uniformách; prapor měli červenobílý s polskou orlicí.

Moltke dospěl k názoru, že je nutno napadnout dělostřelecké baterie zezadu a poslal tam pluk jízdy; ta se v lese srazila čelo proti čelu s Poláky a došlo k bitvě, jejíž výsledek zatím nebyl jasný. Němci a Poláci se nenáviděli od začátku na smrt a zabít nepřítele bylo jediné, co si přáli; první zprávy sdělovaly, že padlo přes polovinu mužů na obou stranách, ti zbývající se ještě pořád honí po lesích, střílejí po sobě z karabin a revolverů a sekají se šavlemi, kde na sebe narazí. Ovšem k baterii ani nepronikli, natož aby ji zničili.

„Je pravda, že jsou tak dobří bojovníci?“ ptal se Moltke majora jízdy, který mu přinesl zprávu.

„Dost, pane!“ major si setřel krev z rány na obličeji. „Střetl jsem se s jedním; byl to ještě kluk, měl už dvě rány a krev z něj jenom lila, ale tohle mi udělal, než jsem ho dostal...“

„Chtěl jsem zajatce, majore!“

„Oni se nenechají zajmout, pane! Pár se jich zabilo, když jsme je obklíčili a viděli, že neutečou! Ještě častěji vyrazí do útoku a zabíjejí všechno kolem, dokud sami nezemřou...“

„Copak se vůbec nebojí smrti?“

„Slyšel jsem... mají takovou představu, že když zahynou v boji, jdou rovnou do nebe! Stanou se z nich strážní andělé...“

„A to po tom tak moc touží?“

„Jsou to Poláci, pane maršále! Když se stanou anděli, vrátí se domů do Polska a tam dál bojují proti nám!“

„Blázniví fanatici!“ řekl jeden muž z Moltkeho štábu.

Polní maršál se po něm znechuceně ohlédl.

„Pošlete další pluk proti té baterii! Tu musíme zničit!“

„Ano, pane! Ale... potřebovali bychom další jízdu!“

„Stačí vám dvě švadrony?“

„No... musí stačit, pane. Ale jich je pořád ještě hodně!“

„Tady dole je taky spousta nepřátel, majore!“

Důstojník zasalutoval a odešel, aby vysvětlil velitelům, jaká je situace na bojišti. Moltke chvíli uvažoval.

„Zatím do boje nezasáhly jejich čarodějky.“ řekl potom.

„Domníváte se, pane, že k tomu dojde?“

„Nevím. Chtěl bych vědět, co dělají.“

Měly plné ruce práce. Andrea zapálila Živý Oheň a udržovala jej střídavě s oběma svými pannami; ostatní přiváděly a přinášely raněné, vkládaly je do plamene a ošetřovaly. Drobnější zranění Oheň okamžitě léčil, vážnější poškození bylo nutno ponechat pro budoucnost. Nepříjemné bylo, že i vážně ranění toužili vrátit se co nejrychleji do boje; všichni jako by byli v jakémsi transu.

Tomu napomáhala i hudba, která neustále zněla celým klášterem. Lobovi černí bubeníci, Donaldovi dudáci, Maryška s kytarou, Julka s ručním harmoniem, Magda s kartály. Téměř každý zpíval, dokonce i zajatci se přizpůsobovali tomu rytmu. Hudba a zpěv pomáhaly sjednotit myšlenky všech, kdo tu byli; málokdo se staral o svoje problémy, každý se automaticky podřizoval všeobecné náladě. Jakoby se stali jedním tělem, ovládaným jednou vůlí...

Charry rovněž dostával průběžné zprávy o bojové situaci; také on se snažil odhadnout, co bude dělat maršál Moltke a jak jeho plány naplní Němci. Charry by mnohem raději velel přímo v bitvě, ještě raději by měl nad sebou zkušeného stratéga a úplně nejradši by byl na palubě své lodi někde v jižních mořích, ale momentálně musel plnit, co od něho požadoval řád.

Sledoval, jak přivádějí skupiny zajatců; kromě raněných už je nekoupali v Ohni, nebyl na to čas, pouze uspali a uložili do sklepení, aby se jim nic nestalo. Zajatci, které měli z dřívějška a prošli Očištěním, pilně pomáhali starat se o bývalé spolubojovníky. Bylo možno jim věřit, to jen noví zajatci nic nemohli pochopit a hrozně se divili.

Dovnitř proklouzl vlk; samozřejmě se šrámem po šavli.

„Hlášení od Estragona!“ oznámil.

„Mluv!“

„Feroz zlikvidoval jejich dělostřelectvo a zastavil postup. Do bitvy už nezasáhnou ani děla, ani zásobovací vozy.“

„V pořádku. Hodně zajatců?“

„Větší část. Někteří padli v průběhu boje.“

„Co dělá Miguel?“

„Průběžně útočí na zadní část kolony. Požaduje posily!“

„Kde je mám vzít, to neříkal?“

Vlk to nekomentoval, nebyla to jeho věc. Ohlížel se, kde by si na chvilku lehnul a odpočinul. Charry prohlédl jeho ránu: „Není to nic vážného. Trochu tě škrábl šavlí...“

„Já vím. Já jeho škrábl zuby...“

Charry se neptal, zda to dotyčný přežil. Musel by mít velké štěstí, kdyby mu vlk dal milost. Když je někdo poranil, obvykle je to rozhněvalo. Když se vlk naštve, nebývá laskavý.

Charry pohladil vlka po hlavě. „Lehni si; pak zaběhneš zpátky.“

Nechal šelmu odpočívat a vyšel ven na ochoz; Ray Aswastarr tam obsluhoval vysílačku, jeho synové zakreslovali do mapy situaci.

„Tak co?“ ptal se, nahlížeje jim přes rameno.

„Blíží se k opevněním. Zatím plánovitě ustupujeme...“

„Rozumím. Co Donald?“

„Zatím je tam klid a nic se neděje. Přišla mu prý posila, muži z města se všelijakými puškami. Zařadil je na křídla.“

„Rozumné. Hlásil něco Dunbar?“

„Udělal pár klamných útoků, ale nepovedlo se mu, co zamýšlel; chtěl vylákat jejich jízdu do lesa, jak to udělal Lukáš.“

„Hm... dobře. Zavolej mu a vzkaž, jestli může, ať pošle někoho jako posilu Estragonovi. Ať je deptají odzadu, myslím, že tam by to mohlo být nejúčinnější.“

Charry sešel dolů na dvůr; Andrea měla zrovna volno, seděla na kládách, kolena přitažená k bradě, dlaně položené na hlavě, oči upřené do nevidoucna. Nemeditovala, nepřemýšlela - odpočívala.

Ale když přistoupil, mlčky zvedla hlavu.

„Potřebuješ pomoc?“ zeptala se.

„Nevím... snad ani ne!“ zaváhal, pak se zeptal: „Ty víš, jak to probíhá?“

Odpověděla na něco docela jiného, než se ptal: „Vyčkej do noci. V noci probudím ty, kteří ve dne spí. Zaženou je.“

Chvilku váhal, jestli skutečně myslí to, co on. Pak řekl:

„Dokážeš je přivolat?“

„Už dávno je přivolali. Čekají všude kolem.“

„Jsou...“ chvíli hledal správné slovo: „...nebezpeční?“

Mlčky kývla hlavou.

„Také... nám?“

„Především nám.“

Neptal se, čím. V přítomnosti čarodějky se vždy cítil nějak divně, asi jako v dětství ve škole, když se ho ptali na něco, co se nenaučil. Andrea nikdy nekritizovala jeho neznalost a nedávala mu najevo, že je méně chytrý, než by měl být. Jenom o tom věděla; kupodivu mu to stačilo.

Přešel k dívkám, které zpívaly, a vyčkal, až se uvolní Maryška. Pak se k ní naklonil: „Tvůj muž poslal vlka. Zdá se, že potřebuje pomoc.“

Maryška k němu zvedla modrá kukadla a popotáhla nosem. „Je to s ním hodně zlé?“

„Myslím, že ano. Nežádal by pomoc, kdyby nebylo. Dokázala bys ještě vyjet do boje?“

Chvíli uvažovala. Pak se ohlédla na Julii a domluvily se očima.

„Pojedeme za ním. Jenom co dohrajeme...“

Julie na okamžik přivřela oči a vyslala signál. Vzápětí přišla odpověď od Bastet, od Gabriely, Bašky, Kyry. Všechny se nesmírně těšily. I Magda nechala hudby docela s úlevou, radši se běžela přestrojit do bojové uniformy. Maryška se zatím domlouvala s Veronikou, potom dokonce s Andreou.

A ještě jí zbyl čas na jednu písničku:

Je ráno a noc ještě vínem zní v hlavě

všem hostům chce se jít spát

jen čtyř kopyt stopy se blýskají v trávě

čí jsou to, chtěl bych to znát

K půlnoci černý kůň proběhl nádvořím

jako duch přišel a ztratil se jako dým

toho, kdo nebyl tu, jen těžko přesvědčím

lží bude příběh se zdát.

Když zvon půlnoc odbil, ten kůň tady stál

a jen řeky proud nepřestával hrát

Jen já ze všech vím, kdo tu byl a co chtěl

jenomže blázna se nebudou ptát.

Tak často v koutku se tvář pravdy skrývá

pod kostýmem blázna tam za větrem bývá

kdo dobré tu mínění o sobě mívá

ten smůlu má, jak račte znát...

Maryška si nechala narůst leopardí srst, ale hlavu volnou, až když se scházely gardistky, vytvořila si černou hřívu jako Julie a potom ji vylepšila pramínkem modré, dalším zelené, i tu červenou si dopřála. Julie ji omrkla a na oplátku si vytvořila blonďaté kadeře, zářivě krásné.

„Tak jak, jedem do boje nebo na módní přehlídku?“ vrčela Veronika.

Jenže to už se začaly parádit Bastetky. Každá si vymyslela nějakou vlastní masku, chtěla ji předvést ostatním a dokázat celému světu, jak je schopná. Polské dívky o tom samozřejmě věděly, taky se chtěly předvést v plné kráse. Tělo pokryly srstí, ale vlasy měly co nejkrásnější, od té doby, co v reálu byly dohola, si pořád vymýšlely nádherné účesy. Stejně tak, co chodily nahé nebo v jednoduché tunice, milovaly krásné šaty a chlubily se jedna druhé, co vymyslely.

„No tak dobře,“ rozhodla Veronika. „Vrchní velení má Julie, jsi velitelka gardy, tak se ukaž!“

Julka se vymrštila na koně a potřásla blonďatými kadeřemi.

„Bastet má pravé křídlo, Gabi levé! My jedeme středem! Každá si vytvoří dva iluzorní dvojníky, aby nás bylo víc. Udržujte rozestupy!“

Iluzorní kopie jely po každé straně dívky, která je udržovala. Při bližším pohledu se nedaly považovat za skutečného člověka, ale na dálku...

Rozvinuly se před branou. Nepřátelské jednotky už pronikly přes les a doufaly, že teď bez problémů obsadí městečko i klášter. Snad už jim nic nehrozí!

„Skryjte se!“ velela Julie.

Přesvědčila se o energetické bilanci, jak své osobní, tak společné. Cítila, jak se její energie propojuje s E ostatních a vzrůstá každou další dívkou, která se přidávala do houfu. Byl to nádherný pocit, skoro dostala orgasmus. Zavřela oči a nechala se celá prosáknout energií.

„Konečně je to doopravdy! Teď ti parchanti uvidí, co jsme zač!“

Dívky na výjezd hodně těšily, hlavně ty, které se považovaly za lepší bojovnice než čarodějky. Maryšce to bylo jedno, nebyla plně přesvědčena o způsobilosti ani v jednom z oborů. Když vyjížděly z brány, zaznívala střelba velice blízko. Řádová armáda se udatně bránila, přesto stále ustupovala; nepřítel toho využíval a čím dál víc se blížil.

„Abychom se ještě měly kam vrátit!“ řekla Florence.

Maryška se zamračila: „Taky se může stát, že se nevrátíme!“

„Zmizet!“ velela Julka.

Pole nyní odráželo pouze prázdný prostor před zdí kláštera. Julka vnímala myšlenky dívek, hecovaly se navzájem.

„Teď to přestane být hra! Pro legraci jsme necvičily!“

Nepřátelská pěchota se řadila, už vyjela i jízda, dost zdevastovaná. Důstojníci řvali a vydávali všelijaké rozkazy.

„Tlakovou vlnu!“ zavelela Julie.

Všechny gardistky vyslaly dopředu vlnu energie. Jezdce srazila s koní, pěšáci popadali jako kuželky.

„Strach!“

Vlna strachu vyděsila hlavně koně, se zběsilým řičením se rozprchli po lese. Muži to pocítili také, ale v různé míře podle své nálady.

„Bubny!“

Ozval se rachot válečných bubnů. Vibroval v rytmu srdce, až se země třásla a vlnila jako moře.

„Oheň!“

Po pláni se rozlétla vysoká stěna ohně. Ve skutečnosti neexistoval, byla to také pouhá iluze, ale vyděsila vojáky.

„Vpřed!“

Z ohnivé stěny se vyřítily dívky v leopardí kamufláži. Jak se rozjely, pocítila Julie orgasmus, který zachvátil jednu z děvčátek, a vzápětí jej dostala taky. Rozječela se, další se k ní přidaly. Vyslaly další vlnu energie, a tentokrát už se mnozí vojáci dali na útěk. Důstojníci se marně snažili je uspořádat.

Některé dívky dokázaly změnit svoje koně ve fantastické příšery. Které si to nepřipravily, se snažily to udělat po nich, ale nestíhaly, iluze musí být dobře vymyšlená.

A to už byly před první řadou. Prásklo několik výstřelů, někteří vojáci si přece jen udrželi klidnou mysl. Julka smetla dva tři výbojem energie, další to udělaly po ní. Mladší holky je vzápětí braly do zajetí, většinou stačilo ukázat, a muži šli sami, té hrůzy měli už dost. Čarodějky se soustřeďovaly zejména na důstojníky, bez nich vojáci zmateně prchali do lesa a hleděli se skrýt, takže je dívky pronásledovaly mezi stromy a srážely každého, na koho narazily.

Všichni muži se zajmout nenechali. Hlavně polské dívky, které velice toužily vyřídit sí účty, některé rovnou zabily. Používaly šavle, kdežto Julie ani nevytasila. Všechno vnímala, ale nezasáhla, její extáze pomalu slábla. Zavelela, aby hnaly zajatce do kláštera, a sama s útočným oddílem pokračovala dál do lesa.

Miguel d'Escambrray ležel ve sněhu a pozoroval vojáky dole na cestě. Chystal se je napadnout a roznést na kopytech a byl by to zcela jistě udělal, kdyby jich bylo desetkrát tolik co jeho mužů. Smůla spočívala v tom, že jich bylo padesátkrát tolik. Měl jistou sebekritičnost, ta mu napovídala, že celý svět nepřemůže; leda by mu kamarádi poslali nějakou posilu.

Vrátil se zpátky a pokynem ruky si svolal velitele: Durvásu, Feroze,Tah-šwu, Carlose a Tawarra. Tvářil se nenávistně. „Jsou si nějak moc jistí svým klidem, milánkové! Domnívají se, když je jich tolik, můžou si být jistí! Ale na jednu možnost, jak se zdá, zapomněli...“

„Co chceš udělat?“ ptal se Feroz.

„Všimněte si, jak vypadá tohle údolí: les, svah dolů, cesta, svah nahoru a zas les. Co přejet jim přes hlavy? Proletět údolím, střílet, házet granáty, sekat... a zmizet v tom protějším lese? Mohli bysme pak vletět do zad vojákům, co poslali proti našim dělostřelcům a pohrát si s nimi...“

„Jo, to by šlo!“ přikývl setník Carlos. „Ale někteří naši to docela jistě odnesou...“

„Smrt přichází rychle; než jim dojde, co se děje, budeme pryč!“ řekl Durvása. „Když střelci dobře budou krýt jízdu...“

Tah-šwa neřekl nic, jenom škubl pomalovanou tváří.

„Uvidí nás v plné parádě,“ pravil Feroz zamyšleně. „Co myslíš, dostanou strach?“

Tawarr chvíli uvažoval, než mu to došlo. „A z čeho?“ ptal se.

„Z tebe, ty pitomo!“ pohladil ho Carlos po hlavě a sjel až pod bradu, aby se mohl prsty dotknout špiček přečuhujících tesáků. „To ti nikdy nenapadlo, že lidé považují tygra za příšeru?“

Tawarr počal váhat, nemá-li se urazit. Vzhledem ke své vrozené dobromyslnosti se rozhodl, že to přejde mlčením.

„Nemusí vidět jenom nás.“ řekl Feroz.

Estragon sebou škubl a ohlédl se na něj. „To nemyslíš vážně!“

„Ale ano, myslím!“

„Za bílého dne?“

„Tím spíš se polekají...“

„To by ovšem znamenalo vytvořit pole, které by zasahovalo... nejmíň deset metrů na každou stranu! Pole vytvořené násilím, bez spolupráce se subjektem!“

„Proč myslíš? Oni budou spolupracovat přímo vzorně; už jsou pěkně nahlodaní, ten jejich strach cítím až sem! Dáme jim vědět: kdo se nepodřídí, stane se lovnou zvěří příšer. Zato kdo poslechne a přijme naši ochranu, tomu budou milostiví bohové, duchové lesa a všechny mystické síly...“

Tah-šwa znovu škubl tváří: „Kačiny?“

„Přesně tak! Pokud se pamatuji, medicinman Tančící Medvěd byl jedním z nejlepších odborníků na takové věci!“

Indián se zatvářil velmi pohoršeně. Některé věci nemíval rád. Zvláště k tomu patřily pokusy nutit ho učinit něco, co nechtěl udělat sám od sebe. „Ne dobrý - zahrávat - s duchy předků!“ zafuněl.

„Každý z nás si dnes zahrává se svými ochrannými duchy!“

Tah-šwa vyrazil nesrozumitelný zvuk jako nesouhlas.

„Tak?“ šklebil se Feroz a vztáhl ruku proti jeho tváři: „Když ses vzdal svého postavení a zakázal sis označovat se svým jménem, proč nosíš na tváři ochranné znaky svého kmene?“

Tah-šwa vyrazil zvuk o stupeň pohoršenější; vypadal, že při dalších provokacích by byl schopen Španěla udeřit.

„Protože kdyby nadešel čas,“ odvětil Feroz sám. „A nastala chvíle umírat, nebude se k Velkému duchu ubírat bezejmenný tulák Tah-šwa, ale vznešený a slavný Tančící Medvěd! Že?“

Teď Indián neřekl nic - jeho planoucí zrak pohlédl z jednoho na druhého a četl v jejich očích souhlas s tím, co dělá. Nevznesl slova protestu: oni byli teď jeho kmen, jeho nejbližší přátelé. Všichni měli stejný názor na svět.

V té chvíli k nim doběhl vlk, kterého Miguel vyslal.

„Charry vás pozdravuje a děkuje. Posílá vám pomoc...“

„Jakou? Kdy tady bude?“

„Dívčí oddíl; část vede tvoje žena, Migu.“

„Maryška?“ Estragon zaváhal, zda to považovat za dobrou zprávu. „Proč poslali zrovna ji?“ A vzápětí pochopil, že zřejmě neměli nikoho jiného. Zamračil se ještě víc než předtím.

„Ženy!“ pronesl Tah-šwa s nesmírným pohrdáním.

„Čarodějky.“ řekl setník Carlos.

Durvása to nekomentoval nijak.

V té chvíli se zeptal Tawarr: „Když říkáte, nahnat lidem strach - neměl bych třeba zavrčet, až kolem nich pojedu?“

Miguel jen potřásl hlavou: „Každopádně počkáme na děvčata; už proto, že tady je nemůžeme nechat, když odjedeme.“

„Pomůžou nám, nebo budou jen překážet?“ ptal se Carlos.

„Určitě pomohou!“ usmíval se Feroz, jako vždy galantní.

Seděli, vyčkávali a uvažovali, jak provedou svůj úmysl. Vlk se vrátil k dívkám a vedl je za sebou; přiblížily se tak tiše, jak by od nich nezasvěcený člověk nikdy neočekával.

Feroz jim vysvětlil svůj plán: „Ty z vás, které to umějí, budou šířit představy, že jsou doprovázeny bytostmi dle vlastního uvážení. Je vcelku jedno, jaké představy o nich máte vy; vojákům se stejně projeví podle svého. Když se to podaří, vzbudí u nich takovou hrůzu, že se dají na útěk!“

„Tak tomu poslednímu moc nevěřím,“ řekla Maryška. „Ale můžeme to zkusit. Bude to asi chtít zapůsobit rychle, co?“

„Klid!“ blýskla očima Julie. „Stačí, aby se ti jediný podíval do očí; ostatní to zachvátí systémem masové psychózy. Dalo by se to zvládnout, pokud nestřelí dřív, než se na nás koukne!“

„Myslíš, že bych si měla sundat tričko?“ smála se Florence.

„Nebo se pomalovat!“ zasnila se Magda. „Mně se hrozně líbí, jak jsou pomalovaní tví Indiáni, Miklósi!“

„Co ti brání pomalovat se taky? Já vím, že nemáš čím, ale na to jsi měla myslet včas...“

Tah-šwa se již po několikáté smrtelně urazil. Že by žena směla nosit válečnické malování, pro něj byla příšerná představa. Zkusil odhadnout, co si o tom myslí Durvása, který rovněž ženami hluboce pohrdal; avšak seznal, že v tomto konkrétním případě se jeho nadřazenost dostává do rozporu s jiným předpisem, totiž se zákony kasty. Byly ženy, ale také princezny a čarodějky, patřily mezi bráhmany a kšatrie; výraznou vlastností vyšších kast je, že cokoliv takto postavený člověk dělá, je správné. Jiný člen kasty je sice může zabít, považuje-li to za potřebné, ale neměl by je ve vlastním zájmu kritizovat.

„Jestli je všem všechno jasné, můžeme začít!“ řekl Feroz.

„Jeden takový nápad,“ řekla Maryška. „Dokážu předvést nepříteli větší počet svých průvodců různého typu... mám takový dojem, že by bylo hloupé, aby se pletli se skutečnými bojovníky!“

„Tím myslíš co? Chceš zaútočit sama?“

„Měli bychom vytvořit několik skupin, které zaútočí na různých místech. Způsobí to daleko větší zmatek!“

„To by znamenalo rozmístit se... projet několika proudy?“

„Ano, přesně tak! Zasáhneme víc nepřátel!“

„Souhlasím,“ řekl Estragon. „Rozdělíme se!“

Netrvalo to dlouho; rozdělil oddíly tak, aby v každém byl někdo znalý magie, nějaká šelma, nějaké ženy. Potom vydal pokyn, aby se všichni rozjeli na udaná místa a připravili se.

Vojáci prozatím vyčkávali, kouřili a nadávali; důstojníci mezi nimi projížděli sem tam od štábu k útočné skupině a zpět, nosili zprávy, příkazy, všelijaké zmatené údaje. Maršál Moltke zuřil, neboť útok se stále nedařil, ačkoliv vrhal do boje nové a nové oddíly. Rovněž snaha zlikvidovat baterii chránící serpentiny doposud nepřinesla patřičné ovoce. A čas ho popoháněl.

„Pánové,“ řekl svým štábním důstojníkům. „Jestli se nepodaří dobýt jejich postavení před soumrakem, bude s námi zle! Mají schopnosti, jak být v noci nebezpečnější než ve dne!“

„Co tím máte na mysli, Excelence?“ ptal se někdo. „Myslíte jejich magii?“

„Přesně tak, pane. V noci je obzvlášť účinná!“

„Jejich magie je nesmysl a podfuk, to je jisté!“

„To samozřejmě vím. Ale v noci zkrátka působí víc...“

V té chvíli se z lesa vyřítil oddíl jezdců. Okamžitě začali střílet, zvláště na ty, co měli v rukou zbraň. Řítili se po svahu s divokým ječením, vrazili mezi vojáky, sekali kolem sebe meči, házeli granáty; ale nejstrašnější bylo, že velitel byl doprovázen mnoharukým démonem modročerné barvy, který chrlil oheň z několika hlav a místo na koni jel na býku, který zlostně funěl a nabíral lidi na rohy. Dalším z jezdců byl ďábel, jakého lze vidět nejčastěji na kostelních freskách, tam je ovšem zkrocený a na řetěze; tady byl volně a ohrožoval všechny.

Vzápětí na jiném místě zaútočil další oddíl; spolu s ním se na vyděšené vojáky řítil drak, jehož hlavy se daly těžko spočítat; kromě ohně plival též síru a srážel lidi ocasem s kostěnými bodci. Páchl tak odporně, že se několika otrlým chlapům udělalo špatně; žena, která jela v čele ostatních, měla místo vlasů na hlavě klubko jedovatých hadů, které házela po vojácích.

A takových skupin bylo několik; byly v nich nejrůznější lidské rasy, ale také tygři a leopardi, medvědi, vlci; tohle všechno se přehnalo mezi vojáky a zmizelo v protějším lese dřív, než mohli patřičně zareagovat. Někteří sice tvrdili, že stříleli, dokonce snad někoho zasáhli; ale na místě nezůstal jediný mrtvý nepřítel, zato vlastní ztráty byly katastrofální.

Maršál Moltke při prvním spatření nepřátel hbitě sklouzl s koně na zem a zaryl se nosem do sněhu; zajisté moudré opatření, neboť jeho adjutant měl míň rozumu a víc statečnosti, takže se nyní svíjel na zemi s opeřeným šípem v břiše. Teď se maršál zvedl, nechápavě vrtěl hlavou a plival sníh.

„Tak to byla jen malá ukázka!“ řekl znechuceně.

Důstojníci se chvěli hrůzou. „Ale pane, já viděl draka! Na své vlastní oči jsem ho viděl, plival oheň!“ jektal zuby jeden.

„To je právě ta iluzorní magie,“ odvětil klidně Moltke. „Celou dobu se snažím vám vysvětlit, že to dokážou...“

„Jak to dělají?“

„Kdybych to věděl, udělám to taky.“

„Jak se proti tomu bránit?“

„Kdybych to věděl, nemělo by to žádný účel.“

„Jak vůbec víte o těch věcech?“

„Zeptal jsem se lidí, kteří to vědí. Věnujte mi prosím trochu pozornosti, pánové: řád Templářů se zabývá magií mnoho století, má přístup k technikám řady zemí a vlastní schopné lidi, takže si to mohl dokonale natrénovat. Nejsnadnější vysvětlení je, že nás zhypnotizovali. Vnukli nám představu, že vidíme něco, co ve skutečnosti neexistuje...“

„To strašidlo zabilo několik lidí, pane! To nepopřete; na co ti lidé zemřeli, když neexistuje?“

„Zemřeli hrůzou, plukovníku. Srdeční infarkt, třeba.“

Důstojníci potřásali hlavami a nechápali.

„Některé ve skutečnosti zabili, to ano. Ale v podstatě stačí člověku vsugerovat, že mě doprovází nějaká obluda. Bude prchat před mytickým strašidlem a vběhne mi pod skutečnou šavli...“

„Co budeme dělat, pane?“

„Útočit, pánové. Zasáhnout hlavu draka: ten klášter. Dokud tam zkoušejí čarodějnice ty svoje kejkle, nemáme naději...“

„Myslíte, pane?“

Moltke jen pokrčil rameny.

Starý rytíř Wilfrid von Rhode klečel ve sněhu a modlil se, ruku a hák sepjaté k sobě. Jan Dunbar se naopak zabýval věcmi velice světskými: s dalekohledem u očí sledoval útok kombinace pěchoty a jízdy na oddíl bránící dělostřeleckou baterii.

„Nedá se svítit,“ řekl svým vojákům. „Poláci je buď nechytili, nebo už Lukášův pluk neexistuje. Musíme to vyčistit my!“

„K službám, Svatosti,“ řekl Nicolas Oberon. „Jdem na ně?“

„S pomocí Boží!“ řekl Wilfrid von Rhode. Vyšrouboval ze své železné paže hák, vytáhl dlouhý, oboustranně broušený křižácký meč a pracně si jej šrouboval do otvoru. Nicolas měl nutkání mu pomoci, ale váhal, zda by to nepovažoval za neúctu a náznak, že je starý a bezmocný. S tímto mečem na ruce nasedl na koně a řekl Dunbarovi: „Bratře komthure, prokážeš mi tu čest, abych směl velet prvnímu útoku?“

„Budu ti vděčen, Wilfride!“ Dunbar mu nemohl podat ruku, teď už to vůbec nebylo technicky možné - ale aspoň jej objal.

„Myslím,“ zašeptal mu. „Že jsem tě kdysi neměl moc rád; ale teď jsem šťastný, že jsi tady. Prosím, odpusť mi!“

„Vždy jsem tě považoval za syna!“ odvětil stařec. „Právě proto jsem se tak trápil, když ses nechoval tak, jak bych od svého syna očekával - kdybych nějakého měl.“

Dunbar zamžikal; slzy se mu tlačily do očí. „Dej pokyn!“ vyzval ho stručně, přiškrceným hlasem.

Wilfrid von Rhode učinil ve vzduchu kříž svým mečem.

„Ve jménu Boha Pána a Vládce - vpřed, bratři!“ zvolal.

Rozjel se jako první, za ním Dunbar, pak ostatní jezdci z řádu. Nicolas Oberon se snažil vzpomenout si na nějakou modlitbu, ale v tom rozrušení nedokázal; avšak Wilfrid počal v té chvíli zpívat latinsky Otčenáš: „Pater noster, suit in Coelis...“

Řádoví jezdci se připojili; už před staletími útočili za sborového zpěvu zbožných písní. Vjeli do lesa a projížděli jím; ke zpěvu se přidávaly další a další hlasy, i Nicolas si náhle uvědomil, že zpívá, aniž by znal text.

Nečekaně se srazili s oddílem německých dragounů; starý Wilfrid se na ně vrhl jako jestřáb na holuby a rozťal velitele vejpůl, než stačil pochopit, co se děje. Dunbar v podobných případech používal raději revolver než šavli; teď se hlavně snažil, aby se nikdo nedostal Wilfridovi do zad. Větší část Němců byla pobita, aniž stačila svěřit duši Bohu; zbylí se dali na útěk.

A Wilfrid von Rhode, zachmuřený, pobledlý a zastříkaný krví, sepjal ruku na svůj zakrvácený meč a zazpíval:

„Ave Maria, gracia plena! Ora pro nobis...“

Pokračovali v cestě; již zdálky slyšeli střelbu od baterie, ale nebyl to dunivý hlas děl, nýbrž palba z revolverů, které měli dělostřelci na osobní obranu. Znamenalo to jen jediné: nepřátelé pronikli přes ochranný oddíl a dělostřelci teď bojují o holé životy. Když se Dunbarův oddíl objevil, vykřikli radostí; to už se k nim jezdci řítili a stříleli do nepřátel.

Wilfrid zaútočil jako první; pěšáci proti němu neměli nejmenší šanci, sekal do nich z výšky a každá rána jeho meče znamenala smrt jednoho muže. Střelné zbraně nepoužíval, snad žádné ani nikdy neměl. Bil nepřátele vpravo vlevo a ještě přitom neustále vykřikoval modlitby.

Ale jeden z nepřátel přišel na to, jak se mu bránit; sebral na baterii těžký železný vytěrák, kterým se čistila hlaveň, a ve chvíli střetnutí jej nastavil Wilfridovu meči. Zbraně o sebe zazvonily, ale bez žádoucího výsledku; vzápětí Wilfrid rozťal hlavu jinému muži, ale na chvíli se zdržel, když meč vytahoval. Vojákovi se podařilo udeřit vytěrákem ze strany a přerazit mu meč u paže. Teď byl starý muž téměř bezbranný; voják jej udeřil vytěrákem, srazil s koně a bušil do něho. Kdosi jej bodl zezadu šavlí, takže pustil vytěrák a klesl; ale na Wilfrida se vrhli další, bodali ho bajonety na puškách a proklínali.

V té chvíli mezi ně vletěl Jan Dunbar; šavle v jeho ruce zasvištěla, jednomu chlapovi ulítla hlava a další se kácel bodnut do ledvin. Přehnal se i s koněm přes Wilfridovu mrtvolu, vojáky sice rozehnal na všechny strany, ale viděl na první pohled, že už starci není pomoci. V té chvíli zasáhla Dunbara kulka; pustil šavli a skácel se dozadu, noha mu zůstala zaklesnuta ve třmeni a kůň chvíli vláčel po pláni jeho bezvládné tělo.

Nicolas Oberon se svými vojáky obsadil baterii; podařilo se mu vyhnat odtamtud Němce, ale pod ním samotným zastřelili koně, takže teď bojoval jako pěší. Bitva to byla zmatená, v podstatě nikdo nevěděl, co se děje o pár kroků dál. Nicolas věděl, že jak von Rhode, tak Jan Dunbar jsou mrtví; pochopil tedy, že velení je teď v jeho rukou a polila ho hrůza. Přesto však velel: nařídil, aby se všichni stáhli mezi děla a bránili se proti dotírajícím vojákům, kterých tu bylo ještě pořád zbytečně mnoho.

Ale v největší nouzi se z lesa vyřítili další jezdci; v jejich čele Indián Tah-šwa s tomahawkem, kterým zacházel podstatně líp než šavlí. Za ním další; Oberon poznal Durvásu, Carlose, Tawarra. Nebyl tu Estragon ani Feroz, ale to mohlo taky znamenat, že se snaží obejít nepřátele z druhé strany, dělávali to. Naproti tomu viděl leopardí kožíšky děvčat, i když je nepoznával, na dálku vypadaly všechny stejně.

Jízda dorazila k baterii a pobila všechny zbylé nepřátele. Nicolas se vyčerpaně opřel o jeden kanón a věnoval Bohu vroucí dík za svůj život. Vedle něho seskočila s koně jedna princezna z Baarfeltu, nejspíš blonďatá Maryška: „Kde je Dunbar?“ křičela.

„Zabili ho... kůň ho odtáhl...“ vyjektal ze sebe, ale v tomtéž okamžiku poznal, že to není Maryška, nýbrž Julie. Zavyla jako zvíře, skočila na koně a hnala se pryč; skutečná Maryška dojela až teď a vyptávala se, co se děje.

Estragon se staral o obnovení činnosti dělostřelectva; zbylo ještě pár schopných mužů, přidělil k nim tedy svoje Basky a ti se snažili zjistit, které dělo doposud střílí a jak se ovládá. Další zkoušeli ošetřit raněné, což šlo velmi těžko; šelmy se zatím rozjely po okolí a shledávaly prchající nepřátele.

Julka našla svého muže ležet bezvládně ve sněhu; kam utekl jeho kůň, jí v tu chvíli bylo jedno. Seskočila a prohlížela ho; byl v bezvědomí, slabě sténal a teklo z něj dost krve, ale byl doposud naživu. Objala ho a pár okamžiků brečela; potom ho vzala do náruče a vlekla nahoru k baterii, kde doufala najít pomoc.

Ale bráhman Durvása jen kroutil hlavou.

„Není pomoci, mahárání! Ty sama vidíš, ne?“

„Neexistuje nic, co by ho zachránilo?“

„Jistě - Živý Oheň!“ ukázal Durvása ke klášteru, který se tyčil na protějším kopci. Julii bylo naprosto jasné, že by tam Dunbara nedokázala přivézt živého.

V té chvíli pochopila, co má a musí udělat. Rozhlédla se a kus dál spatřila skálu, vystupující ze země; přiběhla k ní, zvedla ruce k nebi a počala nahlas zpívat Vzývání Ohně. Všichni kolem se zarazili; Maryška nalámala jakési kusy křovisek a hodila je na ten kámen, aby mělo co vzplanout, Magda a Florence uchopily tělo Janka Dunbara a přichystaly se vložit je do plamenů.

„Nedokáže to!“ šeptal setník Carlos. „Není Panna ani...“

„Dokáže! Ona ano...“ odpověděl mu Guy Feroz, který právě přijel a seskočil s koně. Sklopil hlavu a přitiskl si dlaně na oči.

A potom Oheň vzplanul. Julie stála před ním a zpívala; zbavila se srsti i vlasů, byla docela nahá, jak se sluší na čaroděku. Dívky rychle odstranily z Janova těla vše, co překáželo, dokonce mu stáhly i kabát a boty; pak vložily tělo do plamene a tam shořelo vše, co nebylo živé. Včetně kulky, vězící v prsou. Dunbar se probral; když jej vynesly, sténal a lapal po dechu, ale Julie se k němu nahnula a slzy jí tekly z očí.

„Janku! Miláčku můj...“ zašeptala.

Maryška postřehla, jak se Oheň zmítá, neovládán její silou.

„Pomoz... taky ostatním!“ zašeptal Dunbar a omdlel.

Julie se rozhodla splnit svou povinnost; střežila Oheň, zatímco druhé dívky přinášely a přiváděly raněné a pomáhaly jim ošetřit svá zranění. Vnímala Andreu, která oceňovala její schopnosti; ačkoliv to byla především její zásluha a zásluha Ohně, který byl stále udržován na nádvoří kláštera.

Když byli všichni ošetřeni, Julie s úlevou přestala zpívat; pak teprve padla na kolena a rozbrečela se. Oheň okamžitě zhasl. Jan, zavinutý do pokrývek, byl při vědomí a usmíval se.

„Myslíš, že se ti to ještě někdy podaří?“ ptal se.

„Copak já vím? Ale musela jsem... tebe jsem musela zachránit! Já tě mám strašně ráda, copak to nechápeš?“

„Chápu.“ řekl a objal ji jednou rukou.

Miguel d'Escambrray stál s rukama složenýma na prsou a hleděl na dvojici s ironickým úšklebkem. „Možná bude lepší vzít ho teď někam stranou!“ navrhl. „Jestli se nepletu, tady se ještě bude bojovat; podruhé by to už nemuselo vyjít!“

„Nedělej si starosti!“ odsekla Julka. „Já se už postarám!“

„A ty jí pomoz,“ řekl Maryšce. „Pomohla jsi mi, pravda, ale teď je tady spousta lidí, o které se musíš starat. Já musím ještě něco vysvětlit tam těm frajírkům dole...“

„A že bys třeba přestal bejt tak protivnej?“ řekla Maryška, rovněž dojatá sestřiným úspěchem.

„Zítra na tebe budu milej, jak si zasloužíš!“ sliboval. „Dneska si musím zatančit s těmi parchanty...“

Naskočil na koně a velel, aby jeho oddíl rovněž nasedl a vyjel proti Němcům; jeho jezdci, pokud nebyli zraněni, to udělali.

Maryška pocítila, že má strach. „Dávej na sebe pozor!“ křikla.

„Dobře víš, že se mi nemůže nic stát!“ zasmál se a políbil amulet, který dostal od Andrey; nosil ho kolem krku uvázaný na pramínku Maryščiných vlasů.

V té chvíli se z lesa vyřítil Nazir se svými jezdci; Estragon nejdřív zaváhal, kdo to je, ale potom ho poznal.

„Právě včas! Pohlídej to tady, my musíme dál! Kde je Lukáš?“

„Za chvilku tady bude! Měli nějaké problémy tam v lese...“

„Tuším, jaké. Alláh ti pomáhej, derviši!“

A Miguel d'Escambrray vyrazil válečný pokřik a rozjel se dolů po svahu, následován svými jezdci.

Nazir seskočil s koně a sklonil se nad Dunbarem. „Co se stalo komthurovi, má paní?“ otázal se Julie.

„Je raněn; chtěla jsem ho dovézt do kláštera, ale... nevím!“

„Tak to bych zrovna neradil! Už se probili až ke klášteru; teď ho obklíčili a posádka se brání, co to jde. Pochybuji, že by se tam dovnitř někdo dostal...“

„Co tedy budeme dělat?“

Nazir se rozhlédl. „Asi jeden a půl míle tímto směrem je jakási salaš, zřejmě pro ovčáky přes léto. Teď tam nikdo není... myslím, že bys tam dojela ještě za světla. Můžeš tam přečkat noc...“

„Dobrý nápad,“ řekla Maryška. „Vezmem tam všechny raněné!“

„Souhlasím,“ řekl Oberon, který se už cítil jako velitel celé baterie. „Aspoň nebudou překážet tady! Čím dřív budete pryč, tím větší kámen mi spadne ze srdce!“

Julie, Maryška a ostatní dívky se nedaly prosit; lehčeji ranění se tam vydali sami, pro těžší případy vyrobily z větví smyky a uvázaly za koně. Nazir slíbil, že za nimi zamete stopy a bude je chránit pro případ, že by sem Němci dorazili a prošli.

„Neboj se, noc nás ochrání,“ řekla Julie. „Dovedu se postarat, aby nás nikdo do rána neobjevil!“

Když zmizely v noci, nabídl Oberon Nazirovi cigaretu.

„Tak jak to vlastně vypadá - ale doopravdy?“

„No...“ Nazir popotáhl a ušklíbl se: „Zatím to vypadá na dvě možnosti: padnout jako hrdinové nebo zdrhnout!“

Nicolas Oberon si odplivl. „A co vyhrát?“

Nazir chvíli uvažoval. „Teda... těžko.“

Oberon taky přemítal. „Já nevím, jak ty... já asi zůstanu.“

Nazir zaklonil hlavu a pozoroval kroužky kouře. „No, když je to tak - ono to v Alláhově ráji prý není tak špatný. Krásný ženský, čerstvá voda, zelený zahrady a stín... co bys chtěl víc?“

A protože Nicolas neodpověděl, po chvíli přemýšlení si dal správnou odpověď sám: „Přežít.“

Chvíli před tím, než Němci obklíčili klášter, přinesli Skotové Donalda MacLawwena. Měl dvě rány od kulek a byl v bezvědomí; když ho Andrea omyla Ohněm, přišel k vědomí a řekl:

„To postavení před městem se nedá uhájit, Charry! Drželi jsme se až doteďka, ale přes noc... padla mi polovička lidí! Potom už nevím, dostal jsem to taky...“

„Město má smůlu,“ řekl Charry tvrdě. „Všichni stáhnout sem!“

„Vyřídím jim to!“ řekl Donaldův pobočník Finean a odběhl.

Město Treuheim smůlu nemělo - když se skotský pluk za neustálé střelby stáhl do lesa, rozhodl maršál Moltke posílit oddíly dobývající klášter a vydrancování města nechat na ráno. Občané se sice celou noc třásli hrůzou a naslouchali střelbě v kopcích, ale zatím se jim nestalo nic zlého.

Do kláštera se však už nedostali, byl obklíčen; Finean chvilku uvažoval a potom rozhodl obsadit na předměstí továrničku na nábytek, která měla dost rozsáhlý sklad. Tam se schovali a přes noc vyčkávali, co bude. Kromě jiného jim docházelo střelivo, ale Finean řekl: „Klid! Něco vymyslíme...“

Poslední obranu před klášterem vedl Tošio Yamanaki; počínal si tak, že všude kolem zdi se kupily mrtvoly. Ustoupil do kláštera jako poslední a hned nechal zatarasit bránu; teď útočili Němci proti starým zdím, na kterých byly instalovány kulomety.

Charry zuřil. Vztekle proklínal jak nepřátele, tak neschopnost vlastních lidí. Hrubě se utrhl i na Almettu, který mu přišel něco navrhnout; starý komthur se nerozhněval, avšak řekl: „Podle starého řádového zvyku by měl vrchní velitel nosit při bitvě přílbu se spuštěným hledím...“

„Proč?“

„Aby nebylo vidět každé hnutí jeho tváře! Některé pocity by měl velitel ukrývat: třeba vztek, malomyslnost, beznaději...“

„Já jsem to ještě nevzdal!“ rozkřikl se Charry.

„To je dobře.“ konstatoval Almetta.

Moltkemu to přišel říct podplukovník Meyerhold, který převzal velení útočného oddílu. „Kdybych měl pár kanónů, pane, rozstřílel bych tu zříceninu na prášek!“ navrhoval. „Jenže flintičkami se tam tak snadno nedostanu!“

„Je mi líto, příteli, děla nemáme! Až zjistím, kde zůstala, dám odpovídajícím způsobem potrestat toho, kdo to zavinil; ovšem to nám v této chvíli nijak nepomůže...“

„Co mám tedy dělat, pane?“

„Zkuste použít granátů, Meyerholde!“

„To je možné jenom zblízka; a ti ďáblové střílejí přesně!“

„Střílejte tedy ještě přesněji! Ale zničte je!“

Podplukovník Meyerhold si pomyslel něco velmi nezdvořilého.

„A doporučuji vám stihnout to co nejrychleji. Stmívá se; víte přece, co ti jejich čarodějníci dokážou!“

„Vím, pane!“ řekl Meyerhold a vracel se ke klášteru.

Miguel Estragon zjistil, že se do kláštera nedostane ani on. Rozzuřil se; rozhodl, že když obklíčili Němci klášter, on na oplátku obklíčí je. Nařídil mi, abych je se šelmami napadl a dal se na útěk; vzápětí on zaútočí z druhé strany a rozseká je.

„Pěkný nesmysl!“ konstatoval Tawarr. „Není to lepší naopak?“

„Ty, miláčku,“ nahnul se k němu Miguel a vrčel mu do tváře. „Se starej, abys vždycky zadávil všecko, co ti vlítne do cesty; taky se starej, abys to vždycky pěkně udělal každý tygřici, pokud už vynecháš leopardice a lvice a tak; a nezapomeň si narvat do uší ještě další zlatý kroužky, až nějaký ukradneš! Ale přemýšlení nech laskavě mně!“

„No jistě,“ řekl Tawarr nechápavě. „A co se rozčiluješ?“

Estragon mávl rukou a řekl, abychom to provedli, jak říká. Tak jsme to zkusili; vlítli jsme do jejich středu, naházeli jim tam poslední granáty a pak se dali na útěk. Za námi svištěly kulky, dokonce se za námi rozjelo několik švadron; potom začaly práskat rány od Estragonovy jízdy a my jsme se zastavili.

Povšiml jsem si, že král Azgarr z Glennarru sedí na koni značně podivně; dojel jsem k němu a viděl, jak mu z rány na boku prýští krev. Podepřel jsem ho; krev mu tekla i z čenichu, ale dosud byl při vědomí.

„Bratře... bratře Aflargeo... prosím, slib mi!“ zašeptal.

„Slibuji - ale co?“

„Moji kožešinu... do Arminu! Uložit ve svatyni... vrátit se domů... domů do Arminu! Prosím...“

„Slibuji! Odvezu tvoji kožešinu do Arminu!“

„Dě... děkuji!“ zachroptěl a sklonil hlavu.

Azgarr z Glennarru, král obojích Tater, Fatry a Matry, kníže Magury a Karpat, byl mrtev.

„Zabili krále!“ zaslechl jsem řev nějakého rysa. „Bijte je!“

Nepřátelé udělali chybu: jejich jízda se včas nestáhla. Vrhli jsme se na ně s řevem, který je na okamžik přimrazil, rvali je drápy i tesáky, vlci strhávali jednotlivé jezdce a drásali jim hrdla, medvědi je dusili ve svém objetí. Z druhé strany je sekaly šavle Estragonových jezdců. Ao Harrap začal zpívat starou bojovou píseň jaguárů a my jsme se k němu připojili.

Potom se lidé dali na útěk.

Klášter se stále ještě bránil; stále ještě hořel na nádvoří Živý oheň, ve kterém čarodějky ošetřovaly raněné; stále ještě tu zněly bubny, harmonium i kartály a především zpěv dívek, k němuž se přidávali i bojovníci. Stále ještě bylo nepřátelům jasné, že dokud zní tento zpěv, nikdy se dovnitř nedostanou.

Jednou už se jim podařilo dostat těsně k bráně, dokonce tam hodili několik granátů; pak ale ty drzouny z hradby postříleli, zbývající zděšeně uprchli a zase se dovnitř nedostali.

Podplukovník Meyerhold si však věděl rady. Přivolal jednoho muže, o jehož střeleckém umění byl pevně přesvědčen.

„Potřebuji zabít jednu osobu!“ řekl mu. „Ženu, která ovládá ten jejich zázračný oheň! Chodí v bílém a hlavu má holou...“

„Takových je tam víc, pane!“ namítal střelec.

„Tuhle poznáš: ovládá jejich Oheň! Musíš ji dostat!“

„Jenže, jak můžu střílet dovnitř, do nádvoří?“

„Jednoduše; vidíš támhle ten strom? Vylezeš si na něj s puškou a zastřelíš ji! Stačí mi jenom ta ženská, chápeš? Víc nemusíš!“

„Dobře, pane, udělám to! Ale... já nevím!“

„Prokážeš tím říši obrovskou službu! A dostaneš válečný kříž!“

Střelec tedy uposlechl. Přehodil si odstřelovačskou pušku přes záda a počal šplhat po větvích. Moc mu to nešlo, nebyl tak zvyklý jako Charryho námořníci; ale postupně se dostával výš, až konečně viděl do nádvoří.

Panna Andrea měla zvláštní pocit, že něco zanedbala; roztržitě se zarazila, až se dokonce i Oheň zachvěl, obrátila se k Sainé a řekla jí: „Něco se stalo, sestro! Něco zlého!“

„Něco s Ohněm?“ otázala se Sainé a přistoupila k ní.

V tu chvíli voják vystřelil. Andreu zasáhla kulka do prsou; vykřikla a klesla Sainé do náruče.

Druhá Panna pocítila nával vzteku. Aniž přemýšlela, co její družku zranilo, otočila se a vyslala tím směrem výboj Síly. Muže zasáhla rána, která jej rázem ochromila, pustil se větve a s křikem padal dolů. Jeho tělo narazilo dvakrát do větví; jedna ta rána mu přerazila vaz. Na zem dopadla už jen mrtvola.

Ale Andrea visela Sainé v rukou a sténala; Sainé ji sice ihned vtáhla do Ohně, ale rána přesto krvácela. Přiběhl Charry, Diana, Tošio a další - avšak nikdo nechápal, co dělat.

„Zemřu,“ pravila Andrea s očima zavřenýma. „Je to nutné. Oheň si žádá můj život... použila jsem jej ke zlému...“

Diana se pokoušela ji přesvědčit, že neexistuje žádné zlo, že je to jen lidská iluze; avšak Panna na ni upřela ztrápené oči, nic neřekla, ale Diana v rozpacích zmlkla.

„Je taková věc... oheň... z krve panny...“ řekla Andrea.

Sainé něco breptala elfsky, ale Andrea promluvila německy: „Pomozte mi... vystoupit na hradbu!“

Němci zřejmě poznali, že se jejich záměr podařil; umlkl zpěv, zato slyšeli zevnitř zděšený pokřik. Vrhli se do útoku.

„Střílejte po nich!“ řval Charry.

„Ne!“ řekla Panna skomírajícím hlasem. „Zničím je!“

Sainé i ta druhá jí pomohly vystoupit; oheň se zachvíval, jako by chtěl každou chvíli zhasnout. Panna chytala krev, prýštící její paní z rány v prsou, do vojenské přílby; Sainé jen pomohla Andree nahoru, pak seběhla zpět k Ohni a udržovala ho.

„Oheň, vzešlý z krve panny!“ šeptala Diana, chvějící se jako bříza ve větru. „Její smrt vyhladí všechny...“

„Co to blábolíš? Vzpamatuj se!“ křičel na ni Charry.

Andrea se zastavila na ochoze a rozhlížela se po útočnících. Pak vzala své družce přílbu s vlastní krví a něco nad ní šeptala; načež přílbu překlopila a vylila svou krev z hradby dolů.

Vojáci se zarazili, když se před nimi náhle objevila vysoká stěna plamenů; pak se zděsili, když ty plameny počaly nesmírnou rychlostí stékat dolů z pahorku. Obrátili se a prchali, padali, zahazovali zbraně, šlapali po sobě; až je plameny dostihly a pohltily. Vzduch se naplnil hrůznými výkřiky a pachem spáleniny; nešťastníci řvali, potáceli se po sněhu jako živé pochodně. Andrea se pozdvihla na rukou své družky a kalícím se zrakem hleděla na umírající nepřátele. Pak ji opustily síly; ještě obrátila tvář k severu a něco šeptala - pak znehybněla.

A Živý Oheň se v míse zachvěl, jako by umíral; pak přes všechnu snahu Sainé zvolna uhasl...

Vévoda Miguel d'Escambrray spatřil stěnu z plamenů; netušil, co znamená, ale postřehl svoji šanci. Před ním byli nepřátelé, takže na ně ukázal svým mečem: „Kupředu, chlapi! Pošleme je zpátky do pekla!“

Vyrazil v čele ostatních - ani nevěděl, kdy dostal tu ránu, jen najednou ho něco spálilo na prsou, strašněji než Živý Oheň; pocítil, že jej opouštějí síly, pustil meč a na chvíli zavřel oči. Zamíhaly se mu barvy: bílá a zlatá, bílá a zlatá, bílá a zlatá v šíleném kolotoči; Maryščiny barvy ten den, kdy s ní jel na vyjížďku do lesa. Zaslechl její tichý zpěv, který jej tak velmi rozrušil a uvědomil si, že jej už nikdy neuslyší.

„Tvůj amulet mi nepomohl, Andreo...“ zašeptal.

A v odpověď zaslechl její tichý hlas: „Ani mně...“

Tehdy pochopil, že Oheň uhasl, že Andrea nežije. Že má jen pár vteřin času, aby se připravil na odchod. Kupodivu si nemohl vzpomenout na žádnou mantru. Tak jenom zašeptal: „Maryško!“

Pak sklouzl s koně a zůstal ležet ve sněhu.

„Estragona zabili!“ zařval zoufale setník Carlos.

Přeskočil ho kůň s jezdcem; Indián Tah-šwa zběsile ječel a bil nepřátele tomahawkem. Zasvištěl trojzubec a probodl muže, který se pokusil vévodu dorazit šavlí; vzápětí Durvása sklouzl vedle něho, poklekl do sněhu a mocným hlasem volal nejmocnější bytost vesmíru, Pána Nrsimhadéva, Nejvyššího Ochránce oddaných. Jeho hlas se zalykal bolestí:

„Óm namo bhagavate narasimháya namas tejas-tejase ávir-ávirbhava

vajra-nakha vajra-damstra karmášayan randhaya randhaya tamo grasa

grasa óm sváhá, abhayam abhayam átmani ghúyisthá óm ksraum!“

Jsou lidé, kteří přísahají při spáse své duše, že skutečně té noci viděli obrovitou bytost se šesti rukama ozbrojenýma drápy a s nesmírně vznešenou lví hlavou, která jen pouhým svým zjevením ničila nepřátele.

A někde velmi daleko odtud se Maryška, která pomáhala sestře ošetřovat raněné, zachvěla hrůzou a přitiskla si dlaň na srdce.

„Něco se stalo!“ zašeptala. „Ale to přece není možné! Nemohlo se mu nic stát... je přece chráněný! Amuletem a mojí láskou!“

Ale Julie dobře věděla, že žádná možnost není vyloučena; objala ji, přitiskla k sobě a plakala.

Potom v klášteře znovu vzplanul Živý Oheň; zapálila jej Sainé, která se právě stala nejvyšší čarodějkou. Ale nemohla si být jistá, že jí tato moc vydrží na dlouho.

Než se nepřátelé vzpamatovali, pronikli do kláštera Ferozovi jezdci i s mrtvolou vévody d'Escambrray a také část šelem. My ostatní jsme zůstali na číhané v lese, stejně jako Lukášovi Poláci, MacLawwenova pěchota, dělostřelci a další odloučené části armády. Nadcházela noc.

A v průběhu té noci hrabě Guy Feroz, o němž mnozí soudí, že sám je démonem, přivolával ta nejstrašnější zjevení, aby odehnala nepřátele od našich hradeb; takže nepřátelé se neodvážili k nim přiblížit. Mnohé z těch příšer jsem viděl a mohu říct, že kdybych byl člověkem, zachvátila by mne hrůza.

Vítězství

Charry si na Ferozovo doporučení šel sice na chvíli lehnout, ale před svítáním už byl zas na nohou; i když vypadal, jako by se mu na hlavu zřítila celá nebeská klenba. Obešel hlídky na hradbě; téměř všichni podřimovali, ale jakmile zaslechli hluk, otvírali oči a zvedali hlavy. Tori připravila jakýsi bylinkový čaj; Ferozovi stačilo jenom si k němu čichnout, zakroutil hlavou a naznačil, že by ta holka dokázala otrávit polovičku Evropy.

„Myslíš tím, že je to nebezpečná droga?“

„Myslím, že teď už je to jedno.“ řekl Feroz a napil se.

Charry svolal svůj štáb, lépe řečeno to, co z něj zbylo. Tváře mužů i žen byly tvrdé a nelítostné, když usedli v refektáři, ruce hřáli o šálky s čajem a vyměňovali si pohledy, v nichž se zračilo znepokojení. Charry byl nucen konstatovat, že většina posádky nemá v boji valnou cenu, třeba generál Kronnenberg, Ungern a další. Ale nějaké možnosti ještě existovaly...

„Prosím o vaše návrhy!“ řekl zachmuřeně.

„Já vidím jen jednu možnost,“ řekla Diana. „Zdrhnout! Probít se do lesů a tam postupně ničit nepřátele po jednom!“

„Nesouhlasím!“ generál Kronnenberg byl rád, že může něco říct ve štábu, zvlášť proti Dianě. „Nemůžeme přece vzdát postavení, které jsme jednou prohlásili za svoje!“

„O myšlence vzdát se zatím nikdo nehovořil,“ usmál se Feroz. „Při přesile nepřátel obvykle používáme tzv. vlčí taktiky: útěk, návrat z druhé strany, útok a zase útěk. Oddíl o padesáti lidech dokáže touhle hrou držet v šachu i desetitisícovou armádu!“

„Připomínám,“ řekl Almetta. „Že doposud máme venku poměrně nedotčené a bojeschopné jednotky: šelmy, část dívčí gardy, pluk Palmiro Corsiho, různé odloučené skupiny! Mohou nám pomoci...“

„Co budou dělat ti lidé bez přímého vedení?“ ptal se Ungern.

„Nepochybně bojovat, jak zrovna můžou! Dokud není bitva docela ztracena, každý se snaží pomáhat!“

„V tom případě musíme držet klášter jako symbol našeho odporu! Dokud se budeme držet my, budou bojovat také oni...“

„Jsou také některé drsnější možnosti.“ řekla Veronika vážně. „Můžeme třeba svoje zajatce zhypnotizovat a poslat do boje s jediným cílem: pobít co nejvíc nepřátel...“

„Proč to tedy neuděláme?“

„Morálně je to zcela mimo! Můžeme to učinit, až když nám úplně přestane záležet na tom, co s námi bude po smrti... Pán velmi přísně trestá zločiny proti nevinným lidem!“

Ungern se zamračil; neměl rád připomínky, že nad jeho vůlí existuje ještě nějaká vyšší.

„Až doposud jsme používali metod magie pouze k zastrašování či zajímání nepřátel,“ pokračovala Veronika. „V tom případě jsme mohli dodržet zásadu, že nesmíme nikomu ublížit, protože i když se třeba vyděsili, v konečném důsledku je to zachránilo. Teď jich máme plný sklep a co s nimi bude, až to Němci dobudou, můžeme těžko odhadnout. Jestli je nedokážou probudit...“

„Můžeme některým z nich věřit?“ ptal se Charry.

„U těch prvních jsme provedly analýzu osobnosti a víme celkem přesně, co od nich můžeme čekat. Proto jsme je také zapojily jako pomocný personál. Když jde o to Němce pochytat a převychovat, je na zajatce celkem spolehnutí, stalo se jim totéž a souhlasí. Ale poslat je zabíjet a ničit...“

„Chápu. Ale jsou i takoví, kteří splní jakýkoliv rozkaz?“

„Ty už zařadili rovnou do oddílů.“

Charry pokyvoval hlavou a uvažoval.

„Čas míjí!“ připomněl Feroz. „Máme-li vyrazit, musíme ještě před svítáním; zatím se nepřátelé bojí vystrčit nos!“

„Vidím situaci takto: Moltke jde v první řadě po mně. Ví, že když budu zabit, zhroutí se celá obrana i důvod pro zásahy řádu. Takže bude útočit na místo, kde jsem já. Zůstanu tady v klášteře, vy zatím prorazíte do lesů a budete bojovat zezadu. Není hloupý, aby za vámi posílal oddíly, které jste schopni zničit, vrhne co největší síly na nás...“

„Bezvadný!“ řekla Diana. „Budem tady jako kus sýra v pasti na myši! Je nějaká naděje, že se myš chytí dřív, než sýr sežere?“

„Musíme věřit, že se to povede.“

„Rozumím.“ řekl Feroz. „Kdo bude velet armádě venku?“

„Nemyslím, že je nutné stanovit vrchního velitele. Počítám spíš, že se rozdělíte na jednotlivé menší skupiny pod vedením toho, kdo má největší zkušenosti. Nebylo by na škodu, aby některé vedl Tošio, Diana, ty, Veronika, Lobo...“

„Tak počkej!“ zarazila se Diana. „Koho si tady chceš nechat?“

„Neboj se, zbyde jich dost...“

„Já rozhodně zůstanu s tebou!“

„Já také, můj pane,“ řekl Tošio s úklonou. „Jsem tvůj první samuraj a neměl bych opouštět stín tvého trůnu...“

„Ale venku se dá bojovat mnohem účinněji!“

„Snad ano, ale nemyslím, že by to v tuto dobu bylo nezbytné. Je mnohem důležitější zůstat zde a chránit pevnost.“

„Jestli se na nás vrhnou všichni, ten klášter se bránit nedá!“

„Právě proto tady chci zůstat!“ trval na svém Tošio.

„Já také zůstanu,“ řekla Veronika. „Moje práce je pochytat ty, kteří nám neopatrně uvíznou v drápech. A pomáhat jim...“

„Pořád ještě je chceš chránit?“

„Dokud jsem naživu.“

Charry měl pocit, že se mu otěže velení vymykají z rukou.

„Dobře! Jděte ke svým oddílům a sestavte útočné skupiny! Ty pak opustí klášter; potom já rozhodnu, jak se budeme bránit!“

Příkaz se setkal se všeobecným souhlasem; jezdci sedlali koně a brali si zbraně, jako by měli zůstat venku delší dobu a Charryho mimovolně napadlo, že mnozí se chystají, jako by měli v úmyslu uprchnout přes hvozdy a ztratit se v cizině. Nepovažoval to za zcela vyloučené, někteří Templáři si takto počínali.

Kývl na Feroze: „Poslyš, co uděláme s dětmi?“

„S těmi skřety od Červených šátků?“ ohrnul hrabě nos.

„Já vím, že se považují za skvělé bojovníky a včera pomáhali, kde to šlo. Ale nechci, aby tu zbytečně zahynuli... nebude lepší vyvést je z obklíčení a nechat... někam zmizet?“

„Určitě ano. Ale budou chtít?“

„Pochybuji. Musíš jim to podat tak, že jejich úkol je vojensky naprosto nezbytný. Namluv jim... něco jim napovídej. Jo - a vem s sebou taky Denise Baarfelta; nedokázal bych se podívat Tomášovi do očí, kdyby se mu něco stalo...“

Feroz se ušklíbl. „Obelstít toho klacka nedokážu, Charry! Vidí skrz zdi a větří lumpárnu na míle daleko; kromě toho Baarfeltové si vytvořili jakýsi způsob mentálního spojení na dálku, on vnímá svoje sestry a ony jeho! V noci...“ zaváhal.

„Pomáhal ti s těmi strašidly?“

„Kdyby to! Seděl v koutě a jenom koukal. Sleduje, co dělám, učí se to... Víš, že se dokáže krýt, abych ho neviděl?“

„Prosím?“

„Víš, jak se dělá neviditelnost? Vsugeruješ lidem kolem, že tě nikdo nevidí. Naučil se to tak skvěle, že ho ani já nevidím, pokud ho přímo nehledám. Nezkoušel to na tobě taky?“

„Nevím! V podstatě, už dlouho jsem ho nikde...“

„No, to mám na mysli. Kdyby bylo nejhůř, Denis se dokáže dostat ze středu nepřátel podstatně líp než kdo jiný. Zkrátka zmizí...“

„Umějí to i další?“

„Určitě malá Tori; ta je na Denise navázaná ze všech nejvíc. Taky na mě, ale z jinýho důvodu...“

„Ale Guy! Neříkej, že jsi s tím dítětem...“

„Charry, rozdíl mého a jejího věku je větší, než myslíš; jenže ona není dítě, ale... vykašli se na to. Zkrátka, dovolil jsem jí hodně se naučit. Nepřátelé si s ní užijí, jestli... Oproti Denisovi mi ona včera pomáhala, a pěkně. To, co jim posílala, bych ve skutečnosti nikdy nechtěl potkat...“

Charry se mračil. „Guy, možná je to hloupá otázka v tuhle zcela nevhodnou chvíli, ale... nakolik jsou ty představy reálné?“

Feroz se potměšile ušklíbl.

Charry se zamračil ještě víc. „No, promiň. Blbá otázka, co?“

„Vůbec ne. Jenom řeč o rozsahu mnoha knih. Může to být tak, že představa... říkejme fantom, ano? Zkrátka, někdy ten fantom žije v jiném světě a ty mu pomůžeš přejít do našeho. Jindy neexistuje vůbec, ty jej vytvoříš, pustíš do světa a pak je problém, abys ho zrušil. A někdy jen reaguje na strach, který má adresát tvého působení... chápeš?“

„Jistě. Nejsem tak hloupý, jak se všeobecně soudí!“

„Ať je to jak chce, vytvářet příšery a pouštět na svět je složitá věc a vyžaduje zodpovědnost. Když opustíš prostor, některé s tebou odejdou, ale jiné... zůstanou.“

„Kde, když neexistují?“

„V mysli těch, kdo je viděli. A neříkej neexistují. Není to jednoznačné. Jakmile je něco v interakci se dvěma osobami, pak už to svým způsobem existuje. Mysl člověka je velmi složitý systém a kdo se snaží ji ovlivňovat...“

„Myslím, že chápu. Tak jdi, ať to nezdržujeme.“

Červené šátky přijaly myšlenku vyrazit do boje s nadšením, zvlášť oba velitelé, René le Mogniére a Martin le Goff.

„To je dost, že si na nás velení vzpomnělo! Proto jsme nešli do války, abychom tady hnili! Máme snad trčet na hradbách a hlídat zajatce, zatímco ostatní bojují?“ vykřikoval Martin.

„A co jinýho umíš, skřete?“ otázal se ho Feroz. „Jsi snad tak dobrý bojovník, abys přemohl dospělého muže?“

„Sám ne - ale když se na něho vrhnem tři, čtyři...“

„Dostaneš možnost! Svěřím vás Carlosovým Baskům, to jsou chlapi schopný projet samotným peklem... ale budete je poslouchat!“

René si vyměnil pohledy s Martinem, pak oba kývli.

„Já do vás vidím, mládeži: nebaví vás to! Chtěli byste velet sami, co? Válčíte už dost dlouho a myslíte, že jste hvězdy! Jenže Carlos je ještě lepší!“

„Neodvážili bysme se hádat s Tvojí Svatostí!“ řekl René.

„Ani bych vám to neradil! Tak se sbalte a jedem!“

Feroz odešel a klukům se rozzářily oči:

„Teď těm náfukům předvedem, co umíme! Už jim dochází dech, tak jsme jim dobrý... napřed nám nařídili voplendovat tady a hlídat zajatce, ale hodně jich zařvalo, tak potřebujou šavle!“

„Budou je mít! Ukážem jim, co jsme zač!“

„Denise prej tady nechávají, fracka rozmazlenýho... Nevadí, je ještě smrkáč, přestože vytahovat se umí dost! My jsme chlapi, konečně to někdo uznal!“

Guy přišel ohlásit Charrymu výsledek. „Carlos ví, co má dělat. Pošle kluky obsadit tu vesnici za Treuheimem směrem do vnitrozemí pro případ, že by tam bylo zapotřebí zřídit další linii obrany. Ve vesnici se můžou předvádět a nic se jim nestane...“

„Děkuju ti, Guy. Za všechno...“

Guy Feroz kývl hlavou; pak se ale zarazil. „Chceš mi položit ještě jednu otázku a bojíš se. Zda jsem skutečně ďábel.“

Charry se k němu obrátil. „No... možná.“

„Nejsem. Kdybych byl, stačilo by mi pronést slovo a všichni tam na druhé straně by byli mrtví. Andělé Pána sice nemají schopnost tvořit slovem tak jako On, ale ničit hmotný výtvor dokážou bez omezení. Včetně těch andělů, kteří poklesli...“

Charry ztěžka dýchal. Pak podlehl a Feroze objal.

„Hodně štěstí! A kdyby některý z nás padl...“

„Ty nezahyneš. Máš ještě spoustu povinností, které jsi nesplnil - musíš se vrátit na svůj Ostrov. Ani já nezahynu, protože jsem svůj život nevložil do rukou ženy jako můj nešťastný syn...“

„Co... cos to řekl?“

„Nic. Nevšímej si toho!“ Feroz se odvrátil a utahoval pobřišník svého koně. Charry jej chytil za rameno. „Mluvíš o Estragonovi?“

„Ano. Miloval jsem ho... jako syna. Ale on dal přednost ženě před věděním. Miloval ji víc než své poslání. To se neodpouští.“

„Chceš tím říct, že jsi ho potrestal ty?“

„Blázníš? Přišel jsem jen proto, abych ho chránil! Ale nemám takovou moc! Miguel v tuhle chvíli stojí před Trůnem, zodpovídá se ze svých činů a dostává za úkol je odčinit...“

„Jakým způsobem?“

„To kdybych věděl! Charry, jsem jenom starý unavený ďábel, který smí vstoupit do Pánovy blízkosti, pouze je-li povolán! Řeknu ti naplno: potěšilo by mne, kdybych místo Miguela zahynul já! Ale příliš dobře vím, že ten boj přežiju; i všechny ostatní! Dokud se nestane něco... sám nevím co. Tak mne nech jít!“

Pak vsedl na koně a zkontroloval zbraně. Charry pokynul, aby otevřeli bránu, Feroz kývl na svoje jezdce a počal s nimi zvolna, opatrně vyjíždět. Byla ještě tma a všude klid, takže byla naděje, že se jim podaří projít nepozorovaně.

Marná naděje! Jen co na svahu před klášterem nastal pohyb, už se z okolních provizorních postavení ozval pokřik a vzápětí první výstřely. Feroz poslal dva oddíly jezdců, aby to vyčistily; vedli je Indián Tah-šwa a bráhman Durvása, oba viditelně planoucí touhou pomstít smrt svého pána.

Ale byl tu ještě jeden ochránce; Charry si ani nevšiml, jak se vedle něho najednou objevil Denis. Oči mu hořely jako plamínky; vztáhl dlaně proti černé obloze a něco šeptal.

V té chvíli se v bledém oparu na východním obzoru objevil stín; úsvit pobledl v jeho rudozlaté záři a na noční oblohu majestátně vyplul šestnáctihlavý drak, veliký jako katedrála Nôtre Dame v Paříži. Vznešeně mával blanitými křídly, lesknoucími se zlatem až do zelena, na příšerně krásných hlavách měl koruny blyštící se drahokamy a každou z těch šestnácti chrlil jinak barevný plamen.

„Bože, to je blbec!“ vzdychl Feroz, potřásaje hlavou.

Ať to bylo jak chtělo, Němci zírali; jezdci pobídli koně, přehnali se přes vyjevené nepřátele a zmizeli v lese dřív, než si stačili ujasnit, zda jim drak ublíží či nikoliv. Ve skutečnosti neměl v úmyslu uškodit nikomu, Denis považoval za nepřijatelné, aby jeho výtvor někoho zabil či zranil. Navíc drak byl tak krásný a vznešený, že o jeho umělém původu nemohlo být pochyb.

„Nečumte jako idioti!“ vyzval setník Carlos Červené šátky. „To vypadá, jako byste v životě neviděli draka!“

„Ty zato obden, co?“ popíchl ho René.

Carlos jen mávl rukou; nechtělo se mu vykládat tomu frackovi, že už viděl v životě leccos, co neexistuje. Teď měl jiné starosti; nejdřív zamířil k Treuheimu zjistit, co se stalo se zbytkem Donaldova pluku. Potom rozhodne, zda pomůže Fineanovi při obraně či udělá něco jiného.

Skotský pluk momentálně držel linii kousek před prvními baráčky města; když se objevila Carlosova jízda, ohlásili Skotové, že jsou na místě. Carlos nechal své jezdce schované v sadu jednoho statku, sám prošel a vyjednával s Fineanem.

„Budem to držet, dokud to půjde,“ sliboval rytíř Finean Deyrdre MacKendal Glenmore, který byl za úsvitu svými vojáky povýšen na plukovníka a hodlal teď Donaldovi předvést, že je toho hoden. „Jestli nás odtud vytlačí, budeme za boje ustupovat... jak se dlouho udržíte vy?“

„Čerti vědí,“ mávl Carlos rukou. „Jakou chceš pomoc ode mne?“

„No... hlavně se nám nepleťte. Načechrejte peří Němcům, až na nás půjdou. Z boku, možná zezadu by to šlo! Jestli někomu padne kůň, může nám přijít pomáhat jako pěšák...“

„A kdybych vám tady nechal pár kluků od Červených šátků?“

„Zbláznil ses? Máme polovičku lidí padlejch a raněnejch a ještě se ti budem starat o nějaký malý smrady?“

„Chtějí bojovat, Fineane! Tvůj problém je jim v tom zabránit... šéf je chtěl poslat do tý vesnice támhle na kopci udělat další linii, ale pochybuju, že by tam zůstali... Tady u vás budou aspoň pod dozorem a kdyby něco, dostanou pár facek...“

„Tak dobrý, nech je tady! Mně už je všecko jedno!“

„Přidám ti deset svých chlapů, souhlas? K těm dětem...“

„Dobrý, beru všecko. Poslechni, Carlosi - támhleten les se mi z nevysvětlitelnejch důvodů hrozně líbí. Co kdybyste ho pročesali a drželi se v něm pro případ, že bysme tam potřebovali zdrhat?“

„Myslíš, že to bude potřeba?“

„Až budu mrtvej... a ty asi taky, možná jo.“

Carlos pohlédl do šedých plukovníkových očí se zelenými tečkami - Finean se šklebil jedním koutkem úst a vyčkával.

„Jo, postarám se. Zlom vaz, brácho!“

Podali si ruce; pak se Carlos vrátil ke svým a vydal rozkazy. Červené šátky se začlenily mezi Skoty, Carlos se přehnal přes planinu a zmizel se svou jízdou v lese.

Polní maršál von Moltke sledoval draka od svého stanu, potřásal nechápavě hlavou a zatínal pěsti. „Dělají si z nás blázna!“ řekl Meyerholdovi. „Oni se ještě opovažují žertovat!“

Většina vojáků rozhodně draka za dobrý vtip nepovažovala. Když nad nimi přelétával, schovávali se před ním, kam se dalo.

„Nebojte se!“ uklidňoval je Moltke. „Je to jenom představa, kterou se nám pokoušejí vsugerovat! Ve skutečnosti neexistuje!“

„Ale pane, já ho vidím, slyším a cítím pach síry! Dokonce cítím vedro ohně, který mu šlehá z těch tlam!“

„Možná to cítíš, ale všechno je jen představa a ublížit ti nijak nemůže! Nesmíš brát jejich triky vážně! Za chviličku se rozední a budou bezmocní!“

Vojáci si tím sice nebyli jistí, ale věděli, že diskuse s nadřízeným málokdy mívá příznivý výsledek. Prokleli tedy svoji smůlu do pekel horoucích a šli se připravovat k boji.

Moltke svolal poradu svého štábu.

„Ztratili jsme polovinu mužstva, ale Guyrlayowe také! Především ztratil hodně velitelů, na těch mu nejvíc záleželo; to je pro nás nesmírná výhoda! Dostali jsme se až přímo ke klášteru; musíme na něj zaútočit a dobýt ho, ať to stojí jakékoliv úsilí!“

„Před chvílí odtamtud vyjelo několik oddílů jízdy,“ hlásil velitel průzkumu. „Ten drak mohl být vytvořen čistě na odvedení naší pozornosti. Myslíte, že prchají?“

„Rozhodně ne. Jistě, utečou velmi snadno, ale nikdy ne daleko. V nejbližším lese se obrátí a znovu nás napadnou...“

„Takže to bude jako včera, spousta překvapivých útoků zezadu. A my je zas nebudeme smět pronásledovat?“

„Pochopte už jednou, člověče: jejich cílem je vyprovokovat nás, abychom se s nimi začali honit po lesích! Jakmile nás rozdělí, je to náš konec, protože pak nás začnou ničit po částech!“

„Takže máme útočit dopředu a nestarat se o útoky zezadu?“

„Jakmile se nám podaří obsadit klášter a zajmout Guyrlayowa, je po jejich bojovnosti; pak se bude každý starat o vlastní život. Vojáci to musejí vydržet! Po vítězství budou hrdí na to, že měli možnost se zúčastnit tohoto slavného tažení!“

Protože vítězství doposud nevypadalo příliš reálně, promrzlí, hladoví a vyděšení vojáci zatím hrdost necítili. Vyposlechli rozkazy a povídali si mezi sebou: „To vypadá, jako kdyby na nás mělo dneska dojít! Včera to bylo jenom zahřívací kolo, dneska se do toho tamti dají naplno; začnou zabíjet jako šílený každýho, kdo se jim namotá pod mušku!“

„Včera se snažili lidi spíš zajmout!“

„No právě! Dneska už je ta humanita přejde!“

„Ten oheň včera jsi viděl? Jak najednou bez příčiny chytlo všecko kolem i s chlapama, co tam byli? Viděls chlapy, co je to popálilo? Hrůza! To je podle tebe taky humanita?“

„To jim právě došla trpělivost a naštvali se!“

„Ach jo... kolik takových triků ještě mají?“

„Můžu tě ujistit, že dost. I ten oheň dokážou znovu!“

Vojáček se pokřižoval. „To nás teda chraň Pánbůh!“

Charry zašel na místo, kde ležely ve sněhu vyrovnány mrtvoly padlých kamarádů. Mezi ostatními tam byla taky Andrea; její tvář, obvykle dětsky něžná, ve smrti zhrubla a zdrsněla, jako by jí přibyla léta. Kolik jí vlastně doopravdy bylo? Nevěděl - stál, hleděl jí do obličeje a uvažoval.

Mihl se kolem něj stín dívky v bílém rouchu: Sainé. Pozdravil ji a váhal, jak se jí zeptat, zda dokáže totéž, co Andrea; jenže než si sestavil dostatečně zdvořilou otázku, pravila:

„Smrt Andrey je velkou ztrátou pro všechny. Především pro mne. Doufala jsem, že se pod jejím vedením stanu čarodějkou.“

„Ty přece umíš zaklínat Oheň?“ řekl znepokojeně.

„Umím jej zapálit a udržovat. Ale neumím, co Andrea.“ ztěžka shledávala slova, ačkoliv mluvila dokonalou němčinou bez jediné chybičky. Charry měl pocit, že každé slovo nejdřív vyhledává v paměti, než je použije. Zato jeho vlastní slova znala dřív než je vyslovil, zřejmě uměla částečně číst myšlenky.

„Ošetřit raněné dokážeš?“

Kývla hlavou.

„A ten pustošivý oheň, co dělala Andrea, když umírala?“

Na nepostřehnutelně krátký okamžik zaváhala. „Ano. Ale musíš říct některému muži, aby nám prořízl hrdla.“

Charry měl pocit, že nerozumí on jí nebo ona jemu. Pohlédl jí do očí a teprve teď pochopil, že to myslí vážně. Otřásl se.

„Oheň vzniká z krve Panny, když umírá. Dovedu krev učinit mrtvým ohněm. Nesmím ale nikoho zabít.“

„To jsem taky od tebe nechtěl! Poslechni Sainé, prober se laskavě z toho svého omámení, nebo v čem jsi, a poslouchej! Zatím nejsme mrtví a nechci, aby někdo zemřel zbytečně! Přeju si, aby přežilo co nejvíc lidí, chápeš?“

„Ano.“ kývla a nevypadala.

„Ještě pořád žijeme! Ještě pořád je normální situace a já chci, abys konala normální službu čarodějky! Zapálit Oheň, ošetřovat raněné, sledovat nepřítele. Dokážeš to?“

„Ano.“ kývla.

„Tak to jsem rád. Kdyby bylo zle, řeknu ti.“

„Já to poznám.“ ujistila ho.

„Tak jdi!“

Odešla pracovat s Ohněm; Charry za ní hleděl a potřásal hlavou. Vzápětí se srazil s Dianou, která si právě dopřála deset minut transcendentální meditace kvůli uklidnění. Následkem toho byla rozrušená a vzteklá, jen se s někým pohádat.

„Poslouchej, co je s tou holkou? Chová se jako v transu!“

„Co? Kdo?“ nechápala Diana.

„Sainé, naše čarodějka! Mám pocit, že jí to leze na mozek!“

„Komu ne, prosím tě? Co jí konkrétně vyčítáš?“

„Konkrétně nic. Jen mi připadá, že už to vzdala a chystá se zemřít při obraně téhle zříceniny!“

Diana na něj chvíli zírala nechápavě. „A kdo ne?“

„Já, například! Ty nevěříš, že se ubráníme?“

„Takový blbý dotazy miluju! Dej mi pokoj, proboha!“

„Počkej, kam letíš? Jestli máme dobře bojovat, musí si každý být jist, že zvítězíme a zaženeme nepřátele... A především...“

„Proboha, nech si ty propagační kecy na jindy, teď... nemyslíš, že Sainé má právo být rozrušená, když jí zkalila kamarádka? Asi pro ni dost znamenala, ne? Když některý holce padne muž, taky nevypadá, že by se chystala oslavovat!“

„Ty myslíš, že ony spolu...“

„Proboha zmiz, ty idiote! Strašně mě...“ nedořekla, odplivla si a utekla. Charry zůstal stát a nechápavě potřásal hlavou.

„Neboj se!“ řekl Denis. „Pohlídám ji.“

„Ty? Zvládneš to?“

Denis se jen usmál. Charry si uvědomil, že vypadá velice dětsky jemně a křehce, jen veliké modré oči ve vyhublé tváři, lebka bez vlasů, zato s tetovanými ornamenty...

„Dobře, pomáhej jim, jak se dá. Děkuju.“

Denis kývl a odešel. Charry několik minut uvažoval, kde se tu vůbec vzal a jak to, že ho neviděl předtím. Vzápětí vrazil do Džaína, který se rozhodně nedal přehlédnout a usoudil, že asi nevnímá okolí. „Co ty tady děláš?“

Džaín se olízl. „Čekám, co bude.“ vysvětlil.

„Proč vlastně nejseš s ostatníma?“

Lev chvíli uvažoval nad smyslem otázky. „Sem přijdou taky.“ řekl konečně a počal si lízat tlapu.

Charry osaměl. Zauvažoval, zda by neměl zkusit meditaci jako Diana, ale nezdálo se, že by to mělo příznivý výsledek, takže si dopřál jen pár hlubokých vdechů a výdechů pro uklidnění.

»Zblázním se z toho,« říkal si, »Jsem nervózní, protože je ráno a oni ještě nezačali. Až se začne střílet, uklidním se!«

V té chvíli hvízdla kulka a vysekla z hradby spršku omítky. Voják na hradbě vystřelil tím směrem a zvenčí se ozval výkřik. Vzápětí poté série ran.

„Jdem!“ vykřikl Charry a rozběhl se na své místo.

Maršál Moltke se rozhodl zajet do nemocnice a zjistit situaci; kromě toho měl pocit, že si potřebuje promyslet řadu věcí, což mezi štábními důstojníky nemohl. Svěřil velení Meyerholdovi a jel s několika muži navštívit šéflékaře.

„Pane, je to skutečně moudré? Nemocnice je dost daleko a kdyby vás někdo po cestě přepadl...?“ naléhali důstojníci.

„Zaznamenali jste jediný případ, že by napadli transport raněných? Tak vidíte - pojedu s nimi!“

„Zvířata, která dodržují Ženevskou konvenci!“ ušklíbl se pochybovačně Meyerhold. „Můj obdiv...“

„Starejte se o dobytí toho kláštera!“ doporučil mu Moltke.

Přidal se k saniťákům, kteří odnášeli na nosítkách raněné. Moc se mu to nelíbilo; pach krve, zvratků a výkalů mu dráždil chřípí. Dva muži sténali v bolestech, další byl v bezvědomí.

Polní nemocnice byla, jak řečeno, zřízena v bývalé celnici. Ale to rozhodně nemohlo stačit, kolem tedy byly halabala postaveny všelijaké stany a přístřešky, které vojáci z ochranného oddílu dávali dohromady ještě teď. Všude se na kavalcích i provizorních lůžkách povalovaly trosky toho, co ještě včera byli zdraví muži; křik, zápach a ovzduší bolesti působilo, že se Moltkemu zvedal žaludek, ale neviděl takové scény poprvé.

Šéflékař mu vyšel vstříc a vypadal znepokojeně.

„Dobré jitro, pane... jak to dnes odhadujete?“

Moltke neřekl nic, pokrčil rameny a rozhlížel se.

„Nějaké problémy, doktore?“ řekl potom.

„Víte, pane...“ šéflékař zaváhal. „Právě jsem si chtěl dát ranní kávu. Dovolíte, abych vás pozval?“

Moltke souhlasil; doktor jej zavedl do kanceláře, kterou si vyhradil jako svoje ubytování. Byla maličká a museli sedět na rozházeném kavalci; doktor osobně připravoval kávu na vařiči.

„Teď jsem vstal, pane maršále... operovali jsme téměř do rána, ale... přemýšlím, jak vám to říct. Bude to dneska taky takové?“

Moltke pokrčil rameny. A řekl: „Těžko říct...“

„Nebo ještě horší?“

„Já nevím, doktore! Bojujeme se zvláštním druhem lidí...“

„Viděl jsem některé rány... a nedokážu definovat, jak k nim došlo! Způsobilo je něco skutečného nebo... to, co říkají?“

„Co říkají muži?“

„Mluví o příšerách. Strašidlech. Bytostech ze sna!“

„Berte to tak, že jim ublížily příšery.“

„Ale já jsem vědec, pane maršále! Nevěřím na bubáky!“

„Já jsem říšský maršál, doktore. Nedomnívám se, že bych byl stará pověrčivá bába, ale viděl jsem před chvílí draka, na své vlastní oči. Já vím, že používají metodu imitativní magie; mají snahu vytvořit představy, které nám vsugerují. Ta představa ve skutečnosti neexistuje, jen v mysli...“

„Ale zabíjí vojáky.“

Moltke přijal šálek; druhý si nechal doktor a maršál s údivem konstatoval, že nejsou stejné a ten lékařův nemá ouško. Už dávno neměl v ruce nic nedokonalého; ubližuje válka i porcelánu?

„Zaregistroval jste nějaké pokusy nepřítele tady zaútočit?“

„Ani jediný, pane. Jsme označeni praporem s červeným křížem...“

„Nepřítel je vzdělaný a chová se vznešeně. Ale vy chcete říct něco zcela jiného, doktore!“

„Ano, pane. Jenomže...“

„Proboha, mluvte! Jsme snad dlouholetí přátelé, ne?“

„Nevím, pane. Musel bych říct: do prdele, ať se vykašlou na všecky konvence a konečně nás zaberou! Tady se nebude bránit ani noha, spousta chlapů se na zajetí přímo těší!“

„Tedy, doktore...!“

„Jestli to neudělají, většina raněných zahyne.“

„Důvod?“

„Nedostatek léků a... příšerná situace všude.“

„Proč nemáte léky?“

„Byly na vozech; kde uvázly ty vozy, pane?“

„Vím já? Kde uvázla děla? Oni mají metače granátů a všelijaké systémy, které vystřelují rakety; já ani obyčejný kanón! Jestli ten idiot, co velel koloně, přežil, dám ho postavit ke zdi za neschopnost!“

Doktor se zdržel komentáře, raději řekl: „Slyšel jsem o jejich lékařských znalostech. Kdyby sem přišli, dokázali by zachránit většinu lidí. Já to ale nedokážu... a oni nejdou!“

Moltke to probíral v hlavě. Pak řekl: „Věříte ve vítězství?“

Doktor rozpačitě sklopil oči.

Moltke naléhal: „Mám desetkrát víc lidí než oni! Aby sem mohli přijít, museli by nejdřív porazit moji armádu! Víte to?“

„Pane, já nejsem stratég a nevím...“

„Ale jste myslící a vzdělaný člověk! Tak co: přijdou sem?“

„Obávám se, že ne, pane.“

Moltke dopil a postavil šálek: „Díky za kávu, doktore. O tom druhém budu uvažovat... ale moc nedoufejte!“

Šéflékař neřekl nic. Pokoušel se sebrat jeho šálek a umýt ho; maršál si vztekle uvědomil, proč tohle vlastně dělá, když na to má určitě nějaké lidi.

„Já beru vždycky v potaz všechny okolnosti!“ vybuchl náhle. „Vy myslíte na pár svých raněných, ale já na celé Německo! Jestliže to vyhrají, kdo je zastaví? A kde se zastaví?“

Doktor se zarazil; choval se naprosto klidně.

„Půjdu přes nemocnici!“ rozhodl se maršál. „Chci vidět ty rány, o kterých mluvíte! Rány způsobené nevysvětlitelným nepřítelem!“

Doktor neprotestoval; sešli do haly, kde se právě ranhojiči pokoušeli zachránit raněné. Pracovali na dlouhých stolech, dříve pultech pro celníky; asistovali jim lehčeji ranění nebo členové ochranného oddílu. Zbraně neměli vůbec, ačkoliv jejich hlavní povinností bylo chránit nemocnici v případě napadení. Moltke jim to chtěl vytknout, ale pak si uvědomil, že se objekty prakticky nijak bránit nedají a pokus o střelbu by znamenal masakr.

Přestože se hlavní nápor teprve očekával, vypadalo to tu hnusně a páchlo ještě hůř; všude plno krve, odřezaného masa, zakrvácených hadrů, zvratků, výměšků, špíny. Určení muži se sice snažili o úklid a desinfekci, ale dařilo se to jen zčásti.

Doktor prošel do další místnosti, dříve skladu na zabavené zboží; teď tam byly těsně u sebe sražené slamníky a provizorní lůžka a na nich tělo vedle těla, některá v bezvědomí, další se svíjející v bolestech. Páchlo to ještě víc.

Maršál si povšiml muže, který byl při vědomí; ležel přikryt pokrývkou až ke krku, ale přesto bylo vidět límec důstojnické blůzy. Vytřeštil oči na maršála a trochu se nadzvedl.

„Moltke... polní maršál von Moltke...?“ zachroptěl.

„Vás znám!“ uvědomil si maršál. „Vy jste poručík Braun, že?“

„Jo... bývalý poručík Braun!“

„Uklidněte se, Braune! Odvezeme vás do říše, uzdravíte se...“

Raněný se přiškrceně zasmál a odhodil pokrývku; vztáhl proti Moltkemu ruce, které byly zafačovány do obvazů, ale ty končily v polovině mezi loktem a zápěstím. „Takového důstojníka budete potřebovat?“ zachechtal se hořce. „Býval jsem skvělý šermíř... a dobře hrál na piáno! Mám vám zahrát k tanci, pane maršále? Nebo tady Wernerovi?“

Ukázal očima na sousední kavalec. Wernerovi končila pravá noha pod kolenem, ale nevěděl o ničem, byl pod vlivem narkotik.

„Maršál? Jakej maršál?“ ozval se kdosi o kus dál, se zavázanou celou hlavou. „Kde je tady nějakej maršál?“

„Vrchní velitel, polní maršál von Moltke!“ představoval Braun.

Ten muž se posadil, zvedl ruce k obličeji a počal si rvát fáče z hlavy. „Tak se dívej, Moltke, jak vypadám! To jsi zavinil ty, tvoje hnusná blbá válka! Jenom se dívej! Já už nevidím nic!“

Ubožák měl spálenou celou tvář, vypálené oči, přestal vypadat jako člověk; zřejmě důsledek Andreina ohně.

Moltke ustupoval, bledý jako smrt; nemocní, pokud byli při vědomí, se zvedali, hrozili mu, proklínali ho. Vyběhl ze dveří a zastavil se až před barákem, kde se mohl nadechnout.

„Ještě chcete něco vidět, pane maršále?“ tázal se doktor.

„Ztráty... ztráty jsou...“ Moltke lapal po dechu a přemáhal chuť vrhnout. „Nepřítel má také... A tohle jsme nezavinili!“

„Já vím. Ale oni by to mohli zmírnit! Někteří nejsou zranění vážně, ale když se přidá infekce...“

Moltke se vracel ke svému koni. „Nemohu vám pomoci, doktore. Zkuste se modlit...“

„Jsem ateista, pane. Nevěřím v Boha.“

„Tím spíš se modlete.“

Moltke nasedl a ohlédl se; byl to zrakový klam, nebo skutečně četl v doktorových očích nenávist?

„Aspoň nám sem pošlete víc lidí na pomoc, pane!“

Moltke přikývl a vyrazil ke štábu. Cestou míjel další raněné, už z boje o klášter. Jeden byl zkušený starý strážmistr, zeptal se ho tedy, jak to tam vypadá.

„Blbě, pane! Střílejí z loveckých flint, asi s dalekohledem! Kdo se nekreje, už ji dostane!“

„Zkusili jste přímý útok? A vrhání granátů?“

„Jo... zkusili to. Ještě tam ležej.“

„Ztráty nepřítele?“

„Jak to mám sakra vědět?“

Moltke kývl, aby pokračovali v cestě.

Ke svému štábu se vrátil vzteklý. Vyžádal si hlášení.

„Pokračují útoky všude kolem, pane. Les je jich plný, zaútočí a stáhnou se. Jsou jako smršť...“

„Musíme to vydržet! Bez ohledu na ztráty!“

„Pane... když střílejí, vybírají si důstojníky!“

„Říkal jsem vám už včera, abyste si vzali vojenské pláště! Pak nepoznají hodnost a nebudete mít problémy!“

„Excelence, nerad bych vám odporoval, ale...“

„No?“

„Oni přicházejí tak blízko, že to poznají.“

„Tím myslíte, jak blízko?“

„Jeden z nich se mne dotkl. Má dlouhé vlasy, pomalovanou tvář, vypadá jako Indián. V ruce držel takovou zvláštní ozdobenou hůl. Tou mne udeřil, zasmál se a odjel...“

„Vy jste nestřílel?“

„Střílel, pane. Ale v té rychlosti...“

„Takže, dotkl se vás, ale nezabil. Proč, co myslíte?“

„Já... nevím, pane! Ale bylo to hrozné!“

„Co jste udělal?“

„Styděl jsem se... Víte, kdybych ho stačil seknout šavlí...“

„To se nebránil ani nikdo z vojáků?“

„Kdo se o to pokusil, toho zabili. Šest mužů padlo...“

„No, nemyslím, že by to vzdali, když se jim to tak daří! Jestli se tady objeví ještě jednou, zabijte ho, Wolfe! Rozumíte?“

„Podle rozkazu, pane!“

Moltke se začal zajímat, jak pokračuje útok na klášter. Poslal proti Charrymu další pluk pěchoty, odmítl mávnutím ruky pokusy upozornit ho, že by se jim mnohem snadněji prorazilo do města. Byl si jist, že jedině u kláštera se to rozhodne.

„Vyzvu na souboj třeba samotné peklo, ale zničím ho!“ křičel.

„Pane, já bych byl opatrnější ve výrazech!“ doporučoval Wolf.

„Co jsem řekl špatného? Že vyzvu samo peklo k boji?“

Důstojník pro jistotu sklopil oči.

„Co jste, Wolfe? Co vy vůbec jste - stará panna nebo svíčková bába? Věříte snad ve strašidla? Žádné peklo neexistuje! Satan je jenom výmysl, strašák pro malé děti a já odmítám...“

V té chvíli jim hvízdlo okolo hlavy pár kulek. Moltkeho žádná nezasáhla, zato jeden ze starších důstojníků to dostal, rozhodil rukama a skácel se k zemi. Vzápětí se z lesa s příšerným jekotem vyřítilo množství jezdců; stříleli, házeli všelijaké vrhací bodce a kdo se jim napletl do cesty, toho sekli šavlí, bojovou sekerkou či jinou zbraní, někdy dost bizarní. Vedl je muž bílé, leč velmi osmahlé pleti s černým pláštěm přes maskovací uniformu; Moltke si nevšiml, že by měl jakoukoliv zbraň, ale když se mu někdo pokusil zkřížit cestu, hodil po něm z ruky něco, po čem voják padl i s koněm. Maršál viděl útok takhle zblízka poprvé; nebál se ani na okamžik a dokonce se přistihl, že nejvíc ze všeho ho zajímá, jak ten chlapík sráží své protivníky.

Velitel po něm na okamžik otočil hlavu, dokonce se zašklebil. Moltke viděl jeho pohrdavé oči a pocítil k němu v tu chvíli tak prudkou nenávist, že vytáhl z pouzdra svou osobní zbraň, revolver se stříbrnou pažbou, a vypálil. Zasáhl přesně doprostřed prsou; na maskáčích rozkvetl rudý květ a nepřátelský velitel sklouzl se hřbetu koně, zcela bez hlesu, jenom jeho černý plášť zavlál. Padl na zem a zůstal tam nehybně ležet, zatímco kůň běžel dál.

Jezdci zmizeli v lese; vojáci se ještě chvíli krčili a stříleli po všech stínech, které zahlédli v křoví, ale Moltkemu už bylo zcela jasné, že nepřátelé jsou daleko pryč. Zůstal jen jediný: to mrtvé tělo pod černým pláštěm. Ukázal na ně:

„Hej, prohlédněte ho! Přineste mi ho sem!“

Muži se tam rozběhli, zatímco maršál řekl s despektem:

„Tak jste mohli konečně vidět, jak se má bojovat! Jednou jsem vystřelil a bylo po něm!“

Sám udělal několik kroků blíž, aby si svůj úlovek prohlédl.

Jenže ten muž nebyl mrtev; když ho obrátili na záda, vojáci couvli s výrazem, který se nedal nazvat jinak než zděšený. To stvoření totiž nebylo mužem, kterého Moltke zasáhl; jeho oděv byl černý, i tvář byla černá. Vlastně ne: byla to barva černější než černá, barva pohlcující veškeré světlo. Z té temné tváře zářily rudé oči, žhavé jako uhlíky.

„Co to je?“ zajektal zuby jeden voják. „Proboha, co je tohle?“

„Záleží ti na tom tak moc?“ zeptal se návštěvník. Nebylo vidět, jakým způsobem se dostal na nohy, najednou zkrátka stál. Usmíval se, pokud se tak dá nazvat vycenění chrupu ze samých špičáků.

Moltke se vzpamatoval první. „Nebojte se!“ křičel. „To stvoření neexistuje! Je to jen představa, kterou...“

Ať stvoření existovalo či nikoliv, umělo se bránit. Vymrštilo svůj spár a seklo do tváře nejbližšího důstojníka. Ten se zamotal a klesl k zemi; jeho kamarád, který se pokusil tomu zabránit, byl vzápětí seknut druhým spárem, udělal dvě salta a natáhl se.

To už stvoření zasáhlo několik kulek; maršál zřetelně viděl, jak se na oděvu objevují díry. Tvor na to reagoval tak, že zafuněl, ze chřípí mu vyšlehla pára a začal růst. Zvětšoval se; při tom jen tak letmo smetl několik chlapů kolem. Zpod pláště mu vyklouzl ocas, pozoruhodně dlouhý a svižný; když jím mávl, zasáhl obvykle některého z vojáků.

Nadporučík Wolf se pokusil napadnout jej šavlí. Démon (bylo už nutno mu přiznat tuto totožnost) nastavil jeden z drápů na své tlapě, odrážel Wolfovy útoky a syčel jako ještěr; Moltke se mohl domnívat, že se zlobí, ale pak mu došlo, že je to smích. Pak zaútočil on; udeřil Wolfa přes ruku, nadporučík pustil šavli a vykřikl bolestí. Potom dostal ránu tlapou a vzápětí jej z druhé strany šlehla oháňka; Wolf zařval a klesl.

„Pryč!“ zařval jeden důstojník a dal se na útěk. Zrovna se mu připletl jakýsi volný kůň, muž na něj naskočil a prchal; druzí pochopili situaci zcela správně a následovali ho. Přestože koně dosud prchali a zděšeně řičeli, když se někdo chtěl zachránit, neměl s nasednutím sebemenší potíže. Zato kohosi, kdo chtěl démona napadnout šavlí, kůň shodil a ještě pokopal.

„Vy blázni!“ řval Moltke. „Nerozjíždějte se! Neutíkejte! To je jejich finta! Ta bestie je jen...“

Zaváhal. Démon neustále rostl, stál teď široce rozkročen přes celou paseku, hlavou přesahoval špičky nejvyšších stromů, mlátil kolem sebe tlapami (nepřirozeně dlouhými) i ocasem, chrlil oheň a rachotivě se smál. Když dupl kopytem, země se třásla a z větví padaly závěje sněhu.

Moltke bezradně svěsil ruce. „To je konec!“ vydechl.

Démon, obrovský, nezranitelný a strašlivý, už rozehnal téměř všecky; vojáci zmateně prchali a nevěděli kam. Moltke si přes všechno uvědomoval, že stvoření zatím nikomu skutečně neublížilo; nikdo nebyl zabit ani zraněn, ačkoliv jejich salta po úderu někdy vypadala příšerně. Mohl se pokusit to někomu říct, ale komu, když všichni zbaběle prchali a nikdo nechtěl slyšet?

V té chvíli jsem mu skočil s koně na záda a strhl ho k zemi. Stál, cosi vykřikoval a vůbec si nevšímal, že jsme zaútočili; byl to vrchní velitel, takže jsem ho přitiskl do sněhu a zavrčel mu do tváře, aby se vzpamatoval a nenapadlo ho se bránit.

„Proboha... další příšera!“ zachroptěl.

„Jaká příšera? Já jsem tygr, pokud to nevíš!“ upozornil jsem. „A ty jsi maršál Moltke; poznal jsem tě! Vzdej se!“

Ten rozkaz byl zbytečný, ale líbilo se mi, že jsem ulovil tak vzácného zajatce. Jeho důstojník Wolf se bránit mohl, dokonce to zkoušel, ale nějaký medvěd ho objal tlapami a sevřel v náručí, až začal chroptět a prosit o milost. Taky jsem měl pomoci Tawarrovi, který se rval hned se třemi muži, ale než zasáhl někdo jiný, už je poskládal do sněhu všechny.

Uvolnil jsem polního maršála, ten se posadil a prohlížel své tělo, zda nemá nějaké zranění. Neměl, jsem laskavý a opatrný.

„Ty mluvíš německy, zvíře?“ zeptal se ani ne tak překvapeně.

„Samozřejmě! Chceš něco vědět?“

„Koho jsem zajatcem?“

„Prozatím prince Vjághrá Bábur-rádž dás Aflargea, velmistra Templářského řádu Tygří legie a zvláštního vyslance Pána Všech Pruhů Džungle pro Evropu. Později tě převezme sám císař...“

„Ten... velmistr... to je kdo?“

„Já, k tvým službám!“ uklonil jsem se mu.

Zdálo se, že můj nádherný titul na něj udělal dojem. Nedivím se; když mi ho jezdci z Neviditelné říše vymysleli a Nazir zapsal jako tugrah, kaligrafický nápis arabskými písmeny, vypadal skutečně nádherně. Až budu mít někdy palác, dám si ho vytesat nad bránu. Nebo vyrýt na stříbrný obojek?

Maršál zatím uvažoval, zda mu dovolím se zvednout. Na dosah ruky měl pistoli, která mu při útoku vypadla. Kdyby se zkusil po ní vrhnout, měl iluzi, že by mě mohl zastřelit. Pozoroval jsem, jak to promýšlí a smál se už předem, ovšem to on nepoznal.

Když po ní skočil, byl jsem připraven. Elegantně jsem ho tlapou praštil přes zápěstí, on vykřikl a zbraň pustil.

„Líbí se mi kříž, který nosíš na krku. Budu ho nosit v uchu.“ oznámil jsem mu přívětivě.

Vytřeštil na mne oči. Pak si levou rukou sáhl na tu ozdobu. „To je říšský válečný kříž s meči a brilianty!“ vykoktal.

„Já vím. Bude mi to slušet. Lidé nosí všelijaké náušnice... ale pro tygra obvykle moc malé. Tahle má správnou velikost.“

Nevypadal, že by cokoliv chápal. Cítil jsem, jak se potí hrůzou či rozčílením. Chvílemi ho přepadaly vlny strachu, vzápětí zase vztek, že se nechal tak nesmyslně polapit.

„Tak vstaň, půjdeme!“ vyzval jsem ho. „Ten revolver si vezmu. Ještě by tě něco napadlo a mohl by sis ublížit.“

Poslušně vstal a šel přede mnou; taky ostatní vojáky odváděly naše šelmy. Pak vyjel z lesa Durvása a hned za ním Feroz; rozhlédl se a když viděl mého zajatce, přijel k nám.

„Dobré pozdní jitro, pane maršále,“ usmál se. „Jak se daří?“

„Nevyžaduji od vás posměšné zdvořilosti, pane!“ odpověděl mu maršál vůbec ne přívětivě. „S kým mám tu čest?“

„Hrabě Guy Feroz, k vašim službám! Doufám, že Aflargeo se vám představil sám a choval se vzorně!“

„Je pod mou důstojnost diskutovat se zvířetem!“ prohlásil hrdě Moltke. „Neposlouchal jsem ty jeho nesmysly!“

Feroz potřásl hlavou. „Neděláte dobře. Povídal jsem si s těmi, jak říkáte zvířaty, řadu večerů. V mnoha případech to bylo mnohem účelnější než bavit se s lidmi. Věřil byste?“

„Nevím jak ti ostatní, ale tenhle tygr je naprostý idiot! Chce mi ukrást můj záslužný kříž a nosit v uchu jako náušnici!“

„To je dobrý nápad!“ Feroz strhl kříž s maršálova krku a chvíli zjišťoval, jak by se dal připnout; pak na to přišel. „Ty máš jistě v uchu nějakou zbytečnou dírku, že, Aflargeo?“

Nastavil jsem hlavu a on mi ho připjal okamžitě. „No vida, jak mu sluší! Poděkuj pěkně panu maršálovi!“

Sklonil jsem hlavu a pronesl ten nejzdvořilejší dík společně s požehnáním, aby se Moltkemu dostalo ochrany všech dobrých duchů - nezdálo se však, že by to ocenil.

„Víš, maršále, tygři jsou hrozní parádníci!“ vysvětloval Feroz. „Tedy leopardi, jaguáři a ti ostatní taky, ale tihle pruhovaní mládenci v jednom kuse koumají, co by kde sebrali a nazdobili se. Nesmíš se tomu tak hrozně divit...“

Moltke koulel očima a rozhlížel se. Seznal, že jeho důstojníci jsou rovněž zajati, vojáky doposud Ferozovi jezdci honili po lese - rozhodně se nedala odnikud čekat pomoc.

„I jen buď rád, že jsme tě zajali,“ pronesl Feroz, který jeho myšlenky vnímal. „Mohlo to s tebou dopadnout i hůř.“

„Co tím myslíte, pane?“

„Uvidíš.“

Moltke měl nejdřív chuť zakázat, aby mu tykal. Pak si vzpomněl, že tento způsob oslovování má v řádu docela jiný smysl než v běžném životě a rozhodl se uvažovat realističtěji: dalo by se třeba vzniklé situace nějak využít?

Feroz nařídil, aby všichni zajatí důstojníci nasedli na koně. Pak s nimi zamířil do hloubi lesa. Naše šelmy je hlídaly, já sám jsem jel z druhé strany maršála Moltkeho.

„Promiňte, pane... dá se s vámi hovořit rozumně?“

„Nevím, co který z nás považuje za rozumné.“

„Třeba: co se mnou hodláte dělat, pane Ferozi?“

„To nezáleží na mně. Jako velitel patříš císaři Charrymu.“

„Z toho zas tak velkou radost nemám.“

„Pročpak?“

„O tom muži se povídají všelijaké divné věci.“

„O každém z nás se povídají divné věci.“

„Znáš ho?“

Feroz nedal nijak najevo, že by si té důvěrnosti všiml. „Ano.“

„Znáš ho dobře?“

„Tak, jak může jeden člověk znát druhého.“

„Takže ty fámy o něm jsou pravdivé?“

„Částečně. Jako o každém.“

„Říká se, že není příliš chytrý... ve všem poslouchá svou ženu, dává se ovládat lidmi okolo sebe, zvláště chytřejšími, než je sám. Že nemá na nic vlastní názor. Že jeho podřízení jím obratně manipulují...“ Moltke zaváhal a raději zmlkl.

„O kterém velkém státníkovi se tohle neříká?“

„Aha! Takže: on je velký státník?“

„To těžko mohu posoudit. Především, já nejsem velký státník. Jsem ten, kdo se snaží mu pokorně sloužit.“

„To mne právě udivuje! Jsi nesporně schopnější než on!“

Feroz se začal tiše smát. „Chceš mě přetáhnout na svou stranu?“

„Určitě ne! To by ani nebylo možné!“

Guy neřekl nic. Měl asi spoustu starostí, aby jeho kůň správně kladl kopyta do závějí a nezpřerážel si nohy.

„Nebo bylo?“ otázal se tiše maršál Moltke.

„Chceš se zeptat, kolik si počítám za svoje služby?“

„Určitě ne! Ale... když na to přijde, tak kolik?“

„Možná bys měl vědět tohle, maršále: Nejsem ten, kterého lze najmout, aby odvedl určitou práci. Já jsem ten, který najímá. Mám přístup k rozhodování. Já rozhoduji, co je správné a co ne!“

„Ach tak! Žádám pokorně za prominutí!“

„To není zapotřebí. Omlouvat se je nesmysl. Pokud chceme něčeho dosáhnout, používáme k tomu veškerých prostředků, které se nám zdají nutné. Pokud narazíme na odpor, překonáváme ho.“

„Filozofická přednáška?“

„Zacházím s tebou jako se svým žákem. Mám pocit, že jsi mě chtěl o něco požádat. Jestli se mýlím - tak mi promiň!“ Feroz se zašklebil, když zdůraznil to poslední slovo.

„Být tvým žákem - má nějaké výhody?“

„Určitě ano. Nevím sice jaké, ale... Jednoho z nejlepších jste mi včera zabili. Měl bych se zlobit, ale není to poprvé, co se mi to stalo. Mohl bych mít pocit, že stále zabíjíte mé děti.“

„Mluvíš, jako by ti bylo tři sta let!“

Feroz odpověděl po důkladném rozmyšlení: „Co je tři sta let? Pro člověka příliš mnoho, pro ďábla příliš málo.“

„Rozhodl ses neodpovědět vůbec na žádnou otázku?“

„Jenom na ty rozumné.“

„Kolik je ti let - to není rozumná otázka?“

„Osmapadesát. Ale nemůžu to nijak dokázat. Může to být taky pět set osmdesát nebo pět tisíc osm set. Všechno je to stejné.“

„Jsi člověk nebo něco jiného?“

„Jsem člověk - i leccos jiného.“

„Před chvílí jsem na vlastní oči viděl některé věci. Nejdřív jsem na tebe vystřelil a zasáhl tě do srdce. Klesl jsi na zem a mně se zdálo, že jsi mrtev. Pak se na tom místě objevilo něco, co nemohu jednoznačně definovat. Bojovalo to s mými vojáky. Nakonec to odletělo. Co z toho je pravda a co je zdání?“

Feroz se tentokrát neusmíval. „To všechno byla ukázka mé moci.“

„Ale co z toho bylo skutečné?“

„Nic.“

„Vedl jsi ten útok na můj štáb?“

„To ano.“

„Vystřelil jsem na tebe! A zasáhl!“

„Vystřelil, ale nezasáhl. Už ve chvíli, kdys střílel, jsi mířil na místo, kde jsem v tu chvíli nebyl.“

„To je nesmysl! Jak by to bylo možné?“

„Vsugeroval jsem ti, že jsem jinde. Pak už jsem ti předváděl, co mi zrovna napadlo. Včetně toho čertíka.“

„Chceš říct, že jsem hlupák, který vidí nesmysly?“

„Ber to z druhé strany. Třeba já jsem takový odborník.“

„Toho tvora všichni nejen viděli, dokonce s ním bojovali! A on s nimi - bil je pařáty, odhazoval... Jak je to možné?“

„Vyzvídáš tajemství vyhrazená zasvěcencům! Možná jsem tě přijal za žáka, ale žádné zasvěcení jsem ti zatím neudělil!“

„Tak mi aspoň prozraď: je to realita nebo trik?“

„Trik.“

„Ale když se toho můžeme dotknout?“

„Tak je to realita.“

„Pořád nic nechápu!“

„Nevadí. Už v téhle chvíli mi věříš natolik, že jsem schopen ti namluvit prakticky cokoliv. Mohl bych ti dát rozkaz, který bys vykonal, aniž by sis uvědomil, že to není tvůj vlastní nápad. To se u nás učí děti v řádové škole.“

„Já snad už nejsem dítě!“

Na to Feroz nereagoval. Naopak, ohlédl se směrem, ve kterém se za chvíli objevil jeden z jeho zvědů. Guy vyslechl jeho zprávu, pak se obrátil k maršálovi: „Tys poslal většinu svých lidí dobýt Charryho klášter?“

„Ano! A říkám rovnou, že je nestáhnu ani na tvůj příkaz! Touhle dobou už by měli tu rozvalinu srovnat se zemí...“

Feroz se tvářil velmi vážně. „Umíš se modlit, maršále?“

„Měl bych to umět...“

„Tak se modli. Za mrtvé, Žalm Davidův 23.“

Moltke pocítil, jak mu po zádech přeběhl mráz. A Feroz řekl:

„Právě umírají.“

Charry ležel přitisknut nosem do rozryté směsi cihlové drti, rozbité omítky a kamenů, hlavu si kryl zbytkem pilíře a kolem uší mu hvízdaly kulky. Občas některá zazvonila o jeho přílbu nebo se zasekla do zdi před ním. Čas od času střílel také on, bez míření, spíš podle okamžitého pocitu, že by tam mohl být nepřítel. Taky obvykle byl; a bylo jich tolik, že se každý z obránců trefil, ať mířil kamkoliv. Mnozí obránci padli, další byli zraněni. Pokud ještě žili, dívky je odtahovaly z boje k ošetření Ohněm, který Sainé udržovala přímo v chrámové lodi.

Diana se plazila jako had, když se snažila přelézt k Charrymu.

„Hradbu... musíme pustit!“ vykřikovala. „Druhou linii...“

„Stáhnout se dovnitř? Tak jo...“

Charry se ohlížel, komu by příkaz předal, ale většina střílela a nevšímala si ničeho. Vypálil několikrát za sebou a přitom zas křičel svoje rozkazy; marně.

„Nálož!“ ječela Diana. „Vyhodí... hradbu!“

Před Charryho postavení dopadl granát, vybuchl a zasypal muže na zdi přeprškou hlíny a kamení. Charry potřásal hlavou a snažil se naznačit Dianě, že neslyší vůbec nic.

Ukázala mu na rukou, že je idiot a přijde na hradbě o život.

„Proč?“ zeptal se.

V té chvíli se země otřásla výbuchem. Střed hradby kousek od Charryho postavení vyletěl do povětří, vzduchem svištěly kameny a kusy cihel, Dianu zasáhl ostrý úlomek a rozsekl jí tvář. Bylo jasné, co to způsobilo; vojáci zajásali a vrhli se do prolomeného otvoru. Vzápětí je uvítala zuřivá palba obránců.

Charryho na hradbě přestali odstřelovat, teď se soustřeďovali na průlom; zato on se rozhodl jim pomstít a začal odstřelovat jejich střelce, skrývající se v provizorních úkrytech na kraji lesa. Měl jim co vracet, byli to ti, co stříleli po něm.

Najednou si povšiml, že po stráni sjíždí jezdec, svírající v pravici dlouhý blýskavý meč; mladý muž s rudými vlasy až po pás, zcela nahý, nepočítáme-li ozdoby, pomalování a tetování po celém těle. Jeho meč a tělo jeho i koně byly zastříkány krví, z rozšklebených úst vycházel ďábelský řev. Poznali ho: Rudý Iwar, nejmladší syn jarla Eýnarra Wulffssonna.

Ostatní Vikingové tu byli také; dojížděli na saních tažených chlupatými psy, přímo ze saní stříleli z pušek, vzápětí vyskočili a snažili se chytit koně padlých dragounů. Zabíjeli, zabíjeli, zabíjeli. Objevil se mezi nimi starý Eýnarr; Charry viděl jeho holou lebku, řetízkový pancíř a vlčí kožešinu na zádech. Starý se rozmachoval těžkým starodávným mečem, kterým bil nepřátele; když si všiml Charryho, obrátil se k němu: „Co je tady moje, bratře? Co mám obětovat Odinovi?“

„Všichni ti vojáci jsou nepřátelé! Vem si je!“

„Éééíííááá!“ zaječel stařec, pozvedl obě ruce a ukázal svým dětem na německé vojáky.

A tehdy si Bůh zastřel tvář a odvrátil zrak - neboť na Zemi sestoupil v celé své hrůzné kráse pohanský bůh Odin; a krev, která vytekla a skropila zemi, byla obětí jemu. Když Pánův zrak opět spočinul na tomto místě, nebyli tu už žádní vojáci.

K Charrymu doběhl Rudý Iwar; slzy mu tekly z očí, brada se třásla, ani nedokázal vyslovit, co chce. Charry se rozběhl tam, kam ho chlapec táhl: uprostřed mrtvých nepřátel tu ležel Eýnarr Wulffssonn, oči měl zavřené a chrčivě dýchal; na těle měl několik krvácejících ran, i z koutku úst mu prýštila krev.

Charry poklekl vedle starého jarla; byl tu Jednooký Brätt s obrovským bojovým kladivem, i další členové rodu Wulffssonnů, muži i ženy. Poznal Freyu ozbrojenou damascénskou šavlí, darem od Veroniky; vedla skupinu žen a dívek, jež si v zuřivém zabíjení pranic nezadaly s muži.

Eýnarr otevřel oči a přejel je neúčastným pohledem.

„Aha! Jste tady - všichni! To je dobře! Já... odcházím. Tam kam patřím: ke svým předkům! To je dobře! Žil jsem dlouho... a bylo to docela fajn!“ vydechl s jakýmsi uspokojením. „Umřít je taky dobrý. Budu mít dobrej doprovod - do Walhally!“ A rozchechtal se.

Rudý Iwarr pronesl něco vikingsky, přiškrceným hlasem.

„Jo, pravda, synku! Tohle je můj poslední rozkaz: Hlavou rodu po mně bude Brätt, řečený Jednooký. Tak to chci!“

Brätt před ním sklonil poslušně hlavu.

Pak se Eýnarrovy oči stočily k Charrymu: „No jo! S tebou jsem chtěl mluvit... bratře! Ty seš... Ech! Náš svět jde celej k čertu - a co my s tím, ha? Tak jsem si to vždycky myslel a tak to je. Proto jdu taky k čertu! Kdybych nešel, to bych se musel vztekat! Ten svět se točí moc rychle - na můj vkus! Moc se mění! Pche!“

Pozvedl ruku a dotkl se kolena Iwarra, který klečel u něho:

„Jo, přemejšlel jsem, co dělat. Nepřišel jsem na nic. Ten svět se mění; a my se neměníme. Možná budem muset. Až lidi tam u nás přestanou poslouchat svoje jarly. Blbá situace! Vláda mi zrušila titul! Pliju na takovou vládu, fuj! Jenomže... Brätte, budeš asi muset vycházet s vládou v dobrým. Aby je peklo pohltilo!“

„Ano, otče!“ zamručel znechuceně Jednooký.

„Všecky ty moderní vynálezy... škoda, že je nemůžu odnýst do pekel! Musíte s nima vycházet! Ať je to jak chce těžký!“ Obtížně oddychoval, ale při tom svíral čím dál víc koleno svého syna.

„Ale Iwarra jim nedám! Iwarra mám rád, je to můj syn, nejlepší, rozumíte! Z něho nesmějí udělat to, co z druhejch mejch dětí! Můj Iwarr musí bejt jako já, jarl Wikingů, jako ty, co vyjížděli na moře, aby...“ bolestně zasténal, ale pokračoval: „Iwarra dám tobě! Synku, vezmi svý jmění a ty mladý, co nemají chuť se plazit před kdejakou chátrou! A jdi s ním! Jdi s Charrym, rozumíš?“

Rudý Iwarr zvedl podmračené oči a pohlédl na Charryho. Potom se naklonil k otci a políbil jej na tvář.

„Jdi s ním, Iwarre! A bojuj za něho! On je tvůj pán, ty budeš jedním z jeho válečníků! Uctívej Odina a važ si jeho zákona; a nevěř, že je něco ztracený, že to zahynulo! To si myslej jenom ty měšťáci, co... Naše říše je pevná! Já teď odcházím do Walhally, budu tam na vás čekat... Už se těším! A pohřběte mě v drakaru, jak se sluší a patří! Žádný moderní nesmysly...“

Jeho vědomí se začalo kalit, slova přestávala být srozumitelná; ale ještě jednou se zvedl, rozhlížel se po všech kolem, potom se jeho tvář rozšklebila v úsměvu: „Měl jsem dost dobrý děti! Tak se tady všichni... mějte! Sbohem!“ Pak se jeho dech změnil v chrčení a hlava klesla dozadu.

Charry vstal. Cítil se unavený, zničený, víc mrtvý než ti, co svými těly pokrývali celé prostranství. Zastřel si rukama tvář.

A kdesi daleko začal Guy Feroz zpívat hebrejsky:

„Hospodin je můj pastýř, nebudu míti nedostatku.

Na pastvách zelených pase mne, k vodám tichým mne přivodí.

Duši mou občerstvuje, vodí mne po stezkách spravedlnosti pro jméno své.

Byť by se mi dostalo jíti přes údolí stínu smrti,

nebuduť se báti zlého, nebo ty se mnou jsi; prut tvůj a hůl tvá, toť mne potěšuje...“

Naši jezdci ve vzorné spolupráci s Wulfssonny doposud honili zbytky nepřátelských vojáků po lesích, ale čarodějky se už dávaly do práce. Sainé zapálila Oheň tentokrát na volném prostranství před klášterem, protože sem ze všech stran přinášeli raněné. Byla jich spousta a dívky ošetřovaly každého, naše jako nepřátelské. Němci se ovšem zpočátku bránili; ale když si mohli vybrat mezi smrtí pod meči a sekerami neurvalých Vikingů nebo vstupem do plamene, rozhodovali se rychleji.

Jakýsi zmatený poručík jízdního oddílu se rozhodl využít rychlosti koní a Vikingům utéci; bohužel se v lese zamotal tak, že namísto k průsmyku a hranicím Říše zamířil k Treuheimu. Cestu měl zablokovanou Fineanovými pěšáky, ale to poznal, až když jej zastavila salva výstřelů. V tom zděšení ho napadlo prorazit silou a nařídil útok na šavle; dragouni se rozjeli proti úkrytům, za nimiž číhali Skotové, ti je sestřelovali po jednom, dokud nedostali rozum a neobrátili se na útěk.

Jeden z dragounů spadl s koně nedaleko místa, kde se ukrýval Martin le Goff. Ten muž zůstal vězet za nohu ve třmeni, kůň jej kousek táhl, ale pak se zapletl otěžemi do keřů angreštu a tam zůstal. Kůň řičel a pokoušel se utéci, ale v kterémkoliv směru mu překáželo buď křoví, nebo plot; také těžce raněný jezdec, jehož stále vláčel za sebou, ho zdržoval.

Martina napadlo koně chytit; moc nepřemýšlel, vyběhl z úkrytu a popadl otěže. Valach frkal, řičel, uši nebylo vidět, zato cenil zažloutlé zuby a vyhrožoval, ale zacházet s koňmi Martina už naučili, takže se snažil jej uklidnit. Uvolnil nohu dragouna ze třmenu, nechal ho ležet a snažil se odvést koně. Potom však se rozhodl jinak; jak ho odváděl, povšiml si šavle, kterou jezdec ztratil, sebral ji a zamával jí nad hlavou.

„Zvítězili jsme!“ křičel nadšeně. „Vítězství!“

Valach se znovu polekal a pokusil se vzepnout a napadnout ho kopyty, ale Martin hbitě uhnul. Naopak, při první příležitosti nasedl a snažil se zvíře krotit, jak ho to učili jezdci. Valach ho kupodivu poslechl; Martin zatočil šavlí nad hlavou a vyrazil za prchajícími Němci.

„Kam letíš, pitomče?“ volali na něj. „Vrať se, ty blázne!“

„To je vítězství!“ řval a ukazoval šavlí na zbytky dragounů. „Na ně! Chytíme je! Ukážeme jim...“

Pobídl koně stiskem holení a ten se poslušně rozběhl za ostatními. Martin se smál, cosi křičel a byl šťastný jako nikdy předtím. Ani si nepovšiml náhlé bolesti v prsou, která jej srazila s koně. Zapotácel se, pokusil zvednout, ale nedokázal to.

„Červené šátky, vpřed!“ vykřikl z posledních sil. „Kupředu... čeká nás... ten ostrov...“ poslední slovo zaniklo v chroptění.

Tak skončila cesta do ráje Martina le Goffa.

Nemocnici v bývalé celnici obsadila Tori. Šéflékař se nadmíru podivil, když do špitálu suverénně vkročilo černé stvoření, jehož pohlaví mohl určit jen podle hlasu. Nic nevysvětlovala, s nikým se nebavila, jenom si na cestě před celnicí našla vhodné místo a tam vykouzlila plamen Ohně, který hořel z ničeho. Mluvila německy, ale zároveň všemi jazyky světa; napovídala toho velice málo a jediné, co z toho mělo smysl bylo, že její Oheň vyléčí všechny rány, ale je třeba pospíchat, neboť ho ovládá nějaká osoba, která už zemřela a je nutno to stihnout, než opustí tento svět. Když přesvědčený vědec a ateista vyslechl, že mrtví zůstávají v tomto světě zhruba padesát dní po smrti fyzického těla plus mínus účinek karmických vlivů, jen žasnul.

Faktem je, že se vojákům do Ohně nechtělo. Černá dívčinka jim to předvedla, přičemž se před jejich zraky svlékla do naha; ani to pro ně nebyl běžný pohled. Nakonec se odvážil jeden, který byl zraněn na hlavě a domníval se, že na to stejně zemře. Oheň ránu vyčistil, zbavil ho horečky a posílil i v přesvědčení, že by mohl žít dál a dokonce se vrátit domů; to mu udělalo takovou radost, že začal Tori ochotně pomáhat. Doktor chvíli přihlížel; až do chvíle, kdy přinesli chlapa s břichem rozervaným granátem, Tori nechala spálit všechny obvazy a pak vnořila prsty do břišní dutiny a po paměti skládala k sobě střeva; to už nevydržel a šel si raději sednout stranou. Tori ošetřovala dál, zpívala si k tomu a vypadala, že ji to baví.

Nějaký důstojník, který byl sice zraněn, ale přesto mu zbylo dosti elánu, přišel za šéflékařem a pokoušel se ho přesvědčit, že je zcela nedůstojné slavných tradic německé armády, aby složila zbraně před jednou maličkou černou holkou a podrobila se zcela bez odporu. Vykládal, že ačkoliv ranění, jsou pořád ještě součást říšské branné moci a pokud se mají vzdát, potom po patřičném boji a likvidaci velkého počtu nepřátel. Doktor se jenom divil:

„Ale... vždyť nás nikdo neobsadil! Nikomu jsme se nepodrobili!“

„Tak proč si tady to děcko dělá, co chce?“

Doktor chvíli přemýšlel nad smyslem té otázky i nad odpovědí. „Nejspíš proto, že ví, co dělá.“ konstatoval potom.

„Jak to můžete dovolit? Kdyby přišli jejich vojáci, obklíčili nás a vyzvali ke kapitulaci, to bych chápal; ale takhle? Co když nás později někdo postaví před válečný soud, že jsme se nijak nebránili a nekladli odpor?“

„Člověče, nechtěl byste jít vymýšlet ty pitomosti jinam?“ ptal se lékař poněkud dotčen. „Já jsem rád, že to dělá!“

„Skutečně, pane? Dobrá - ale berte prosím na vědomí, že si váš postoj k této frapantní záležitosti budu pamatovat!“

Důstojník odešel a šéflékař pocítil chuť se napít koňaku; kromě jiného byl zapřisáhlým abstinentem a odpůrcem alkoholu, dokonce konal přednášky o jeho zhoubném vlivu. Teď mu to připadalo značně pošetilé a byl by si s chutí jednu dal.

Potom mu spadl kámen se srdce, protože konečně dojela nějaká skupina nepřátelských vojáků; pokud to je možno identifikovat. Zkrátka, parta mladíků na koních, vystrojených ve všech možných oděvech, z nichž asi dvě třetiny pocházely z vojenských uniforem. Každý z těch kluků měl meč či šavli, pušku, revolver; taky další zbraně podivného vzhledu a určení a většinou nějakou německou, získanou jako trofej. Na krku hrst amuletů, další ozdoby v uších, v nose, na rukou; vlasy původně dlouhé, leč upravené do podivných účesů. Na nejrůznějších místech těla tetování, většinou magické obrazce přinášející ochranu a štěstí. Hovořili nepochopitelným žargónem, v němž se dalo tu a tam rozeznat nějaké lidské slovo. Mnozí byli raněni, většinou lehce, ale někoho kamarádi podpírali v sedle a pomáhali mu sesednout. Tori je radostně uvítala a oni se chystali koupat v Ohni.

Šéflékař se pokusil zjistit, co jsou zač a který z nich je velitel. Dozvěděl se, že jsou převážně Poláci, ovšem někteří také z jiných zemí; patří k řádu Svatého Jiří, někteří však k jiným templářským lóžím. Jeho dotazy buď nechápali nebo se jim smáli; za velitele označili kluka, kterému mohlo být tak osmnáct a měl na čele v barvách vytetovanou Pannu Marii Czenstochówskou. Chvíli se dohadovali, jakou má mladíček hodnost; předešlý velitel byl major, ale padl v průběhu bojů. Kdosi předložil návrh, aby byl prohlášen kapitánem, což všichni odsouhlasili povytažením šavlí z pochvy a zaražením zpět s důkladným třesknutím. Měl z povýšení radost a nadšeně jim děkoval.

„Pane, ti lidé jsou blázni!“ upozornil šéflékaře důstojník.

„To nemohu vyloučit. Ale zdá se, že jsou spokojení!“

Poláci se rychle svlékali, při čemž jim déle než svléknout mokré a špinavé uniformy trvalo odmotat z krku jejich korálky, medailónky a přívěsky; sundávali také prsteny, náušnice, další ozdoby, pokud nebyly z čistého zlata. Těla měli vyzdobena pestrým tetováním všude, kde to jen šlo; také byli uprostřed zimy skvěle opáleni, čehož mohli dosáhnout pouze častým pobytem na slunci bez ohledu na zimu a mráz. I teď chodili bez zábran bosí ve sněhu; Tori je pozvala ke koupání, první vstoupil do Ohně a Němci jej sledovali, jak mu shořely zbytky vlasů a také krvavé rány. Když vystoupil z Ohně, spokojeně si procvičoval ruku, která mu předtím visela na pásce; po nebezpečně vypadajícím zranění zůstala jenom široká otevřená jizva.

Koupali se v Ohni jeden po druhém, vtipkovali a smáli se těm, kterým ohořely vlasy. Někteří se začali pošťuchovat a honit, kohosi hodili do závěje, další tam skočili sami a převalovali se ve sněhu. Mezi dvěma nastala krátká potyčka, během níž do sebe bili rukama i nohama s rychlostí, jakou Němci dosud neviděli; než si to stihli srovnat v hlavě, už bylo po boji a nebylo jasné, kdo vyhrál; smáli se tomu všichni včetně Tori.

Potom dojel další jezdec. Měl tygří kombinézu Charryho gardy, vykřikl na ně pár rozkazů a kluci se začali okamžitě oblékat. Zvládli to bleskově, naskákali na koně a vyrazili pryč, za tím chlápkem v pruhovaném. Němcům připadali jako zjevení.

Charry se nejdřív ujistil, že vítězství je skutečně konečné, převážná většina nepřátel mrtvých a zajatých a ubohé zbytky budou pochytány bez jeho osobní účasti; potom propadl záchvatu hluboké deprese. Veronika ho na hodinu uspala, stejně jako každého, u koho postřehla známky duševní nevyrovnanosti. Na tu dobu se ujal velení Horácio Almetta a okamžitě obnovil obvyklý stav kláštera: v chrámu se opět začalo zpívat, kuchyně chystala jídlo, čarodějky ošetřovaly raněné a zajatci snášeli mrtvé, aby je pokládali ke klášterní zdi.

Když jsem tam přivedl skupinu důstojníků v čele s maršálem, byl už klid a pořádek. Zajatci kromě mrtvých přinášeli i polámané zbraně, utrhané části těla a různé poztrácené předměty, vesměs bez dalšího účelu; to vše okamžitě vrhali do Ohně. Veronika vysvětlovala Almettovi, že podle Sainé je Oheň doposud pod vlivem čarodějky Andrey. Obě Panny vnímají její přítomnost a provádějí rozkazy, ale jsou si vědomé, že její vliv bude postupně slábnout, až ustane zcela. Ony samotné jsou schopny provádět některé běžné věci, avšak ne tak dokonale jako jejich paní; proč je tomu tak, nedokázaly vysvětlit ony Veronice a tím spíš ona to neuměla vyložit Almettovi.

Moltke měl strach, to jsem zřetelně vnímal. Guy Feroz ho nechal pod mým dozorem a odjel někam, kde ho bylo víc zapotřebí. Maršál se teď chystal na problémy s Charrym; ještě před tím však musel projet okolo dlouhé řady mrtvých v německých uniformách, kteří leželi u zdi a vyčkávali svého pohřbu. Byl to velmi depresivní pohled a nedivil jsem se jeho špatné náladě.

První se s námi setkal Tošio Yamanaki; maršálovi nevěnoval víc než zběžný pohled a poručil, abych ho odvedl do sklepa a někam zavřel, než bude čas se jím zabývat. Tošio měl za úkol udržovat v klášteře pořádek, což byl značný problém; pohybovali se tu jednak zajatci, které čarodějky prověřily, uvedly do stavu transu a přiměly k poslušnosti; jednak další, kteří tím ještě neprošli, ale byli ochotni dělat, co se jim poručilo. Obojí se nedali od sebe nijak rozeznat, ale ti druzí občas měli chuť někam utéci nebo se aspoň schovat. Rozkaz byl tomu zabránit, pokud možno bez poškození dotyčných zajatců. Tošio rozkaz plnil, ačkoliv s ním tak docela nesouhlasil.

Zcela jiný názor na věc měl Rudý Iwar. Dle jeho názoru měli být všichni zajatci obětováni Odinovi jako doprovod vznešeného jarla Eýnarra Wulffssonna. Iwar hodlal splnit otcův poslední příkaz, pohřbít ho v hořícím drakaru, do něhož posadí rovněž ostatní padlé Vikingy. Mrtvých bylo dost a mnohem víc raněných, kteří by svým ranám podlehli, kdyby nebyli ošetřeni Ohněm. Iwar si nebyl jist, co by bylo lepší, neboť čarodějky bryskně odmítaly brát ohled na vlasy ošetřovaných a cpaly bezvědomé muže do plamenů, aniž se ptaly na jejich mínění. Iwar zraněn nebyl a když si představil, že by měl o svou rudou hřívu přijít pro nic za nic, zuřil tak, že byl nebezpečný svému okolí.

Do této nálady se přihnala část dívčího oddílu pod vedením Maryšky. Mrtvé tělo Miguela d'Escambrray bylo prozatím uloženo ve sněhu vedle ostatních; když ho spatřila, propadla záchvatu hoře, blížícího se šílenství. Klesla na jeho mrtvolu, objímala jej, líbala jeho sinalou tvář a slibovala mu věčnou lásku. Potom se rozhodla, že bez něj nechce na světě žít, vytrhla svou dýku a než se jim podařilo vyrvat jí ji z ruky, způsobila si dvě hluboké krvácející rány v prsou. Na pokyn Valérie ji omyly Ohněm, potom uspaly a uložily, aby se vzpamatovala.

Rudý Iwar sledoval ten výjev s jistým despektem. V podstatě souhlasil s myšlenkou, že by žena, která někoho hluboce miluje, měla spáchat sebevraždu na jeho mrtvole a být pohřbena spolu s ním v jednom hrobě. Alespoň on by to od své manželky rozhodně vyžadoval! Tyto názory pronášel nahlas až do chvíle, kdy se naštvala Maryščina sestra Magda a počala se s ním hádat. Valérie je oba poslala do horoucích pekel, protože řvali, mávali rukama a překáželi právě tam, kde měla práci.

Iwar s Magdou poslušně odešli stranou; tam jí mohl konečně vysvětlit, jak si představuje skutečně důstojný pohřeb. Tedy, jeho otec Eýnarr bude posazen do své válečné lodi před hlavní stěžeň; ostatní padlí Vikingové usazeni na místa veslařů, vesla jim vložena do rukou. Za každého válečníka budou postaveni zajatci a přikováni, aby nemohli uprchnout. Jejich úkolem je pohybovat mrtvým válečníkem, aby se zdálo, že vesluje. Pak bude celý drakar puštěn na moře a zapálen, aby odvezl všechny padlé rovnou do Walhaly.

Magda se při té představě vyděsila; začala přesvědčovat Iwara, že je zaostalý barbar a že by měl buď zahynout bídnou smrtí, nebo začít pilně studovat. Iwar neměl nic proti studiu a vykládal jí, že prozatím zvládl znalosti v rozsahu fakult medicíny, veteriny, matematiky a filozofie; co ještě dalšího by mu radila? Taky ve volných chvílích pilně čte všechno, co mu přijde pod ruku; ježto byl oblíbencem starého Eýnarra a nemusel v podstatě dělat nic jiného než cvičit se v boji, měl na čtení spoustu času. Jaké znalosti mu podle ní chybí?

Magda se vyděsila a rozčílila; vyčetla mu, že je pitomec, přes všechny svoje znalosti. Zvlášť v případě, že hodlá nějaké zajatce obětovat Odinovi, ať už spálením spolu s drakarem nebo podřezáním mečem na kamenném oltáři. Iwarovi zajiskřily oči a vyptával se, jaký způsob oběti by mu poradila. Vysvětlovala, že vůbec nesouhlasí s jakoukoliv obětí Odinovi. Iwarr se zamyslel; pak se radostně rozesmál a řekl, že tedy obětuje zajatce Thorovi, což je dokonce lepší, neboť je to bůh války a krev ho potěší.

Magda začala ječet. Vyčetla Iwarovi, že je blázen, sadista a šílený maniak, což nepopíral. Dále řekla, že ho v životě nechce vidět, což byl ovšem problém, byl darován Charrymu a nepochybně se stane členem jeho dvora, na což se těší. Vzhledem k tomu, že se dorozumívali německy, což nebyla mateřská řeč žádného z nich, došlo k jistému nepochopení: Magda Iwara ostře upozornila, že se zásadně nikdy za žádných okolností nestane jeho milenkou a nedá se k tomu donutit prosbami ani hrubým násilím. Iwara ta myšlenka dosud nenapadla a nějakou dobu nemohl dost rychle pochopit, jak na to přišla. Snažil se jí vyložit, že nemá o její lásku zájem, zatímco ona ječela, že nemá zájem o něj. Pak mu došlo, že je to jediný způsob, jak na určitou dobu zarazit její neustálé impertinentní poznámky; a že byli mimo hlavní dění, strhl ji do sněhu a zmocnil se jí. Matné pokusy o odpor překonal fackou, po níž se jí spustila z nosu krev. Magda sice řvala a bránila se, ale pokud to viděli nějací lidé, neodvážili se do zábav vikingského prince zasahovat.

Jejich hra trvala dlouho a skončila, až když se Iwar vyčerpal. Magda v průběhu toho změnila svůj zásadní nesouhlas se vším až na podmíněný nesouhlas s bitím do obličeje. Pokusila se vysvětlit Iwarovi, že nesnáší surové zacházení, týrání a bití, zvláště když si to nezaslouží. Připustila, že nebude protestovat, když facku dostane právem, protože něco provede nebo neposlechne dost rychle jeho příkaz. Ale jinak ne! To by musela být proti!

Iwar ji ujistil, že ji nebude bít proto, že si to zaslouží, ale že ho to baví. Až doposud všechny své partnerky při milování surově mučil, zvlášť co se dozvěděl, že je to duševní úchylka zvaná sadomasochismus. Magda namítla, co by dělal on, kdyby se dívka pokusila způsobit mu bolest. Iwar se rozesmál a prohlásil, že se k tomu snažil přimět každou, se kterou se seznámil, ale žádná nebyla dostatečně způsobilá. Vyzkoušel i některé svoje sestřenice a nevlastní sestry, které jsou sice jako divoké kočky, koušou a škrábou, ale nevydrží a jejich fantazie ve vymýšlení nových muk je velmi omezená. Předvedl některé jizvy, které mu způsobily a které doposud považovala za válečná zranění; pak jí prozradil, že nejvíc ho vzruší, když ho znenadání kousne, nejlíp až do krve; a hned předvedl, co to způsobí. Potom je našla Káča, která se přišla zeptat, zda nepůjdou na oběd.

Magda zjistila, že mezitím čarodějky zvládly ošetření většiny raněných a uvedly klášter do dost přijatelného stavu. Přivezly taky Dunbara a Lukáše Anczewskiho, oba těžce raněné, ošetřily je a uložily k Donaldu MacLawwenovi. Donald byl ovšem už v pořádku, uzdravoval se a nadšeně souhlasil, že jeho armáda zvolila plukovníkem Fineana; rozhodl se nechat velení pluku jemu a pokud bude mít sám snahu něčemu velet, vycvičit si nové vojáky z řad mládeže, zajatců, otroků a náhodných kolemjdoucích. Ta myšlenka se velmi zalíbila Lukášovi i Janovi; Julka je tedy nechala spřádat na lůžku plány a šla se podívat, jak se daří sestrám.

Maryška doposud spala a bylo záhodno ji nechat, takže s Magdou zalezly stranou a Magda se nadšeně vychloubala, jak se jí povedlo svést divokého Vikinga, o němž si zatím nebyla jistá, zda je člověk nebo nedokonale ochočené zvíře. Julka jí to schválila, Iwar se jí líbil, i když po násilnostech netoužila. Magda se tedy svěřila, že jí to taky moc radosti nedělá - na druhé straně jí činí potěšení působit bolest Iwarovi. Líčila četné nápady, které se doposud neodvážila vyzkoušet v praxi; následkem toho Julka usoudila, že ti dva si budou rozumět.

Charry byl probuzen po dvou hodinách, ale že Veronika zvolila léčivý spánek v hlubokém bezvědomí, plný činorodé aktivity. Ze všeho nejdřív konstatoval, že bylo dosaženo velkého vítězství, a že je nutno tento fakt zveřejnit. Generál von Kronnenberg požádal, aby mu bylo dovoleno se o to postarat, což Charry velkomyslně dovolil.

Takže se starý pán vypravil do Treuheimu a vyděsil místního poštmistra požadavkem, aby ho telefonicky spojil s generálním štábem v hlavním městě. Poštmistr mu vysvětlil, že přestože už ví o vynálezu telefonu a dokonce o tom četl v poštovním věstníku, do Treuheimu tento vynález dosud nedorazil a neočekává se, že by byl v nejbližší době zaveden; určité naděje byly vkládány do příchodu německé armády, avšak teď, když byla ta možnost zcela zamítnuta, zajisté...

Kronnenberg se rozzuřil, ale nepožadoval, aby byl zrádce na místě zastřelen. Naopak, spokojil se s vysláním jiskrové depeše pomocí telegrafu, který již zaveden byl; popsal v ní celou bitvu, zvláště zdůraznil geniální Charryho velení. O sobě toho moc neřekl a choval se skromně; pouze přiznal, že byl celou dobu členem štábu a byl přítomen všem událostem.

Ovšem vrchní velení a následně celý vládní aparát to pochopilo zcela jinak. Především se nedomnívali, že by Charry byl schopen geniálně řídit bitvu; stejně tak nepřicházelo do úvahy, že by to svedli jeho podřízení, pošetilí podivíni věřící ve strašidla, kouzla a čáry. Kdo byl tedy vlastně geniálním strůjcem onoho velikého vítězství? Nepochybně sám generál Kronnenberg; panovalo o něm sice již dlouho mínění, že je zcela senilní, ale to byl zřejmě omyl a záměrná dezinformace, šířená některými osobami (já je mohu jmenovat, jsou to moji konkurenti v úřadě!) Ve smyslu těchto informací byly vydány instrukce tisku a ten spustil nadšené tirády na generála Kronnenberga.

Současně se do města vrátil také Arne Fousek ve společnosti své krásné milenky Širin. Okamžitě vydal zvláštní číslo Naší pravdy s plastickým popisem bitvy i vítězství. V jeho podání to vypadalo tak, jako by v tom boji lidé téměř nebojovali; jen okolo Živého Ohně stála skupina mágů, zpívali zaklínadla a veškerou práci za ně obstarala parta příšer, strašidel, pohanských bohů a démonů, přivolaných za tím účelem z nejhlubšího pekla. Jedinou závadou na tomto líčení bylo přesvědčení Širin, že musí mermomocí vysvětlit čtenářům každý detail, který znala, takže většina popisů nebyla normálnímu člověku srozumitelná.

Byly tedy vydány dva zcela protichůdné popisy bojů a čtenáři si z nich mohli vybrat. Udělali to jako obvykle: byli zcela zmateni.

Maršál Moltke ukázněně vyčkával, až si na něj Charry udělá čas. Dočkal se brzy, neboť též Charry věděl, co je jeho povinností. Přišel za Moltkem do jeho vězení; maršál vstal, ale neřekl nic, ani jej neuvítal. Jen vyčkával.

Také Charry mlčel a prohlížel si toho muže. Po pravdě řečeno, nečekal, že by zajal tak význačnou osobnost; teď ho odhadoval a přemýšlel, jak s ním dosáhnout nějaké dohody. Konečně řekl:

„Jak se zdá, maršále, zvítězili jsme.“

„Ano, pane - je tomu skutečně tak.“ řekl Moltke váhavě.

„Z tohoto faktu pro vás vyplývají některé skutečnosti.“

„I toho si jsem vědom.“

„Například nutnost... zastavit ofenzívu vaší armády.“

Moltke zaváhal. O žádné další ofenzívě neměl zpráv a mohla to být pouze Charryho domněnka; ale také mohl mít informace od svých čarodějek. Takže maršál řekl:

„Nejsem si vědom, že by válka měla pokračovat.“

„Tím chcete říct, že za vaším sborem už nejde žádný jiný?“

„Mým úkolem bylo obsadit pohraniční území a držet je, dokud se vyjednáváním nedosáhne diplomatického vyřešení. Tento úkol se mi ovšem nepodařilo splnit.“

„Diplomaticky vyjednávat ovšem přesto můžeme!“

„Je o čem, hrabě Guyrlayowe?“

„Vyjednávat je vždycky o čem.“

Moltke se snažil neusmívat se a nedávat najevo uspokojení. Ten člověk očividně nechtěl dál bojovat. Moltke mu dovolil promýšlet varianty jednání; potom sám opatrně začal:

„Je mi velice trapné uznat porážku, pane; ale jsem nucen vám přiznat, že jste porazili neporazitelnou armádu!“

Očekával, že Charry jeho bonmot ocení; ten však řekl:

„Vyhráli jsme jednu bitvu. Nemyslím však, že celou válku!“

„Nebude žádná další válka.“ řekl tedy Moltke naplno.

„To mi můžete slíbit?“

„Jako velitel říšské branné moci.“

„A co císař? Nerozhodne třeba jinak?“

„Pokud mi bude umožněno císaře správně informovat, tak ne!“

„Samozřejmě budete mít možnost císaře informovat, maršále.“

Moltke opět chvíli mlčel a vyčkával, co Charry řekne dál. Ten mlčel a tvářil se... neutrálně. Kdyby se nejednalo o tak vysoce postavenou osobnost, Moltke by řekl: tupě.

„Jsem si vědom, že vítězství nedosáhla armáda vašeho státu. Ta by pravděpodobně kapitulovala během několika hodin. Porážku nám způsobil řád Templářů; je to tak?“

Charry se na jediný okamžik zatvářil chápavě, ale okamžitě se ovládl. „Řád Templářů není žádná oficiální organizace.“

„Tím chcete říct, že ti lidé kolem...?“

„Jsou žoldnéři, najatí naší vládou. Mým prostřednictvím. Dalo by se to říct tak, že jsou moji přátelé.“

„Chcete říct, že řád nemá žádné vlastní politické cíle?“

„Měl by snad nějaké mít?“

Moltke se usmál. „Po tomto vítězství může řád žádat cokoliv.“

„Co například?“

„Přímé vyjednávání představitelů řádu s naší vládou. Máte právo vyslat svoje lidi do Berlína k oficiálnímu jednání, nechápete? Můžete tam dokonce zřídit... nějakou svou misii!“

„Misii Templářů v Berlíně?“

„Proč ne? Dělá se to přece tak: když nějaký církevní řád dobude určitou zemi, musí obracet místní pohany na víru. Zřídí misie, vyšle zkušené odborníky a začne shánět kontakty na místní občany, zvláště šlechtu. K obapolnému prospěchu...“

Charry potřásl hlavou. „Pěkný žert, maršále. Máme tedy zacházet s císařským Německem jako s nějakým pohanským knížectvím v Africe a začít je kolonizovat? Ve dvacátém století?“

„Dvacáté století... ovšem, vy se ho dožijete, jste mladý. Pro mne to bude údobí bezmocného stáří. Můj život je plně zakotven do našeho století; na to příští se netěším!“

„To není odpověď na moji námitku.“

„Říkám vám pouze, co máte právo žádat od Říše.“

„Rozumím. Aby se podřídila Templářskému řádu. Udělá to?“

„Podřídila... to je silné slovo. Spolupracovala. To je hezčí.“

„Říše je ochotna spolupracovat?“

„Já jsem ochoten o tom jednat.“

Charry mlčel a nechápal. Moltke usoudil, že mu musí pomoci:

„Je pro nás výhodnější mít diplomatické zastoupení vašeho řádu přímo pod okny císařského paláce. Na očích...“

„S možností, že budeme šířit svoje... myšlenky?“

„Tuto činnost provádějí všechny diplomatické mise. Každé velvyslanectví má okruh přátel, mezi nimiž šíří své názory. Jsme si toho vědomi a rádi se zúčastňujeme jejich akcí, pokud nás pozvou...“

„Řád Templářů by nepořádal plesy a recepce!“

„Nýbrž vědecké přednášky. Za svou osobu vám slibuji, že bych se jich docela rád zúčastnil.“

Charry si to musel promyslet a Moltke to věděl. Očekával, že po této informaci se vzdálí a půjde se poradit se svými důstojníky; ale Charry zvedl hlavu a řekl: „Co dál?“

„Dál... to je otázka budoucnosti. Mírové smlouvy, třeba.“

„Je možné jí dosáhnout?“

„Mohl bych vám v tom být nápomocen. Zkuste uvažovat... o vaší oficiální návštěvě v Berlíně, u příležitosti jejího podepsání. Zařídím vám slavnostní audienci u císaře...“

„To si přejete vy nebo císař?“

„Až sdělím císaři svoje informace, bude si to přát.“

„A křeslo v říšské radě?“

Charry to řekl docela tiše, ale Moltke najednou pochopil, že ta jeho tupá, nechápavá tvář je jenom maska. Ale odpověděl klidně:

„Ano.“

„A obnovení Svaté Říše Římské Národa Německého?“

„Ano.“

„Světská moc císaři, duchovní řádu?“

„Tak nějak.“

„Co na to Církev Svatá?“

„To by měl být asi váš problém, ne? Templářský řád je vojenská moc, která má církev chránit!“

„Navzdory tomu jsme s ní momentálně v rozporu.“

„Představitelé církve jsou lidé moudří a uvážliví. Jsou schopni pochopit situaci ve všech souvislostech. Papež určitě otcovsky přivine velmistra Templářů na svou hruď, jestliže uvidí jeho moc a sílu. Bude to samozřejmě vyžadovat nějaká ujištění...“

„Stejně tak jako já budu muset dát některá ujištění císaři, než zasednu v jeho radě; že?“

„Pochopitelně. Vyjednávání musí proběhnout. Ale jménem císaře mohu slíbit, že vaše rozumné požadavky budeme akceptovat.“

„Co považujete za rozumný požadavek?“

„Pro začátek: tahle země je vaše. Obhájil jste si ji.“

„Moje osobně nebo našeho státu?“

„To si rozhodněte sám. Císař přijme jakékoliv vaše řešení.“

„I kdybych se prohlásil velkovévodou a obsadil ji?“

„Udělejte to. Obyvatelstvo bude bez sebe nadšením; už předtím vás nekriticky obdivovalo, teď se toho bude samo domáhat...“

„A dosavadní představitelé státu?“

„Zaručíte všem buď udržení stávajících postů, nebo povýšení. Kromě několika bezvýznamných jedinců nebudou protestovat. Poradil bych vám zřídit něco jako Horní Sněmovnu v Británii: ty největší pitomce povýšit do šlechtického stavu a nechat zasedat, třeba v Senátu. Budou tam žvanit a žvanit a vy zatím prosadíte svou se schopnými lidmi, které dosadíte na klíčová místa.“

„Vy byste to tak udělal?“

„Kdybych měl tu možnost, už by se tak stalo.“

Charry se snažil nedávat najevo, že tu možnost promýšlí.

„Obávám se, že toto řešení by vzbudilo určitý odpor! Jak mezi obyvatelstvem Německé říše, tak v okolních zemích...“

„S tím počítáme.“ usmál se Moltke. „Budeme pochopitelně zachovávat velmi opatrný postup! A spoléháme na řád, že se také bude chovat patřičně... uvážlivě.“

„Obvykle to děláme.“

„Myslím, že uzavření příměří bude kvitováno příznivě. Pak dojde na vyjednávání o mírové smlouvě, během něhož se Evropa uklidní a bude spokojena. Součástí vyjednávání bude zřízení té Templářské misie v Berlíně. Po uzavření mírové smlouvy by nemusela být hned zrušena, může trvat jako jakési neoficiální vyslanectví.“

Charry pokrčil rameny; to nemohl sám rozhodnout.

„Je tady ještě jedna drobnost: Řád Německých Rytířů. Nebo také Řád Panny Marie. Černý kříž v bílém poli.“ řekl Moltke.

„Ano, vím. Co je s ním?“

„Funguje jako zájmová organizace vyšší šlechty.“

„Co s ním tedy bude?“

„Pokud vím, Templářský řád je složen z mnoha součásti, které spolu více méně spolupracují, ale mají vlastní velení. Dokázali byste považovat Německý řád za jednu ze svých lóží?“

„Jistě... ale budou s tím souhlasit oni?“

„Zcela jistě ne.“

„Takže co?“

„Templáři budou prohlašovat, že Německý řád je jejich lóže. Německý řád může vykládat, že to není pravda. Za tím účelem se povede řada jednání na nejrůznějších úrovních, od velmistra až po vesnické rytíře. Oficiální a neoficiální sbližování...“

„Taky hezký; jak dlouho?“

„Dokud si všichni na tento stav nezvyknou.“

„Vy na veřejné mínění nemáte moc dobrý názor, že?“

„Zajisté ano; veřejné mínění nám může být velice k užitku, pokud je umíme správně využívat. Vidíte přece, že na něj beru maximální ohled a dokonce... se řídím názorem lidu!“

„Vhodně upraveným...“

„Pochopitelně. Lid si obvykle myslí to, co se mu poradí. Musíme být samozřejmě obezřetní a nejít na věc násilím... Když přijdeme s novou myšlenkou, musíme lidem opakovat tak dlouho, že je to jejich přání a k jejich prospěchu, až si tím budou jistí. Pak můžeme dělat prakticky co chceme.“

„Kdybychom se tím řídili, nemohli bychom být ničím překvapeni!“

„Obvykle dochází k závadám, když něco včas nepostřehneme. Tyto pravdy zná též protihráč; i vy jich využíváte, hrabě. Já chci jen naznačit, že nejsme proti vám, ale s vámi!“

„Tam venku u zdi ještě leží mrtví, kteří tuhle pravdu dost rychle nepochopili. Vážně považujete za správné padnout si do náruče nad jejich mrtvolami?“

„Ano. Právě tento okamžik je nejvhodnější. Vaši mrtví svou krví vybojovali vaše vítězství! Jsem poražen a přiznávám to. Jsem ochoten vykonat jménem svého státu veřejné pokání. Ostatně, větší část těch mrtvých je mých...“

Charry se mračil. „Vám jich možná líto není, ale já je osobně znal! Zemřeli mí přátelé, chápete? Komthur Miguel d'Escambrray, kněžka Ohně Andrea, jarl Eýnarr Wulffssonn, starý Wilfrid von Rhode, král rysů Azgarr z Glennarru, náčelník vlků Wart... spousta mužů, žen, dokonce dětí! Ty všechny jsem měl rád, každého z nich... a teď mám vyjednávat s jejich vrahy?“

„Co tedy chcete? Vpadnete do Německa a budete se tam mstít?“

Charry sklopil oči.

„Já vám nenabízím, abyste nahradil svoje přátele mou osobou, to bych si v životě nedovolil! Vím, že jste... Také řada mých přátel tam zahynula! Ale já si jsem vědom, že se to už nedá změnit. Ti lidé jsou mrtví a já nad nimi mohu jenom plakat...“

Charry pořád ještě nic neříkal.

„Považoval byste za správné, abychom aspoň uspořádali společné pohřební obřady? Zúčastním se jich... jako váš zajatec. A vydám příkazy, aby vás všichni ostatní zajatci plně poslouchali...“

Charry neřekl, že toho už dosáhli daleko snadněji. Namísto toho řekl: „Ano, jste naším zajatcem. Prozatím vám neumožníme volný pohyb, ačkoliv... zajisté se můžete pohybovat volně po areálu kláštera, přidělíme vám zkušeného strážce, který vás bude stále doprovázet. Snažte se mu nedělat obtíže...“

„S radostí. Doufám, že to bude společensky příjemný člověk.“

„Nebude to člověk. Bude to tygr Aflargeo; znáte ho.“

„Ach ovšem, ten sympatický pruhovaný mládenec... nosí v uchu můj válečný kříž jako ozdobu.“

„Už jsem mu za to vynadal. Chcete ho zpátky?“

„Rozhodně ne. Ten tygr se mi líbí, mluví dobře německy... umí ještě víc?“

„Mluví několika jazyky, slovem i písmem. Později vám možná přidělím někoho jiného, ale Aflargeo je osoba, které naprosto a bezvýhradně důvěřuji. Nejlepší možný hlídač...“

„Děkuji za tu poctu.“

Charry měl chuť říct, že to není pocta, ale neřekl. Rozloučil se a šel rovnou za Almettou; ten se právě ukládal k odpočinku.

„Je to přesně to, co jsem od nich čekal.“ usmál se.

„Je to to, za co jsme bojovali?“

„V podstatě ano. Ovšem jestli se spojíme s Německem a budeme za ně bojovat, to nevím. To by musel říct Baarfelt jako velmistr; nebo to rozhodni ty jako arminský císař. Mně je to v podstatě jedno, jsem starý člověk a nejradši bych... Víš, láká mne dožít někde v klidném, tichém klášteře...“

„To mě láká taky, ale silně pochybuji, že bychom toho dosáhli. Ty jsi na to příliš činorodý...“

„Hlavně unavený, Charry. Jdi a nech mě spát!“

Charry mu popřál dobrou noc a šel.

Charryho navštívil Raymond Aswastarr; důrazně žádal, aby byly uspořádány pohřební obřady za všechny zemřelé, a to pokud možno během této noci. Charry se ani neptal na důvod, byl jasný: hmotná těla jsou pro mnohé duše ještě příliš přitažlivá, takže krouží kolem a pokoušejí se nadále ovlivňovat situaci, nyní zásadně k horšímu. Ray tvrdil, že mezi některými dosud dochází ke sporům a potyčkám, což zpětně zhoršuje situaci živých. Působil značně znepokojivým dojmem a Charry si nepamatoval, že by ho během bojů zahlédl; opatrně se na to zeptal a Raymond trochu zdráhavě vysvětlil, že v té době vedl souboj proti bytostem, jejichž jména by veřejně raději nevyslovoval.

„Dámy ze sekty Zlých jazyků ti zřejmě řeknou, že jsem se celou bitvu ulejval někde v závětří. Jestli chceš, věř tomu, mně je to jedno. Říkal jsem Almettovi, že v přímém boji nebudu k ničemu.“

„Ty jsi přece byl odjakživa dobrý bojovník!“

„Jsem pořád. Postav mne proti soupeři, já ho přemohu a donutím se podrobit. Ale nesmím mu ublížit ani nikoho zabít. Na to čekají a já bych jim nerad dával šanci mě napadnout. Mám na druhém břehu dost osobních nepřátel.“

„Kdo jsou, ti oni?“

„Nevím, jak je chceš nazývat. Staří bohové a jejich služebníci. Démoni, ďáblové, skřeti, příšery. Bytosti z dob, než do těchto krajin přišel kříž. Možná ještě starší než Keltové.“

„Jsou tak důležití?“

„Důležitější než myslíš.“

„Z jakého důvodu?“

„Oni jsou pořád tady, Charry. Nikam neodešli, jenom se skryli. Čekají na svou šanci - a tys jim ji poskytl svou válkou.“

„Někdy bych byl rád, kdybys mi to vysvětlil!“

„Nemám na to čas ani náladu; ačkoliv, ty toho znáš dost, abych ti mohl něco stručně říct. Čím víc čarodějů na jednom místě, tím snadněji se to probouzí. Jsou někteří lidé, kteří to přitahují. Třeba Baarfelt a jeho potomci. A předkové, samozřejmě. Já jsem se vyspal s Baarfeltovou dcerou... dcerami. Spojil jsem se různým způsobem se všemi Baarfelty, co jsou. Kromě jiného jsem zjistil, že totéž udělal před několika stoletími někdo z mých předků. Taky já jsem Baarfelt, i když to už na mně není vidět.“

„V pořádku. A dál?“

„Přišli a začali se vměšovat. Lidé to většinou nepoznají, dokud se nezastaví a neohlédnou. Ty to můžeš nejsnadněji poznat na našich princeznách; jak začnou vymýšlet svoje hry, je to tady!“

„To dělají prakticky vždycky, když se sejdou!“

„No ovšem, protože to chodí s nimi. Zachvacuje další a další kusy, doposud nedotčené. Některé víc, některé méně. Nakonec to zasáhne všechny, i náhodné kolemjdoucí.“

„Proč to nezahání kříž?“

Raymond se v rozpacích dotkl osmihrotého kříže, který nosil na krku. „Kříž je symbol jako jiné. Chrání proti přímému zásahu, asi jako kruh křídou na podlaze. Nechrání, když je sám vyzveš.“

„Vyzýváš je čím?“

„Nerozvážným jednáním. Můžeš mít kříž na krku, na čele, prsou, plášti, třeba i na zadku; ale bodneš a proliješ krev, a tím způsobíš potěšení něčemu z temnot! To je daleko jasnější modlitba než všechny, které přednášíš před oltářem!“

„Mnoho našich lidí dnes zabilo své nepřátele!“

„Já vím. Všichni dostanou trest, ale to víš sám. Ty největší, protože jsi velitel. Ale tebe zajímá, co oni v bitvě. To je pro ně největší šance. Jsou taky ti shora, a jejich souboje bývají tvrdší než lidské. Obojí jsou prakticky nezničitelní; jejich šance je, když se nad nimi slituje Pán a pošle je jinam.“

„Ti shora dělají co?“

„Prakticky jen to, že brání těm zespoda zasahovat přímo. Kdyby toho nebylo... ne, špatně. Když přišli Vikingové, přivedli posilu těm zdola. Kdybys viděl, co všechno vystoupilo ze stínu... Proto bylo tolik mrtvých. A taky Feroz...“ Ray se zachmuřil.

„Co provedl Feroz?“

„Je velice... rozladěný. Měl rád Miguela Estragona. Vzteká se, že odešel a on ho nemohl zadržet. Měl s ním velké plány.“

„Slyšel jsem o nějakém... démonovi.“

„Ale ne, to nic nebylo. Guy se udržel, nepustil ho ze řetězu. Přišly tam tvoje kočky, ty oni nemají rádi, protože je vnímají. Kdyby ho byl nechal... nepřežila by to živá noha!“

„Guy... o tom se taky povídají všelijaké věci.“

„Guy Feroz si s nimi hraje už hodně let, Charry. Víc let, než si umíme představit. Hodně se za ta léta naučil. Kdyby zemřel, je otázkou, zda jeho tělo vydrží do pohřbu. Podívej se na Andreu, té dlouhá léta udržoval mládí Oheň; teprve teď ji můžeš vidět, jaká doopravdy byla. Feroz někdy mluví, jako by byl při tom, když stavěli v Palestině hrad Krak de Chevalliers; možná jezdil jako ochránce s karavanami do Číny! Mnohokrát za tu dobu zemřel, někdy dost nepěkně... Povídá pokaždé něco jiného a vysmívá se každému, kdo chce znát pravdu.“

„Přece se o něm musí něco vědět! Někdy se narodil, má rodinu, příbuzné... třeba děti!“

„Nemá rodinu, příbuzné ani léno. Měl řadu milenek, ale nikdy se mu zatím nenarodilo dítě. Když jsem byl mladý, povídalo se o něm, že krade děti; vychovává je jako mágy. Má dost peněz, to ano; osobně si myslím, že prodává horoskopy, umí to dost dobře. Může to dělat, není to jeho hlavní profese. Taky může léčit lidi, zvířata nebo celé národy. Může ledacos...“

„Proč není komthurem?“

„Divím se, že je vůbec rytířem. Nejspíš přijal zasvěcení, aby ho nikdo neotravoval hloupými dotazy. A nevím taky od koho, možná ještě od Jakuba Molaye, co víš? Zeptej se ho, jestli máš chuť léta přemýšlet, co je u něho pravda a co lež.“

„Je víc takových?“

„Jistě. Luigi Pietrangelli, velký čaroděj. Nicolo Fulcanelli, který možná někde žije a možná jenom spí. Kateřina z Flammelu, jeho dcera. Zaklínačka Ohně...“

„Ale... tu jsem viděl na vlastní oči!“

„Měl jsi štěstí. Já taky, ale už je to dávno. Mohlo jich být o jednoho víc, kdyby Miguela nezlákala žena...“

„Myslíš, že Maryška...?“

„Feroz měl v plánu vychovat velkého čaroděje. Rytíře sedmého zasvěcení. Vláčel ho léta po všech končinách světa a vyhledával mu kontakty na ty nejlepší z nejlepších. Některé má s sebou, třeba Durvásu a toho Indiána. Jenže přišla žena...“

„To je tak zlé?“

„Ženská je největší nepřítel každého duchovního učitele. Dokáže naučit svého žáka odolávat různým pokušením, ale mnohdy nesvede ho obrnit proti krásným očím a vůni její kůže. I velký čaroděj dokáže dát svoje poznání všanc, když se zamiluje...“

„Feroz se taky dvoří ženám!“

„Počkej, tos nepochopil. Estragon měl spoustu ženských, ale žádné z nich nepodlehl; ony podlehly jemu. Láska je souboj svého druhu, záleží hodně na tom, kdo vyhrává a kdo podlehne. Jestliže si ženu podřídí, je to v pořádku. Ale Estragon jí podlehl.“

„Maryška ho strašně miluje!“

„Právě, to je ten důvod. Ona jeho, on ji... Varovali ho, že mu jde o život. Jenže on se staral víc o ni než o svůj život. Spojil se s čarodějkou Andreou, vložil život do rukou další ženy; další pošetilost. Zbavil se ochrany své hřívy; nebyl takový blázen, aby se dal ostříhat, obětoval ji Ohni, ale i tak... když Oheň uhasl, uhasl i jeho život.“

„Myslíš, že to věděl?“

„Myslím, že mu to bylo jedno.“

„Proč přišel Guy Feroz?“

„Přišel tomu zabránit. Jenže přišel pozdě. Teď má zlost a bude hledat, na kom se vyřádit. Nedej na to, že na něm není nic vidět, u něho to může trvat léta. U závodů na zpracování obilí, řízených mytologickými bytostmi, je poměrně nízká produktivita práce vyvážena naprostou spolehlivostí. Feroz pracuje stejně pomalu jako Boží mlýny. Taky nesmí udělat závažnou chybu.“

Charry potřásl hlavou. Bylo to na něj hodně složité a on neměl rád složité věci, ale byl nucen to vydržet a nechat si vše pečlivě projít hlavou.

„Ano,“ vzpomněl si, kvůli čemu za ním vlastně Raymond přišel. „Vyřiď všem ostatním mágům a čarodějům, že souhlasím s pohřbem této noci. Ať se postarají o patřičné obřady.“

Aswastarr se uklonil a odešel.

Nejdřív ze všeho odjeli Vikingové. Odvezli s sebou mrtvá těla jarla Eýnarra i všech ostatních, ale odmítli přítomnost kohokoliv dalšího; zvědavou Magdu to sice urazilo, ale nemohla nebo se neodvážila s tím nic dělat. Pro jistotu se rozhodla být opatrná, po táboře se už stejně dík prostořeké Káče roznesla zpráva o její svatbě. Pochopitelně vyvolala všeobecný souhlas, Julie ji otevřeně pochválila a co bude povídat Maryška...

Maryšku bylo nutno probudit. To bylo jasné, nikoliv však to, jak se bude chovat, až se probere z hypnotického spánku. Předtím se chovala zoufale, chtěla se dokonce zabít; teď tedy Valérie přistoupila k jejímu navrácení do života velmi opatrně, položila jí dlaně na hlavu a jemně hladila, zatímco z jejích prstů proudila životodárná energie. Maryška otevřela oči, poznala ji a dala na vědomí, že je vzhůru.

„Pojď!“ řekla Valérie. „Hranice je přichystána. Měla bys to být ty, kdo ji zapálí...“

„Měla bych na ní ležet po jeho boku.“ odpověděla Maryška.

„Ne. Budeš mít dítě! Cožpak si neuvědomuješ, že nesmíš?“

„Ale ano, vím to.“ Maryška vstala a chvíli hledala, co by si měla obléknout. Její uniforma tu nebyla a chvíli trvalo, než si vzpomněla na důvod: když se v zoufalství pobodala, vsunuli ji do Ohně i s ošacením, takže shořelo. Chvíli váhala, co obléci; měla s sebou jen oblek, ve kterém přijela, bílý kožíšek, který před tisíci lety v nějakém jiném lese hodil do sněhu a strhl ji na něj, aby se jí zmocnil. Oděv, ve kterém ji viděl poprvé.

„To je v pořádku,“ řekla Valérie. „Bílá je v jeho kultuře symbolem smutku...“

Maryška se tedy rychle oblékla a vyšla ven; připojily se k ní Julka, Magda, Tori; porůznu se objevovaly ostatní princezny, pokud nebyly přímo zapojeny v přípravách na pohřeb. Sainé se rozhodla spálit všechny mrtvé Ohněm, pokud to neodporovalo víře některého z pozůstalých; v takovém případě jim dopřála možnost uspořádat obřady, jaké chtěli. Avšak většina považovala Živý Oheň za nejčistší projev Pána a přála si s ním splynout.

Vévoda Miguel d'Escambrray byl uložen na hranici z větví, kolem níž obcházel Durvása a zpíval pohřební mantry. Maryška vydechla úžasem, protože jej téměř nepoznala: oproti obvyklému vzhledu byl oblečen v bílém, vlasy i vousy měl zcela oholené a čelo označené příčným tilakem oddaných Mahéšvary Šivy. Jeho krajané odhadovali, že jakmile válka skončí, odjede domů do Himálají, vzdá se všech ostatních činností a zbytek života stráví meditací, modlitbami a konáním zázraků.

Kousek dál od pohřebiště seděl Indián Tah-šwa. Mlčel, nehýbal se, zíral upřeně před sebe a tvář měl pomalovanou černě a červeně symboly nejvyššího smutku. Ještě dál bylo vidět postavy dalších Estragonových jezdců, v čele se setníkem Carlosem.

Maryšce znovu vyhrkly slzy.

„Ani mu nemám co dát na cestu!“ zaštkala. „Ani pramínek vlasů!“

„Přece jsi mu je dala!“ namítla Julie. „Už dávno...“

„Jak... jak teď budu žít?“

„Jak lidé žijí.“ odpověděla Valérie.

Za jejich zády vzplanula první hranice; to se loučila se svými sestrami a svým Ohněm Panna Andrea. Spolu s ní bylo spáleno mnoho nepřátel; ne jako doprovod duše do říše stínů a otroci kdesi v jiném světě, spíš proto, aby svou svatou osobností očistila ty nešťastníky od jejich hříchů. Panny nepovažovaly mrtvé tělo za něco zvlášť důležitého; soudily, že je pouze třeba je rychle, čistě a s jistou dávkou úcty zlikvidovat. Bylo kdysi domovem duše, zasluhuje tedy ohleduplnost.

Přišel k nim Charry, poklonit se Miguelovi. Byl ve slavnostní uniformě zdobené všemi svými medailemi a jeho tvář byla vážná. Objal Maryšku a ona mu chvíli vzlykala na prsou.

„Španělé mají takové úsloví: Murio en su ley. Zemřel podle svého zákona. Považoval za svou povinnost odejít tak, jak žil.“ řekl chraplavým hlasem.

„Já vím!“ vykřikla. „Šla jsem do války a věděla, že mohu zemřít; ale že zemře on... ne, to ne! Proboha, to ne!“

Přišla sem Sainé a vyčkala, až Durvása dozpívá své mantry. Když podal Maryšce pochodeň, poslušně přistoupila a zapálila dřevo; Sainé změnila mrtvý oheň na Živý a on se rychle zmocnil těla, aby z něho osvobodil to poslední, co zbylo.

A Charry zašeptal Maryšce: „Odpusť mi...“

„Ne, to ne!“ zvedla hlavu. „Proč tobě - tys to nezavinil. To válka, já vím. Tobě nic nevyčítám, tys bojoval, že jsi musel. Ale oni...“ chvíli mlčela, pak řekla: „Až budeš vládnout své zemi, nesmíš dovolit válku! Nikdy! Nesmíš!“

Neřekl nic; nemohl nic říct. Jenom rezignovaně pozvedl ruce a spustil je podél boků.

„Vím. Ty jsi to nechtěl.“

Přinesla si kytaru; teď usedla opodál, položila si ji na kolena a přejela prsty po strunách. Začala zpívat nějakou polskou píseň, táhlou a tesknou; její stříbrný hlas lkal nad zasněženou plání a korunami stromů a mísil se s vytím vlků v dálce. A Charry stál poblíž ní, naslouchal a uvažoval, pomalu a důkladně, uvažoval o tom, jak nastolit mír a zabránit, aby ještě někdy někdo musel umírat nepřátelskou zbraní. Přemýšlel o Arminu, který doposud nepoznal válku s lidmi; a umiňoval si, že ji nepřipustí, dokud bude živ.

Obloha na východě počala blednout.

Zajatec

Maršál Moltke byl v podstatě volný a chodil si kam chtěl, pouze já jsem ho doprovázel, tak jak jsem zvyklý doprovázet Charryho, jen ze zcela jiného důvodu. Jestli se mne někdy bál, tak ve chvíli, kdy jsem ho držel v drápech při zajímání; pak z jeho reakcí vymizel strach a časem dokonce odpor a nenávist - nahradila je však prudká zvědavost.

„Co to teď dělají?“ ptal se mne.

„Pohřbívají mrtvé.“ Neměl jsem důvod mu neodpovídat, ale váhal jsem, kolik mu mám prozradit.

„Neměl bych se toho také zúčastnit?“

„Podle toho, máš-li tam někoho, na kom ti záleží.“

„Jsem vrchní velitel! Mělo by mi záležet na každém vojákovi.“

To bylo myšlení shodné s mým; a mluvil pravdu.

„Mohu se odvážit tam jít?“

„Nikdo z našich ti neublíží. Z tvých taky ne, to pohlídám.“

Vyšli jsme; jeho a moje cela byla oddělená, ale nestřežená, což maršála příliš neudivovalo, já jsem ta hlídka. Lidé ho poznávali, někteří se tvářili dost nepřívětivě, ale on to přehlížel.

Potkali jsme Guy Feroze; tvářil se povážlivě: „Nevím, jestli ti to řekli, Aflargeo. Přišel čas oddělit živé od mrtvých. Kdo místo tebe sečte padlé, zraněné a v činné službě a přerozdělí funkce?“

„Komthur Tawarr. Dám mu rozkaz.“ řekl jsem.

„Řeknu mu to sám.“ pravil a odešel.

„Jaký to má účel?“ ptal se Moltke.

„Je zvykem mít neustále přehled o svých možnostech,“ vysvětlil jsem mu opatrně. „Padlé nahradit schopnými jedinci, poraněné vyléčit a mrtvé požádat, aby nás ochraňovali...“

„Jaké ty máš představy o tom, co je po smrti?“

„Až zemřu, uvolní se můj zářící duch z mé kožešiny. Bude-li někdo z mých bratří naživu, stáhne moji kůži, zajistí ji proti zničení a odnese domů, abych byl uložen ve svatyni. Kdybych se mimořádně vyznamenal nebo mě někdo měl zvlášť rád, pak si moji kožešinu ponechá ke zvláštnímu účelu: vytvořit z ní korouhev naší lóže, výzdobu svého obydlí nebo zimní oděv pro některého člověka, kterého máme rádi...“

„Proč jsou tyhle možnosti?“

„Zářící duch se zdržuje poblíž kožešiny, dokud z ní něco zbývá. Pokud je ve svatyni, může duch navštěvovat svaté místo, sledovat činnosti Pruhovaných a naslouchat jejich zpěvům. Ale je-li jeho kožešina používána, pokračuje také služba zářícího ducha. Chrání místo či člověka a pomáhá jim.“

„A co když kožešina zůstane mezi nepřáteli? Víš, kdybych třeba já rozhodoval, co s kožešinou tygra, nechal bych ji vycpat a vystavit ve svém přijímacím salónu v Berlíně. Nezlob se, pokud se ti na tom něco nelíbí...“

„Ach ne!“ ten člověk příliš dobře věděl, jak se vlichotit šelmě jako já. „Tak významnou poctu kožešině tygra?“

„Ty to skutečně považuješ za poctu?“

„Samozřejmě! Skutečně bys chtěl pruhovanou kožešinu nejenom natáhnout na podlahu, ale vytvořit sochu ze slámy, na niž bys ji natáhl a vytvořil iluzi, že ten tygr dosud žije?“

„Jsou odborníci, kteří to dokážou!“

„Dva moji tygři v této bitvě položili život. Jestli se skutečně odvážíš přijmout jejich kožešiny, poručím jim, aby chránili tebe a tvůj rod a přijali u tebe službu!“

„Přestože jsem nepřítel?“

„Jejich nepřítel už ne. Budou chránit tebe, tvou rodinu a lidi z tvé čeledi. Tygr je povinen konat dobro všude, kam je postaven, ať je živ nebo mrtev.“

„Mají také ostatní šelmy podobné zvyklosti?“

„Ti, kteří odešli z Ostrova s námi. Naopak král rysů Azgarr ze vznešeného rodu Glennarrů mne žádal, abych odnesl jeho kožešinu do Arminu a tam uložil ve svatyni. Jeho rod slouží mezi lidmi po víc než sto generací a jsou již poněkud unaveni.“

„Kdy se unaví takový... zářící duch tygra?“

„Duch nemůže cítit únavu. Ale může ho to přestat bavit, někdy po dvou třech stech letech, pokud ho někdo nepotřebuje.“

Moltke se usmíval. Cítil jsem v něm jistou nedůvěru, ale na tom nezáleželo. Moje pravda se neřídí lidskými měřítky.

„Ten duch... jaké má povinnosti? Nemůže někomu třeba ublížit?“

„Jistě. Když se některý jiný duch bude chovat nezpůsobně, tygr ho napadne a poučí o správném chování.“

Maršál vybuchl smíchem. „Myslíš tím strašidla, čerty a tak?“

„Ano. Lidské duchy, kteří jsou zaslepení nevědomostí.“

„To tuhle službu konají všechna vycpaná zvířata?“

„Nejen to. Také ta na obrazech, sochách a...“ zaváhal jsem, jak mu vysvětlit, co jsou to obrazy vytvořené slovy, „v knihách.“

„Na obrazech... vytvořených lidmi?“ podivil se.

„Hodně záleží na dokonalosti té věci,“ vykládal jsem mu, značně potěšen, že mi chce naslouchat. „Když člověk prokáže tygrovi poctu tím, že jej zobrazí dokonalým způsobem, některý zářící duch v tom obraze nalezne zalíbení, vstoupí do něho a chrání toho, kdo jej vytvořil, kdo se na něj podívá a je s tím svázán.“

„Ale... co když je ten obraz vyroben s odporem nebo nenávistí?“

„Jde-li o nenávist, která vzbuzuje strach, pak je to rovněž pocta. Tygr má vzbuzovat hrůzu u lidí, kteří jej vidí.“

„Mohli by mi tedy tvoji příbuzní darovat ty kožešiny?“

„Udělají to velice rádi. Řeknu jim o tom a děkuji ti za poctu.“

Maršál chvíli uvažoval, pak řekl: „A co živé jedince?“

„Co tím myslíš?“

„Templáři získali do svých služeb určitý počet tygrů, leopardů i jaguárů, to víme. Mohli bychom nějaké najmout i my?“

„Nevím. Já bych proti tomu nebyl, ale podléháme rozhodnutí rady a císaře Charryho. Řád schválení nepotřebuje, neboť tygři, kteří v něm slouží, jsou členy řádu.“

„Blesků? To snad ne!“

„Tygří legie. Jsme také součást Templářů.“

„Poslouchej, čistě teoreticky: kdybych byl členem řádu, musel bych žádat o souhlas Charry Guyrlayowa, nebo bych se mohl svobodně dohodnout s některým tygřím vůdcem?“

Bylo to trochu složité, musel jsem to uvážit. „Pokud by tomu bylo tak, nemusel bys žádat nikoho. Leda kdyby císař takovou službu výslovně zakázal, ale to neudělal.“

„Kdybych se ale později dostal do konfliktu s jinou částí řádu? Na které straně by potom bojovali tygři? Na obou?“

„Podle uvážení. Tygři jsou svobodní válečníci.“

„Mohli by se postavit tygři proti tygrům?“

„Teoreticky ano, ale obvykle se to nestává. Koná se jednání a ti, kteří jsou v neprávu, opustí službu.“

„Chápu. A proti jinému nepříteli? Ne z řádu?“

„Konali bychom službu, jak jsme se zavázali.“

„Myslel jsem si to. Díky, Aflargeo.“

Vyšli jsme na dvůr a já přemýšlel, jaký mají jeho otázky smysl.

Něco mi vysvětlil Almetta, když jsem mu podával hlášení. Podle rozkazu jsem měl o všem, co se týkalo maršála Moltkeho, podávat hlášení Charrymu, ale ten neměl čas, takže si mne poslechl on. Horácio je velmi zdvořilý člověk, když se mnou rozpráví, sedí na koberci, rád se o mne opře a položí si hlavu na moji kožešinu, hladí mne, drbe pod krkem a za ušima a tak vůbec.

„Zdá se, že se vzpamatoval dost rychle,“ řekl, když jsem mu co nejvěrněji reprodukoval naši rozmluvu. „Tak vida, chce se stát Templářem a najímat do své armády tygry! Mazaný chlapík...“

„Ano, je velmi chytrý!“ souhlasil jsem. „Mám pocit, že se umí rychle přizpůsobit situaci a vytěžit z ní, co se dá!“

„Velice přesně! Ještě včera proti nám vedl armádu a chtěl nás všechny zlikvidovat, a dnes už by se s námi paktoval proti jiným! A co ty, šel bys k němu sloužit?“

„Já ne, mám závazky k Charrymu; ale někteří jiní tygři by to klidně zkusili. Mají rádi dobrodružství...“

Horácio se smál. „Co kdyby po nich chtěli něco, co nesouhlasí s vaším pojetím cti? Nějaký zlý skutek...“

„To by určitě neudělali!“

„Možná by ses divil! Co by udělal tygr v tom případě?“

„Zakousl by je. Proč?“

„To jsi mu taky řekl?“

„Neptal se.“

„O tom, jak tygři vytvářejí kladné psychické pole taky ne?“

„Ani na to se neptal.“

„Platí to taky o těch kožešinách?“

„Jistě. Důležité jsou tygří duše, ne těla...“

„To se bude chudák divit, co si přinesl domů!“

Nekomentoval jsem to. Podobné úvahy jsou poněkud nezpůsobné.

Horácio mne však nepropouštěl, nad něčím uvažoval; dokonce mi v zamyšlení kroutil uchem. Konečně řekl: „Mohl bys mi vysvětlit, jak přesně probíhá interakce mezi šelmou a člověkem? Já vím, že předáváte lidem kladnou energii a posilujete je, že vytváříte to psychické pole a všemožně pomáháte... Ale co když některý člověk je v záporném postavení? Posilujete ho taky?“

„Jako tělo taky, ale ke zlepšení duševního stavu.“

„Nemá s tím nějaké problémy?“

„Neuvědomuje si to. Když si zlý člověk vpustí do blízkosti psa nebo jinou šelmu, stává se postupně lepším. Někdy to ovšem trvá dlouho a on své šelmě velice ubližuje; ale my jsme laskaví a dáme mu možnost, aby se zlepšil.“

„Psy někdy lidé přemohou a udělají z nich ničemy!“

„To je mi velmi líto. Zelenoocí zdegenerovali; někteří žijí mezi lidmi už dlouho a jejich paměť je slabá. Proto se král Azgarr chce vrátit domů...“

„Myslíš, že tygři by to vydrželi? I mezi nepřáteli?“

„My neuvažujeme o lidech jako o nepřátelích. Nanejvýš nám jich je líto a chceme jim pomoci. Legendy říkají, že to byl prvotní důvod, proč jsme odcházeli k lidem. Denis mi vyprávěl o člověku Bruncvíkovi, kterého doprovázel Reort...“

Horácio se rozesmál. „Radši jdi! Pokračuj a dobře si pamatuj, co bude Moltke povídat. Když to správně provedeš, seženu ti do druhého ucha nějakou pěknou zlatou ozdobu...“

Po rozednění svolal Charry poradu komthurů a předních velitelů; rozhodl, že se celá armáda postupně přesune zpět do Swärzbeecku, kromě Fineanovy pěchoty a Palmirovy jízdy. Ta už dostala příkaz vrátit se i se zajatci. Hned po snídani vyrazí do pevnosti Lobo a podle potřeby Veronika se svými děvčaty. Organizaci přesunu zajatců dostal na starost Almetta; nebylo to jednoduché, zajatci se museli postarat o těžce raněné, kterých přes ošetření Ohněm byla ještě spousta. Naštěstí většina zajatců byla ochotna udělat cokoliv, pokud jim čarodějky slíbí na noc uvedení do hypnotického spánku a různé příjemné zážitky.

„Konstatuji,“ pravil don Horácio. „Že dále pokračovat ve válce nemůžeme. Je sice pravda, že jsme zlikvidovali jejich první sled, ale sami už máme sotva dva tisíce bojeschopných lidí, počítaje v to i ženy a děti. Většinu lidí potřebujeme na střežení zajatců, ačkoliv zatím jsou klidní. Nedá se ovšem vyloučit, že někteří by se mohli pokusit o útěk nebo o vzpouru...“

„Chceš začít vyjednávat?“ ptal se Lobo.

„Považuji to za nezbytné.“

„Já souhlasím,“ řekl Charry. „Uvažoval jsem, jak zařídit takové vyjednávání. Nepřišel jsem na nic lepšího, než vzkázat Němcům po někom ze zajatců, jak dopadla bitva a že máme zájem na tom, aby se co nejdřív uzavřel mír.“

„Mohu-li si dovolit ti odporovat,“ řekl Yamanaki. „Chovám obavu, že podobnou nabídku budou považovat za znak naší slabosti. Vím, že jsme silně poškozeni tou bitvou, ale oni to vědět nemusí! Měli bychom naopak vyjednávat pouze z pozice síly!“

„Správně, napadnout je!“ vykřikl Iwar Wulffssonn, který se ve válečné radě ocitl trapným omylem (uměl německy a byl přítelem Magdy, takže se tam vnutil namísto Brätta.)

Charry zvedl ruce, aby je uklidnil. „Ao Harrape?“

„Mají pravdu, Vládče. Myslím, že bychom neměli žádat o mír. Mohli by se domnívat, že prosíme a že se nemůžeme bránit.“

„Nebudeme tedy dělat vůbec nic?“

Tošio řekl: „Můj pane, hora stojí na místě a nehýbá se, kdežto zajíci stále pobíhají a třepou ušima. Každý ví, že hora je věčná, na rozdíl od dočasných stvoření...“

Almetta řekl: „Plně souhlasím s Tošiem. Ale mám určitou obavu, že naše chování by mohlo být špatně posuzováno politiky v hlavním městě. Měli bychom být při jednáních, která se tam vedou!“

Charry škubl koutkem úst. „Dobře. Odjedu do Swärzbeecku a pak do hlavního města, svým zvláštním vlakem. Vysvětlím jim, jak se věci mají a postarám se... o všechno!“

Almetta měl ještě některé obavy, zejména pochybnosti o Charryho diplomatických schopnostech, ale usoudil, že to bude možná lepší. Charry tedy okamžitě po skončení pořady odjel a velení svěřil donu Horáciovi a Tošiovi.

Blanche po návratu seznala, že v boji padlo osm jejích manželů; upřímně je všechny litovala a hořce oplakávala, neboť je měla skutečně ráda. Kamarádi a kamarádky ji ovšem nenechali příliš dlouho hořekovat; obrátili její pozornost spíš k dědictví, které tím pádem získala. Blanche na malou chvíli propadla obavám, že po ní bude někdo něco chtít, ale záhy se ukázalo, že s tím bude mít asi jenom práci.

Jak věděla, většina jejích manželů měla také jiné manželky, jež byly zase provdány za další muže. Každý z jedinců takto zapojených měl nějaké jmění, k jehož správě se choval nesmírně laxně, dalo by se říct, že na ně kašlal. Po smrti však bylo nutno provést konečné vyrovnání, zaplatit dluhy a inkasovat pohledávky. Takové činnosti se považují za obzvláště vhodné pro ženy, které na to mají čas a paměť. Ženy jezdců ale měly podobné přesvědčení jako jejich muži, tudíž hledaly vhodnou oběť. Blanche zjistila, že spolumanželky velice ochotně přesunou na její bedra starost s vyrovnáním a péčí o investování výnosů v řádné bance.

Blanche se skutečně dala do účtování a konala to ke všeobecné spokojenosti, přestože jí sem tam zůstalo za nehty něco, co ztratilo pána nebo nebylo možné zjistit, kdo jím je. Velkomyslně zaplatila rovněž pohledávky, které by jinak skončily jako nedobytné; to Neviditelnou říši přímo nadchlo a mnozí, kteří s ní doposud nebyli spřízněni ani sešvagřeni, toho litovali a snažili se to napravit. Blanche dostala několik nabídek k sňatku, některé překvapivě od samotných děvčat. Udivilo ji to, ale nijak nepohoršilo, už si stačila na svérázné zvyky dívčího konkubinátu přivyknout. Souhlasila, avšak praktickou realizaci odložila na vhodnější chvíli.

V té souvislosti se seznámila taky s Káčou. Tohle dítě prožilo v průběhu několika dní řadu zvláštních událostí, které nadobro převrátily její život. Před pár dny žila v opuštěné vesnici jako dcera hospodáře přízemních zájmů a nevalné inteligence, většinou opilého a značně surového. Pak jejich vesnici přepadli vojáci, Káču identifikovali jako dospívající a pokusili se ji znásilnit; tomu jsme zabránili. Tehdy viděla poprvé tygra a taky náš způsob boje, který ji dost vyděsil. Jeden Polák ji uznal za duševně rozháranou, takže ji uvedl do transu, v němž vnímala vše kolem a rychle chápala i to, co neměla. Čarodějky se v klášteře divily, ale neměly čas jí moc vysvětlovat, takže ji omyly Ohněm a zařadily mezi jezdce. Tam prožívala taky bitvu; do přímého boje ji nepustily, ošetřovala raněné a různě pomáhala, kde bylo potřeba.

Problém byl v tomto: ačkoliv dle lidských měřítek byla ještě dítě, zacházelo se s ní jako s dospělou a ona se začala domnívat, že je skutečně dospělý kus. To byl kámen úrazu: mezi jezdci není zvykem někomu rozmlouvat jeho přesvědčení. Pokud třeba začne prohlašovat, že je krokodýl, ostatní potřesou hlavou, možná se zasmějí, ale jeho tvrzení berou vážně a chovají se podle toho, pokud jim to nějak osobně nevadí. Někteří jezdci trpí určitými zvláštnostmi povahy, které by jinde byly považovány za příznaky duševní choroby či aspoň vážné úchylky.

Káča byla mezi nimi nová a to mnozí považovali za důvod, aby jí vyložili svoje názory na věc; něco chápala a zajímalo ji to, řada věcí pro ni byla důvodem ještě většího zmatku. Například si zapamatovala, že pokud se dívce líbí nějaký muž, je lepší svést ho co nejdřív, protože zítra může přijít o život. Tuhle pravdu jí opakovala řada přítomných a vzápětí to potvrdily zážitky z bitvy, kdy mnohé ženy hořce oplakávaly právě padlé. Některé měly jakési znalosti magie a prováděly obřady, jež se jí líbily, ať rozuměla jejich smyslu či nikoliv. Vypozorovala však zásadní fakt: čím starší a zkušenější je dotyčná, tím víc jí bylo líto ztráty a tím víc jí kladla na srdce, že dívka se musí snažit urvat co se dá, dokud je mladá.

Káča byla skutečně hodně mladá; doposud o ni jako o ženu nikdo neprojevil zájem, teď v průběhu pár dní spousta různých osob. Dospívala skutečně velmi rychle, zejména její city se bouřlivě rozvíjely; brečet nad raněnými a umírajícími jí přísně zakázaly, ale nemohly zabránit, aby se jí nesvíralo srdce, když viděla ty krásné, statečné, veselé kluky s krvavými ranami. Pevně si umínila využít každé příležitosti a nikomu neříci ne, protože kdoví, zda zítra nebude takhle umírat.

Od toho přešla k další moudrosti: když chlapec dost rychle nepochopí, je možné a správné mu trochu pomoci. Sledovala, jak Magda Baarfeltová bravurně svedla divokého Vikinga Iwara a velmi ji obdivovala; snažila se někomu vetřít, ale zrovna neměl nikdo čas ani zvláštní zájem, takže se nechytala.

Blanche byla naopak žena, o niž stál každý. Samozřejmě je mnohem krásnější, to musela Káča uznat; má na hlavě vytetovaného draka a v uších spoustu kroužků jako odznaky svých svateb v Neviditelné říši. Kromě toho se proslýchá, že se vyznamenala při převýchově zajatců, za což dostala poděkování od čarodějek. Káča se rozhodla být jako ona; prozatím nechat si tělo vyzdobit tetováním a svést každého kluka, který se jí bude líbit.

Rozhodla se svěřit Blanche se svými úmysly; už si zvykla se mezi jezdci každému chlubit plány, které spřádala. Blanche jenom zírala, co to ta holka plácá; rázně zamítla její nápad, že by ji doporučila některým ze svých partnerů jako vhodnou spolumanželku, ale ne dosti rázně, aby na to Káča zapomněla. Rovněž odmítla učit ji cokoliv z magie; ale nedala jí ani pár facek, ani ji nenakopala do zadku, což byly způsoby, jimiž Káče zatím dospělí dávali najevo zásadní nesouhlas. Káča tedy usoudila, že pro ni bude výhodné zůstávat nablízku a číhat.

Hlavní starostí dnešního dne byl převoz raněných. Vypadal takto: byly přistaveny saně, do nichž byli přeneseni ti, kdož nemohli chodit. Pohybliví šli pěšky, doprovázeni několika našimi vojáky a houfem zajatců. Zajatci byli určeni k obsluze, naši k hlídání, ačkoliv to nebylo zřejmě potřeba. Kromě několika jedinců neměli zajatci snahu prchat, a těch pár jsme snadno rozeznali.

Současně probíhala činnost, kterou lze definovat jako osvojení zajatých nepřátel řádem. Mnozí zajatci toužili nějakým způsobem se zapojit mezi Templáře, byť to bude jako otroci řádu. Takové postavení bylo značně výhodné a zvěsti o tom se mezi nimi šířily jako požár. Vyžadovalo, aby některý rytíř či jezdec prohlásil dotyčného zajatce za svého otroka a označil ho svým symbolem. Postačilo, když mu pověsil kolem krku jeden ze svých přívěsků; většina jezdců jich nosila spoustu a množství zůstalo po padlých. Ty byly považovány za zvláště účinné, neboť duch zemřelého držel nad nováčkem svou ochrannou ruku.

Právem (či povinností) všech Templářů je nosit jako označení řádový kříž. Komthurové a rytíři to dodržovali, vojáci zčásti, podle toho, jak měli možnost. Kříže rytířů byly jednotně vyrobené dle závazného vzoru, ovšem u vojáků a zejména jezdců to rozhodně neplatilo, každý si nosil co chtěl nebo co mu dal velitel. Náhradní znaky se vyráběly v různé době různými lidmi za různých okolností, takže mnohdy si nebyly moc podobné, a nikomu to nevadilo. Příkladem mohli být naši Poláci, ti nosili kříže opravdu všelijaké, čím nápadnější, tím líp. Když získali nějaký lepší, rádi přenechali dosavadní podřízenému. Teď měli šanci získat otroky, což bylo ještě lepší; vkrátku mezi nimi převládlo mínění: kdo nosí na krku můj amulet, patří mně!

Němci tu hru rychle pochopili a ještě rychleji se jim zalíbila. Pouze důstojníci jí nějak nemohli přijít na chuť, když si uvědomili, že ztratili do budoucna veškerý vliv na své vojáky a pokud se někdy obnoví jejich velení, muže buď neseženou vůbec dohromady, nebo nebudou poslouchat. Mnozí to považovali za příklad naší drzé lhostejnosti k jejich potřebám.

Poněvadž maršál Moltke měl volnost pohybu, mohl se též sejít s nějakým plukovníkem, který si na to trpce stěžoval. Po jeho odchodu se mne maršál začal vyptávat, co si o tom myslím a jak si to představuje naše velení.

„To je naprosto jednoduché,“ odpověděl jsem mu. „Ti lidé, jako každý člověk, mají nějaká svá přání a touhy. My se snažíme jim ta přání pokud možno bez problémů vyplnit. Co víc chceš vědět?“

„Ti lidé jsou vojáky naší armády! Jejich přání a touhy, když to tak chceš nazývat, budou nuceni odložit na dobu, kdy splní své povinnosti vůči státu! Jinak...“ a zamyslel se, co jinak.

Já na to neřekl nic. Taky se na nic neptal.

„Nebo myslíš, že je to jinak?“

„Oni odcházejí z tvé armády, protože chtějí své životní cíle realizovat hned a ne až po čase.“

„Máš nějakou představu, co je to dezerce? Zběhnutí z boje v době války? Za to se staví ke zdi!“

„Aha. Jak dlouho u ní musejí stát?“

Maršál na mě vytřeštil oči; pak mu to došlo. „Postavit ke zdi znamená dát dotyčného zastřelit, chápeš? Střílí se u zdi, aby se do ní zaryly kulky, které provinilce minou!“

„Zvláštní. Mne někdy Diana poslala do kouta, když...“

Moltke se zatvářil tak, že jsem pochopil, že se mu to nelíbí. Tak jsem řekl: „Ale ti lidé určitě nechtějí být zastřeleni!“

„Právě proto nesmějí opustit armádu!“

„Já spíš myslím, že se nesmějí nechat podruhé chytit.“

„S tebou se nedá o ničem vážně diskutovat!“ vybuchl vztekle.

„Zkus to s Charrym nebo Dianou. Určitě to půjde líp!“

Zůstal jsem klidně ležet, zatímco on chodil po cele a běsnil. Po čase mu došlo, že pravdu mám samozřejmě já, takže se uklidnil a dalo se s ním zase rozumně mluvit.

„Takže ty si myslíš, že my ty vojáky už víckrát nechytíme?“

„Určitě ne. Lidé si nic nepamatují, ani vzhled, ani tělesný pach. Když někdo změní jméno a má nové papíry, nikdo ho nenajde.“

„Ty bys dokázal člověka najít i podle pachu?“

„Pochopitelně! Pamatuji si pach spousty lidí; když ho vysvětlím jinému lovci, snadno ho najde mezi ostatními.“

„Popiš mi tedy pach toho muže, se kterým jsem mluvil!“

„To je těžké. Lidská řeč pro to nemá dost výrazů. Můžu ti jenom říct, že byl cítit tabákem Lucky Strike, voňavkou Cologne, potem, alkoholem zvaným koňak a strachem. Ten strach měl ze mne, i když tebe se bál taky, ovšem z jiného důvodu.“

„Zajímavá definice, ale takhle jsou cítit všichni lidé!“

„Říkám ti, vy lidé pro to nemáte slova.“

„Ti naši uprchlí vojáci; myslíš, že mají nové doklady?“

„Nemyslím. Vím to.“

„Dostali je od tvého pána?“

„Můj pán Charry neumí vyrábět nové doklady, ale dovolil to. Jen podepsal ty, které jim dovolují usadit se na našem území.“

„Jsou ještě jiné?“

„Mnozí tvoji lidé se chtějí usadit někde v Evropě. Půjde to velmi snadno, jsou schopní, nápadití, vzdělaní... v každé zemi je budou radostně vítat. Hodně jich chce odejít do Ameriky...“

„A vy jim k tomu samozřejmě dopomůžete!“

„No... když tam chtějí...“

„Někteří mají v Německu rodinu: ženu, děti, rodiče... To je jen tak beze všeho opustí?“

„Pokud mají někoho takového, naši lidé zajistí doklady i jemu a pomohou jim, aby se sešli...“

„Máš nějakou představu, kdo to zaplatí?“

„Je to půjčka, kterou jim poskytne řád. Později zaplatí, až si na to vydělají. Řád jim pomůže získat výhodně placená místa podle jejich schopností. Mnozí jsou dobří řemeslníci nebo odborníci... mladí zas mohou vystudovat nějakou školu a dluhy postupně splácet. Některým je taky odpustíme...“

„Chápu a rozumím. Ti lidé budou trvale zavázáni řádu...“

„Proč ne? Jsou přece jeho členy...“

„Rozumím ještě jasněji. Když někdo vstoupí do řádu, jeho dluh se automaticky smaže nebo aspoň podstatně zmenší, že?“

Váhal jsem, jak mu to vysvětlit. „To máš tak: každý člen řádu má dispoziční právo na řádové peníze v rozsahu své hodnosti. Když pro řád vykonává nějakou práci, jeho rukama samozřejmě procházejí peníze, které řádu patří. Vezme si z nich, co potřebuje.“

„Kolotoč, ze kterého není úniku, že? Co kdyby se někdo chtěl svých závazků navždy zbavit a z řádu vystoupit?“

„To by musel být blázen!“

„Nepochybně; ale stává se, že někdo je vyloučen? Vyhnán?“

„Nevím o takovém případu. U nás by to bylo těžké, nikdo přece nemůže přestat být tygrem, když je pruhovaný!“

„Ani nevíš, jak moudré věci říkáš, Aflargeo. Takže váš řád nám krade naše lidi a rozesílá do světa! Považujete takové jednání za morální?“

„No... když jste nám je sem poslali, musíme se o ně postarat.“

„Ale my jsme je...“ chytil se za hlavu a chvilku jsem myslel, že to vzdá.

Tak jsem řekl: „To máš stejné, jako když umře. Tehdy se o něj postarají andělé nebo čerti, podle toho, kam patří. Taky se nikdo nediví, že ho odnesli. Prostě umřel...“

„Prostě umřel! Moji vojáci prostě odešli! Já jako vrchní velitel do toho vůbec nemám co mluvit!“

To jsem nekomentoval. On se mě taky neptal. Až po chvíli:

„Takhle zacházíte i s občany jiných států?“

„Vaše státy! Co je nám po dočasných označeních nějakých míst? My sloužíme Bohu a ten je věčný. Tvůj stát dnes existuje, zítra už nemusí a pozítří bude místo něj nějaký jiný. Proč bych si zatěžoval hlavu takovými starostmi?“

„Když se chcete plést do evropské politiky, tak...“

„My se do ní nechceme plést! To vy jste sem poslali ty lidi; my o ně jen pečujeme, když se to stalo naší povinností.“

Maršál Moltke to vzdal, sedl si ke stolu a tiše zuřil.

V pevnosti Swärzbeecku byla řada novinek. První byla parta slečinek, které dorazily včera večer a byly ještě trochu překvapeny podivným vzhledem stráží. Přijížděly však ze Španělska a hledaly Veroniku; jejich velitelka se jmenovala Mercedes, měla dlouhé černé vlasy a oblečení, které by jinde bylo považováno za výstřední, ale tady už dávno za konvenční.

Lobo Villablanca ji uvítal s nadšením.

„Taky jsem ráda, že jsem tady,“ mávla rukou. „Ačkoliv nevím, jestli bych se neměla spíš zase ztratit. Mario řádí kvůli tomu, co tady vyvádíte; jako bez rozumu...“

„Počkej, brzdi! Co konkrétně dělá?“

„To nevím, co dělá. Snad nic; jenom všechno kazí!“

„Vyčkej, až přijede Veronika! Mohly by tu být tak za dvě tři hodiny, jely hned za náma...“

„Budu hodná holčička a počkám. Prý jste se vzali...?“

„A kdyby jo?“

„Vera měla vždycky kliku. Pořádnejch chlapů je málo...“

„Teď nám jich ještě pár ubylo v tý bitvě. Ale ženskejch taky; takže určitou šanci máš...“

„Za tu cenu radši ne...“

Hovořili spolu, ale oba měli pocit, že jsou každý jinde a že se nedokážou domluvit. Oťukávali se, žvanili bezvýznamné hlouposti, při tom se dívali jeden na druhého a bylo jim divně.

Dalším obohacením byla parta chlapů, kteří dorazili taky včera; drsných zálesáků, kovbojů a lovců, z nichž každý nosil jeden až dva Colty či Smith and Wessony na zbrojním opasku, nehledě k Winchestrovkám a Remingtonkám. Přišli z Ameriky jako pomoc tamních rytířů, neboť jmenování nového komthura pořád ještě vázlo a nikdo neměl nejmenší tušení, kdo by jím měl být. Rodiče těch mužů byli veteráni občanské války, takže někteří měli součásti uniforem Unie, další Konfederace. Každou chvíli se kvůli tomu pohádali, ale během plavby přes oceán vyčerpali důvody k hádkám, párkrát si dali přes hubu a už se smířili.

Jejich pokusy o sblížení se španělskými dívkami byly neúčelné, prozatím nenašli společnou řeč. Dívky byly orientované duchovně až okultisticky, kdežto Američané zdravě realističtí, jejich víra v Boha se držela protestantských až mormonských zásad a při zmínkách o čarování a strašidlech se jen smáli. Jenom jeden měl jakési zkušenosti v tom směru, ale to byl černý sluha jednoho gentlemana z Virginie a nikdo ho nebral vážně.

Když se doslechli, že se dá těžko očekávat nějaká další bitva, poněkud je přešla skvělá nálada. Měli rozmanité zkušenosti; každý nejméně jednou hnal stádo po Stezce, pracovali na rančích, honili zločince a střežili majetek bohatých železničních společností při výstavbě transkontinentální dráhy. Někteří určitý čas pracovali jako šerifové či jejich zástupci, sloužili u Pinkertona a dalších společností a dokonce chytali lumpy jako nezávislí lovci lidí. Ovšem proslýchalo se, že mají zkušenost i z druhé strany fronty a jejich dokonalé znalosti podsvětí nejsou vyčtené.

„Neboj se,“ řekl Lobo jejich veliteli Clemu Hortonovi, vysokému chlapovi s ošlehanou tváří, který neustále kouřil žluté mexické cigarety, a když mu to bylo vytýkáno, aspoň žvýkal tabák. „Pošlu tě na hranice, tam nějaká zábava určitě bude!“

„I tak,“ šklebil se Clem, houpaje se na židli s nohama opřenýma o roh stolu. „Škoda, že je po tý pranici. Předvedli bysme ti, co umí takový stampede; pase tady někdo krávy?“

„Krávu má na vesnici skoro každej; proč?“

„Já myslel větší počet! Přehnali bysme přes tu jejich armádu stádo splašenejch krav; to bys viděl, co by z nich zbylo!“

„To nám teda fakt nenapadlo...“

„Když už jsme při tom, dají se tu koupit nějaký slušný zvířata do chovu? Znám pár lidí, co by je potřebovali a dobře zaplatili!“

„V každým případě! Charry se v hospodářství vyzná dokonale, jen co se vrátí, hned se s tebou spojí...“

„To je ten frajer, kterej působí dojmem cvoka? Přiletěl jako se smečkou Komančů v patách, seřval hlídky a hned cválal do města na dráhu, jako kdyby hořelo. Není trochu blázen?“

„Víc než trochu, mezi náma. Ale teď má starosti, tak spěchal.“

„Jo, všiml jsem si. No dobrý, my mu tu hranici pohlídáme...“

„Ještě taková drobnost. Vy máte nějakou loď?“

„Připluli jsme na nákladní jednoho spřátelenýho kapitána. Teda on předtím spřátelenej moc nebyl, ale během plavby jsme ho trochu zcivilizovali... proč?“

„Potřebujem dostat za moře pár vystěhovalců. Z Německa.“

„A pokud možno se vyhnout imigračním úředníkům, že?“

„Ještě radši bych, aby za mořem potkali nějaký příjemný...“

„Počkej, to zní jako dost velkej komplot. Nebude to lehký, ale kapitán nějaký lidi zná! Momentálně čeká na kotvách v Kodani, určitě by ale neměl nic proti tomu...“

„Má náklad na zpáteční cestu?“

„Zatím nic moc. Pár vystěhovalců by jistě vzal, ale... kolik je těch lidí dohromady? Budou ochotný žít trochu nepohodlně?“

„O tom nepochybuj, většinou jsou bývalý vojáci, zvyklý na drsný zacházení. Jejich ženy a děti budou choulostivější, ale taky si zvyknou. Kdyby měl kapitán chuť si vydělat...“

„Pošlu mu okamžitě zprávu. Zařídíme...“

„Tak vidíš! Samo nebe mi tě posílá!“

Potom Lobo a Clem zahájili diskusi, kdo kolik vydělá na kterém soukromém kšeftu; jejich cílem bylo, aby vydělali všichni, neboť jediný nespokojenec může rozvrátit celou morálku a chodit svoje znalosti vykládat policajtům a berním úřadům, což je v podnikání rozhodně nežádoucí. Jeden z Clemových chlapů jménem Baretti sice navrhoval nechat takového žvanila zaplavat si v černých plavkách s traverzou přivázanou na hřbetě, ale byl uklidněn.

Když byli v nejlepším, přiřítila se Veronika, Valérie a celá dívčí parta. Veronika se nadšeně objímala s Mercedes a vítala ji, Mercedes ovšem žasla nad jejich vzhledem.

„Nevypadáte už skoro vůbec jako lidi!“ ohmatávala Veronice uši s několika náušnicemi, ozdobu v nose, tetování na tvářích a další vylepšení přírody. „Jak se chceš takhle vrátit domů?“

„A kdo povídá, že se tam chci vracet? Samozřejmě, ještě musíme sbalit co je naše a naložit na loď, ale to bude veřejnost muset přežít ve zdraví. Teda můžou se stavět na uši, ale...“

„Náhodou, sluší ti to! Vypadáš dost exoticky!“

„Neboj! Taky budeš, jestli tady zůstaneš s náma...“

„Nepřichází v úvahu! Rozhodně nehodlám provést se svým tělem žádnou šílenost... ty o tom nevíš, ale já se budu vdávat!“

„Proboha! Za koho?“

„Je to jeden velice vážený pán z finančních kruhů...“

„Hodně starý? A tuším malinko... méně...“

„Naprostý idiot, ano. To něčemu vadí?“

„Naopak, ve tvým případě spíš prospívá!“

Obě vyprskly smíchem a začaly se objímat; zatímco Valérie jen potřásala hlavou a šeptala Lobovi: „Proboha, co ta tu dělá? Doufám žes jí nevykecal, že jste se vzali?“

„Proč ne? To bylo první, na co se zeptala!“

„Bezva! Ty to nejspíš nevíš, ale Mercedes je významná vědecká pracovnice v oboru psychologie a známá lesbička; představa lásky s mužem v ní vyvolává žaludeční nervózu!“

„Tím chceš naznačit, že moje žena s ní něco měla?“

„Nejenom ona. Skoro každá, která k ní chodila na semináře.“

„A ty?“

„Žádnej hloupější dotaz už nemáš?“

„Mám. Jaký to bylo?“

„Ty seš přeci tak blbej! Pěkný, no...“

„Lepší než se mnou?“

„Hele, vzal sis ségru nebo mě? Hlídej si Veroniku, než ji tamta mrška zas zavleče pod deku...“

„Jestli se naštvu, tak si vás vyčíhám, vpadnu vám do toho a znásilním vás všecky tři najednou!“ pošeptal jí do ucha.

Valérie vyprskla smíchy. „Ty sám?“

„Kdyby bylo potřeba, vezmu si posilu...“

„Leda tak!“

Lobo naštvaně vyrazil ke dveřím, ještě se zarazil a otočil zpět k Valérii: „Prosím tě, existujou vůbec ještě na světě nějaký normální ženský?“

„Nevím. Na co takovou potřebuješ?“

Lobo tedy vypadl, zatímco Valérie, Veronika, Mercedes a Evita si nechaly roztopit saunu a zalezly tam. Ta poslední byla nová studentka, táhlo jí na šestnáct a byla geniální, podle Mercedes, která se s ní vyloženě chlubila. Měla ji ve své péči půl roku, po neúspěšném pokusu o sebevraždu prášky na spaní, což zkusila následkem první milostné zkušenosti s chlapcem. Dotyčný nejen že jí nezpůsobil žádné potěšení, ale ještě se s ní pohádal, neboť ani jemu se to moc nelíbilo; takže po probrání z bezvědomí a výplachu žaludku se rozhodla v životě už se žádným klukem nic nemít, v čemž ji Mercedes rozhodně podporovala.

V současnosti byla Evita plně v pořádku a vlastnila energii tuny ekrazitu. Zpracovávala studii o rozvoji osobnosti v dějinách i v současnosti, v níž hodlala dokázat, že žena je za všech okolností geniálnější než muž, ale ježto muži ženám brání se projevit a dosáhnout dokonalosti, obvykle se to neví. Dokud byla mezi děvčaty, chovala se poměrně normálně, ale jakmile se v dohledu objevil jakýkoliv muž, okamžitě jej napadala soustavou nejrůznějších protestů, námitek a výčitek. Muži měli obvykle dost svých starostí, její útoky nechápali a netušili, o co jde.

Když Evita viděla Veroniku, Valérii a další, propadla záchvatu nezřízeného obdivu; okamžitě rozhodla, že se nechá vyzdobit tetováním od temene hlavy ke špičkám prstů na nohou; dál měla v úmyslu nosit ozdoby v uších, nose, rtech a všude, kde to jen trochu půjde. Mercedes zchladila její nadšení vzpomínkou, jak se nedávno pokusila odebrat jí krev k rozboru a zjistila, že se Evita chorobně bojí jakékoliv bolesti. Sice na ni vyzkoušela všelijaké terapie včetně nahlédnutí do vzpomínek míšenky, kterou od dětství každý mlátil jak nezralé žito, vlastní i nevlastní sourozenci ji opakovaně znásilňovali a pak propůjčovali různým kamarádům, rodiče i vychovatelé ji za to surově bili a doktorka Mercedes s ní prováděla pokusy; ani tato léčba Evitě nepomohla. Inu, nevadí; Mercedes má v záloze řadu dalších nápadů, jak ji zbavit četných depresí a stresů a je nepochybné, že nakonec uspěje, i kdyby to mělo trvat deset let.

Valérie potřásla hlavou a usoudila, že Evitě nejvíc prospěje, až se zbaví své lékařky a zamiluje do nějakého normálního kluka; což zatím dost dobře nešlo. Naopak, Evita s očima rozzářenýma hovořila o svých vědeckovýzkumných programech, které mají s Mercedes v plánu, zejména s přítomnými ženami. Veronika jí navrhla soustředit se zejména na sesterské společenství princezen z Baarfeltu, což Evita uvítala.

Potom se hovořilo o svatbě, kterou Mercedes hodlá uskutečnit co nejdřív, nejpozději na jaře. Veronika se tázala, zda důvodem spěchu je obava o novomanželův život; Mercedes otevřeně přiznala, že pán je poněkud starší, velmi nemocný, ale též nesmírně bohatý. Jediný jeho přímý potomek, bohužel nelegitimní, zahynul za dost podezřelých okolností před lety; staříka to velmi mrzí a spojuje problém se svými příbuznými, kdoví proč. Valérie se potměšile otázala, zda Mercedes rovněž hodlá zplodit se svým miláčkem nějaké děti; po jeho smrti bude legitimnost svatby a případného dědictví jistě napadena před soudem, a kdyby mohla argumentovat potomkem, byla by to pro ni výhoda.

„Ano,“ řekla Mercedes autoritativně. „To je hlavní důvod mojí přítomnosti na tomto místě. Hodlám zde otěhotnět.“

„Ha!“ řekla Valérie a čelist jí poklesla.

„Mercedes je skutečná hrdinka!“ pronesla Evita a slzy se jí zaleskly v očích. „Jakou statečnost musí vynaložit, když se chce obětovat ve prospěch svého budoucího dítěte!“

Veronika se právě utvrdila v názoru, že Evita je tele.

„Takže, ty hodláš skutečně navázat vztah s mužem?“

„Nevylučuji, že bude nutné to dokonce opakovat! Řekni mi jako odborník: kolikrát je třeba uskutečnit pohlavní spojení, aby bylo spolehlivě dosaženo těhotenství?“

„Abych ti pravdu řekla, nevím. Já to nedělala ani tak kvůli dítěti, jako pro potěšení. Že budu mít dítě, jsem taky ráda a moc se na ně těším... ale především mám ráda svého muže!“

Evita ohrnula nosánek, Mercedes své pocity dokázala utajit.

„Budeš taky následovat příklad své učitelky?“ ptala se Valérie.

Evita se nadechla. „Uvažovala jsem samozřejmě o této možnosti! Na jedné straně by bylo krásné, kdybych měla své vlastní dítě, mohla o ně pečovat a porovnávat je s dítětem Mercedes... Ale na druhé straně, mně zatím žádný bohatý muž sňatek nenabídl!“

„Tak se zkus víc snažit! Je tady spousta prima kluků...“

„Fyzická přitažlivost pro mne nehraje roli!“ ujistila ji Evita a Veronika už to nevydržela:

„Holky, říkám vám jako kamarádka: jste pitomý obě dvě, jak daleko vidíte. Mercedes, ty si přestaň hrát na normální ženskou, nebo na to doplatíš ty i to tvý děcko! A ty, malá, přestaň...“ Veronika pohlédla Evitě do očí a změnila názor: „Ty skoč po hlavě do záchodové mísy a spláchni se, ať tě nevidím!“

Kupodivu se ani jedna z nich neurazila. Evita se chtěla hádat, ale Mercedes ji předběhla: „Obávám se, že z tebe mluví závist, žárlivost a uražená ješitnost! Jak se zdá, situace je tady zcela neudržitelná a je na čase vzít to tady pořádně do ruky!“

„Já taky říkám, že je na čase vypadnout.“ uzavřela Valérie.

Charry se v pevnosti zastavil jen na chvíli, hned pokračoval do města na nádraží. Když tam dorazil, byl nepříjemně překvapen, že jeho vlak ještě není připraven a lokomotiva roztopena. Zavolal svého místního zástupce, jímž byl Bruno von Weranski, a vytýkal mu to; Bruno si mu naopak postěžoval, že po jeho odchodu nesmírně poklesla autorita armády a tím taky poslušnost městských orgánů. Charry začal nadhazovat možnost dát někoho zase pověsit, avšak nebylo zcela jisté, koho vybrat, takže to odložil.

Bruno nabídl, že je ochoten jej doprovázet do města; Charry to přeslechl poprvé i podruhé, a když to Bruno opakoval potřetí, konečně podlehl a ptal se na důvod. Byl zřejmý: profesorka Odilie Raubvogelová tam odjela už dávno a odmítala se vrátit zpět, dokud nebude po válce. Záležitost byla o hodně složitější a Charrymu připomínala mileneckou hádku, ovšem v rozsahu celostátním; vzal tedy s sebou Bruna i s celým oddílem a ponechal jako hlídky jen tlupu bezvýznamných opilců, kteří se z nádraží odmítali hnout. Bylo to více méně jedno, po vítězství se vzpoura města ve prospěch Němců nedala očekávat.

Rozhovor mezi Charrym, Brunem a jeho důstojníky byl rozvleklý, plný výčitek, hádek a alkoholu. Ať se mluvilo o čemkoliv, táhla se jím jediná červená nit: zda a kdy dojde ke spojení s Německem. Bruno soudil, že by to bylo nejlepší co nejdřív; stejný názor prý má většina obyvatel státu, jak Charryho ujistil.

„Kruci donnerwetter!“ pravil Charry. „Tak proč vůbec válčíme?“

„To je pro většinu lidí taky záhada.“ řekl Bruno.

Zakrátko vyšlo najevo, že na dráze je mnohem větší šlendrián než kdykoliv předtím. Známý náčelník stanice Charrymu vysvětlil, že od včerejška poledne převzala velení armáda, takže od té doby nefunguje naprosto nic; pokud se sem tam objeví něco, co je ještě v pořádku, je to pouze známka, že si toho armáda dosud nevšimla. Charry byl na nejlepší cestě se rozzuřit; avšak jeho přítomnost vešla ve známost, pročež se mu přišli představit důstojníci místního velitelství, plukovník a dva majoři. Nesmírně toužili na vlastní oči spatřit hrdinu, který porazil Německou říši, pozvali ho na malé občerstvení a ujistili, že nejpozději do hodiny bude vše v pořádku a vlak bude moci pokračovat dál. Charry přijal.

Občerstvení se konalo v místním luxusním hotelu, který armáda zabrala k malé radosti majitele, neboť všichni oficíři jedli, pili a nemluvili o placení. Nebylo to malé občerstvení, nýbrž luxusní hostina, kterou vojenští i civilní kuchaři připravili už předem, aniž věděli, že Charry přijede; vysvitlo, že někteří mají v plánu sníst a vypít všechny zásoby, aby nepadly do rukou Němcům - až přijdou po definitivním vítězství. Teď samozřejmě...

„Němci rozhodně nepřijdou!“ prohlásil Charry.

„Němci rozhodně přijdou.“ řekl plukovník autoritativně. „Ovšem, nebude to tak brzy, jak jsme se obávali.“

„Maršál Moltke, můj zajatec, takovou možnost popírá!“

„Maršál Moltke je voják, ale taky diplomat.“ usmál se zkušený důstojník. „Nepochybně ví, že v diplomacii není nic nemožného!“

Charry se začal hádat nejen s ním, ale i ostatními; do diskuse se zapojil Bruno a další osoby, při tom se hojně jedlo a pilo, čas letěl a z nádraží nepřicházely žádné příznivé zvěsti ohledně vlaku. Když Charrymu napadlo se zeptat, ujistil jednoho z pobočníků momentální vojenský velitel, že každou chvíli, jen co se podaří určeným specialistům vyznat v místní signalizaci.

Postupně se spory mezi Charrym a ostatními dostaly do polohy osobních invektiv, po nichž mohl následovat snad už jen souboj na šavle. Charry po takovém vývoji nijak netoužil, naopak stále ještě hodlal odjet. Tentokrát však bylo jeho úmyslem způsobit v hlavním městě státní převrat v případě, že se nebudou chovat dle jeho přání. Kupodivu s tímto řešením souhlasili snad všichni; ztotožňovali se s myšlenkou, že parlament je neschopný, vláda o nic lepší a generální štáb banda senilních idiotů myslících jen na své penze a metály. V případě, že by se Charry stal velkovévodou, byli přítomní ochotni obětavě zaujmout místa v generálním štábu a staříky poslat do důchodu.

Nakonec, po několika intervencích samého plukovníka, se podařilo docílit, aby vlak mohl být vypraven, ačkoliv odborníci nemohli zaručit, že se po cestě s ničím nesrazí. Doposud neměli přesný přehled o něčem tak složitém jako signalizační systém a rady prašivých civilistů pohrdavě odmítali. Charry dokázal, že je hrdina, vyrazil s vlakem na trať a záhy usnul.

Do hlavního města dorazil za tmy, jak se dalo ostatně očekávat. Přesto na nádraží čekal oddíl Brunovy gardy, trčel tam už řadu hodin a protože byla zima a nudili se, popíjeli grog. Vyšlo najevo, že studenti mají důkladný trénink a nějaká putýnka alkoholu je neporazí; když se velitelé objevili, dokázali bez problémů nastoupit v hlavní hale a podat hlášení, načež se chystali vyrazit k parlamentu.

„To asi nemá smysl,“ mávl rukou Charry. „Tam nikdo nebude!“

„Naopak!“ Velitel gardy byl rád, že může podat příznivé zprávy. „Jsou tam všichni, parlament zasedá a rokuje o válce!“

„Máš odtamtud nějaké zprávy?“

„Vím jen to, že Německo nám předevčírem oficiálně vypovědělo válku. Jejich velvyslanec předal nótu ministerstvu zahraničí, včera bylo vyhlášeno svolání mimořádné schůze parlamentu a dnes už od rána jednají. Nám ovšem pozvánku neposlali, ani na galerii! Ale zařídili jsme si pozorovatelské stanoviště v kavárně naproti a máme přesné zprávy...“

„No dobře; k čemu dospěli?“

„K ničemu.“

„Tak dobře. Půjdu jim tam poradit.“

Před nádražím vyčkával půltucet drožek; studentská garda se do nich narovnala a všichni radostně vyrazili k parlamentu. Porůznu na ulicích registrovali větší počet opilců, než je obvyklé; někteří vykřikovali, že rozneseme Němce na kopytech, jiní plakali a chystali se na potupnou okupaci.

Budova byla hlídána parlamentní stráží, jíž velel nějaký zelený důstojníček, nafoukaný až hrůza. Když se ze tmy proti němu zjevil chlap v pruhované kombinéze, vylepšené tygřím kožichem a křížem na krku, nerozpoznal v něm vládního důstojníka a zastoupil mu cestu. „Tam nesmíte, pane! Parlament jedná o válce!“

„Já tu válku vedu,“ řekl Charry. „Pusť mě!“

„Zakazuji vám vstoupit, pane!“ vykřikoval důstojníček důležitě a ustupoval před studentskou gardou. „Kdo není ohlášen, nesmí...“

„Oznamte předsedovi, že je tady hrabě Guyrlayowe!“

„Nesmím ho rušit pod žádnou záminkou!“

Bruno se otočil ke svým gardistům a hvízdl. Gardisté odzbrojili parlamentní stráž a bleskově zaujali jejich místa. Mladičkého důstojníka odvlekl Charry za krk do umývárny a tam zamkl na klíč.

Důstojní otcové státu právě pronášeli svoje moudré úvahy, když Charry vstoupil, postrkuje před sebou ceremoniáře. Všichni k němu otočili hlavy a předseda, poklepávaje kladívkem, zvolal:

„Ale co to? Proč nás rušíte, pane? Máme důležité jednání!“

„Přicházím vám v tom jednání pomoci. Jdu z války!“

To všechny dost překvapilo. „Z jaké války?“

Charry přiložil ruku ke štítku důstojnické čapky. „Hlásím, že nepřátelská armáda o síle víc než třiceti tisíc mužů překročila ilegálně naše hranice v prostoru města Treuheimu. Postavil jsem se se svým plukem v cestu vpádu nepřátel, rozdrtil jejich vojska, zlikvidoval zhruba osm tisíc nepřátel a dalších asi dvacet tisíc zajal; zbytek uprchl z bojiště neznámo kam. Co se týče získané výzbroje a materiálu, o tom podám přesné zprávy později.“

Chvíli ohromeného ticha přerušil hlas jednoho z poslanců: „To snad není možné! Vy fantazírujete, člověče!“

„Ani náhodou. Tady mám na kožichu ještě fleky od krve; Diana se sice pokoušela to vykartáčovat, ale krev je prevít...“

„Proboha... vy jste blázen! Co jste to udělal?“

„To, co mi kázala přísaha. Zničil nepřítele, kdekoliv jsem na něj narazil. To ukládá zákon a vojenské řády...“

„Tím je ale zcela znemožněna naše úvaha o mírovém vyjednávání! Právě jsme zde jednali o tom, jak co nejvýhodněji ukončit válku vyhověním všem požadavkům Německého císařství; a vy jste svým nezodpovědným počínáním znemožnil jakékoliv jednání!“

Charry se mračil jako ďábel. „Takový kecy poslouchám dneska už od rána! Pokud vám jde o to vzdát se nepříteli, s tím samozřejmě souhlasit nemůžu! Ani já, ani mí vojáci, ani žádný poctivý člověk této země! Ale co se týče jednání, i já mám zájem na brzkém ukončení války a hodlám nabídnout Německu mír ještě dnes prostřednictvím jejich vyslance!“

„Co... co... co...?“ jektal vyjeveně předseda.

„Až se tady dohodnu s vámi na dalším postupu, navštívím pana velvyslance Německého císařství a oznámím mu, že dávám jeho vládě osmačtyřicet hodin na zahájení mírových jednání. Pravděpodobně ho budu muset vzbudit, co se dá dělat. Pokud v udané době nebude podepsán mír, překročí moje vojska hranice a napadnou německé území, kde budou postupovat za ničení a plenění k Berlínu; kde si dovolím předložit své ultimatum přímo císaři Vilémovi II.!“

„Vy chcete válčit s Německem? Dokonce na jejich území?“

„No samozřejmě! Přece nebudeme ničit naše!“

„A domníváte se, že dokážete porazit jejich armádu?“

„Jasně! Porazil jsem s pěti tisíci vojáky jejich třicet tisíc. Nemyslíte, že porazím celou jejich brannou moc, když mi svěříte vrchní velení nad všemi vojáky celého státu?“

„A vy předpokládáte, že to uděláme?“

„Předpokládám? To je slabé slovo. Já vím zcela jistě, že nikdo neopustí budovu parlamentu, dokud mi to neodhlasujete.“

Poslanci zírali jeden na druhého v němém úžasu. Pak vybuchli všichni najednou; jedni křičeli nejrůznější urážky, druzí žádali, aby Charry visel na nejbližší lucerně. Kupodivu někteří zástupci socialistů a radikálů, zvláště mladí, vřele souhlasili a podporovali ho svými výkřiky.

Charry přešel ke stolku, vzal předsedovi z ruky kladívko a párkrát jím udeřil do desky stolu. „Prosil bych ticho, pánové! Dříve než odhlasujete, co žádám, dovolil bych si krátce nastínit svoje záměry...“

Ať už souhlasili či nikoliv, ztichli okamžitě všichni.

„Všichni už jistě víte, že jsem získal (je jedno, jakým způsobem) některé dokumenty německého generálního štábu. Mám možnost získat i další, poměrně snadno. V oněch dokumentech se nachází také jistý zápis ze schůze, na níž bylo projednáváno, se kterými osobami je smluveno obsazení naší vlasti. Mnoho z vás, pánové, dostalo návštěvu cizích lidí, kteří vám předali značné peněžní částky. Mám přesný seznam oněch lidí i částek, které obdrželi. Podle zákonů by každý soud kvalifikoval takové jednání jako zradu, že ano? Pak tedy mohu ty pány nazývat zrádci, i když se jim současně ze srdce omlouvám za to označení. Tito zrádci teď sedí mezi námi. Mohl bych je dát vyvést ven ze sálu a zastřelit. Ovšem v posledních dnech jsem zabil příliš mnoho lidí a považuji další zabíjení za bezpředmětné. Prozatím.“

Hluboké ticho pokračovalo; jen někde mezi poslanci se ozval přitlumený hlas sebevědomě vypadajícího pána: „Lhář, darebák a dobrodruh! Měli by ho dát zastřelit prvního!“

Charry se ohlédl: „Vaše jméno, pane?“

„Dietrich von Raubenau, pane! K Vašim službám!“

Charry vytáhl z kapsy složený list papíru a nahlédl do něho.

„Dne 16. října minulého roku jste obdržel dvě stě padesát tisíc marek převodem na vaše konto ve zdejší bance. Odesílatelem byla německá tajná služba. A to nebyla první, leč poslední částka!“

„Mladý muži, mírněte se!“ pravil předseda. „Urážíte čestného a solidního pána, dlouholetého poslance...“

„A mizerného zrádce. Vy se uklidněte, pane předsedo, vám nedali nic. Pravděpodobně s vámi už vůbec nepočítají!“

„Pane... pane!“ roztřásl se předseda, složil hlavu do dlaní a téměř se rozplakal.

„Věříme tomu, Guyrlayowe - pokračuj dál!“ křičel nějaký hlas z lavice vyhrazené radikálům.

„Tedy: v případě, že se pánové, o nichž jsem hovořil, postaví proti mně, zveřejním jejich jména a částky které obdrželi, včetně datumů a přesných podmínek převodu. Porovnáním s bankovními účty těch pánů může imunitní výbor parlamentu zjistit, zda se má udání zakládají na pravdě a po vyšetřování ty pány potrestat, jak si zaslouží. Příteli, vezmeš místo předsedy imunitního výboru?“

„Beru, kamaráde! Co dál?“

„Dál už jenom tolik: pokud se ti pánové rozvzpomenou na své vlastenectví a postaví se na naši stranu, stranu svobody pro naši vlast, jsem ochoten na jejich přečin zapomenout. Až do doby, kdy se opět proviní proti zákonům své země! Pane předsedo, dejte hlasovat o návrhu, aby byla armáda svěřena pod moje velení a ochranu mých důstojníků!“

„Pane předsedo, to je nesmysl!“ řval von Raubenau. „Dejte toho člověka zatknout parlamentní stráží a okamžitě uvěznit!“

Charry se jen pohrdavě zasmál. „Parlamentní stráž je odzbrojena a pod zámkem. Parlament je obsazen mými gardisty.“

„To je násilí!“ řval kdosi. „Sprostý banditismus!“

„To je revoluce!“ křičeli radikálové. „Vivat Guyrlayowe!“

„Pane předsedo, neberte to v úvahu!“ volali někteří.

„Pane předsedo, dejte hlasovat!“ křičeli jiní.

Charry klidně čekal, až se rozruch uklidní. „Dobrá, pánové, uznávám, že mé požadavky jsou trochu překvapivé. Dám vám hodinu na rozmyšlenou. Posadím se tady někde do lavice... tam dole mi udělají místo, řekl bych, a budu poslouchat vaši rozpravu o mém návrhu. Upozorňuji, že nebudu nikoho trestat za jeho názor, i kdyby byl proti mně. Jen za to, že bude hlasovat proti.“

„To není žádný rozdíl! Máme dvě možnosti: buď se podrobit diktatuře Německa, nebo diktatuře hraběte Guyrlayowa!“ prohlásil nějaký poslanec. „To je prašť jako uhoď!“

„Je tady ještě třetí možnost,“ posmíval se kdosi. „Podrobit se diktatuře řádu Templářů!“

Charry je neposlouchal; sešel dolů a posadil se k radikálům, kteří ho ochotně přijali do svého středu. Tam se pohodlně usadil, opřel o lavici za sebou a usmíval na ctihodné shromáždění, které se nějak nemohlo probrat z ustrnutí.

Pan předseda zahájil diskusi, ale nikdo se nijak nehlásil; až se ozval jakýsi starý nerudný pán, který Charrymu sprostě vynadal za jeho způsoby, ale připustil, že možná když se uváží dosažené vítězství, na kterém měl nezanedbatelný podíl, tak snad...

Von Raubenau se zvedl a prohlásil, že nevěří tomu, co Charry řekl o svém vítězství; jednak to není možné, jednak se nemohlo stát, aby Němci zaútočili den před vyhlášením války a naposledy není možno důvěřovat samotnému Charrymu, který je notoricky znám jako dobrodruh, opilec a osoba nedůvěryhodná. Nato páni poslanci otočili hlavy k Charrymu a někdo se ptal, co na to řekne.

„Lituji, pánové, nečekal jsem tuto námitku. Kdybych to byl tušil, přivedl bych vám na řetězu maršála Moltkeho, kterého jsme zajali. Přesněji řečeno, můj tygr ho ulovil jako králíka.“

„Moltke... je zajat?“ vyjekl kdosi.

„Ano; moji jezdci ho drží v žaláři.“

Nastalo další trapné ticho; v tom tichu bylo slyšet jakýsi hluk z ulice, do něhož se mísil zvuk zvonů několika chrámů.

„Co se to děje venku, pánové?“ probral se stařičký předseda.

Dovnitř vpadl parlamentní sluha s očima navrch hlavy: „Pane předsedo, nějaká rebelie! Náměstí je plné lidí s prapory, volají všelijaké věci... Ztloukli policajty, když jim chtěli bránit v postupu! Křičí, že jsme snad vyhráli válku...“

„Máme poslouchat, co si přeje sprostá luza? Dav?“ křičel jeden poslanec. „Chce nás někdo ovlivnit demonstracemi?“

Trapné ticho pokračovalo i dále. Až se zvedl nějaký bělovlasý a bělovousý universitní profesor. „Chtěl bych se zeptat pana hraběte de Guyrlayowe, co hodlá učinit s mocí, již po nás vyžaduje, až skončí válečné nebezpečí! Mnoho z nás, poctivých a zkušených mužů, váhá poskytnout mu takovou moc, aby jí v budoucnu někdy nezneužil...“

Charry povstal a přešel k předsednickému stolku. „Přísahám!“ vytasil svůj křižácký meč. „Že jakmile podepíšu mír s Německem, mír za spravedlivých podmínek, které budou vyhovovat zájmům naší země, vzdám se velení a předám moc opět do rukou řádně zvoleného parlamentu. Všichni víte, že jsem císařem na ostrově Arminu; tam se vrátím, jakmile mi to umožní povětrnostní podmínky a moje povinnosti zde. Odejdu a ponechám vládu ve vašich rukou, do nichž právem náleží.“ S třesknutím zarazil svůj meč opět do pochvy.

„Bůh ti žehnej, synu!“ řekl stařec a opět usedl.

„Pánové... snad by bylo možno hlasovat!“ řekl předseda.

Jelikož nebylo námitek, přistoupilo se k hlasování aklamací. Většina poslanců hlasovala pro; jenom šest se odvážilo být proti a dvaadvacet se hlasování zdrželo.

„Děkuji vám za důvěru, pánové!“ řekl Charry. „Nyní odejdu uzavřít mír s Německem.“

Počkal ještě, až mu vystaví listinu opatřenou podpisy všech hodnostářů a státními pečetěmi, aby se mohl prokázat na německém velvyslanectví; poté opustil budovu parlamentu.

Venku bylo světlo jako ve dne od pochodní a lampiónů; mohutné davy provolávaly slávu, mávaly prapory a stuhami; matky ukazovaly vítězného generála svým dětem, dívky mu posílaly polibky. Být u toho Diana, možná by žárlila. Několik lidí, kteří mluvili proti Charrymu, bylo ztlučeno, jeden fízl pověšen na kandelábr. Mladí se řadili za Brunovy gardisty a se zpěvem pochodovali do diplomatické čtvrti, kde zůstali stát opodál a čekali na výsledek.

Německé velvyslanectví působilo dojmem pevnosti; to se ostatně dalo čekat, někteří horkokrevní vlastenci chtěli házet do areálu kameny, protestní dopisy a chcíplé kočky. Po zahradě běhali mohutní alsaští vlčáci, kteří vztekle hafali na každého, kdo šel kolem; Charry prostrčil ruce mříží, oni je lízali a tulili se k němu. Lid se smál a kvitoval to nadšeným potleskem.

Na Charryho rámusení se konečně otevřely dveře a někdo se ptal, kdo tu je a co žádá.

„Jsem vrchní velitel armády! Přeji si vyjednávat s velvyslancem o uzavření míru!“

„Teď v noci, pane?“

„Jak chcete, můžem počkat do rána. Ale dovolíte nám, abychom zde zatím oslavovali vítězství?“

Dveře se zabouchly a bylo ticho; tedy v budově, na ulici venku začala hrát kutálka, lidé se objímali a připíjeli z lahví. Tak se dělo asi čtvrt hodiny, pak přece jenom pan velvyslanec vyšel alespoň na balkón. Jak viděl Charryho, poznal, že je zle.

„Nevím přesně, co si přejete, pane, ale obávám se...“ mluvil ještě chvilku, čím dál spleteněji, než ho Charry přerušil:

„No dobře, tak vážně! Včera jste předali naší vládě nótu o vypovězení války. Předevčírem napadli vaši vojáci v rámci operace Tygr město Treuheim a já měl tu čest s nimi svést bitvu, která skončila vítězstvím. Mým, samozřejmě. Mám v zajetí prozatím dvacet tisíc vašich vojáků a maršála Moltkeho. Žádám, abyste se mnou urychleně uzavřeli mír!“

„Ale pane hrabě... váš požadavek je, mírně řečeno, nečekaný! Ostatně, já nemám možnost nijak sdělit naší vládě...“

„Máte vyvedenou zvláštní telegrafní linku. Dosáhl jste toho úplatkem několika úředníkům ministerstva pošt, ale na tom teď nezáleží. Jděte laskavě k tomu telegrafu a sdělte vašemu císaři, že mu dávám osmačtyřicet hodin, aby začal vyjednávat o míru. Pokud tak neučiní, vpadnu do Německa a budu pokračovat ve válce na vašem území. Právě jsem byl jmenován vrchním velitelem všech armád země; mám na to tedy dost lidí i dost odvahy!“

Pan velvyslanec zkoprněl úžasem. „Pane de Guyrlayowe, já... já nechápu... já nemohu... já jsem konsternován!“

„Řekl jsem osmačtyřicet hodin. Ubytuji se u Černého orla; tam mi dejte zprávu, co odpoví vaši nadřízení. Upozorňuji, že po uplynutí lhůty k vyjednávání nebudu váhat s útokem!“

Charry se otočil, nasedl do kočáru a odjížděl za nadšeného pokřiku davů. Mladí muži se houfně hlásili do Brunovy gardy, důstojníci slibovali věrnost, dokonce několik velitelů policie přispěchalo ubezpečit pana hraběte, že jdou s ním. Ostatně, ti byli schopni jít s každým a nikdo o tom nepochyboval.

Skutečně odjel do hotelu Černý orel a rozbil tam hlavní stan. Několik důstojníků jmenoval svými adjutanty, napil se s nimi na bratrství a poslal je oznámit jejich nadřízeným radostnou zvěst, že se ujímá velení a zve je na druhý den na štábní poradu. Páni plukovníci a generálové byli bez sebe radostí. Pak poslal zprávu svým důstojníkům a taky Dianě, aby o něho neměla žádnou starost. Je to dobrý manžel. Potom šel v klidu spát, zatímco město nadšeně pokračovalo v oslavách.

V průběhu odpoledne dorazily do Swärzbeecku saně a vozy plné raněných; s nejtěžšími případy přijela Sainé, doprovázená dalšími členkami dívčího oddílu, takže Mercedes a Evita se mohly seznámit se sestrami Baarfeltovými. Doposud chyběla Diana, která chtěla zůstat na místě až do zítřka jako nenápadný dozor.

Přijel však Almetta a jeho štáb, tedy také maršál Moltke a já jako jeho doprovod. V průběhu cesty projevoval jisté překvapení nad velkým počtem německých vojáků označených jako otroci řádu; doposud se domníval, že půjde o výjimky, ale teď to vypadalo, že k nám přešla třetina zajatců a další se chystají. Byl rozladěn, dokonce poznamenal něco o zrádcích; tak jsem byl nucen říct:

„Nemyslím si, že by se jednalo o zradu! Charry jako komthur jim dal za řád slib, že nikdo nebude nucen bojovat proti svým krajanům v Německu, pokud se sám nebude chtít zúčastnit nějaké humanitární akce. Je zvykem nenasazovat vojáky proti stejnorodému etniku, pokud k tomu mají výhrady.“

„Poslouchej, ty!“ rozkřikl se maršál. „Ta tvoje vzdělanost už mě začíná štvát! Kde ses naučil takové výrazy?“

„Já hodně čtu...“ přiznal jsem skromně.

„Nějaká blbá přerostlá kočka mě tady bude poučovat!“ bručel.

Mlčel jsem. Vzdělanec hrubosti druhých přehlíží.

Moltke mlčel rovněž až do chvíle, kdy k nám dojel se vzkazem René le Mogniére; maršála však nezaujal samotný příkaz, ale modré tečky, které měl vytetované na lícních kostech pod očima, na levé tváři tři a na pravé dvě.

„To je novinka, kterou vynalezli někteří jezdci,“ vyložil jsem mu ochotně. „Označuje počet poražených nepřátel.“

„Chceš tím říct, že ten kluk zabil pět lidí?“

„Nemusel je nutně zabít. Stačí, když je porazí v boji tak, aby je mohl zabít, kdyby chtěl. Zajme nebo zraní...“

„I tak! Takový klacek že by přemohl dospělého muže?“

„Snadno! To, co nosí namotané na levé ruce, je smyčka z vlasů, kterou upletla a darovala mu Tori, nejspíš v rámci svatby. Napřed ji používala sama, ale teď už se to prý na ni nehodí...“

„Svatby? Vždyť to je ještě dítě!“

„Oni se už za děti nepovažují. Já to nevím přesně, ale jestli chceš, můžu se ho zeptat. Myslím, že nikoho nezabil, snad ani nesmí; ale chytat vojáky do smyčky může docela klidně!“

„A to si kvůli tomu musí nechat zohavit obličej?“

„To dělají jezdci, kteří chtějí opustit Evropu. Říkají, že tam, kam odejdou, se to bude považovat za ozdobu...“

„To jim velení řádu dovolilo?“

„Naopak, přísně zakázalo. Jakékoliv tetování na tváři zakazuje zvláštní císařský výnos.“

„Ale nikdo na to nedbá!“

„Al-mudžahíd Nazir prohlásil, že v takových případech je neuposlechnutí šáh-in-šáhova rozkazu výrazem, že jezdci řádu jsou rovni každému šlechtici; sultán je jen prvním z rytířů, nikoliv jejich pánem...“

„Co na to Charry Guyrlayowe?“

„Smál se.“

Moltke si odplivl.

Stejnou otázku položila skoro v tutéž dobu Evita Veronice.

„No, když jsem si nechala vytetovat na tváře ty značky Tuáregů, rada se usnesla, že mi to sice sluší, ale nedoporučuje se, aby se takové zdobení stalo všeobecně závazným. Diana dokonce přinutila Charryho vydat výnos o zákazu. Jenomže pak jsme se omyly ohněm a tím nám shořely vlasy, obočí... zkrátka všecko. Některý holky si nechaly udělat tetování na hlavě...“

„Co některý? Jak koukám, všechny!“

„Nejdřív všechny ne. Jenže, ono se dá těžko zjistit, kde končí hlava a začíná obličej, že... Potom přišly další, že nahradit obočí řádkou černých teček je docela vkusný nápad...“

„To má, jak koukám, taky každá!“

„Divila by ses, třeba Maryška ne. Má tak světlý obočí, že by to bylo vidět i až jí naroste, tak to odmítla. Možná taky proto, aby se aspoň nějak odlišila od Julky...“

„No dobře! Ale to není všechno!“

„Protože některý holky prohlašovaly, že jeden řádek teček je na obočí málo; tak daly dva, potom tři... taky ho pěkně vyklenuly, líp než to měly původně... a protáhly až ke spánkům...“

„To viděla Conchita na nějakým obrázku z pyramid; její babička byla snad Egypťanka, takže...“

„A ta řádka ornamentů na čele?“

„To je vlastní fantazie. Ale ty holky stejně odjíždějí...“

„Mají štěstí. V Evropě by je zavřeli do blázince...“

Veronika se ušklíbla koutkem úst a pak zapřemýšlela. „Poslyš, děvče, kolik tě toho Mercedes naučila z iluzorní magie?“

Evita ohrnula spodní ret. „Jak to s tím souvisí?“

„Poměrně dost. Tak umíš nebo ne?“

„No dobře, třeba neumím! A co?“

„Podstatou jednodušších činností čarodějek je iluze. Což je reálná síla, která je v podstatě zdrojem života na zemi, jak bys zajisté věděla, kdybys pilně navštěvovala přednášky a namísto nich se neflákala. Síla odborně zvaná mája.“

„Vím! Nejsem začátečnice!“

„Takže: účelem hry je vytvořit nějakou iluzi o sobě, ale přitom jí sama nepropadnout. Na realitě, jak se zdá nám, vůbec nezáleží. Jsem holohlavá, protože kašlu na to, jak se ti jevím. Ale pozor! Přivoláme sem... třeba támhle toho vojáčka.“

Veronika soustředila pozornost na otroka, který právě uklízel chodbu. Sotva dostal příkaz, přiběhl k nim a zastavil se.

„Odpověz: jaké barvy mám vlasy?“

„Nádherné! Rudohnědé...“ vzdychl okouzleně.

„Líbí se ti? Splnil jsi dobře mou vůli, můžeš je pohladit!“

Mladík přistoupil blíž. Ve tváři měl téměř zbožný pocit, když vnořil prsty Veronice do vlasů, probíral se jimi a hladil je. Byl do ní v té chvíli velice zamilovaný a bylo to na něm vidět.

„Můžeš jít.“ propustila ho laskavě a obrátila se k Evitě: „Tak co, vidělas? Viděl moje vlasy, dotýkal se jich, hladil je. Co ve skutečnosti viděl a čeho se dotýkal prsty?“

„Ničeho!“ řekla dívka zmateně.

„Iluze. Při tom je v bdělém stavu a kdybys ho natahovala na skřipec, bude přísahat, že viděl moje vlasy a dotýkal se jich. Totéž se stane všem lidem, se kterými se potkám.“

„Takže prakticky můžeš namluvit komukoliv cokoliv? Vyžaduje to velké úsilí, takhle ovládat cizí lidi?“

„Tím menší úsilí, čím menší je jejich duševní síla. Běžní lidé ji mají dost nízkou; je obtížnější obelstít kočku než člověka. Většina z nás toho využívá, když chce svést nějakého muže, nebo třeba jen vymazat z paměti, že nás viděl.“

„Svádět - muže?“ zamračila se Evita.

„Když už se bavíme: seš pěkně hloupá, když jsi dovolila, aby se ti láska s tím klukem nelíbila. Od toho seš čarodějka, abys vytvořila dokonalou iluzi. Namluvíš mu, že je skvělý, silný, dokonalý - a on se takovým skutečně stane. Ta síla v něm je, ale tys ji nedokázala probudit. Tvoje vina.“

„Jak to, moje? A on nezavinil nic? Co bys řekla jemu?“

„Tak dost. Ty stojíš přede mnou, ty jsi schopnější, takže je to tvá vina. Když se praštíš do hlavy o strom, je to tvá vina, protože strom neuhne, ale ty bys mohla. Když ti někdo ublíží, je to taky tvoje vina, protože jsi včas neučinila protiopatření.“

„Ale to mi Mercedes neřekla!“

„Třeba proto, že tě nechtěla ztratit. Kdybys prohlédla své iluze, už bys ji nepotřebovala. Mercedes jedná vrcholně logicky; a má tě velice ráda. Což ostatně víš.“

Evita vypadala zmateně. „Je tohle důvod, proč jste přijaly tak lhostejně ty překvapivé změny vzhledu?“

„Ach, děvče! Těch důvodů je tisíc, jeden lepší než druhý. První z nich je, že se vůbec nic zlého ani škodlivého nestalo. Jen se už nemusím česat, to je všechno. Taky na to přijdeš...“

„Jak bys přijala fakt skutečného zohavení? Myslím, kdyby se ti stalo něco tak strašného, že by se s tím nedalo nic dělat!“

Veronika se usmála. „Dost dobrá otázka. Ale odpovím ti na něco jiného. Těším se na Ostrov, protože tam nebudu muset vytvářet o sobě žádnou iluzi. Víš, občas, když se připravuju na meditaci, dívám se do zrcadla a snažím se vidět sama sebe ve skutečnosti. Totiž: každý člověk podléhá určité vlastní iluzi. Třeba já žiju v iluzi, že jsem mocná čarodějka, jsem fyzicky přitažlivá a je to důležité. Takových myšlenek je zapotřebí se zbavit. Avšak nikoliv převrátit v jejich opak: jsem ošklivá, neschopná atd. Nechat volně se srovnat s realitou. Realita je přibližně: je zcela jedno jak vypadám. Krása je záležitost estetiky, vžitého názoru, iluze vytvořená člověkem. Ve skutečnosti neexistuje nic reálně definovaného jako krása. Chápeš?“

„Myslím, že ano.“

„Až budu žít na Ostrově, chtěla bych se tím zabývat hlouběji. Pokusit se zbavit většiny iluzí. Nechci nosit žádný oděv ani ozdoby, vyjma svátečních dnů, kdy navštívím císařský dvůr atd. Svým vlasům dovolím růst volně, jak budou chtít, a bez lítosti je ztratím, bude-li třeba se omýt Ohněm. Dovolím slunci, větru a dešti působit na mé tělo. Očistit tvář, zdůraznit její skutečné, osobní rysy. Možná už nebudu krásná, můj obličej zhrubne, zmizí z něj jemnost a vyumělkovanost, kterou jsem pěstovala jako dívka. Proto si přeju nosit tetování, víš? Vytáhnout z té iluzorní hezké tvářičky svůj skutečný, lidský vzhled...“

„A co... když tohle je taky iluze?“

„Samozřejmě, že je. Poslední touha, které se musíš zbavit, je touha zbavit se každé touhy. Přestat se o cokoliv snažit. Prostě být. Je jasné, že toho nedosáhnu za chvíli. Ani nechci. Budu mít dítě a chci tolik dětí, kolik bude možné. Netvař se tak hloupě, panenko. Já vím, že mi to zničí tělo. I na to se těším. Já už nechci vypadat jako dítě, chci být žena.“

„To by tady v Evropě nešlo?“

„Zajisté šlo. Ale: každý den a každou hodinu bych musela někomu vysvětlovat, proč dělám to či ono. Společnost je strašlivá banda hlupáků, co nemají jinou starost než posuzovat někoho, co dělá, jak a proč. Tam na Ostrově budu učit jen svoje děti; to je moc velká úleva. Setkávat se jen se svými, kteří mají přibližně podobné znalosti jako já. Moci si dovolit mlčet.“

„Co si o tom myslí ostatní?“

„Vidíš. To je přesně ta otázka, kterou si tam nebudu muset pokládat. Lépe řečeno: jen velmi výjimečně. Čas od času se možná soustředíme na důležité otázky. Ale v tuhle chvíli každá z nás řeší spoustu vlastních, velice osobních problémů. Já nevím, co která očekává od té cesty. Určitě něco důležitého. Ale neptám se; i tak je dost otázek.“

Evita možná ještě nějaké měla, ale Veronika se usmála:

„Jedna důležitá: Maryška. Té je třeba pomoci, její svět se právě zhroutil a ona stojí mezi troskami. Je nešťastná.“

„Co s tím uděláš?“

„Dám jí práci. Její žal a pocit bezvýchodnosti potřebuje určitý čas, aby prošel myslí, byl přijat a došlo k vyrovnání. Bohužel, nemůžeme ji nechat v klidu, naopak musíme bolest ještě zvýšit a rozjitřit. Svět si to žádá.“

„Konkrétně co?“

„Almetta probral Miguelovy písemnosti a našel poslední vůli. Zapečetěnou obálku, kterou je třeba otevřít v přítomnosti všech, kterých se to týká. Almetta je samozřejmě notářem a nejspíš se ujme té záležitosti. Nás si žádá jako svědky.“

Maryšku tohle ani za mák nezajímalo; jmění vévodů d'Escambrray jí bylo dokonale lhostejné. Ale Veronika a Valérie trvaly na její účasti, takže poslušně přišla, usedla a vyčkávala, až Almetta zkontroluje správnost a neporušenost pečetí, otevře obálku a vytáhne z ní list ručního papíru.

¹

Já, Miguel Arańo Pasquale, vévoda d'Escambrray, sepisuji tuto poslední vůli při plném duševním i tělesném zdraví, dne ...

Ustanovuji tímto vykonavatelem své poslední vůle notáře řádu dona Horácia Almettu, který rozdělí veškerý můj majetek, ať se skládá z movitých či nemovitých hodnot, dle mého přání. Pokud by don Horácio zahynul dříve než já nebo odmítl se tím zabývat, stanovím vykonavateli své přátele v pořadí: don Securio Lobo Villablanca, sir Donald MacLawwen, sir Charry de Guyrlayowe.

Z peněz, uložených v Banco de Espańa v Barceloně, vyrovnat veškeré dlužné pohledávky osob, které se do roka prokáží dlužními úpisy, jež jsem podepsal a doposud neproplatil, dále pohledávky vzniklé dodávkami zboží mnou objednaného. Dále jeden milión reálů věnovat na povznesení národa Basků, jemuž bylo, je a i v budoucnu pravděpodobně bude ubližováno v obou částech jeho vlasti, ať Francii či Španělsku. Účelné použití zmíněného miliónu reálů, včetně úroků z té částky plynoucích při případném uložení, je dáno na vůli Španělskému komthurovi řádu, ať jest jím kdokoliv.

Veškeré ostatní svoje jmění dávám pod správu své manželky, doni Maríi d'Escambrray; kteroužto jsem řádně pojal za zákonitou choť dle zákonů Božích i lidských, jak dosvědčí komthur Horácio Almetta a císař arminský komthur Charry de Guyrlayowe.

Item v případě, že se z našeho manželství narodí dítě, stane se toto dítě univerzálním dědicem celého mého jmění, zmenšeného o výše zmíněné pohledávky a o částku, utracenou mojí manželkou v době její správy, to jest do plnoletosti mého syna (či dcery). Tomuto svému dítěti odkazuji rovněž rodinné pozemky dle zemských desek a pozemkových knih, uložených v mém zámku v Barceloně, dále svoje jméno a všechny tituly, které jsem obdržel.

V případě, že by naše manželství zůstalo bezdětné, připadne můj majetek dalším případným dětem mé choti Maríe d'Escambrray s tou výhradou, že od chvíle jejich narození má právo disponovat pouze úroky plynoucími z tohoto majetku; výslovně potom uvádím, že v žádném případě nezíská jakékoliv dispoziční právo případný další manžel doni Maríe, ať jím bude kdokoliv.

V případě, že se narodí dítě z našeho manželství (což bude prokázáno genetickou zkouškou), a poté se narodí ještě další děti, ať jest jejich otcem kdokoliv, rozdělí se majetek tímto způsobem: můj potomek získá přesnou polovinu jmění, titul a statky, ostatní děti doni Maríe potom poměrnou část ze jmění. Dispoziční právo zůstává zachováno i pro jistinu.

Prohlašuji, že toto je moje vůle a svolávám požehnání Boží na hlavu své choti doni Maríe d'Escambrray, bude-li se zdárně řídit mým přáním zde obsaženým.

Ve jménu Boha Pána a Vládce:

vévoda Miguel d'Escambrray

komthur Templářského řádu Blesků.

Maryška naslouchala složitým klauzulím závěti bez velkého zájmu; buď jim nerozuměla, nebo to pro ni bylo zcela vedlejší. Zato Julie naslouchala pozorně a pošeptala Veronice:

„Zajímavé podmínky, ne?“

„Obvyklé v řádu. Vymyslel to skvěle: Maryška bude moci mít dětí, kolik chce, ale vdát se už nemůže...“

„Proč by nemohla?“

„Kdo zvenku si ji vezme bez peněz? To by ji musel mít opravdu rád, což se stává zřídka. Když se vdá, ztratí právo disponovat financemi, bude mít jen úroky z jeho jmění. A manžel nebude smět sáhnout ani na zlámaný pětník, o to se postarají advokáti. Že to získají děti, na to obvykle při svatbě nikdo nemyslí. Takže má Maryška cestu ke světskému manželství uzavřenou...“

„Co když si ji opravdu někdo vezme - z lásky? To snad nejde?“

„Když to udělá, bude dobře; to si jistě přál i Miguel. Jenže bývá zvykem, že kolem bohaté vdovy se začnou rojit různí chlapi, jeden mazanější než druhý; jejich jediná starost je shrábnout vdovu i s majetkem. Před svatbou to ovšem nikdo neřekne, to dělá zamilované oči... a pak se projeví! Takhle nebudou mít od začátku možnost něco získat, což všechny odradí...“

„Že potom připouští, aby peníze dostaly její děti!“

„To je rozumné. Co kdyby se Andrea zmýlila a ona nepočala? Maryška přece bude žít dál, třeba se zamiluje do jiného muže. Miguel není hlupák ani ničema, aby jí v tom bránil, když je mrtev. Její děti si rozdělí polovinu jmění, druhou dostane jeho zákonitý syn. To docela stačí, ti druzí mohou být rádi, že jejich matce vůbec někdy někdo něco odkázal...“

„Kolik dělá vlastně celé Estragonovo jmění?“

„Co já vím? Tak dvacet až pětadvacet miliónů reálů. Když se od toho odečtou všechny možné výlohy, dostane jeho syn při nejhorším deset miliónů. To by mu mělo stačit.“

„Fantastické! Jsou ještě nějací jiní dědicové, kteří by se mohli ucházet o ty peníze?“

„Ano, bohužel. Je tady pobočná větev Escambrrayů, bratranci. Ti asi závěť napadnou, protože se soudili už o odkaz Miguelova otce. Jistě jim nebude po chuti, že to dostane Maryška, když už počítali, že Miguel někde zahyne a oni to shrábnou. Nebude to pro ně příjemné, s tím se počítá. Almetta bude mít možnost se blýsknout svým právnickým uměním a ostatní advokáti taky.“

„Takže Maryška bude začínat ve Španělsku hned soudem.“

„Co jí je po tom? Španělsky pořádně neumí, barcelonskému nářečí nerozumím ani já. Panstvo ať se hádá, ona se bude starat jen o to, aby nikomu cizímu nic nepodepsala. Řád se o všechno postará. Neopouštíme svoje lidi.“

„Ach jo!“ povzdechla si Julie. „Kdyby to s mým případem šlo tak zázračně jednoduše!“

„Taky se na to podíváme.“ slíbila Veronika.

Někteří jiní Miguelovi přátelé zůstávali na hranicích a měli docela jiné starosti. Setník Carlos přijel do pevnosti, přivezl raněné a většinu jezdců; zbytek nechal pod velením Guy Feroze, se kterým zůstali také Durvása a Tah-šwa. Zatímco bráhman od chvíle pohřbu setrvával v meditacích a připravoval se na cestu domů (do Kašmíru?), Indián zpíval pohřební písně a komunikoval s duchy svých předků. Také se připravoval na cestu.

Baron Ungern hleděl na jejich počínání s nesouhlasem.

„Co chceš dělat?“ usmíval se Feroz. „Oni jsou tu jen proto, že byli Miguelovými přáteli. Když zemřel, už je tady nezdržuje nic; snad by byli ochotni postarat se o jeho syna, ale prozatím ještě není jisté, co s ním bude a kde bude žít. Chtějí domů...“

„A co ty? Nepotřebuješ je?“

„Potřebuju. Ale na tom jim moc nezáleží.“

Ungern sledoval, co Feroz dělá. Nedělal v podstatě nic; když se většina řádových vojáků vrátila či chystala do pevnosti, zbyli v klášteře jen Fineanovi pěšáci, Palmirovi jezdci a část zajatých Němců; ti byli postupně odesíláni podle klíče, který byl baronovi ne zcela jasný. Feroz si zařídil stanoviště nikoliv přímo v klášteře, ale v bývalé celnici, pak nemocnici; kromě něho tam zůstával ještě šéflékař a někteří nemocní, přestěhovat je nešlo rychle či lehce. Guy patřil k organizátorům, rovněž většina Estragonových jezdců, všichni kromě Durvásy a Indiána - ti nedělali vůbec nic.

Ale Ungern si všiml, že některé zajatce Feroz nedal odeslat do pevnosti, nýbrž ponechal je pod zvláštní stráží. Zeptal se.

„Skutečně se domníváš, že je nějaký zvláštní důvod?“ otázal se Feroz mnohem méně přívětivě, než kdykoliv jindy.

„A tvoje reakce mne v tom mínění utvrzuje.“

„Tak dobře, dejme tomu. A co má být?“

„Co s nimi chceš dělat?“

Feroz mu mohl odpovědět, že mu do toho nic není, ale neřekl to; naopak dlouho přemýšlel, co by mu odpověděl. Ungern vyčkával, než zhodnotí všechna pro či proti.

„Dobrá, když to chceš vědět, dozvíš se to.“ řekl potom Guy.

„Dovolíš, abych se dotazoval? Povšiml jsem si, že ti muži jsou jistým způsobem... horší kvality.“

„Ano. Jsou to lumpové, když to chceš vědět.“

„Ti, o které se řád nechce starat? Nemyslím, že by někdo chtěl přijmout ty muže za svoje otroky a pečovat o ně.“

„Nemyslím, že by o to stáli.“

„Osoby, které při výběru propadly roštem?“

„Víš, co jsou Osirisovy váhy? Podle Egypťanů je duše po smrti předvedena před Usíreva, nejvyššího soudce. Ten posoudí jeho činy zvážením na zvláštní váze a pošle dotyčného buď nahoru nebo dolů, do blaženého nebeského světa - nebo do pekla.“

„Takové názory mají i křesťané.“

„Ano, až na to, že mají různé názory na podíl hříšníků a osob bezhříšných, které patří do nebe.“

„Ve skutečnosti se člověk, který patří do pekla, najde stejně zřídka jako ten, který patří do nebe. Většina je jich na pomezí, což dává určitou šanci oběma stranám. Ale tihle...“

„Takže jsi vybral ty nejhorší ničemy. K čemu?“

Feroz přemýšlel, co odpovědět, ale Ungern to řekl sám: „K pomstě!“

Guy škubl koutkem úst a pak přikývl.

„Co s nimi chceš podnikat?“

Feroz se konečně nechal umluvit, aby odpověděl: „Ty tvrdíš, že jsi satanista, tak by se tě to mělo týkat. Dám ti příležitost vidět zlo při práci. Málokdy se to někomu podaří.“

„Kdy?“

„Dnes v noci. Konečně, nějakého pomocníka potřebuju.“

„Kde?“

„Přímo zde. V klášteře se to nehodí, tam je to moc prosáklé dobrem. Tohle je místo ničemnosti a utrpení; konečně, prohledávat cestující a brát jim to poslední, co mají, je taky ničemnost, takže určitý vliv zla tu byl už předtím. Pak tu zemřela spousta raněných... to utrpení je taky cítit. Velmi ošklivé místo...“

„Vhodné pro démony?“

Feroz jen pokrčil rameny.

Šéflékař, jehož jméno si nebyli ochotni zapamatovat, takže mu začali říkat doktor Faust, dal před večerem odvézt poslední várku nemocných do kláštera, kde už bylo volno. Panna je znovu omyla Ohněm a konstatovala, že zítra bude možno převézt je do pevnosti; v tom případě tam odejde i ona. V celnici zůstal Feroz, Ungern, jejich zajatci a Estragonovi jezdci.

Za soumraku začali zpívat za doprovodu Tah-šwova šamanského bubínku, Durvásových kartálů a dalších nástrojů, především bubnů. Byly to podivné melodie a zvláštní slova v cizích řečech, kterým Ungern nerozuměl. Feroz byl chvíli tady, chvíli jinde; jeho tmavá tvář byla vážná a klidná, nedával najevo žádné pocity, snad je ani neměl. Nikomu nic nevysvětloval a nezdálo se, že by to někdo z přítomných (kromě Ungerna) potřeboval.

Konečně se k němu znenadání obrátil: „Nechal jsem tě tady, protože je třeba, aby ses něco dozvěděl. Ani ne tak ty, jako tvůj syn. Pokoušel jsem se vyzvědět něco z budoucnosti. Jako tvůj syn přišel na svět někdo, kdo bývá střídavě mocným démonem a velmi zlým, násilnickým člověkem. Jeho příchod je však nutností; rovněž to, co dělám já, je nutné. Bůh je Nekonečně Dobrý; ale my dobří být nemůžeme, neboť jsme jen Jeho služebníci.“

Ungern nepromluvil. Neměl rád zmínky o Bohu.

„Vybral jsem dvacet nejhorších ničemů. Pošlu je mstít se na území Německa. Propadli peklu již dávno předtím než přišli sem, každý má něco zlého na svědomí. Nebudu ti o nich nic říkat, stejně jako se o ničem nebavím s nimi. Jsou v hypnotickém stavu pod vlivem mé vůle. Pouze jim dám příkazy, to stačí.“

„Někdo by se třeba zeptal, zda nemají nějakou naději.“

„Démon je démonem, protože žije v nevědomosti. Oni nevědomost přímo šíří. Mají naději, když se jí zbaví. V příštím životě, tento už ztratili. Dlouho jsem hledal bytosti zcela zavržené; jak víš, nesmím udělat chybu a dotknout se někoho, kdo naději má.“

Ungern měl ještě řadu otázek, ale váhal.

„Chceš se zeptat, proč ti to říkám. Ty nejsi v tak hluboké nevědomosti, takže je to zapotřebí. Chtěl jsi celý život poznat zlo, tak budeš mít možnost. Kdybys byl jiný, nenechal bych tě tu; ale také ty jsi ničema. Bude ti to k užitku.“

Feroz odešel k vybraným dvaceti mužům; tři z nich byli mladší důstojníci, dva prostí vojáci, zbytek poddůstojníci. Někteří měli na uniformě řadu stužek vyznamenání, dva válečné kříže.

„Jak vidíš, vyznamenali se už dříve. Jejich zásluhy jsou vraždy, loupeže, rabování, znásilňování, utlačování podřízených i zcela cizích lidí; neštěstí, krev, slzy. Spousta zlých věcí...“

„A budoucnost?“

„Každého z nich pošlu na nějaké místo v Německu. Jejich úkolem je zabíjet, ničit a páchat škodu všude, kam přijdou. Každému jsem vymyslel jeden speciální úkol: někoho důležitého zabít, zničit nějaký důležitý objekt, provést sabotáž a tak něco. Pak budou pokračovat a vyhledávat si cíl sami. Nakonec budou dopadeni a zemřou; v boji s pronásledovateli nebo rukou kata, to je jejich osobní věc. Když se jich budou ptát, nebudou vědět, proč udělali to či ono. Vlastně, nebudou ani vědět, že to udělali.“

„Říkáš to před nimi tak klidně, jako by tě neslyšeli.“

„Oni mě neslyší, slyšíš mě jen ty. Jsou v nevědomosti.“

„Jaké za to budou následky pro tebe?“ zeptal se Ungern.

Feroz zvedl oči; baron s úžasem zaznamenal, že někde hluboko září narudlou barvou.

„Pozor, bratře Satanisto! Ptáš se jako obyčejný člověk, ne jako uctívač Zla! Chceš pro ně přece jen najít naději? Ujišťuji tě znovu: žádná není. V těchto tělech pro ně už není nic!“

„Já jsem se ptal na tebe...“ špitl Ungern a vzápětí by si byl dal nejraději pár facek, když viděl Ferozův úšklebek.

A Feroz řekl: „Já dělám to, co musím.“

Ungern v rozpacích odešel k ohni, sedl si mezi ostatní a dlouho naslouchal monotónnímu zpěvu. Zdálo se mu, že všichni ostatní si rozumějí, že dokážou společně hrát a zpívat, přestože pocházejí z různých národů. Jeden z jejich středu odešel, Miguel; obvykle zněl jeho hlas ve sboru, Feroz jej snad mohl nahradit, ale jen pro dnešní večer. Pak se jejich cesty rozejdou; oni se rozloučí a půjdou životem každý sám. Nebudou pociťovat žádnou lítost ani stesk jednoho po druhém; své slzy již vyplakali, když se loučili s tím, kdo je spojoval.

Tak seděl mezi ostatními, naslouchal jejich písním a cítil se strašlivě sám a opuštěný, stejně sám jako každý z nich. Bylo mu jasné, že také on co nejdřív odejde, bude žít jinde a jinak, nikdy už neuvidí nikoho z nich a nebude po tom ani toužit; možná ani na Feroze si nikdy nevzpomene, nebude si chtít vzpomenout. Bude si pamatovat jenom to, že jednou předstoupí před soud, kde mu tento večer bude připomenut. Ale za co vlastně bude souzen? Co ve skutečnosti učinil, jaké jsou jeho viny či zásluhy? Byl zde, seděl, naslouchal. Zaslouží za to trest?

Muži zpívali, čas plynul. Ungern měl pocit, jako by se mu vlasy ježily hrůzou, po hřbetě přebíhaly vlny horka a mrazu. Situace se neustále měnila k horšímu; je snad jediný, kdo o tom ví? Jistě ne, všichni to vědí; ale mlčí. Je to součást toho, co se musí stát, oni to musejí provést a nemají na to vliv.

Konečně se za kruhem světla od ohně objevil stín; pouze rudé oči zářily ze tmy. Feroz se téměř nezměnil, snad kůže byla o trochu tmavší, zuby o trochu bělejší a ostřejší. A jeho hlas zněl tišeji, avšak naléhavě; a nedalo se mu odporovat.

„Ungerne, pojď se mnou!“

Vstoupili do bývalé ošetřovny; tam teď sedělo těch dvacet mužů, mlčky, klidně, zírali před sebe, neviděli a neslyšeli nic kromě Ferozovy vůle. Další jim připravili koně, zbraně a vybavení, pak odešli spát do jiných místností a nevnímali nic.

„Teď je vyšlu do světa. Není to žádný zajímavý obřad ani nic jinak pěkného. Je to úplně obyčejné; ale chci, abys to viděl.“

Přistoupil k prvnímu; ten se v jeho blízkosti vztyčil a po něm všichni ostatní. Feroz se k němu naklonil a něco mu tiše říkal; Ungern nevěděl, co to je, ani nechtěl vědět. Pak se Feroz dotkl konečky prstů čela muže; jako by jím projel impuls elektrického proudu, bídný ničema rázem ožil a začal plnit, co mu bylo přikázáno. Feroz jej sledoval pohledem, pak přistoupil k dalšímu a opakoval s ním totéž. Muži odcházeli jeden po druhém, nedívali se napravo ani nalevo, nic nevnímali. Soustředili se jen na svůj úkol, až nakonec odešli všichni.

„To je všechno,“ ušklíbl se Feroz na Ungerna. „Splnilo se ti, co sis dlouhá léta přál: vidět Zlo při práci. Co říkáš?“

Ungern neřekl nic, jenom si pomyslel: „Nic moc.“

„Zlo bývá málokdy vznešené a impozantní. Nějaké pěkné vznešené představení bych ti taky mohl uspořádat, ale ty to nepotřebuješ. Zapamatuj si to; můžeš to klidně vyprávět komukoliv, kdo tě bude chtít poslouchat a věřit ti. Když půjdeš odtud rovnou za Vilémem II. a budeš mu to vyprávět, ani to nebude chyba.“

„Nevím, co udělám.“ řekl Ungern.

Feroz pokrčil rameny.

„Kromě toho nevím, zda to udělám z vlastní vůle, nebo z tvojí. Nejsem tak hloupý, abych nechápal souvislosti. Ovládáš mě stejně, jako těch dvacet ubožáků.“

„Není to úplně stejné... ale určitá souvislost tu je. Možná.“

„Cítím k tobě nesmírný obdiv... ale už se s tebou nikdy nechci setkat, Ferozi. Můžeš mi to odpustit?“

„Není co.“

„Nebo... až po mnoha letech.“

„Záleží to hodně taky na tobě, zda se někdy setkáme. Teď jdi spát; pomohu ti, abys dokázal usnout. Ráno můžeš odejít.“

Nepopřáli si dobrou noc. Ungern ulehl, zatímco Feroz odešel ke svým druhům u ohně, aby s nimi zpíval. Baron chtěl ještě chvíli naslouchat, ale upadl do spánku a procitl až za svítání.

Charrymu jakožto představiteli státu bylo umožněno nahlédnout do onoho dokumentu, který všichni nazývali vyhlášením války. Zjistil pár pozoruhodných skutečností: vůbec se nejednalo o žádnou válku, to slovo tam nebylo ani jedenkrát zmíněno, naopak mluvilo se o ochraně panujícího míru a shody mezi oběma zeměmi, kterou se snaží narušit nezodpovědné síly, blíže nedefinované. Nóta obsahovala odkazy na nějaká dřívější jednání a pokoušela se znovu upozornit vládu a parlament, že jejich postoj je nepříliš realistický, takže může vyvolat konflikt. Německo upozorňovalo, že na hranicích se pohybuje blíže nezjištěný počet „banditů“, kteří vyvolávají spory a konflikty; za tím účelem se Německo cítí ohroženo a hodlá vyslat do té oblasti „posily“ za účelem zvýšení pořádku a bezpečnosti hranic. Sloh byl nejasný a zmatený, výrazy mnohoznačné a neurčité, nóta záměrně koncipovaná tak, aby bylo možno ji vykládat různým způsobem.

Charry má smysl pro realitu a bylo mu jasné, že není schopen postřehnout jemné předivo diplomatických pletich; kromě toho postrádal znalost, co bylo obsahem dřívějších jednání, na něž se v nótě naráželo. V takových věcech se vyžíval Almetta, starší členové řádu a čarodějky, ale z těch nikdo nebyl po ruce. Naopak Bruno, který po ruce byl, mu poradil jediné: být tvrdý a dát nepříteli najevo, že ho rozerveme na kusy. Charry si povzdychl, že jsou na světě ještě větší idioti než on, a nechal to tak.

Z německého velvyslanectví nepřicházela žádná odezva; Charry se cítil značně rozladěn a v této náladě přijal pozvání na večerní soiré u velvyslance de Graccyho. Madame Yvette se ho vyptávala na činnosti Blanche, viditelně spokojena se zprávami, které od ní prozatím dostala; nad neobvyklými fakty, jako mnohonásobný sňatek a správa velkých finančních obnosů, se chápavě usmívala a řekla, že děti někdy mívají zvláštní nápady.

Jediný, kdo Charryho potěšil, byla stará hraběnka de Verlain; jako by celá omládla, zapadlé oči jí zářily a chovala se jako sup, když pocítí kořist. „Všechno je tak skvělé!“ libovala si. „Děje se teď tolik zajímavých věcí... myslím, že se mi to líbí!“

„Pokud se jedná o válku, já zase doufám, že brzy skončí!“

„Nevadí; až se tu přestane něco dít, tak klidně umřu. Zatím ale jsem ráda, že je tady zábava...“

Charry měl možnost povídat si buď s paní de Graccy, nebo se starou čarodějnicí, nebo s profesorkou Raubvogelovou; netěšila ho žádná varianta. Nejraději by byl doma ve Schwarzbergu nebo ještě lépe na Hůrce; zajímal se a zjistil, že tam šéfuje Vítek a stará se naprosto dokonale. Po půlnoci se tedy Charry vymluvil na únavu a bolest hlavy a šel raději spát.

Maršál Moltke byl ve zvláštním stavu mysli. Zúčastňoval se jako ostatní všeho co se konalo, společného jídla, přednášek, byl dokonce i na zpívané pobožnosti v chrámové místnosti. Choval se jako místní a velkomyslně přehlížel rozpory; pokud se týkalo mne, nepokoušel se mi nikam zmizet ani neprojevoval špatné nálady, že jsem mu neustále v patách. Pokud se přede mnou či ke mně vyjadřoval o nějaké osobě nebo faktu, vždycky to chválil.

Při nějaké příležitosti jsme narazili také na místní ženy; jako ostatní jevy, i ty vychvaloval. Prohlašoval, že jsou krásné, vznešené, velmi inteligentní, mohly by být ozdobou dvorního plesu v Berlíně. Tato zmínka zaujala při raportu dona Horácia a nechal si všechny výroky přesně zopakovat.

„Máš pocit, Aflargeo, že by se mu některá z nich líbila?“

„Co já vím, tak se mu líbí všechny.“

„Mám na mysli, zda se mu některá líbí víc než jiné. Například, že by byl ochoten k ní vzplanout láskou.“

„No... to můžu těžko posoudit. Období říje jsem u něj prozatím nepozoroval; i když vím, že u lidí to není otázka roční doby.“

„Správná definice. A co sexuální touha?“

Almetta ví, že moje čichové vjemy jsou bystřejší než lidské a některé reakce na erotické vlivy poznám. Prozkoumal jsem svou paměť a byl nucen konstatovat, že nevím.

„Stejně bychom mohli zkusit nějakou ženu mu předložit,“ rozhodl Horácio. „Děkuji ti, Aflargeo. Zamyslím se nad tím.“

Nezamyslel se sám, svolal na to poradu čarodějek. Veroniky, Valérie, Julky, Blanche a dokonce Mercedes, se kterou přišla taky Evita. Nad situací se hluboce zamyslely.

„Ženu pro maršála Německé říše? To musí být něco vyloženě extra... pro takového pána žádná obyčejná holka nestačí!“ začala Veronika.

„Jde taky o to, aby se mu líbila!“ kroutila hlavou Julka.

„Já se domnívala, že se obětuje některá z nás!“ usmála se Valérie. „Já bych to tedy byla ochotna udělat, ale... je jistý drobný technický problém s přípravou nápoje lásky.“

„Svěř se! Třeba ten drobný problém vyřešíme!“

„Jak víte, nám všem při koupání v Ohni ohořely veškeré chloupky po těle. A možná víte, že jistá intimní složka je při tom zcela a naprosto nezbytná!“

„Prosím?“ zeptala se Evita nechápavě.

Mercedes se naklonila k jejímu uchu, něco jí pošeptala a dívka zrudla. Vypadala konsternovaně.

„Poučte starce, děvčátka,“ požádal Almetta. „Kde je problém?“

„Jednou ze součástí nápoje lásky jsou tři chloupky z ohanbí.“ řekla Valérie. „Jistě chápeš...“

„Chápu. Ale Mercedes má zajisté ve své skupině nějakou dámu, která by požadované služby byla schopna a ochotna splnit!“

Paní doktorka se zatvářila krajně pohoršeně, což se ostatně dalo čekat. Chvíli nad tím uvažovala a bylo vidět, že se skutečně snaží najít vhodnou kandidátku, neboť zájem celku je pro ni vyšší než osobní nechuť. Ale to už Evita navrhla: „Co třebas Conchita?“

„Ale to ne!“ zamračila se Veronika, která dotyčnou taky znala.

„V každým případě, chlupatá je dost!“ trvala na svém Evita.

„To je která?“ zajímal se don Horácio.

„Jak já ji znám,“ připojila se k sestře Valérie. „Je to holka naprosto k ničemu. Inteligence na úrovni kukačkových hodin, práce se štítí, z boje utíká a příkazy neposlouchá. Co s ní?“

„Je aspoň hezká?“ zeptala se Blanche prakticky.

Mercedes přikyvovala, Valérie krčila rameny.

„Zavolejte ji sem!“

Evita odběhla a než se vrátila, podala Mercedes stručný výtah ze životopisu. Conchita je řádová otrokyně, dcera řádové otrokyně a nezjištěného rytíře; její matka nebyla schopna definovat, který z pánů je autorem. Podobných dětí má ještě několik, kluci slouží v armádě, děvčata jako pomocné síly. Etnický původ nejasný, mezi jejími předky se střídají Cikáni, Židé a Mauři, takže získala snědou pleť, bílé zuby a vlasy jako havran; má povahu, umožňující jí vystřídat i několik partnerů během jedné noci. Kromě lásky jsou jejími koníčky zpěv, tanec a zábavy všeho druhu.

Evita během cesty Conchitě leccos naznačila, takže když vešla, byla už připravena a potěšeně se usmívala.

„Tak se nám ukaž, děvče...“ oslovil ji Almetta.

Conchita byla oblečena do bílé blůzky a široké květované sukně; jeho slova považovala za výzvu, aby uvolnila sponu na boku a sukni spustila na zem. Čímž se prokázalo, že je skutečně porostlá srstí v dostatečné míře a všude, kde to má být. Potom si začala rozepínat knoflíčky u blůzky, čehož dvě rozpustilé kozičky ihned využily a osvobodily se ze zajetí. Kromě toho se začala usmívat způsobem, jaký mají v oblibě slečny z erotických časopisů.

Almetta to rozhodně nepřijal s uspokojením; měl jisté představy o chování podřízených před komthurem a dojem, že primitivní svůdnost k němu rozhodně nepatří. Jakožto osoba lékařsky vzdělaná uznával důležitost sexu a občas si jej dopřál, ale vybíral na to dívky mírnější a lépe vychované; dával přednost nevtíravé inteligenci, příjemné konverzaci a snaze přizpůsobit se partnerovi, zvláště je-li už v letech. Něco podobného by dopřál také maršálovi, pokud by to muselo být.

„Echm... skutečně myslíte, že tohle by mělo...?“ zeptal se.

„Je to nejvhodnější kandidátka!“ prohlásila autoritativně Mercedes. „Jak po fyzické, tak psychické stránce!“

„Pokud se dá o psychice mluvit.“ dodala Valérie.

„No dobře,“ povzdychl komthur. „Poslyš, děvče, máme v plánu dopřát trochu rozptýlení jednomu zajatci. Je to polní maršál Německé říše, člen jejich nejvyšší rady a tak, takže je v našem zájmu, aby byl spokojen...“

„Ale jó!“ vycenila perličkové zoubky. „Spolehni se, bude!“

„Nemáš třeba nějaké osobní překážky?“ pokusil se.

„Ale kdepák!“ usmála se ještě víc. „Já jdu s každým!“

„Domnívám se, že by uvítal spíš... chování trochu na úrovni!“

„Ale jó! Teda úroveň, tu já mám taky!“

„Nestarej se,“ zasáhla Veronika. „Já ji povedu a postarám se, aby to bylo v pořádku. Když, tak mi pomůže Aflargeo.“

„Podívejte se, dámy,“ vzchopil se Almetta k poslednímu odporu. „V podstatě je to vaše akce, já o ní toho moc nevím, nevyznám se v magii a v ničem podobném a...“ pohlédl do jejich tváří a zdálo se, že mu žádná nevěří ani slovo. „Zkrátka dělejte si, co chcete! Já za nic neberu odpovědnost!“

„Děkujem. To jsme chtěly slyšet.“ řekla Mercedes hrdě.

Opustily jeho kancelář a jedna přes druhou vysvětlovaly dívce Conchitě, co se od ní žádá. Odpovídala ochotně a vypadala, že ji nová zábava určitě těší. Zapadly do malé kuchyňky, kde si dělaly čaj a kávu, postavily na vařič konvici a pohádaly se, protože sestry Mendozovy a Mercedes měly na složení nápoje lásky odlišné názory. Julie, Blanche a Evita se zájmem přihlížely pro případ, že by to někdy potřebovaly, zatímco Tori odběhla zjistit, jestli je maršál ještě vzhůru.

„Ještě nespí a čte si ve věstníku, co vydává vědecký oddělení,“ hlásila po návratu. „Aflargeo to odhaduje tak na hodinu, potom si půjde lehnout. Máte sebou hodit.“

„Za chvilku to bude,“ Veronika sypala do vody různé bylinky, občas odvar očichávala a odhadovala jeho sílu. Ochutnat nebylo pro normálního člověka zdrávo.

Conchita si ochotně vyškubla tři chloupky a vhodila je do té tekutiny. Potěšeně se usmívala.

„Zaneseš mu to a řekneš, že je to posilující odvar před spaním! Do žádných dalších diskusí se s ním nepouštěj!“ velela Valérie.

„Bez starosti,“ krčila rameny Veronika. „On neumí španělsky, ona nijak jinak. Nedomluví se...“

„Ten tygr jim může překládat!“ obávala se Mercedes.

„Aflargeo je sice kus idiota,“ pochválila mě Veronika. „Ale má tu výhodu, že si pamatuje slovo od slova jakkoliv dlouhý texty. Co jednou slyšel, dokáže reprodukovat... tak jestli to už Moltke o něm ví, bude si dávat pozor na hubu.“

„Němec!“ ohrnula Mercedes nos. „Bude to truhlík, nechápe nic!“

„Já bych nebyla tak bezstarostná,“ řekla Julie. „Obávám se, že chápe líp, než si všechny myslíme. Mám takovej dojem...“

Zmlkla, ale ostatní se k ní obrátily a Valérie řekla: „No?“

„Řekla bych, že sem přišel schválně. Vyzvídat.“

„Pokud vím, šelmy ho chytily! Sám nechtěl...“

„Chytily, to vím. Ale od začátku se ničeho nebojí a nic mu tady nevadí, psychicky ani jinak. Není to zvláštní?“

„Myslíš, že... on s náma taky hraje nějakou hru?“

Julie jenom pokrčila rameny.

Čaj zanesla Moltkemu Conchita; to je nutné v případě, že má někdo vzplanout láskou právě k ženě, jejíž chloupky jsou součástí nápoje lásky. Ještě studoval, vzhlédl k ní, zaregistroval ji jako součást služebnictva; očichal hrnek, pak ochutnal, odfrkl a vyprskl: „To to nemohli aspoň osladit?“

Pohlédl na zubící se tmavou dívku, zamračil se a mávl rukou, neboť pochopil, že mluvit s ní o čemkoliv nemá smysl. Přeložil jsem jí to a ona odpověděla, že cukr se tam rozhodně nehodí; což jsem přeložil zase jemu.

Maršál jí mlčky ukázal rukou pryč, protože mu šla na nervy; Conchita se zazubila, roztočila širokou sukni a odběhla.

„Na to vaše bezmasý jídlo a posilující čaje si v životě nezvyknu!“ postěžoval si. „Má to zajímavou chuť... nechceš?“

Nechtěl jsem. Pokračoval ve čtení a zvolna upíjel; když byl šálek prázdný, odložil knihu a řekl:

„No, půjdeme spát. Dobrou, zvíře.“

„Příjemnou noc.“ řekl jsem a stočil se na koberci.

Vyjednávání

Dostal jsem přesné instrukce, jak si mám počínat a co hlídat; ale nezdálo se, že by akce měla předpokládaný výsledek. Moltke se ráno probudil a chvíli váhal, zda se nemá třeba zúčastnit ranní rozcvičky; chvilku jí přihlížel a pak rozhodl, že některé rozkoše si přece jen raději odepře. Šel s námi na snídani a jitřní bohoslužby; na obojím byla Conchita přítomna jako ostatní, ale nezdálo se, že by si jí všímal a účast zaregistroval. Choval se normálně a Diana krčila rameny.

„Povídalo se, že by se měl zamilovat k zbláznění!“

„To se musí čekat,“ řekla Valérie. „Kdo si počká, ten se dočká!“

Conchita trpělivost neztrácela; přišla nám uklidit, vyvolala se mnou schválně hádku pro údajnou nepořádnost a tvrdila, že k ní zvedl oči, pozorně si ji prohlížel a netvářil se tak zhnuseně jako poprvé. Dala mu několikrát možnost prohlédnout si její lýtka až ke kolenům i rozsáhlý výstřih; zdálo se jí, že se mu maličko pohnuly kníry, když to viděl.

Večer požádal o čaj, ale přinesl mu ho jeden z řádových vojáků, což maršála příliš nepotěšilo. „Kdepak je ta černovláska, co mne obsluhuje normálně?“ ptal se ho.

„To já nevím, pane! Nemá službu, tak obsluhuju já. A co?“

„Nic ve zlém, mladý muži!“ řekl Moltke mírně. „Podívejte se, znáte vy to děvče? Je taková... snědá a velmi hezká... má pestrou sukni. Nevíte náhodou, jak se jmenuje?“

Mladý muž se po něm podíval kalným rybím zrakem a neřekl nic.

„Ach ano, ovšem.“ Moltke sáhl pod podšívku a vytáhl nějakou bankovku. Voják ji schoval a řekl: „Zkusím se zeptat.“

Potom maršála konečně napadlo využít mé přítomnosti. Nevtíral jsem se, ale on zahájil opatrnou diskusi ohledně vztahů mezi muži a ženami všeobecně a v řádu zvláště a vyzvídal hlavně něco o Conchitě. Prozradil jsem mu jméno a dodal, že o ní nic bližšího nevím, ježto je z poslední skupiny; což byla pravda. Moltke soudil, že je velmi inteligentní a že by měla být zařazena do vyššího postavení než pouhé pomocné síly, což jsem odsouhlasit nemohl; snažil jsem se vysvětlit, že její znalosti a vědomosti jsou spíš z té slabší poloviny. Přesto mi byl vděčen, dokonce mě pohladil.

Ráno nám Conchita přišla uklidit, což uvítal přímo s nadšením; „Dítě, už jsem ani nemyslel, že opět přijdete...“

Pohladila mu ruku a chvíli na něj mluvila španělsky, čemuž nerozuměl, ale chápal její vášnivé pohledy. Mluvil německy, takže nerozuměla ani ona, ale chápala ho až moc dobře. Reprodukovala děvčatům téměř přesně, co se dělo, a ony se smály až k slzám.

„Dostal jsem nápad, Aflargeo,“ řekl mi. „Napíšu jí dopis!“

„Teda nevím, jestli je to nejlepší myšlenka! Umí vůbec číst?“

„Proč by neměla umět?“

„No... já bych si tím tak jistej nebyl!“

„Tak něžná a jemná dívka? A v řádu, který tolik dbá na vzdělání u každého ze svých členů?“

„Nevím. Něžná a jemná... no, fakt je, že se nerve jako pes...“

Skutečně něco sepisoval a potom se snažil nějak mne uplatit, abych jí to odnesl. Měl na uniformě několik medailí, které se mi moc hodily jako přívěsky na obojek, tak jsem vyhověl.

„Co říkala?“ zajímalo ho, když jsem se vrátil.

„Neříkala nic. Nechala si to ode mne přečíst a smála se.“

„Smála? No ovšem - ona se směje tak rozkošně...“

„No...“

„Vyřídil jsi jí, aby mi večer zase přinesla něco k pití?“

„Vyřídil.“

„A odpověděla něco? Co říkala?“

„Že klidně.“

Conchita skutečně přišla, nechala si políbit ruku a objímat se, něco vášnivého mu šeptala. Když potom odešla, usedl na své lůžko a začal zuřivě sepisovat další zamilovaný dopis.

Julie měla jedinou důležitou povinnost: pečovat o svého manžela Jana. Činila tak se zdarem a zodpovědně, a on se velice zdárně uzdravoval. Léčení spočívalo výhradně v čištění rány Ohněm; každý den se jím omývali minimálně dvakrát, ráno a večer, ne že by to bylo potřeba, ale Julii se to líbilo. Jinak Jan celý den odpočíval na lůžku, Julie byla s ním a snažila se dělat, co mu na očích uvidí. Samozřejmě k tomu patřilo i časté milování, takže to byl zcela ideální vztah.

Až na některé maličkosti. Jan Dunbar je člověk povahy činorodé, válet se v posteli a nic nedělat jej psychicky deprimovalo. Rána se zdárně hojila, ostatní zranění zcela zmizela, Oheň se postaral. Julii miloval celým srdcem a docela rád by to činil i celým tělem, jenže až tak zdráv zase nebyl. Takže iniciativa byla na ní, a ona se taky řádně snažila. Janek brzo zjistil, že Julie by potřebovala třikrát tolik sexu než on - čím víc ho měla, tím víc se jí to líbilo. Koupele v Ohni její vášnivost ještě posilovaly. Zacházela s ním opatrně, což bylo dobře. Ale při každém tělesném spojení se s ním spojovala i mentálně a chrlila na něj svoje zážitky i nápady, jako by se snažila vycvičit z něj dokonalého čaroděje. Taky v tomto případě toho bylo třikrát víc, než potřeboval. Jeho zájmy byly orientované k politice, vojenství, jiným velice hmotným problémům, které Julii sice taky zajímaly (zajímalo ji všechno), ale méně do hloubky. Jeho zase nezajímaly její mentální experimenty; tedy zajímaly, ale ne s tolika detaily. Takže se dohodli, že mu nebude pořád šmejdit okolo postele, ale může dělat cokoliv jiného a jinde, zatímco on si bude v klidu třeba číst něco, k čemu se pro nával povinností nedostal, odpočine si, kdyby potřeboval, tak ji zavolá, a až přijde dokonale vyřáděná, může mu podat přehled svých činností.

To Julce vyhovovalo, měla toho spoustu. Její metoda mentálního spojení se zvířaty se všem líbila. Během bojů pochytali spoustu koní, kteří předtím patřili nepříteli, a jejich výcvik vypadal podle toho, takže bylo třeba je přecvičit. To Julie nemusela dělat, musela to naučit mladší kolegyně. Julie učila ráda kohokoliv cokoliv, a když si náhodou nevěděla rady, okamžitě zapojila další a zkušenější, Valérii, Veroniku, nejraději Freyu. Ne sestru Maryšku, ta byla zcela mimo, zmítala se ve svých problémech a odmítala komunikovat. Čarodějky naopak komunikovaly rády, všemi možnými způsoby.

Freya se ujala výcviku s nadšením. Svěřila se se svými plány; už nalezla kontakty na čarodějky se Severu, ale musela se vrátit, aby se zúčastnila války, to si nemohla nechat ujít. Dlouho se však nezdrží, znovu odejde, a tentokrát na delší čas, protože ji to eminentně zajímá. Takže musí v krátké době stihnout všechno, co musí stihnout.

Podstatou Juliina zacházení s koňmi bylo vzbuzování příjemných pocitů, blížících se sexu. Nebylo to totéž, koně myslí jinak než lidé a jejich životní cyklus funguje podle zákonů přírody. Klisny přicházejí do říje, hřebci to zjistí čichem, mají s nimi sex, a potom hříbata. Existuje však ještě třetí pohlaví, vlastně nepohlaví, vykastrovaní valaši. Ty nelze stimulovat fyzicky, ale jde to mentálně. Julie cvičila dívky, aby uměly vzbudit ve svém koni příjemné pocity, aby pro koně byla rozkoší každá interakce, a proto ochotně dělali vše, co jim paní nařídí. Vlastně to cítili jako vlastní nápad, i když kdyby se nad tím logicky zamysleli, v životě by je to nenapadlo. Koně ovšem nemyslí tak hluboko.

Zvířata jsou nižší bytosti, které je třeba rozumně ovládat. Zajatci nejsou o mnoho víc. To řekla zcela otevřeně Freya a ostatní to přijaly za své. Můžou sice postoupit na vyšší úroveň, ale pořád ještě je třeba věnovat jejich výcviku péči. Je blahodárné, když si každá dívka vybere osobního otroka, kterému se bude věnovat, a on jí za to bude poskytovat svou energii. Kdyby jí to nestačilo, může přibrat jednoho či dva další. Kdyby jí to ani tak nestačilo, ať uspořádá orgie jako Veronika. Kdyby jí to ani tak nestačilo, bude si muset přivolat z vyššího světa bytosti, které ji patřičně nabijí. Cože? Ale, zapomeň na to, jenom jsem tak plácla...

Jenomže právě tohle dívenky s velkýma očima zajímalo nejvíc. Ono to jde? A co se musí udělat? Jistě, je to nebezpečné, budu si dávat pozor. Jistě, musí se jim za to něco dát. Třeba nepřizpůsobivého zajatce? Jsou tací, které nemám ráda a nechtějí poslouchat, ublížit jim nesmím, ale kdyby někdo jiný... Tak něco?

Julie se do toho rozhodně plést nechtěla. Mercedes klidně. Taky se s Mercedes nepomilovala. S Freyou... to je těžké. Jsou kamarádky, a když se zrzavá kočka začala snažit, Julie podlehla. Mentálně propojené už byly, tak kde je problém? Bylo to krásné, ale potom se strašně styděla. A jak už tak měla ve zvyku, hned se přiznala Janovi. Očekávala, že bude pohoršen, třeba jí i nějakou střihne, vlastně by bylo spravedlivé, aby ji zbičoval do krve. Janek se smál. Samozřejmě ví, že už dlouho si nedopřála pořádný výprask a že to má ráda, ale pro něho nařezat jí znamená dát jí dvě tři na zadek, aby nevyváděla. Nerad bije kohokoliv, zvláště ženy, zvláště tu svoji. Ale kdyby se chtěla nechat zbičovat svými žákyňkami, ať je klidně požádá, když jí to dělá dobře. Julie samozřejmě vybuchla a začala ječet, ale nenechal se vytočit a navrhl, aby si rozumně promluvili. Chlubit se mu s tím nemusí, ale kdyby na tom trvala, taky to snese. Je mu jasné, s kým se oženil.

Ale pochválily ji kamarádky. A ještě někdo, maminka Gina. Julie si s ní občas povídala přes celou Evropu, Gina objížděla řecké ostrovy a byla nadšená. Poznávala antickou kulturu, od dcery přebírala znalosti z magie a jediné, čeho litovala, že se s Julií nesblížila dřív. Ztratily tolik let! Závidí jí, že má skvělého muže a bude mít dítě, ona taky chtěla mít víc dětí, jenže manžel... teď ji trochu mrzí, že ho zabila, možná to šlo vyřešit jinak, ale bohužel, už to nejde změnit. Dopřála by si další dítě, není ještě tak stará, ale je přece jen trochu vybíravá... Ano, Tomáš Baarfelt. Ty se s ním vyspat nemůžeš, je to tvůj otec, ale já bych mohla! A mít s ním dítě! Když vidím tvoje skvělé sestry a brášku, chtěla bych jich mít ještě... aspoň pět!

A Julie se smála.

Charry strávil ve městě pár dní naprostým nicneděláním; už se mu zdálo, že je tady k ničemu a velice se nudil, leč náhle jej navštívil tajemník velvyslanectví a předal mu depeši s pečetěmi Německého ministerstva války.

„Ministerstvo války Německého císařství vyhovuje vaší pokorné prosbě a souhlasí se zahájením vyjednávání o příměří a ukončení válečného konfliktu; svoluje započít tato jednání v prostoru hraničního přechodu Treuheim, který považuje za nejvhodnější. Souhlasíme s tím, aby vyjednávání za Vaši stranu vedl hrabě de Guyrlayowe; Německou říši budou reprezentovat pánové von Bülow, von Mackensen, von Falkenheym a maršál von Hindenburg. Očekáváme Vaši odpověď s nabídkou vhodného termínu...“

Charry v duchu zajásal, ale navenek na sobě nedal nic znát. Odpověděl, že je možné zahájit jednání během tří dnů, během nichž budou vykonány patřičné přípravy; tu odpověď předal vyslanectví a aniž čekal na další, vrátil se urychleně do Swärzbeecku, a potom do Treuheimu.

Bylo však málo věcí, které ho mohly potěšit. Především stav raněných nebyl tak dobrý, jak očekával. Jistě, Jan Dunbar i Lukáš Anczewski byli mimo nebezpečí, jedině stav Donalda MacLawwena vzbuzoval jisté obavy, ale Veronika se o něm vyjadřovala docela optimisticky. Zato ona sama měla ruce v obvazech.

„Toho si nevšímej,“ uklidňovala ho. „Máme nějaké drobné potíže!“

„Proč si to teda neošetříš Ohněm?“

„No... totiž, právě s Ohněm máme ty potíže! Ale nevšímej si toho, to se spraví! Byla to moje neopatrnost...“

„Překvapuje mě, že zrovna ty bys byla neopatrná!“

„Stane se, no!“ zatvářila se uraženě. „Jinak je všecko fajn, Oheň nás poslouchá a ranění se uzdravují...“

Charry potřásl hlavou, ale nechal to být; potřeboval jmenovat osoby do delegace k vyjednávání. Měl to být Almetta, generál von Kronnenberg, Tošio Yamanaki a Diana, ale ta se vzepřela; Charry se tomu velmi podivil, dokonce trochu rozzlobil.

„A co, musím být při všem? Nemám tady dost jiné práce?“

„Jistě máš, ale... udivuje mě, že nechceš být při jednání, kde by ses jistě mohla blýsknout nějakou parádou...“

„Tak poslouchej! Ty už taky věříš tomu, že dělám něco zbytečně? Že jediná moje snaha je pěkně se načančat a předvádět všelijakým bezúčelným frajerům, jak jsem krásná a chytrá?“

„No... fakt je, žes to vždycky dělala!“

„Když to mělo smysl a účel! Pamatuj si: půjdu třeba na konec světa nebo na pekelný planety, abych tam poskytla někomu poučení a vytrhla ubohé nevinné duše z jejich iluze; ale neudělám jediný krok kvůli své osobní slávě! Je ti to jasný?“

Odpověděl, že ano, ale na jeho výrazu bylo zřejmé, že moc ne. Nicméně mávl nad tím rukou, nechal ji doma a rozhodl se přibrat do vyjednávací komise Guy Feroze.

Maršál Moltke, kterého navštívil před odjezdem, mu připadal jako duchem nepřítomný. Neustále opakoval, že není ničím vinen a že sloužil své vlasti dle nejlepšího vědomí a svědomí, stejně jako Charry. Potom začal básnit o rozkvětu Velkého Německa jako státu, zahrnujícího celou Evropu; tuhle písničku už Charry znal a nijak zvlášť se mu nelíbila.

„Srovnejte si to se svým svědomím, maršále! Já bojoval jenom na svém území, za svoji vlast a za svobodu; ale ani tak se necítím zcela čistý před zraky Boha i lidí. Co potom vy, který jste sem přišel loupit a vraždit?“

„Věřte mi, Guyrlayowe: já to nechtěl! Za celé to hrozné střetnutí mohou vaši lidé, členové vlády a parlamentu; oni nás ubezpečili, že cesta je otevřená, že uznají naše požadavky a podrobí se nám! Nikdo nemohl očekávat, že se do cesty postavíte vy a váš řád, který bojuje s takovým fanatismem!“

„Vím to. Taky vím, jaká měla být cena za tu anexi. Měl jsem být zabit, slavnostně obětován! Jenže já žiju a vy stojíte nejen na prahu smrti, ale i věčného zatracení...“

„Smrti? Vy byste neváhal dát mne zabít?“

„Mnozí moji důstojníci to požadují. Válka je zločin a vy jste zločinec jako každý jiný vrah. Nebude-li uzavřen mír, budu vás muset dát jako vraha oběsit. Nemohu si dovolit zdržovat se v boji s přebytečnými zajatci - stačí mi vaši vojáci...“

„Moji? Co je tady ještě moje? Všechny jste mi už sebral, každý den se některý z nich ztratí mezi tou vaší sebrankou! Děláte si z nich otroky - děláte z nich nepřátele vlastní země!“

„A to je teprve začátek, Moltke. Přijdou horší věci!“

A Charry odešel a ponechal maršála neradostným úvahám.

V Treuheimu se Charry stavil na radnici u pana starosty, který ho zahrnul záplavou stížností a neurčitých protestů, aniž by řekl jasně, o co mu jde. Teprve postupně Charry vyrozuměl, že lidem se nelíbí činnosti některých jeho důstojníků, třeba Feroze a všech Wulffssonnů. A to navzdory tomu, že do města téměř nechodili, veškerý styk obstarával Finean nebo Palmiro Corsi. Jejich vojáci taky konali strážní službu; Vikingové a Estragonovi jezdci se tu objevovali minimálně, ale lidé se jich báli jako moru.

Charry ujistil starostu, že se na to podívá.

V klášteře na Vršku zastal pozoruhodnou společnost, v níž kromě Fineana a Palmira byla Blanche, Ray Aswastarr a jeho synové. Povídali si zřejmě o něčem zajímavém, protože když Charry vstoupil, nemohl si nevšimnout určitého rozladění na jejich tváři a zřejmých obav, že to nedopovídají.

Skutečně; vychrlil na ně přehršli stížností, které se dozvěděl od starosty. Kromě toho se zajímal, kde je a co dělá Iwar, Brätt a další vůdcové Vikingů; i bylo mu zodpovězeno, že většina pracuje na runovém kameni, který vytvářejí na oslavu hrdinské smrti jejich otce Eýnarra. Dospěli totiž k názoru, že hromada kamení, která tu zůstala na počest padlých, dostatečně nereprezentuje jejich moc a slávu; objevili někde velký kamenný blok, přivlekli sem, teď ho otesávají a vysekávají do něj svoje runy. Až ho vztyčí...

Charry potřásl hlavou. „No, když se jim chce... Doufám, že ti ostatní se nezblázní a nebudou chtít taky pomníky.“

Nikdo mu neodpověděl; naopak nastalo trapné ticho.

Charry už si zvykl v takových případech zbystřit pozornost. „Nebo snad ano?“

„Totiž... Estragonovi jezdci...“ špitla Blanche.

„Aha! Ti mu stavějí co, pagodu?“

„Samádž. Takový pomníček... hrobka to rozhodně není, ale...“

„To jsem sám rád...“

„Chrám mu postaví až doma v Kašmíru.“ dodal Arwakr tiše.

„Co?“ vyletěl Charry. „Jaký chrám?“

„Ale žádný,“ mávla rukou Blanche. „Nemá to být chrám, jen takový ášram pro poutníky z celého světa! Zkrátka nějaké místo, kde by si Východ a Západ podaly ruce a kde by každý host byl vlídně přijat, jak si to přál Miguel...“

„Mně je to jedno! Když to nechtějí postavit na mém pozemku, ať si dělají, co chtějí! A vy taky!“

„Tak to je fajn.“ řekl s úsměvem Ray.

Charrymu chvíli trvalo, než mu to došlo. „Co ještě?“

„Padli ještě někteří další... význační velitelé.“ řekl Palmiro.

Charry nějakou dobu zíral z jednoho na druhého.

„Co to bude? Mohyla, zádušní chrám, pyramida?“

„Právě se o tom dohadujeme. Obávám se, že každý postaví to, co jeho přesvědčení nejvíc vyhovuje.“

„A jeden bude soupeřit s druhým, čí chrám bude nejkrásnější?“

„To určitě ne! I když... někteří...“

„Aha. Z toho mám taky velikou radost.“

„Rád bych poznamenal, že tebe se to ani moc netýká. Tvoje věc je akorát to, jestli se zúčastníš slavnostních obřadů, až to bude hotové... pokud se nějaké budou konat, já nevím...“

„Zúčastním se čehokoliv. Pochybuji, že bych to někomu dokázal rozmluvit. Jsou to všechny příjemné novinky?“

„V podstatě ano.“

Jedna dívka, která tu byla s Blanche, přinesla zatím horký čaj; Charry ho ochutnal a usoudil, že chutná jako vyvařená košťata.

„Z čeho to je?“

„Z čerstvých březových větviček; už na nich raší pupeny. To víš, jmelí zrovna nemáme...“

„Jmelí?“ zařval a téměř nadskočil.

„Chystali jsme se... nějak pomoci... tomu...“

„Schválně - čemu?“

„Víš přece, že děvčata v pevnosti mají potíže s Ohněm!“

„Nevím o žádných! Co jste si to vymysleli?“

„Veronika ti nic neříkala? Nebo Diana?“

„Veronika má ruce zafačované až k loktům, popálila se od... copak myslíš, že mají skutečně nějaké problémy?“

„A ne snad? Ty si vážně ničeho nevšímáš?“

„To je záležitost Diany, ne moje! Jenže ta odmítla sem jet!“

„Já bych se spíš divila, kdyby jela.“

„Tak dost! Co se stalo a kdo to zavinil?“

„Co se stalo, nikdo neví. A zavinil... nejspíš Feroz.“

„Jakým způsobem?“

„Kruci, co já vím? Já se vyznám v záležitostech pekla?“

„Feroz nemá s peklem nic společného! Všechny řeči, že je démon, jsou nesmysly a žvásty a já...“

„To víš jak?“

„Sám mi to řekl!“

„Tak to jo! To bude určitě pravda!“

„Co provedl! Řekni to najednou!“

„To půjde těžko, ono je toho víc. Zkrátka, naštvalo ho, když mu zabili Estragona; byl jeho žák, to víš... tak poslal pár zajatců se speciálními úkoly do Německa. Ti zajatci... zkrátka, patřili do pekla už předtím, takže se nestalo nic hroznýho...“

„Začínám tušit, co jim nařídil.“

„Ale, na tom nezáleží. Jenže... poskytl jim taky ochranu. Ne shora, zespodu. Peklo si je bude chvilku rozmazlovat...“

„Chm!“

„No, a od té chvíle začaly problémy s Ohněm. Andrea by to jistě zvládla, ale Sainé a ta druhá... navíc to vypadá, že holky nemají dost jistoty, Oheň okamžitě všechno vycítí...“

„Blanche, kdybych mohl věřit všemu, co povídáš, tak bych...“

Blanche se usmála a vyčkávala, co řekne.

„Naštěstí vím, že obvykle silně přeháníš.“

„Já taky přeháním?“ zeptal se Raymond Aswastarr.

Charrymu malinko pokleslo sebevědomí. „Ty si myslíš co?“

„Že by měl převzít iniciativu někdo, kdo má... větší přehled.“

„To je kdo?“

„Nevím přesně. Rozhodně ne Guy Feroz.“

Charry otevřel pusu a chtěl něco říct; pak ji zase zavřel a dal se do přemýšlení. Ostatní ho nechali; konečně řekl: „Všichni víte, že se v těch věcech moc nevyznám. Mám na to svůj názor, ale kdybych ho řekl, zase byste se smáli. Vy si o tom něco konkrétního myslíte?“

„Jsme tady právě proto, abychom se poradili.“

„Vy spolu - nebo ještě s někým jiným?“

Chvilku váhali, až konečně Ray řekl: „Domníváme se, že je nutno zajít hlouběji do minulosti. Obrátit se na některé síly, které by nám mohly pomoci. Ty... ze starých časů.“

„Staré bohy?“ zeptal se Charry naplno.

„Tak nějak.“

„A vy myslíte, že to dovolím? Jsem křesťan... a Templář!“

„My taky.“

Chvilku byli všichni zticha, až řekla Blanche: „Jsi taky Kelt. Jako my.“

„Vy? Ty jsi Francouzka, Palmiro Ital... Co jsi ty, Rayi?“

„Těžko říct. Evropan. Blanche je potomkem Galů, jak jistě víš. Palmirův rod pochází z oblasti, kterou za římských časů Keltové často procházeli na svých... dejme tomu návštěvách Říma. Zkusili jsme to zjistit; zdá se, že je v přímé linii od Bellovese, synovce krále Ambigata...“

„Mohli byste se laskavě všichni uklidnit a mluvit rozumně?“

„Ty se uklidni, náš drahý pane. My jsme docela v pořádku!“

Charry si chvíli masíroval spánky a hlavu. „Co chcete dělat?“

„Drobná poznámka k tvému... k našemu křesťanskému náboženství,“ řekl Aswastarr. „Jak jistě víš, to co se dnes definuje jako víra křesťanů, je v Evropě téměř novodobý import. Devatenáct set let není ničím proti mnoha tisícům let, kdy tady vládl někdo jiný. Já nemluvím o Středomoří, Izraeli a Východě. Mluvím o Evropě...“

Charry pokyvoval hlavou.

„Když přišli křesťanští misionáři do Evropy, zejména když překročili Alpy a vstoupili na Keltské území, okamžitě poznali, že tam nejsou doma. Že tím, co dělají, se vměšují do teritoria někoho mnohem mocnějšího, než byl římský Jupiter a řecký Zeus. Trvalo jim pár set let, než je porazili... ale stejně ne úplně. Ten boj ještě není zcela ukončen.“

„To myslíš vážně?“

„Jak hluboko jsi studoval to, co nazýváme křesťanství? Já dost, vlastně je studuji pořád... To není jedna a tatáž věc, víš? Něco jiného říkal Ježíš, něco jiného Svatý Pavel a apoštolové a zas něco jiného církevní otcové! Je křesťanství německé, francouzské, anglické... a všelijaké jiné. Jsou teritoria, sféry vlivu. Každá země má svoje vlastní síly, které ovlivňují všechno. I učení...“

„Jak se to týká Keltů?“

„V tomto kraji vládne bílá klisna Eponé a Tarannis, Pán Hromu! Mohli být vyhnáni, zavrženi, pošpiněni pomluvami... ale nejsou mrtví! A vrátí se pokaždé, když se něco děje, když vycítí, že je zapotřebí jejich přítomnosti!“

„A ty je chceš zavolat?“

„Právě o tom se radíme. Nebudu ti zastírat, nejsou tak snadno k mání jako křesťanští svatí patroni. Taky nejsou příliš laskaví a smířliví... vyžadují dary. Vzácné dary!“

„Zlato?“

„Krev.“

„Takové řeči nehodlám poslouchat, Raymonde!“

„Nikdo tě nenutí. Když bude zapotřebí, poradíme si bez tebe, jako jindy. Od tebe budeme chtít jen abys neviděl a neslyšel. Myslím, že to ti nebude dělat potíže.“

„Neviděl, neslyšel a byl za všechno odpovědný?“

„Přesná definice.“

„Stejně jako Guy Feroz!“

„Ano, ten se taky nikoho na nic nezeptal.“

Charry jen potřásal hlavou. „Jeden nepřítel kdysi řekl o řádu takovou věc: Ať sáhneš na Templáře z kterékoliv strany, vždycky dřív nebo později nahmatáš rohy nebo kopyto.“

„No... ano. Ale já myslel, že to víš, když jsi komthur.“

Charry chvíli vzrušeně oddechoval.

„Takže v podstatě: chcete tvrdit, že celá vaše Neviditelná říše je pod vlivem Keltů a jejich božstev?“

„My to netvrdíme. Ale... více méně to tak je.“

„Co na to Wulffssonnové?“

„Osekávají svůj runový kámen.“

„Blanche, je mezi nimi jedna dost chytrá dívka. Freya...“

„Já vím. Slíbila, že večer přijde.“

„Mohl bych vám být... nějak nápomocen?“

Chvilku váhali a dívali se jeden na druhého. Pak řekl Palmiro:

„Mohl bys zkusit promluvit s Ferozem.“

„O čem?“

„O čemkoliv. Zkus ho nějak přimět, aby se rozpovídal. Může se třeba pokusit něco ti vysvětlit. Zkrátka, aby řekl, co probudil!“

„Co když to nepochopím?“

„O tom nepochybujeme. Budeme tě sledovat a hlavně... moc rádi bychom šli po těch liniích, které naznačí; chápeš to?“

„Normálně bych řekl ano, ale... Diana by to chápala líp!“

„Estragon celý život sbíral určité typy lidí; dá se říct ty, kteří často a rádi komunikovali s démony. Dokud byl naživu, bylo vše v pořádku. Když zemřel, všichni byli puštěni ze řetězu a nikdo nemá chuť je zase svázat. Rozhodně ne Feroz; ten by je nejradši nechal řádit, dokud se nepomstí.“

„A takový Feroz se mstí dlouho.“ dodala Blanche.

„Když jsem s ním mluvil, nic jsem na něm nepoznal!“

„Taky bych se divila. Feroz...“ mávla rukou.

„Je ještě někdo, kdo nám může pomoci?“

„Baarfeltové. To je hodně starý rod. Pod ochranou...“

„Dcery? Julka, Maryška, Tori...?“

„Jejich společenství dostalo tvrdou ránu. Maryška vypadla ze hry, bude trvat, než získá potřebný klid. Tori je v podstatě malé zvířátko, dělá co ji zrovna napadne. Magda nemá žádné znalosti, zato právě podniká výzkumy v citové oblasti s Iwarem. May-Britt švihla do psů a radši zmizela, než to vypukne. Zbývá Julka, jenže ta je taky dost labilní. Baarfeltové jsou v rozkladu; to je další bod pro ten zmatek, který dovolil Feroz.“

„Myslíš, že bude mít nějaký smysl mu to zakázat?“

„Těžko říct. Je tady jeden problém: kdo je vůbec Feroz.“

„Myslel jsem, že to už víme!“

„Víme to, co nám sám řekl. Některé ty informace šly přes další lidi, ale i tak... jaké je národnosti, jak je starý a v co věří. Zpráv o tom je dost, bohužel každá říká něco jiného.“

„Dobře. Zajdu za ním a budu s ním mluvit.“

Charry dopil březový čaj a zvedl se.

„Jestli se s ním nějak dohodneš, přijď večer...“

„Jo,“ vzpomněl si. „Já vám vlastně přijel říct, že se tady bude konat vyjednávání s představiteli Německa. Přijede několik jejich členů válečné rady v čele s Hindenburgem...“

„Sem? To je moc pěkná myšlenka...“

„Myslel jsem, že spíš na tu starou celnici!“

„Ještě lepší. Tam to má obšancované Feroz. Je mi jich líto už předem, zvlášť jestli tam stráví noc.“

Charry zaklel, odplivl si a odešel.

Pokud existovalo někde na světě místo absolutního klidu a míru, pak to byla stará celnice, později špitál a nyní... Charry měl pocit, že se vrátil do kláštera v Barmě, neboť mnozí přítomní měli na sobě oranžová roucha a příčně pruhované tilaky oddaných Šivy. Kus od budovy stálo pomalované týpí, kde bydleli Indiáni; před ním seděl na pokrývce Tah-šwa, vlasy měl rozpuštěné a pohled upřený do nepřítomna. Co dělá, nebylo jasné a Charry se neodvážil ho rušit. Zjistil ale, že Indiáni z Mexika se připojili k Asijcům a projednávají s nimi nějaké spojitosti mezi zvyklostmi Aztéků a Inků s učením Véd.

Jeden z mnichů Charryho zdvořile zval do chrámu; již na prahu slyšel hudbu a zpěv a když vstoupil a poklonil se, spatřil Feroze hrát na harmonium a předzpěvovat, kdežto další hráli na kartály, bubny a píšťaly a zpívali po něm; Durvása konal obřad. Trvalo to dlouho a Charry se při tom kupodivu uklidnil.

Pak jej pozvali na malé pohoštění; Feroz se usmíval a jestli si Charry někdy nějak představoval démona, pak zcela jistě jinak. Na světě nebyl mírnější, klidnější a laskavější člověk než on.

„Poslali tě kamarádi z kláštera?“ zajímal se.

„Ne; proč?“

„To se divím. V tom případě tě určitě budou kontaktovat; budou se snažit tě přesvědčit, že jsem zlý démon, který z pomstychtivé nenávisti rozkolísal nebeské sféry a způsobil nepokoj Ohně.“

„Hm. A udělal jsi to?“

„To rozhodně ne! Nevíš, jaký by to mělo smysl?“

„Skutečně nevím. Jaký?“

„Je mým zájmem, aby vše bylo v klidu a rovnováze, Charry. Jsem hluboce nešťastný kvůli smrti svého žáka Miguela; ze žalu jsem se dopustil několika nerozvážných výroků, to ano. Ale velmi lituji, že se tohle všechno stalo, a upřímně si přeji zachovat mír!“

„Proto jsi poslal do Německa dvacet záškodníků.“

„Vrátil jsem jim je, Charry. Jsou jejich.“

„Slyšel jsem, že teď už patří peklu.“

„Patřili mu od počátku, co přišli na svět. Jsou to hluboce nešťastní lidé a jejich mysl je plná temnoty. Je mi jich líto.“

„Němci nás pozvali k vyjednávání. Přijdou sem...“

„Aha. Jak se zdá, ti muži splnili úkoly, které jsem jim dal.“

„Takže přece jen nějaký účel?“

„Nikdy nedělám nic bez účelu, to víš.“

„Vlastně bych ti měl být vděčný, že?“

„To není nutné; jsem tvůj pokorný sluha. Kdybys potřeboval, udělám vždycky, co si budeš přát...“

„Co si myslíš o problémech s Ohněm? Jakou mají příčinu?“

„Hlubokou nevědomost dívek, které s ním pracují.“

„A ne například zvýšení počtu zlých sil tady v okolí?“

„To je dualistický přístup, zcela nehodný vyspělého filozofa. Ty přece víš, že neexistuje žádné zlo; jenom temnota mysli...“

„Takže není pravda, že jsi sem svolal démony z celého světa?“

„Jak nesmírně mi všichni lichotíte! Cožpak bych to dokázal?“

„Sám jsi démon!“

„Kolikrát tě ještě mám ujistit, že ne?“

„Co kdybys třeba zkusil odejít?“

„Nic si nepřeji víc než to. A nejen já, všichni, kdo jsou tady; já vím, že každý z nás je do jisté míry pod vlivem zla. Nechali jsme se ovládnout temnotou a nevědomostí, proto jsou naše činy někdy bídné a ničemné. Ale duše stále směřuje vzhůru...“

„Vykrucuješ se! Řekni na rovinu: co radíš dělat s Ohněm?“

„Mám se pokusit jej ovládnout sám?“

„To snad ani radši ne! Spíš bych byl rád, abys nezasahoval!“

„Já do toho nezasahuju.“

„A poslal pryč všechny démony, které jsi přivolal!“

„To bude horší. Jak víš, tyhle bytosti se drží míst, kde došlo k nějakému zlému činu. Tady byla prolita krev, to je láká... bude chvíli trvat, než odejdou!“

„Proto se tady kdekdo chystá stavět různé... věci na ochranu?“

„Ano. Bylo by velmi dobré, aby také nějaký křesťanský bráhman sloužil slavnostní liturgii v klášterním chrámu; zůstalo tam velice mnoho stínů, je třeba je vyhnat...“

„Co Panny, které zaklínají Oheň?“

„Jsou neschopné. Věci by prospělo, kdyby byly obětovány.“

„Cože?“

„Promiň, řekl jsem to špatně. Zbaveny služby.“

„Tím myslíš... přestaly být Pannami?“

„Ano, to by zcela postačilo. Provdej je za někoho.“

„Co když nebudou chtít?“

„Bylo by zajisté možno použít násilí, ale... když nechtějí, tak je pošli domů do Ősgardu. Tady už nemají co dělat.“

„Kdo by tedy měl pracovat s Ohněm?“

„Ti, které k tomu opravňuje rod a postavení. Mendozovy dcery Veronika a Valérie a Baarfeltovy dcery, hlavně Julie. A potom ty, které ony určí.“

„Žádná ze jmenovaných není panna. Myslel jsem...“

„Nemysli. Tělesný stav vůbec není rozhodující. Cest je několik; Valérie už tu správnou zná, jen si ještě netroufla ji použít. Třeba si ještě plně nedůvěřuje...“

Charry potřásal hlavou a snažil se si to srovnat.

Feroz se usmíval. „Já vím, že mi nevěříš. Taky vím, že bratři a sestry z kláštera o mně říkají ošklivé věci. Ach...“

„Nemají pravdu?“

„To si rozhodni sám! My obětujeme Bohu květiny a ovoce; oni se chystají obětovat koně, vlky a labutě! Kdybys jim to dovolil, vystavili by si lebky padlých nepřátel nad bránu...“

„Když jim to vytknu, určitě řeknou, že to není pravda.“

„Tvoji předkové také uctívali Eponé a Artaiose! Jsi stejné krve jako oni: Baarfeltové, Mendozové a všichni ostatní. Tak co si děláš nějaké starosti? Nech jednat druidy...“

„Jenže... oni obviňují ze všech špatností tebe!“

„Mají nějaké lepší řešení? Já přece říkám totéž, co oni: jenom co bude po válce, odejdu odtud. Potom už bude klid...“

„Mendozové - pocházejí taky z Keltů?“

„Jsou ze Španělska, ne? Co byli Yberové?“

„Jakého původu jsi ty? Jsi přece Španěl!“

„Původu? Složitého. Jsem Španěl i všechno ostatní.“

„A budeme si zase hrát na kočku a myš! Lži, polopravdy, chvilku černá, chvilku bílá... kdo ti má věřit?“

„Nikdy mi nebudeš věřit, i kdybych ti řekl pravdu. Jsem starší než ty, ale mladší než tyhle stromy okolo. Nejsem démon, ačkoliv to někdy předstírám pro oklamání hloupých lidí. Umím předstírat líp než kdokoliv jiný. Stačí ti to?“

„Stačí. Přišel jsem ti vlastně říct, že sem přijdou zástupci Německa vyjednávat a já chci, abys byl v komisi. Přijímáš to?“

„Nesmírně rád. Co si přeješ, aby se dohodlo?“

„Oni budou mít pravděpodobně nějaké svoje záměry... Já chci co nejdřív skončit válku, podepsat mír a odejít.“

„Já taky. Myslím, že totéž chtějí i Němci, takže dohoda bude rychlá a bez problémů.“

„No... jen aby.“

„Neboj se. Kdyby to nešlo, postaráme se...“

„Guy, byl bych hrozně rád, kdybych ti mohl věřit...“

„Věř mi. Nestarej se. Už jsme tě všichni ujistili, že uděláme všechno, co bude zapotřebí. Já i kolegové tam z kláštera!“

„Obviňují tebe, ty obviňuješ je! Kdo má pravdu?“

„Možná obě strany. Možná pravda vůbec neexistuje. Pravda je tak esoterický pojem, že ji nelze jednoduše definovat...“

„Zato o ní jde dlouho žvanit. Jdu radši za nimi!“

„Jdi, Charry. Ale nevybereš si.“

Julie meditovala. Přesněji: pokoušela se meditovat. Ještě přesněji: seděla v předepsané meditační póze, tvářila se zbožně a snažila se srovnat myšlenky a obrátit se k věcem vznešeným a ušlechtilým. Když někdo nakoukl do její cely a spatřil ji, okamžitě tiše vycouval, aby ji nerušil, a všem důležitě sdělil: Svatá Matka medituje.

Pravda byla úplně jiná. Kdykoliv se pokusila soustředit myšlenky na něco zbožného, napadaly ji myšlenky čím dál tělesnější a nemravnější. A vůbec nejhorší to bylo, když se jí skutečně podařilo upadnout do transu. Na rozdíl od dřívějška teď viděla ty nejstrašnější představy, které ji napadaly jako smečka zlých psů. Když se jí to stalo, probírala se s křikem, zbrocená potem, a dlouho se nedokázala vzpamatovat.

Byla natolik vzdělaná a zkušená, že věděla, čím to je. Na tělesné úrovni: chyběl jí sex. Její manžel Jan Dunbar se sice uzdravoval, ale ještě ani zdaleka ne tak, aby byl něčeho schopen. Když se s ním pomazlila, bylo to samozřejmě lepší, ale v noci... Přes den zaháněla všechny pochybné myšlenky prací, měla toho dost. Někdy až moc; to byla výbušná a vzteklá, zlostně kritizovala ostatní za kdejakou maličkost a holky se před ní třásly. Jistě, takové chování přísluší matce abatyši, a je dobře, že se ty rozchechtané cácorky bojí aspoň něčeho.

Kdyby nebyla na vysoké duchovní úrovni, spokojila by se s tímto vysvětlením. Jenže bohužel byla; když se koncentrovala, dokázala vnímat, co všechno kolem ní lítá a co požaduje. Kdysi dokázala vidět anděly. Teď viděla nejrůznější druhy ošklivých potvůrek, schovávaly se po koutech, dělaly všelijaké ksichty a zlobily každého, kdo nebyl chráněn. Většina patřila k někomu jinému, ale někteří byli taky její osobní. A ať byli co chtěli, vychutnávali si ji, když nebyla chráněná a nedokázala se bránit. Vlastně ano, dokázala: když se modlila, zbaběle prchali, ale nikam daleko, a okamžitě se vraceli, jakmile vypadla z koncentrace. Bavilo je rušit ji a znepokojovat, dobře věděli, že není tak zbožná a čistá. Větřili svou šanci a využívali jí.

Když to brala logicky, nebyli tak zlí. To, co ji děsilo v minulosti, bylo mnohem horší: smrt, mučení, hanba, zneuctění. Tihle nevyhrožovali, spíš nabízeli příjemně vzrušující zážitky. Věděli, že ji to láká. Zatím odolávala, jenže oni mají dost času a trpělivosti a věděli, že jednou podlehne.

Před rokem byla čistá panna, hrdá na svoji nedotčenost a rozhodnutá nikdy se nepodřídit ničemu špatnému. Pyšně odsuzovala každého (každou), která podlehla. Kdyby její názory vytesali do kamene, dneska by ji zavalila přímo lavina. Byla hloupá? Ne, byla neposkvrněná. A věřila, že taková bude navěky.

Potom nastal kolotoč. Diana, Charry, Baarfelt, Denis, Dunbar. A Feroz. Každý se na ní nějak podepsal, většinou dobře, a ona na něm. Byl to nádherný život. Vídeň, Neapol, Hůrka, Granada - jezdila po Evropě, rozhazovala peníze, strojila se a zdobila, muži po ní mlsně koukali a ona se tomu vysmívala. Každý den přinesl něco vzrušujícího. Dokonce i ta hrůza (z otce a ze společnosti) ji příjemně stimulovala, ve skutečnosti jí nic nehrozilo. Existovaly hranice, které ráda překračovala; čáry na mapě, které si lidé vymysleli, aby zkomplikovali život sobě i jiným. Když takovou čáru překročíš, mluví lidé naráz jiným jazykem, platí jinými penězi, poslouchají jiné zákony. A všechno, co bylo za tou čárou, přestane být důležité. Směšná představa.

Jsou hranice morálky taky jen vymyšlenosti? Kde začíná a kde končí? A je tak příjemné přešlápnout na druhou stranu, aspoň špičkami prstů! Tančit na ostří meče! Jak dlouho se mi to dařilo? Například co jsem cítila, když jsem se poprvé odvážila svléknout? To byl tak nádherný pocit, stydět se a zároveň být pyšná! Být odvážná jako Diana, co je na tom? Tělo je jen tělo, vypadá přesně jako v učebnici anatomie. (Jak jsme se tomu s holkama chechtaly!) Jsou mužská těla a ženská těla. Některá krásná, většina ani náhodou. A moje tělo; když jsem se postavila před zrcadlo a srovnávala se s jinými... Diana je hubená jako tyčka, prsa má malá a jinde taky nic moc. Veronika, Valérie? No, hezký holky, ale... Moje sestry jsou krásný. Hlavně Maryška. Vypadá jako já.

Jak to bylo krásné, když jsem se mohla předvádět nahá, všichni chlapi na mě koukali a nemohli nic, jenom bezmocně slintat. Nedám a nedám, a nikomu! No, jednomu ano, jenže... Hlavně nedám Ferozovi, tomu zákeřnému ďáblovi! Strašně mě to bavilo, a on mě schválně dráždil a znepokojoval, hádala jsem se s ním a byla jsem pyšná, že se mu to nikdy nepodaří.

Kdy a kde jsem překročila další hranici? Aha, rvačky v bazénu! A mohla za to Diana, samozřejmě, jako za všechno. Nikdo to neřekl nahlas, až Blanche: Diana se pere, protože se jí líbí nechat se osahávat. Vykecala to všem, Dianě naposledy; ta se nad tím vážně zamyslela a pak se rozzářila: Ano! Nenapadlo by ji někoho vyzvat, aby jí někam sáhl, tak požádá: namaž mě olejem, důkladně mě promasíruj. Kamarádku už samotnou napadne ji zlechtat nebo zmáčknout, ona jí to oplatí, a už se perou; ve rvačce se může všechno. Ty potyčky v bazénu v Granadě, co všechno jsme si navzájem dělaly, a mě ani nenapadlo... No, napadlo! Ale bylo to bezva! Ale žádnýmu chlapovi bych to nedovolila!

Jednomu ano. Jenže on byl pořád tak slušný...

Jako malá holka jsem milovala kolotoče. A houpačky a horskou dráhu. Nahoru, dolů, točit se, až se mi motá hlava a je mi špatně od žaludku. Na ten kolotoč, co nastal v mém životě, jsem se vrhla beze strachu a s nadšením. A pak se mnou točil, a už se s tím nedalo nic dělat. Přežila jsem to a vyřešila. Zmítala jsem se v depresi, až jsem se chytila Janka a on mě podržel. Je silný a mocný, kotva spásy v rozbouřeném světě. Až se uzdraví, bude zase mojí oporou a já si k němu lehnu, on mě obejme a nic zlého se mě nebude moci dotknout. Jenomže zatím leží, a já jsem ta silnější, já ho musím chránit! A jsem tak slabá!

Nejsem! Nesmím být! Schválily mě do funkce té silné a mocné, a všechny holčičky za mnou chodí se svými problémy. To jsem sakra o tolik starší? Některé jsou starší než já, jenže jsem matka abatyše, dvorní dáma císařovny a všechno možné, očekává se ode mě, že každého trpělivě vyslechnu a něco moudrého mu poradím. Od rána do večera na mě chrlí svoje starosti, někdy je už vůbec neposlouchám, jenom se tak chytře tvářím... ne, tvářím se jako pitomec, ale stejně je to jedno, mám šafránové roucho a na krku kříž, takže jsem... Jsem za všechno odpovědná. I za jejich příšerky, které je trápí.

Nejvíc potíží mají ty, co nemají chlapa. Ženská musí někoho milovat, muže nebo dítě. Muž jim padl v boji nebo někam utekl, v nejhorším případě je ještě tady, ale chystá se zmizet, třeba s nějakou jinou. A holka brečí, trápí se a když už to nemůže vydržet, přijde mi to vykládat. Zajímá mě to? Ani náhodou. Jenomže když odejde a já si vzpomenu, co povídala, přibudou k mým vlastním ďáblíkům ještě ti její. A všichni mě zlobí a otravují.

Abych se v tom vyznala, přečetla jsem si Freuda. Čtu rychle. Nesmysl, vnímám celé stránky, aniž bych chytala slova. Když jsem byla ve Vídni, mluvil o starém panu profesorovi kdekdo, na jeho přednášky se nedalo dostat, dokonce ho přijal císař ve slavnostní audienci a já na něj koukala zdálky, jak mu pověsil na hruď vyznamenání. Kdybych mohla, rozjela bych se za ním do Vídně a ukázala mu, co je to psychoanalýza! To by se mu protočily panenky! Potlačené představy z dětství, Oidipovský komplex... já jsem milovala matku a nenáviděla... bála se otce, který mě přísně vedl ke slušnosti a morálce... Ne, pane Freude, strčte si ty bláboly do zadku a můžete si tam s nimi...

(Sakra, co to blábolím? Jenom mi napadlo, co všechno se dá dělat s mým hezkým zadečkem... a vůbec. Taky jsem si přečetla markýze de Sade. A toho druhého troubu, co potřebuje dostat nářez bičem od nějaký čúzy v kožichu. Maryšku ten její mlátil jako žito, a navíc nečekaně, bez výstrahy a bez zavinění. Bylo by mi líp, kdybych dostala pořádný výprask rákoskou na zadek? Každopádně bych zasloužila, už jen za ty řeči. Jenomže Janek mě v životě nepraští, to leda když koušu a škrábu jako divoká kočka, to abych se uklidnila. Nejvíc se vyděsil, když jsem ho hryzla do... to jsem dostala facek! A ještě jsem s tomu smála!)

Jenomže to všechno bylo kdysi dávno. Před válkou. Před měsícem. Estragon je mrtev a moje ubohá sestřička chodí jako mátoha, trápí se a brečí. Janek leží na posteli, sotva se dokáže zvednout, a já mu nosím nočník. A bažanta. Sahám mu na přirození a ani si nevzpomenu, jak jsem si s ním kdysi hrála. Ba ne, vzpomenu. A budu si s ním zase hrát, až... Taky sahám na jiné chlapy. No jistě, vrchní sestra to dělat nemusí, ale musí dohlídnout, aby to ty holky dělaly dobře... Čas od času je seřvat, když se flákají moc. A potom pochopitelně vydržet, když se mi chodí vybrečet na rameno. Koukají na mě tak obdivně...

Co tady chce ta malá s velkýma očima? Postává, tváří se...

„Co je?“

„Matko... ten blonďák u okna... dostal horečku... a já ji neumím srazit!“

„...jsem tě to neučila? No jo, už letím...“

Zima už toho měla dost a rychle se loučila; i na severních svazích tál sníh, cesty vysychaly a lesy byly samé bláto, takže vlci se vraceli ulepení až za ušima a lidé jim nadávali, protože po nich museli vytírat podlahy. Ale přinesli zajímavé zprávy, že se totiž blíží kočáry německých delegátů, doprovázené oddílem gardových dragounů; ti zůstali za lesem a neukazovali se. Charry neměl námitek, on měl v pohotovosti mnohem divočejší bojovníky. Pro jistotu vydal příkaz, aby se všichni chovali uhlazeně.

Němci přijeli v těch nejparádnějších uniformách, které se jinak nosí na dvorní plesy, vyzdobeni všemi medailemi a válečnými kříži. Charry se taky vystrojil a jeho důstojníci rovněž; Feroz byl ochoten zařídit i vhodné pohoštění, ale Němci rázně odmítli vkročit třeba jen špičkou boty na naše území a trvali na tom, že budou jednat přímo na hraniční čáře. Na jejich pokyn vystěhovali sluhové z kočáru rozkládací stolek a židličky, které postavili na silnici přesně mezi patníkem s naším státním znakem a závorou, vedle níž se pyšně tyčil německý orel. Charry jen žasl.

„Počkej chvilku,“ řekl Palmiro, který tu byl jako ordonance. „Přineseme taky nějaké židle...“

„Není třeba!“ Charry si všiml několika velkých balvanů, které ležely za příkopem. „Dovolíte, pánové, abych si přinesl taky něco na sezení? Malý okamžik...“

Maršál von Hindenburg se tvářil blahosklonně a povýšeně; ten výraz se však okamžitě ztratil, když Charry došel k největšímu z balvanů, sehnul se, vzal jej do náruče a sice s námahou, ale přece jen přinesl ke stolu. Poté přinesl ještě další čtyři a umístil vedle; když je pak němečtí vojáci chtěli odvalit z cesty, ani tři nedokázali ten velký zvednout; teprve čtyři jej odlepili od země. Ostatně, ty kameny u cesty si lidé dodnes ukazují jako upomínku na Charryho.

Hindenburg vyzval Charryho, aby zahájil jednání; Charry navrhl občerstvení, ale pánové zásadně odmítli cokoliv jíst či pít, ani se nehodlali nikoho z našich dotýkat. Feroz tvrdil, že mají tak velký strach, že by jim dokázal vsugerovat cokoliv, ale prozatím se hodlal chovat uhlazeně.

Generál von Kronnenberg na začátek vylíčil, jak došlo k bitvě a bylo dosaženo vítězství. Pokud se odchýlil od skutečnosti a líčil fakta poněkud zkresleně, bylo to obvykle ve prospěch Němců. Pánové naslouchali s kyselými obličeji a když skončil, chvilku trvalo trapné ticho.

Pak se rozhovořil maršál von Bülow, který v dlouhém bezobsažném projevu zopakoval, jak došlo k roztržce mezi naší zemí a Německem včetně všemožných dalších okolností, jež s tím dílem souvisely, dílem nikoliv. Charry poslouchal na půl ucha a přemýšlel, ostatní Němci uvažovali, co řeknou dál.

„Inu dobrá,“ řekl konečně Charry. „Uznávám, že možná došlo k nějakým nesrovnalostem. Ale naši občané to nezavinili, to snad je jasné i vám! Proto by neměli trpět válečnými operacemi!“

„A co ti ubozí hoši, kteří padli pod vašimi kulkami a šavlemi?“ tázal se von Falkenhaym. „Ti snad za něco mohli?“

„Ne, to vím. Můžete za to hlavně vy, pánové! Ovšem teď není čas na truchlení nad padlými; i mně padli nejlepší přátelé...“

„Vím - vévoda d'Escambrray...“ usmál se ironicky von Mackensen.

„I mnozí další. Nebudeme řešit problémy padlých, před námi je budoucnost živých. Musím bohužel trvat na tom, že v případě, když se nedohodneme na ukončení válečných operací, budu v nich nucen pokračovat i na vašem území...“

„To určitě neuděláte!“ usmál se von Bülow. „Jistě je vám známo, že počet našich vojáků mnohokrát převyšuje veškerou dostupnou sílu, kterou máte k dispozici vy...“

„Zajisté. Na druhé straně, naši muži nevynikají počtem, nýbrž kvalitou. Máme řadu dokonale vycvičených záškodníků, kteří jsou schopni působit vám škody hluboko v týlu, na místech, kde je to nejcitelnější. Vynikají jistými schopnostmi, o kterých bychom vám neradi prozrazovali detaily...“

Němečtí maršálové si vyměnili pohledy. „Ty vaše záškodníky jsme ve velké většině dostali; zbývající jsou doposud na útěku, ale vbrzku budou dopadeni a spravedlivě potrestáni!“

Charry se jenom usmál. „Znáte totožnost těch lidí?“

„Narážíte na fakt, že mnozí z těch devětadvaceti zrádců byli lidé, kterým jsme věnovali důvěru? No ovšem, je to naše chyba a je nám velmi líto, že jsme je neodhalili včas...“

Charrymu nesouhlasil počet; ohlédl se na Feroze, ale ten jenom naznačil, že o dalších nic neví. Charry se trochu divil, avšak v té chvíli převzal povinnost diskutovat Almetta.

„Zajímal jsem se trochu o mezinárodní souvislosti naší drobné roztržky! Je vám zajisté známo, že některé síly ve světě hodlají využít dočasného oslabení Velkoněmecké říše ke svým účelům?“

„Zajisté víme...“ řekl opatrně von Bülow.

„Například Poláci zcela nepochybně provedou další ze série svých osvědčených povstání...“

Němci zaraženě pohlédli jeden na druhého; pak von Hindenburg kysele pronesl: „Vaši informátoři jsou velmi pohotoví...“

„Jako vaši, pánové, jako vaši!“

„Věřte mi, prosím, že Německo má zájem na zachování statutu quo - tj. současného stavu na všech svých hranicích, tedy i na území bývalého Polska, nyní připojeného k Říši...“

„Ano. Ovšem Ruský car má poněkud jiný zájem. Pokud vím, vláda v Petrohradě rozhodla obsadit vaši pevnost Königsberg. Máme jisté důvěrné zprávy...“

„I my o tom máme jisté zprávy!“ pronesl maršál Bülow, jako by přežvykoval živou myš. I s ocáskem.

„Kromě toho je vám zajisté známa plánovaná operace vlády ve Vídni, která se hodlá zmocnit svých dědičných území...“

„Cože?“ vyjel si Mackensen. „Jakých dědičných území?“

„Saska a okolí Drážďan a Míšně. Tyto země patřily odjakživa k českému království, které je v současné době součástí Rakouska-Uherska. Dále území v Kladsku, které ztratila Marie Terezie...“

„To je sprosté!“ zvolal Falkenhaym. „Využívat našich dočasných potíží k takové ničemnosti! Rád bych věděl, který darebák přišel na tuhle otřesnou nehoráznost...“

„Pokud vás to skutečně zajímá, mohu to prozradit. Jeho Svatost Velmistr našeho řádu pan Tomáš Baarfelt. Má eminentní zájem na usmíření s vídeňskou vládou; a že v současné chvíli nemá nic na práci, vytvořil ve volných chvílích plán, který bude znamenat odvetu za porážku v roce 1866...“

„Ten lotr! Jistě to neudělal zadarmo!“

„Jistě. Baarfelt nikdy nepracuje zbytečně...“

„Okamžik!“ řekl Hindenburg. „Baarfelt je přece váš přítel, člen vašeho řádu! Jak to, že prozrazujete takové věci?“

„Ano, Baarfelt je člen řádu; ale že by byl můj přítel? To snad je trochu přehnané... Známe se, to je všechno!“

„Slouží přece panu hraběti de Guyrlayowe!“

„Sloužil. Víte snad o tom, že opustil armádu a odejel někam do Španělska... údajně pro nemoc své ženy...“

Maršálové se po sobě podívali a oči jim svítily. „O tom nyní nebudeme hovořit, to si necháme na jindy!“ rozhodl Hindenburg. „Nicméně měl bych velký zájem o Baarfeltův plán. Kdybych do něho mohl nahlédnout... byl bych nakloněn příznivěji posuzovat a doporučit dohodu i v jiných otázkách...“

„Uvidíme,“ usmíval se Almetta. „Uvidíme...“

[Menší poznámka dopředu: po jednání se Charry zeptal: „Opravdu víš něco, že by Tomáš vypracoval nějaký plán?“

„Nemám o tom ani zdání. Proč?“

„Co když ho budou po nás opravdu chtít?“

„Hned večer zavolám Tomášovi, aby ve volné chvíli vytvořil a poslal sem nějakou slátaninu. Nemusí to být ani moc pravdivé, hlavně ať to na pohled pěkně vypadá.“

„Mluvil jsi o něm dost nepříznivě, ne?“

„A co myslíš? Jak mluví on o mně, když potřebuje něco vyjednat s mými nepřáteli? Nejvíc špíny nakydal kníže Baarfelt před lety na hlavu svého konkurenta, italského knížete Sorroniho. Všichni byli přesvědčeni, že se ti dva upřímně nenávidí! A přece víš, že Sorroni a Baarfelt byli jedna a tatáž osoba!“

„Hm. A co víš o záměrech vlády v Petrohradě?“

„Vůbec nic. Jen že jsme jim prodali plán pevnosti Königsbergu a pár rad, jak ji dobýt. Určitě by neváhali a provedli to, kdyby se Němci někde jinde dostali do potíží. Zkušenosti...“

Charry radši zmlkl a spolehl se, že Almetta ví, co dělat.]

„Abychom se vrátili k věci,“ řekl von Bülow. „Jednali jsme o uzavření míru. Navrhuji, hrabě, abyste reálně zhodnotili svoje síly a rozhodli se vyhovět našim požadavkům...“

„Tím máte na mysli kapitulaci?“ vrtěl hlavou Charry.

„I tak se to dá nazvat.“

„Netěšte se, pánové! Naše armáda bude bojovat, dokud z ní bude někdo naživu; nebo dokud nebude dobyt Berlín.“

„To je nemožné! Berlína nikdy nedobudete!“

„Pánové, představte si velikého chlupatého psa. V tom huňatém kožichu má několik blech, velice maličkých, ale... věřili byste, že dostat ty blechy z kožichu v životě nedokáže?“

„Tohle není moc lichotivé přirovnání!“

„Naši jezdci se umějí dokonale skrývat, přepadávat nepřítele, krást, zabíjet, pálit a pak zmizet. Pomáhá jim strach, beznaděj, vlastní neschopnost protivníka. Jak dlouho dokážete vydržet válku tímto způsobem? Ujišťuji vás: my hodně dlouho.“

„Pane de Guyrlayowe, vy nejste státník, ale ničema!“ rozčílil se Falkenhaym. „Kdybychom nebyli parlamentáři, vyzval bych vás!“

„Jakmile skončí jednání, jsem vám k disposici!“

„Ale pánové, pánové!“ krotil je Almetta. „Můžeme se dohodnout po dobrém! Uvědomte si laskavě, že za námi stojí celá mobilní síla našeho řádu. Nezastírám, že bychom ji neradi svolávali kvůli maličkosti; ale na druhé straně, zatím se snažíme chovat humánně, pouze se bránit. Ještě jsme nezačali bojovat naplno; skutečně to chcete riskovat?“

„Já nemůžu spolupracovat s takovým člověkem!“ soptil Falkenhaym a mával pěstí proti Charrymu. „S takovým dobrodruhem!“

„Skutečně, váš velitel nejedná jako diplomat!“ zopakoval to slušnějším způsobem Hindenburg.

Charry se musel chvíli uklidňovat. „Dobrá, pánové, přednesu vám tedy naše podmínky. Žádám, aby Německá říše uzavřela s naší zemí mírovou smlouvu, v níž by na věčné časy stanovila, že uznává naši svobodu a nedotknutelnost našich hranic. Dále nám poskytla patřičnou kontribuci, splatnou ve zboží, které stanovíme později; tak asi v hodnotě deseti miliónů marek. Za takových okolností jsme ochotni zastavit válku a zavázat se, že přestaneme jakkoliv škodit Německé říši.“

„Neslýchané! Sprosté! Ostuda! Pověsit!“ vrčeli Němci, ale maršál Hindenburg je zadržel: „Co nám nabízíte vy?“

„Mír a spolupráci. Za mír a spolupráci. To je výhodné, ne?“

„Pokud se týče mírové smlouvy, s tím by se dalo uvažovat. Ale váš požadavek na kontribuci je prostě směšný! Jakým šíleným způsobem chcete takový nárok odůvodnit?“

„Padlo mi přes tisíc vojáků a mnoho dalších je zraněno. Musíme se postarat o jejich rodiny...“

„Nám padlo víc než osm tisíc vojáků! Vaší vinou!“

„My jsme nevpadli na cizí území!“

Vznikající hádku zarazil Almetta. „Uvažte pánové, přestože většinu tvoří místní vojáci, jsou tu i naši řádoví specialisté. Ani ti, ani oni však nebojují zadarmo, jsme nuceni jim platit. Považuji za rozumné, že jejich žold budete muset zaplatit vy!“

„Ani nás nenapadne!“ zahřměl von Bülow.

„V takovém případě bychom byli nuceni jim dovolit, aby si svoje odškodné vybrali sami metodou soukromého boje...“

„Co tím myslíte?“

„Bývalo za dávných časů zvykem vyhlásit území dlužníka za otevřenou zemi. Každý zúčastněný si mohl z majetku té země a jejich občanů vzít, co uznal za vhodné a potřebné. Včetně majetku vašich kolonií, lodí, obsahu bankovních trezorů...“

„Cože? Vyhrožujete nám sprostým lupičstvím?“

„Co se dá dělat, když nechcete platit dobrovolně...“

„To je neuvěřitelné! Způsoby jako z třicetileté války!“

„Ano, v té době byla tato metoda silně populární. Ostatně, vaše země ji praktikovala s velkým úspěchem...“

„S takovými podmínkami se nemůžeme vrátit k našemu císaři!“

„Moment!“ Charry se probral a předvedl ten nejhloupější možný obličej. „Vy se chcete vracet do Berlína? A co mírová smlouva? Myslel jsem, že ji podepíšeme hned na místě!“

Teď zase zírali hloupě němečtí maršálové. „To je přece nemožné, zcela nemožné! Musíme předložit vaše podmínky císaři, ten se k nim vyjádří, ministerstvo zpracuje naše podmínky, císař je schválí, my je přineseme na další schůzku a pokud je schválíte, oznámíme to našemu císaři, diplomaté připraví návrh mírové smlouvy a po schválení císařem a vaším parlamentem a vládou může být smlouva podepsána. Pak už schází jen ratifikace a několik dalších dílčích smluv, a bude to hotovo...“

„Jak dlouho to chcete protahovat?“

„Při dobré vůli by to mohlo trvat třeba jen půl roku...“

„Za tu dobu ale...“ Charry se dusil němým vztekem.

V té chvíli promluvil Guy Feroz: „Za tu dobu ovšem mnoho vašich zajatců bohužel zemře. Hladem, nemocemi... velmi nás to mrzí...“

Po chvíli ohromení se zeptal von Bülow: „Co s tím mají společného naši zajatci? Ti snad jsou už mimo hru, ne?“

„Jen tolik, že dokud s vámi jsme ve válečném stavu, nemůžeme se o ně starat, dávat jim potravu, ošacení a tak dále. Už jenom dosavadní výdaje za ošetření a léky tvoří značnou částku...“

„To snad...“ vyjekl Hindenburg. „Vy chcete umučit hladem dvacet tisíc lidí? To byste si vzal na svědomí?“

„Já ne, samozřejmě. Ale moji podřízení... snadno.“ Feroz jim věnoval jeden ze svých nejďábelštějších úsměvů.

Všichni němečtí maršálové mu začali současně nadávat, ovšem to čekal a nijak ho to nevyvedlo z míry. Chvíli vyčkával, pak řekl: „Už jsem jednou opakoval, že je nám velice líto. Ale nemáme prostředky, abychom živili tak obrovské množství lidí...“

„Pane de Guyrlayowe! Co na to řeknete vy?“

„Pochopte mne, prosím... Situace není ani zdaleka jednoduchá. Já nemohu zodpovídat za činy jednotlivých vedoucích zajateckých táborů, to snad uznáte! Rovněž tak nemohu na tato místa postavit nejkvalitnější lidi...“ Charry bezmocně rozhodil rukama.

„Mnozí naši podřízení považují za morálně přijatelné nechat své svěřence zemřít bez pomoci, když je nesmějí zabít.“ řekl Feroz. „Víte, někteří slyšeli slovo humanita poprvé až od nás!“

„Co to zaměstnáváte za pakáž? Nějaké lidožrouty?“

„Promiňte, to... většina samozřejmě lidské maso už nejí! Mnozí jsou příslušníky náboženských komunit, které vůbec striktně zakazují pojídání masa, požívání alkoholu, omamných jedů a...“

Němci tomu docela věřili; stačilo, že viděli vojáky, co kolem vykonávali strážní službu. Chvíli se dohadovali pohledy, pak řekl Hindenburg: „Dovolíte, doufám, abychom se poradili...“

„Zajisté!“ usmál se Charry zdvořile a oni odešli.

„To byla pěkná námitka!“ ocenil Charry Ferozův výkon.

„Porušujete všechny zásady mezinárodního práva!“ namítal starý generál Kronnenberg. „Tak se se zajatci jednat nesmí!“

„Ale může se tím vyhrožovat,“ usmál se Feroz. „Já si to klidně na zodpovědnost vezmu. Ještě jsem neřekl, že naši Keltové jich chtějí šestý den po novu pár obětovat...“

„Tak to ani neříkej, proboha! Už tak jsou dost...“

Maršálové se domlouvali, čím dál vzrušeněji.

„Tak mi napadlo poslat císaři Vilémovi osobní dopis.“ prohlásil Charry najednou. „Vysvětlit mu svoje postoje...“

„To snad ani ne!“ řekl Kronnenberg.

„To klidně ano!“ souhlasil Feroz. „Napiš mu, jak uznáš za dobré; Almetta má papíry s řádovým vodoznakem, luxusní... Jestli budeš chtít, já to napíšu podle tvého diktátu...“

„Skutečně bys byl tak laskav?“

Feroz byl tak laskav, vzal si od Almetty jeden arch a počal jej pokrývat hranatými gotickými písmeny, vznešenými už na pohled.

Během nějaké doby se pánové vrátili.

„Co byste říkali návrhu na uzavření příměří?“

„Příměří není mír, ale je to první krok k míru!“ usmál se Charry. „Jsem ochoten je podepsat třeba hned!“

„Je to i naše přání - ale schválení císaře...“

„Dobrá - i náznak ochoty k uzavření příměří je úspěch!“

„Tedy dobrá! Navrhuji, abychom se rozešli a vrátili ke svým nadřízeným. Mohli bychom se opětovně sejít na tomto místě za čtyři dny a v případě, že nedojde k dalším průtahům, podepsat příměří...“

„S tím souhlasím.“

„V tom případě bychom ovšem prosili, abyste až do podepsání příměří jednali se zajatci dle konvencí, obvyklých v civilizované společnosti. Včetně potravin, léků a tak dále...“

„Je naším přáním konat dobro, proto na sebe vezmeme onen těžký úkol, přestože nám bude činit obtíže. Byli bychom raději, kdyby Říše po dobu vyjednávání platila našemu zásobovacímu důstojníkovi příslušný obnos na výživu oněch nešťastníků...“

„Ale k čertu... Předložíme ten návrh válečné radě! To už je všechno, co požadujete?“

„Ano, téměř. Ještě bych rád poslal Jeho Veličenstvu osobní dopis, který právě teď načisto přepisuje hrabě Feroz... Obsahuje moje připomínky ke konfliktu mezi námi...“

„Bude nám potěšením!“

Feroz předal svoje dílo a Charry četl:

¹

My, Jeho Svatost Charry de Guyrlayowe, Vládce Nebe a Země, z dopuštění Božího císař Arminu a Severoevropský komthur Templářského řádu Blesků, pozdravujeme tímto Tebe, císaře Svaté Říše Římské národa Německého a přejeme Ti vše dobré, zvláště pak požehnání Boha Pána a Vládce, jenž je naším otcem a bratrem.

Ze srdce litujeme konfliktu, k němuž došlo mezi námi, přejeme si vzniklé nepřátelství urovnati a znovu nastoliti požehnaný mír, jenž prospívá oběma zemím i celému světu, jak nám káže páté přikázání Boží.

Z téhož důvodu dáváme Tobě, našemu milému bratranci a příteli, na vědomost, že si přejeme ukončiti zbytečné německé krve prolévání, jíž z plna srdce želíme; neboť dobrotivý Bůh dává nám jiné možnosti, jak schopnost a sílu svou prokazovati, než na poli válečném. V případě ovšem, kdybys s námi se srovnati nechtěl a naše výsady a privilegia v bázni Boží neuznal, potom budeme nuceni potřísniti krví ulice Tvých měst, zdusati pole Tvá a Tě navštíviti ve Tvém paláci v Berlíně s naší mocí vojenskou.

Ještě dovolujeme si poznamenati něco ke Tvým parlamentářům; jest zvykem, že osoby pověřené vyjednáváním o míru bývají zmocněny tento mír uzavříti; pakliže nemohou či nechtějí o míru jednati, pak musí je každý dobrý křesťan za nepřítele a škůdce zemské považovati a jakožto takové po stromech zvěšeti.

Dále přejeme Tobě, náš milý bratranče a příteli, neochvějného a pevného zdraví, pokoj a rozkvět rodu Tvému a blaho a prospěch celé Tvé říši, se kterou si nadále přejeme v pospolitosti křesťanské, míru a přátelství žíti a v práci na rolích i dílnách pilně pracovati, pro dobro našich zemí i celého světa.

Ve Jménu Boha Pána a Vládce:

Charry de Guyrlayowe

nejponíženější služebník Boží.

Charry si to složité říkání přeslabikoval, potřásl hlavou a podepsal se pod to. Pak list složil a když Almetta přiložil jeho pečeť, podal maršálu Hindenburgovi, který ho v rozpacích schoval do náprsní kapsy.

Znovu se opakovalo, že se za čtyři dny sejdou na tomtéž místě; pak se celkem přátelsky rozloučili a Němci odjeli.

„Máš jednoznačně roztomilý sloh psaní,“ řekl Charry. „Jen mi není jasné, v jaké to bylo řeči.“

„Středohornoněmčina; vznešený jazyk, kterým hovořil Friedrich Barbarossa a jiní význační panovníci.“ vysvětlil Feroz.

„Znělo to, jako když psal Karel Veliký!“

„Karel Veliký neuměl psát. Sotva se naučil svůj podpis!“

„A tys mu vedl korespondenci, ne?“

Feroz se ušklíbl koutkem úst.

„No jo,“ řekl Charry. „Tak radši pojedem...“

Ještě při návratu do Swärzbeecku byl klidný a spokojený; až do chvíle, kdy mu Diana vyšla vstříc a on se jí polekal. Obličej ovázaný, že z něj byly vidět jenom oči, i ruce měla v obinadlech a přes fáče prosvítal mrtvolně fialový krém.

„Proboha, co se ti stalo?“ ptal se Charry zděšeně.

„No, co by! Oheň se nám trochu splašil...“

„Jsi moc popálená?“

„A, není to tak zlý! Oči jsem zavřela včas... ze začátku to trochu bolelo, pak mě holky daly dohromady. Neměla jsem se do toho plést, byla to má chyba...“

„Ale... to přece nejde!“

„Uklidni se, prosím tě! Až Oheň zvládneme, stačí se jednou vykoupat a budu zas v pořádku! Ale zatím se to moc nedaří...“

Charry vyrazil hrubou kletbu a hnal se do štábu.

„Radši řekněte rovnou, co je tady ještě nového! Co zajatci? Jak se má maršál Moltke?“

„Píše básně.“ odpověděla s úsměvem Julie.

„Cože? Zbláznil se?“

„Ani ne. Zamiloval do jedný holky.“

Charry přistoupil k umyvadlu a vylil si na hlavu džbán vody. „Hele, nedělej si ze mě legraci! Jsem unavenej, spal jsem málo, náladu mám blbou! Co se děje s Moltkem?“

„Povídám, zamiloval se do jedný naší holky. Conchita, přijela s Mercedes... snad si pamatuješ?“

„Taková tmavá - jako bota! Ošklivá jak noc...“

„Ale ne, docela pěkná. Ty nejseš na černovlásky?“

„Co já? Ale ona vypadá, že by lehla každýmu chlapovi, kterej jde jenom kolem! Fuj! Hnusí se mi! Co s ní má být?“

„Zatím s ním jen tak koketuje. Zato on hoří jako fakule, včera si nechal od Aflargea propašovat sešit a tužku, píše jí verše a ten tygr mu radí rýmy.“

„To musí vypadat! No, půjdu se na ně podívat!“

Moltke seděl na kavalci, něco drápal do sešitu a tvářil se dost nepřítomně. Sklouzl po Charrym pohledem a tázal se: „Neznáte nějaký vhodný rým na slovo housle?“

„Ne. Smím vědět, na co to potřebujete?“

Moltke se probral a poznal, s kým má tu čest. „Pohleďte, hrabě, jsme přece oba muži a víme něco o světě, že ano...“

„No - myslím, že jsem muž. A co má být?“

„Podívejte, tady u vás pracuje taková pěkná dívka, jmenuje se Conchita. Je to perla mezi ženami, bílá vrána...“

„Spíš černá vrána, řekl bych! Něco mezi Cikánkou a černoškou.“

„Ale ne! Má trochu opálenou pleť, nic víc. Vy nemáte tak jemnou a voňavou kůži jako ona, to vám zaručuji...“

„Ani bych nechtěl. Co s ní má být?“

„Víte... domnívám se, že se do mne zamilovala. Ostatně, proč by ne? Jsem muž v plné síle a mé postavení a původ je jistě nemalou předností... avšak nevím, zda... chápete snad?“

Charry si dopřál to potěšení nechápat.

„Mohl byste být tak laskav a přimluvit se za mne? Aby nenechala žár mého srdce planout naprázdno a slitovala se nad mým nelidským utrpením! Věřte, hrabě, dal bych půl života za to, kdybych věděl, zda můj upřímný cit je opětován...“

Charry se rozpačitě šklebil. „No jo, ale doufám nemíníte... nemáte s tou slečnou vážné úmysly!“

„Co tím myslíte?“

„Jestli se s ní třeba nechcete oženit!“

Moltke na chvíli zaváhal. „Jsem již jaksi ženat, ale... pokud je to nezbytné, rozvedu se a učiním ji svou zákonitou chotí!“

Charry potřásl hlavou a zavrčel: „No dobře. Promluvím s ní.“

„Děkuji vám, milý hrabě. Jste skutečný gentleman a já jsem šťasten, že jsem se s vámi mohl seznámit...“

Charry vypadl z vězení a šel rovnou za Veronikou. „Pěkně s tím chudákem cvičíte, jen co je pravda! Zasloužily byste všecky pětadvacet na holej zadek!“

Veronika už neměla zafačované ruce, jen pomazané hojivou mastí, takže na kůži zůstaly ohavné zelené fleky. Kouřila cigaretu a ty ruce se jí zachvěly, když odpověděla: „Fajn, klidně začni. Doporučuju s Julkou, ta to má ráda!“

„Jseš nějaká... máš starosti?“

„Ne, žádný! Až za sebou zavřeš dveře, budu mít zas o jednu míň!“

„Tak počkej! Je to něco, co by můj blbej rozum nezvládl?“

„Odborný problémy. Starost o tvýho maršála je to poslední, co mě trápí, ať si klidně užívá s Conchitou nebo se trápí láskou, já se kvůli tomu utopit nepůjdu. Ale...“

„Oheň. Já vím, viděl jsem Dianu.“

„No, ta taky... Sedni si! Chceš kafe?“

Charry rozhodně chtěl; Veronika si zapálila novou cigaretu a zatímco mu připravovala kávu, vykládala: „Víš doufám, co je to psychické pole? Určitá stabilizovaná hladina energie, která nám pomáhá při práci, hlavně dodává sílu a uklidňuje...“

„Vím, co to je.“

„Tak to pole v poslední době slábne. Po bitvě to bývá často, zvlášť když padne hodně lidí. Jenomže tady jich nepadlo tolik, tak se domníváme, že... jsou v tom další faktory.“

„Co když některý z nich ovlivňujete vy?“

„Většinu. Co jsou hmotné kvality přírody taky víš? Zkrátka, je tu převaha lidí v nevědomosti a deficit dobra. Kolísá to, zmítá se ve vlnách vášně a... no, hrůza!“

„To se týká jenom lidí nebo i něčeho vyššího?“

„Právě toho vyššího. Polobozi a démoni... zkrátka, jsou síly do plusu a do mínusu. Ty do mínusu děsivě vzrostly. Ovlivňuje nás to a my zas zpětně ovlivňujeme je.“

„Nějaké obřady by tomu třeba nepomohly?“

„Děláme co se dá. Jenomže se nedaří... zkrátka, není to ono. Bylo by zapotřebí někoho, kdo tím ještě není ovlivněný, chápeš? Víc kladných vlivů, nějaké posílení...“

„Jakým způsobem?“

„Kdybych věděla, nebudu se tě na to ptát. Mimochodem, kdy ses naposled hezky pomiloval s Dianou?“

„Jak to s tím souvisí? Vlastně... ani si nevzpomínám...“

„V tom případě to s tím souvisí.“

„Když nad tím přemýšlím, nebylo to nic moc, byli jsme trochu rozladění, oba dva, a... Ale sex snad nic neposiluje!“

„Pomáhá dosáhnout rovnováhy.“

„No ale... víš, práce a starosti...“

„Nic si z toho nedělej, cítím to samé. Potřebujem nutně obnovit síly, a to rychle, bez nějakých... zkrátka po dobrém.“

„Totéž říká i Aswastarr, Blanche a ti...“

„Keltové, já vím. Dnem i nocí přemýšlejí, jak to ještě zhoršit. Jestli se pokusí uskutečnit nějakou oběť, upadnem ještě víc do mínusu, copak to nechápou?“

„Co když si myslí něco jiného?“

„Nemyslí vůbec! Mají to v těch palicích úplně vykradený!“

„Takže ty souhlasíš s Ferozem?“

„Jeden jako druhej, Feroz jako Aswastarr! Kdyby se alespoň na něčem domluvili... ta jejich nevraživost to ještě víc kazí!“

„Feroz mi dal jednu radu. Poslat obě čarodějky domů na sever a začít s vlastní iniciativou.“

„Feroz je starý šedivý osel! Copak je některá z nás panna?“

„Ne. Ale můžete použít pannu jako médium. Jestli znáš technické okolnosti... Použít ruce někoho, kdo je v absolutním klidu...“

„Prosím tě, ty tvoje nápady!“ vybuchla Veronika, ale vzápětí se zarazila. „Jak to myslíš?“

„Mám takový pocit. Záleží na psychickém stavu toho, kdo ovládá Oheň, ne? Myslím, že Sainé se to nedaří, protože má strach!“

Veronika odložila cigaretu, zaklonila hlavu a zavřela oči.

„V poslední době máme strach všechny, co s ním pracujeme. Čím víc se bojíme, tím míň poslouchá!“

„Je pravda, že Julka zapálila Oheň úplně sama, když potřebovala ošetřit Janka po jeho zranění?“

„Je. Ale to ještě žila Andrea a její síla zasahovala až tam!“

„Andrea je teď už mimo, já vím. Ale taky vím, že ty psychické stavy jsou hrozně nakažlivé. Když je někdo naštvaný, rozladěný a tak, za chvilku to od něj chytnou i ostatní. Stejně tak když je někdo klidný a v pohodě, uklidní se taky druzí a...“

„Takže radíš sehnat někoho, kdo je neotřesitelně klidný?“

„Ano. A použít jako médium.“

„Víš, že to ani není tak blbý, jak to vypadá?“

„Jo. Jenže nevím o nikom...“

„Nevadí! Dal jsi mi dobrej nápad, my už si ho rozvedem! Díky! A teď jdi okamžitě potěšit svoji ženu, ať přestane brečet, že je ošklivá a že už ji nebudeš chtít! To je rozkaz!“

„No dík! Co to plácáš o Dianě?“

„Ta je z nás největší rapl, jako kdybys to nevěděl! Tak půjdeš ji uklidnit, nebo ne?“

„Kafe jsem dopil a sladkosti žádný nemáš; tak co mi zbývá?“

Ať už z jakéhokoliv důvodu, ale něco se pohnulo. Prohlašovala to Blanche, která se přihnala do pevnosti, hlavně k vysílačce a telefonu, aby vydávala pokyny ohledně bankovních převodů. Řekla každému, kdo ji chtěl poslouchat, že někteří z padlých se doposud neodpoutali od tohoto světa, krouží kolem a snaží se ovlivňovat situaci. Nelze jasně říct, zda k dobrému či špatnému; pokoušejí se prosadit to, co se jim nepodařilo zaživa, z úzce osobních či skupinových důvodů. Osoby krátce mrtvé nejsou lepší ani horší, než byly zaživa, mají jen větší moc a lepší přístup k osobám ještě výše postaveným.

„Prospěla by tomu zádušní mše?“ ptala se Julie.

„U dobrých křesťanů určitě.“

Takže byl zahájen téměř nepřetržitý řetěz bohoslužeb, které konal každý, kdo toho byl schopen a uměl to. První spokojené ohlasy přišly od sekty Zlých jazyků, neboť se konečně dalo na jejich názor; starší dámy, zvláště Italky a Španělky, získaly do svých řad některé čerstvé vdovy, jež usilovně utěšovaly a přitom popichovaly proti viníkům jejich ovdovění; ne snad ani tak proti Charrymu a Almettovi jako vrchním velitelům, spíš proti těm důstojníkům, kteří se dopustili nějakých chyb. Nejmenovaly přímo Estragona, to nebylo radno ani po smrti, ale velmi kriticky se vyjadřovaly o Dunbarovi, Lobovi, Lukášovi, Palmirovi, Bellovi... Kdo si někdy poslechl jejich hodnocení bitvy, nemohl pochopit, že velení bylo svěřeno takovým hlupákům a nedoukům a nikoliv prudce geniálním členkám sekty.

Některé z dam však nacházely hlavního viníka jinde: pronášely jména Valérie, Veroniky, Julie, Diany. Andreu většinou nechávaly na pokoji, ze stejného důvodu jako Miguela; zato na Sainé stále nacházely nějaké chyby. Sestry Baarfeltovy u nich rovněž nenašly milosti, zvláště May-Britt, která zbaběle uprchla a ostatní nechala si to vychutnat.

Charry se to dozvěděl oklikou přes Ao Harrapa, který to měl od Tannarra, ten od Dévi a ta... Jaguár navrhoval, aby byly staré čarodějnice urychleně vyhnány z tábora, protože jejich štvaní proti velení, dovedně maskované jako oplakávání mrtvých, působí nesváry a různice. Všem bylo ovšem jasné, že násilný zásah nebude možný, byly to přece ženy tak zbožné a řádné!

„Ještě, že tady není Iwar Wulffssonn,“ komentovala to Blanche. „Ten by určitě navrhl upálit je jako oběť bohům!“

„No dobře - ale proč?“

„A proč ne?“

Charry, mírně znepokojený a víc než rozladěný, se svěřil Dianě. Diana už neměla hlavu zamotanou v obvazech, zato hojně pokrytou vrstvou masti na spáleniny, takže se jí nemohl dotknout, aby se neumazal. Na jeho konkrétní připomínky neřekla nic, zato začala vyprávět, jak Egyptského boha Osirise zabil ze závisti jeho bratr Sethi, rozsekal na kousky a porůznu je ukryl; ovdovělá manželka Osirise, božská Isis, prolévajíc hojné slzy, je postupně hledala a nacházela, až ho nakonec sestavila celého a oživila. Charrymu se příběh líbil, jenom nechápal, proč mu to vykládá.

Veronika a Valérie zase zahájily jinou akci: vysílaly každý den oddíl několika svých gardistek do okolních vesnic, aby verbovaly pomocné síly, k ošetřování raněných a tak. Požadavkem bylo, aby to byly dívky pracovité, ctnostné a slušné, nezkažené, nejlépe čisté panny. Ohledně inteligence žádné zvláštní nároky nebyly, takže se postupně dostavilo asi dvacet vesnických holek, mírně vyjevených a rozchechtaných myšlenkou, že by měly jít do služby k tak vznešeným dámám. Princezny je prověřily a pak poslaly domů, pokud bylo kam. Několik jich zůstalo a rozmnožilo společenství jezdců, ale k Práci se žádná nehodila.

Tak plynul čas a nic zvláštního se nedělo; v pevnosti trvale probíhaly křesťanské mše, zpěvy žalmů a podobně, ze společenství druidů na Vršku ani z bráhmanského ášramu v celnici nepřicházely žádné příznivé zprávy. Odborníci jakéhokoliv druhu se pro jistotu odmítali vyjádřit, co se děje.

Jediný, kdo něco konkrétního řekl, byla Maryška, nyní doňa María d'Escambrray, která se pravidelně zúčastňovala všeho, co se dělo v chrámu, a dávala neustále najevo hluboký žal. Všichni ji zpočátku tolerovali a snažili se nechat ji v klidu, ale časem se ozvaly některé nepříjemné řeči, v nichž se Charry nemohl nijak vyznat. Několikrát si umínil, že s Maryškou promluví, avšak neměl čas ani příležitost.

K rozhovoru došlo dřív, než čekal; předcházelo mu však něco jiného: audience skupiny asi padesáti zajatých Němců, kterým se život v řádu tak zalíbil, že vyslovili přání být přijati jako bratři. Charry dostal za úkol, aby k nim slavnostně pronesl něco přívětivého a poslal je s novými doklady nejdřív do Holandska, pak do Belgie a Francie a nakonec do Arminu jako osadníky. Což řádně vykonal; ti mládenci byli povětšinou počestní rolníci, řemeslníci a dělníci, poctiví až prostomyslní, kteří se z nějakých důvodů nehodlali vracet domů. Byli spokojeni a odjeli vzápětí, pod dohledem čerstvě uzdravených bratří, čímž se Charry aspoň této skupiny zbavil a viditelně se mu ulevilo.

Když tedy spokojeně kráčel do kaple, zastoupila mu cestu doňa María, v bílém rouchu jeptišky, které nyní nosila téměř neustále; protože se nezúčastňovala pokusů s Ohněm, vyrašil jí na hlavě jemný zlatý mech, který podporoval její strohý přísný výraz a celkovou vznešenost.

„Bratře komthure, cítím se povinna promluvit s tebou!“

Charry zaváhal, tak obřadné oslovení od ní nečekal. „Čekám vždy s netrpělivostí na tvá slova, sestro!“

„Chci ti říct jen toto: Ošklivím si jednání tvé i všech velitelů! Pohleď: moje slzy ještě neoschly, hroby našich bratří ještě nezarostly trávou, a ty se už bratříčkuješ s vrahy svých nejlepších přátel; vrahy mého muže! Cožpak jsi už zapomněl na krutý boj, na krev, na mrtvé?“

„Nezapomněl jsem na nic, zvláště ne na Miguela. Ale nezapomínám ani na důvod, proč jsme do toho boje šli: pomáhat druhým! Myslím, že když ty nešťastníky vytrhneme z jejich bídného prostředí, dáme jim možnost žít s námi a napravit se, je to naše vítězství!“

„Já nemluvím o těch padesáti, které jsi poslal pryč! Jde mi o jednání, které chystáš s jejich generalitou! Jde mi rovněž o maršála, který je u tvého dvora přijímán jako jeden z nás!“

„A co s ním mám podle tebe dělat?“

„To, co děláš? Dát mu taky šanci! Dokonce milenku?“

V jejím hlase zazněl tón tak hořký, že se Charry zarazil.

„Maršál Moltke je válečný zajatec. Zacházíme s ním zásadově, leč slušně; co chceš? Mám ho snad dát zakovat do želez? Nechávám ho hlídat svým osobním tygrem a nezastírám, že se snažíme různým způsobem v něm dosáhnout vnitřní přeměny. Jestli k tomu děvčata používají nějakých svých metod, je to jejich věc a já...“

„Ty jako obvykle nejsi za nic odpovědný - co?“

„Co chceš?“

„Pomstu!“

„Konkrétně - kde a jakou? Pobít nějaké zajatce, či co?“

„To jsem snad neřekla! Ale ještě je jich dost, abychom proti nim mohli zahájit boj! Tam za hranicemi, v Německu!“

„Zaútočit? Teď, když probíhají jednání o příměří?“

„Neříkám, abys zaútočil ty! Dovol to nám!“

„Tobě - a komu ještě?“

„Nedělej si starosti. Já si už nějaké lidi seženu!“

„A co s nimi budeš dělat? Přepadat jednotlivce a zabíjet?“

Maryška neodpověděla; jen se zamračila.

„Tak na to řeknu jen jedno: ne! V žádném případě! Nedovolím to tobě ani nikomu jinému, a říkám ti rovnou: jestli s tím začneš, už se ani nevracej! V životě mi nechoď na oči!“

Ušklíbla se a její oči byly jako led.

„Nechceš být za nic zodpovědný, že?“

„Nechci mít na svědomí smrt nevinných lidí!“

„Tak? Ani Ulricha Wachsmanna?“

„Kdo je to?“

„Jeden ze zajatců. Z těch prostomyslných dobráčků, které jste s otevřenou náručí přijali do řádu a převychováváte je. V tomhle případě se převýchova nepovedla, tak šup s ním do proutěného koše a do vody s ním, ať má božský Teutates radost!“

„Můžeš mi prozradit, o čem mluvíš?“

„O tom, že jako obvykle nic nevíš. Tví druidové to vědí moc dobře, tak se jich laskavě zeptej!“

„Chceš říct, že někoho zabili?“

„Obětovali bohu války. Jsi asi poslední, kdo to neví!“

„Vyšetřím to a viníka přísně potrestám!“

„Na to jsem teda skutečně zvědavá!“

Charry ji nechal stát uprostřed chodby, otočil se a rozběhl za Almettou. Ani ten nic nevěděl, ale vydal rozkazy, aby případ byl vyšetřen a podáno vysvětlení. Na popud obou velitelů podnikli další důstojníci pátrání, ale nezjistili v podstatě nic.

Zjistilo se toto: řečený Ulrich Wachsmann byl voják jízdního pluku, zajatý Veronikou a předaný do kláštera na Vršku. Přivyknul tam pozoruhodně rychle a projevoval bystrost a inteligenci, takže ho zařadili mezi pomocný personál. Po bitvě byl zapotřebí větší počet pomocníků k úklidu mrtvých, tak Ulricha udělali četařem a svěřili mu dozor nad dalšími zajatci; tehdy se proslechlo, že se k podřízeným chová despoticky a šikanuje je, ale nevěnovali tomu pozornost, neboť své úkoly plnil dobře. Další zmínka byla, že okrádá padlé a raněné a vyžaduje od podřízených, aby to dělali taky a kořist mu dávali; řádovým jezdcům to nevadilo, snad jenom že je předběhl. Navázal také úzké vztahy s jednou dívkou, což bylo hodnoceno příznivě a měl všechny možnosti udělat kariéru.

Avšak potom udělal sérii chyb. Opil se, pohádal se s některými jezdci a ve zlém rozešel s tou dívkou; když byl tvrdě kritizován, vykřikoval nějaké výroky o pomstě, což zpočátku nebrali vážně. Potom ale během noci využil situace, ukradl něco svému veliteli (zřejmě z kořisti) a uprchl neznámo kam. Vyslali za ním sice hlídku, dokonce s vlkem, ale nedohonili ho a trvalo podezření, že zmizel na území Říše.

Jeho bývalý velitel, španělský jezdec Diego, krčil rameny: „Dobře, že je pryč! Přiznávám, že nás oblafl a ukázal se jako sprostý lump! Kdybych ho chytil, asi bych mu usekl hlavu!“

„Kdo ho pronásledoval? Ty?“

„Taky jsem u toho byl; celkem nás bylo snad patnáct, tři hlídky po pěti. Sledovali jsme stopu až za hranice, ale potom jsme ho nechali, ať táhne ke všem čertům. Tolik toho zas nevzal...“

„Jsou nějaké řeči, že jste ho chytili a utopili!“

„Teda, patřilo by mu to, lumpovi! Ale neudělali jsme to!“

„Možná ne vy, ale druidové; měla to být oběť Teutatovi, bohu války! Víš o tom něco?“

Diego se zatvářil naprosto nechápavě. „Teda šéfe! Taková věc by mě v životě nenapadla... a proč bysme to dělali? Funguje to?“

„Obětovat zločince, to vždycky potěší. Usmíří, zlepší náladu...“

Ten jezdec se nejdřív tvářil, že je upřímný křesťan a zásadně podobné kejkle odmítá; projevoval ale tak živý zájem o tu metodu, že Almetta raději přibrzdil. Vyhodil Diega a poptával se u osob z Aswastarrova okruhu; avšak jak Raymond, tak všichni ostatní se odmítali k čemukoliv znát a prohlašovali, že nic nevědí. Někteří naznačovali, že to mohou být hloupé pomluvy.

„Já bych do toho radši nevrtal,“ prohlásil Almetta. „Je možné, že si to někdo vymyslel a Maryška tomu uvěřila; je teď podrážděná a věří všemu. Ale jestli to budeme rozmazávat, určitě začnou. Při příštím průšvihu si na to někdo vzpomene...“

Charry pronesl několik tygřích nadávek a šel po svých.

Situace se normalizovala; to bylo vidět z toho, že se vrátili němečtí celníci, obsadili svoji budovu za hraniční čárou a začali s normálním provozem. Pochopitelně byli zvědaví, co za spolek se to usadil na naší straně; Feroz je přijal se vší přívětivostí a pohostil chutným, leč tvrdě vegetariánským jídlem a čajem z bylinek; velice se jim to líbilo, ale postrádali svůj obvyklý životní standart, to jest alkohol, cigarety a maso, takže další návštěvy konali jen výjimečně.

Někteří se také přišli podívat do kláštera na Vršku; bylo to na trase jejich jízdních hlídek, neboť hranice vedla po hřebeni ani ne pět set metrů od zdi kláštera. Tamní osazenstvo se jim líbilo víc, většina lidí nosila uniformy a zbraně; ovšem když se dali do hovoru, zjistili podobný životní názor jako u Ferozových mužů a propadli nejistotě. Nakonec si vytvořili správný uzávěr a na návštěvu už nechodili.

Zato se pilně chystali na příjezd komise pro vyjednávání; často k nim přijížděly vozy vojenského zásobování s nákladem dobrého jídla a ušlechtilého pití, zvláště šampaňského, neboť tentokrát chtěli pánové přespat a pobavit se. Za tím účelem byly postaveny dva velké vojenské stany, vybavené veškerým pohodlím, jež poskytuje polní tábor. Zvlášť kamínky, která měla zajišťovat ve stanech teplo, neboť ačkoliv sníh roztál, zima dosud trvala.

Blanche přijela navštívit Palmira a dohodnout se na svých záležitostech; s kroužkem dalších chvíli pátrali, jaké přípravy Němci dělají, pak rozhodli vyrazit na výzvědy. Což vyžadovalo, aby vypadali trochu k světu; takže si vzali nejlepší možné uniformy a nějaký čas se snažili před zrcadlem vyšvihnout, až došli k názoru, že lepší už to nebude. Palmiro vypadal nejvíc ze všech Templářů jako bezstarostný důstojnický floutek a Blanche byla velice hezká dívka, i když tetování na hlavě jí už zarůstalo mechem a nebylo jasně vidět. Vybrali pět členů vojenské hlídky a dohlédli, aby se jejich uniformy aspoň částečně podobaly jedna druhé; pak nasedli na koně a vyrazili.

Němci je uvítali radostně, nudili se tu a společnost Ferozových jezdců k jejich rozptýlení nepřispívala. Okamžitě jim nabídli oběd (z masa s dobrým pivem), což mladým nedělalo potíže. Muži obdivovali Blanche a hladili ji po ježku, čemuž se vesele smála a vyprávěla příhody ze svého dosavadního života, kterým se naopak smáli oni, neboť nevěřili v jejich pravdivost. Strávili velice pěkný večer a přesvědčili všechny, že jsou příjemní, společenští a zábavní, takže byli srdečně zváni, aby přijeli kdykoliv.

Dva dny na to byl Charry vyzván, aby se naše vyjednávací komise dostavila k projednávání připomínek; tentokrát jelo téměř celé velení a jako základní strategie bylo rozhodnuto chovat se přátelsky a podporovat mírovou smlouvu. Za tím účelem bylo dámám dovoleno lehce flirtovat a ty nekomunikativní (Maryška aj.) byly ponechány v pevnosti.

Německých důstojníků se tentokrát dostavilo sedm, kromě maršálů dva generálové a jeden plukovník generálního štábu, zřejmě dost chytrý. Předložili Charrymu text smlouvy o příměří, která stanovila, že válečná situace bude zastavena v té podobě, jaké dosáhly válčící strany; dále bude pokračováno v jednání až k mírové smlouvě, což byl Charryho požadavek. Dál bude vypláceno jisté množství peněz (v potravinách), za něž bude hrazen pobyt zajatců na našem území.

Charry více méně mlčel, jednání vedl Almetta a pomáhal mu Dunbar, který se už uzdravil natolik, aby mohl být přítomen. Na důstojníky udělal velmi příznivý dojem fakt, že je etnický Němec; jakou práci konal do té doby, jim nebylo oznámeno a oni sami ho s nikým dřívějším neztotožňovali. Probrali smlouvu bod po bodu, měli řadu připomínek k formulaci a probírali jednotlivé výhrady, jak se to zamlouvá diplomatům; jednou ustoupila jedna strana, podruhé opačná, nakonec bylo dosaženo plné shody a mohlo se to podepsat. To ovšem udělal za nás jako první Charry; pánové si srdečně stiskli ruce a Němci nás pozvali k „malému občerstvení“. Přijali jsme velmi ochotně, neboť stoly se u nich prohýbaly pod tíhou jídla a pití; vůbec nám nevadilo hodovat s nepřítelem na jeho účet. My šelmy jsme dostaly spoustu masa a někteří Němci se odvážili nás i pohladit.

Byl jsem tam rovněž přítomen, maršála Moltkeho jsme zanechali pod dozorem Wartových vlků; ti mezi Němce nechtěli a tvrdili, že by museli někoho kousnout. Němci se o maršála živě zajímali, ale Charry jej odmítal propustit, ponechával si ho jako rukojmí, což bylo protivníkem nakonec uznáno za moudré.

Pilo se, až se stan otřásal; Němci se brzy opili tak, že ztráceli veškeré zábrany, hulákali, hádali se a vychloubali; také naši opustili škrobené jednání. Ve vhodnou chvíli se dostavily dívky z řádových zdrojů; jedny pro pobavení a obveselení hostí, další pro ukojení jejich nejnižších pudů. To už se stmívalo a nálada počínala býti žhavou.

Denis musel být při všem; ostatně vyslala ho Diana, která se s popáleninami v obličeji nemohla zúčastnit a moc ji to mrzelo. Proplétal se mezi hodujícími, tu naslouchal, tam se díval, občas něco řekl Almettovi, který rovněž konal špionážní práci. Až si povšiml tlustého plukovníka, který osamoceně popíjel na rohu stolu a všem nevrle odmlouval, když se pokusili zatáhnout ho do zábavy; Denis prošel kolem něho a pokusil se zjistit, co by se od něj dalo vyzvědět. Plukovník jej zaregistroval, zakýval na něj a přitáhl si ho blíž.

„Co ty tady děláš, chlapče?“ dýchl mu do tváře pach alkoholu. „Takový malý, pěkný hošíček...“ pohladil ho po opálených vlasech tučnou dlaní.

„Já jsem kadet!“ řekl Denis. „Učím se na důstojníka...“

„A moc pěknej kadet!“ Plukovník přejížděl tučnou vlhkou rukou po jeho bocích (bylo horko a chlapec byl jen v košili). „Velmi hezkej hošíček, řekl bych...“ sklouzl rukou níž a přejel mu i po stehně, čemuž Denis raději uhnul.

„Ale ale!“ usmál se. „Spletl jste se, já nejsem děvče!“

„To je taky v pořádku!“ zamumlal plukovník a pokusil se sáhnout mu do klína; v té chvíli Denis použil zostřených prostředků, plukovníka porazil i se židlí na zem, utekl za Veronikou a výstižně jí sdělil, co se stalo:

„To prase je už tak zpitý, že si plete kluka s holkou!“

Veronika chtěla něco začít vykládat, ale někdo jí položil ruku na předloktí; hrabě Feroz, ve společenském oděvu, s potměšilým úšklebkem na tváři. Přitáhl si Denise blíž:

„Nemusíš předstírat, žes o tom v životě neslyšel... jsou jistí muži, kterým se namísto děvčat líbí chlapci!“

Denis potřásl hlavou; samozřejmě leccos věděl, na vlastní kůži to ale ještě neprožil. Trochu se začervenal, ježto Feroz mu začal líčit detaily, které mu neseděly.

„No dobře,“ pokrčil rameny. „Tak jsou, no! A co má bejt?“

„Chtěl bych tě poprosit, jestli bys... pro dobro věci...“

„Ne! Ani pro dobro věci!“ řekl rázně Denis.

Feroz sáhl do kapsy a ukázal mu nějaký předmět. „Podívej, to je fotoaparát. Nejnovější model, přivezla mi ho Mercedes. Funguje mnohem snadněji než ten starý, s deskami a stativem... pořizuje ale velmi kvalitní fotografie. Čas od času s ním udělám nějaký ten snímek našich nepřátel v situaci, která... zkrátka, je to takový způsob nátlaku, chápeš? Diplomatická metoda!“

„Udělá jim radost, když jsou vyfotografovaní s děvčaty?“

„Jim snad, ale... jejich manželky a nadřízení by na to měli jiný názor. Až bude po všem, tak... když jim někdo ukáže tu fotku a pohrozí zveřejněním, budou ochotni udělat všechno, aby se nikdo nedozvěděl, co tu dělali. Taková metoda boje...“

„Asi dost účinná. Chápu!“

„Tak vidíš. Támhle na toho ještě nic nemáme. A on je důležitý, má přístup k dokumentům generálního štábu! Mohl by platit...“

Denis jen klopil oči a potřásal hlavou.

„Heleď,“ Veronika mu přistrčila skleničku koňaku. „Hoď to do sebe a pak něco povídej! Tak - a ještě do druhý nohy!“

Denisovi se točila hlava a vypadal žalostně. „A... nešlo by...?“

„Nešlo! Potřebujeme tě na to!“

„Leda... kdybys mě potom omyla Ohněm!“ řekl tiše.

„To teda nevím! Mohlo by se stát...“ zaváhala.

„Byl jsem zasvěcen Ohni, neublíží mi! Tak co?“

„Tak ano!“ kývla a Feroz si přetočil film. Denis si povzdechl a vydal se do boje. Nemusel se ani moc snažit; plukovník si ho odstrkal do kouta, svalil ho na polní kavalec a počal vášnivě ohmatávat, nejdřív přes šaty, potom po holém těle. Nikdo další si toho nevšímal, Denis se trpně podvoloval a ohlížel po Veronice, která lovila ty nejlepší záběry. Když byla spokojena, kývla, Denis rychle vstal a kopl plukovníka do tučného ksichtu.

„To máš za to, prase!“ vyjekl a vyletěl ze stanu jako raketa. Plukovník nechápal, co se mu stalo; zůstal ležet s rozepjatým poklopcem a zpitoměle se rozhlížel kolem sebe.

Veronika vyběhla za Denisem a vlepila mu pusu. „Tak vidíš - ani to nebolelo!“ smála se.

Denis pronesl pár sprostých nadávek. „Máš to všecko?“

„Jasně! Bude to dobrý...“ Přešla k Charrymu, který už byl v úplném alkoholickém opojení, zatřásla s ním a něco mu šeptala. Pokývl hlavou a jeho oči byly velmi střízlivé a jasné.

„Jedem domů udělat obrázky!“ řekla Veronika. Denis byl první u koní, vyšplhal do sedla a rozjel se tak rychle, že na něj musela křičet, aby počkal. Větší část se jich vracela: Feroz, Almetta, Dunbar s Julií, Valérie. Jel jsem s nimi jako ochrana, ale Denis nám ujel daleko dopředu a lítal s koněm potmě, jako kdyby si oba chtěli srazit vaz.

„Co blázníš, kluku?“ křičela Valérie. „Kam se hrneš?“

„Vykoupat!“ zaječel a hnal se za naši celnici, kde Durvásovi muži využili tajícího sněhu a postavili na potoce hráz, takže vznikl jakýsi rybníček. Dojel tam a plácl sebou do vody přímo s koně, jak byl v šatech a botách; převaloval se v blátě a třel se zuřivě pískem, jako by si chtěl sedřít kůži. Valérie dojela k němu, seskočila a smála se mu. Stříkl po ní vodu, skočila za ním, vrhla se na něho a začala se s ním prát. Dojela taky Veronika a pobaveně je pozorovala.

„Ještě není úplněk, abyste z toho šíleli!“ upozornila.

„Ty seš šílená - my se jen koupem!“ smál se Denis. „Pojď taky!“

„Já, vdaná žena?“ urazila se. „To se nehodí!“

„Najednou seš nějak moc nóbl!“ ječela Valérie.

„Pojď a nedělej fóry!“ volal Denis. „Já taky poslechl!“

Veronika se rozesmála, sklouzla s koně a vletěla za nimi; už tak tu bylo málo místa, ale přidala se ještě Julka, takže už se nedalo koupat, jenom kočkovat, dokud je neroztřásla zima. Bláto měli na šatech, ve vlasech, boty plné vody; vylezli ven a smáli se jeden druhému.

„Když někam pojedem, tak po cestě zmrznem!“ jektala Veronika zuby. „Budeme muset požádat Feroze o pohostinství!“

„S nevšední radostí!“ usmál se hrabě. „Jsme vám k disposici!“

Almetta spěchal do kláštera, ke svým fotografickým potřebám, vyvolat snímky. Někteří jeli s ním, ale Veronika a Valérie, Julka s Janem, Lobo a Denis zůstali v ášramu; byl jsem tam také, stejně jako Ao Harrap, Dévi a Tannarr. Durvása nás přívětivě uvítal a ochotně nám nabídl pohostinství.

„A teď ten Oheň!“ přál si Denis.

„Neblázni, prosím tě!“ smála se Veronika. „Kdo ho zapálí?“

„Valérie. Dělalas to, nezapírej - já tě viděl!“

„Ale pod dozorem Andrey! Panny jsou ve Swärzbeecku, nepřichází do úvahy, abych to třeba jenom zkoušela!“

„Ale slíbilas to!“ trval na svém. „Aspoň to zkus!“

„Nebude to mít žádný smysl!“ Valérie svlékla mokrý oděv, vyšla na zadní dvorek a aby mu dokázala, že říká hlouposti, postavila na kamenných dlaždicích malou hraničku a zapálila ji. Pak začala zpívat zaklínadla v elfštině; dodržovala přesný postup, protože Denis ho dobře znal a mohl by ji obvinit z chyby.

Najednou v roští zahořel oslnivý plamínek; vmžiku spálil vše, co mu přichystala, pak již hořel z ničeho. Valérie jen zírala.

„Tak vidíš!“ řekl Denis a hrnul se do Ohně tak jak byl: mokrý, ve špinavé a otrhané uniformě, rozšmajdaných botách. Oheň se ho radostně zmocnil a vše rázem vzplanulo: šaty, boty, bláto i voda, zrníčka písku a špína za nehty. Chlapec se s potěšením koupal v plameni, už dlouho si to nedopřál; pak vystoupil s kůží hladkou a čistou, ale tělem na kost vyhublým. Pokaždé, když ho dívky takhle viděly, bylo jim ho líto a umiňovaly si, že se o něj budou líp starat, zvláště ho vykrmovat.

„Tak co - kdo si ještě troufne?“ smál se.

„Já to zkusím!“ řekla Veronika. „Jsem mokrá a kdyby něco, tak bleskově uhnu... hlídej ho, Vali!“

Samozřejmě se svlékla, její uniforma taky nebyla tak rozervaná jako Denisova, aby ji nestálo za to uchovávat. Podařilo se, dokonce zmizely i popáleniny na rukou; to už se těšila Julka, po ní Jan, Lobo a ostatní přítomní; Valérie šla poslední.

Denisovi zatím půjčili šafránové mnišské roucho a jeden mladší voják dokonce nabídl hlínu, aby si nakreslil na čelo tilak; Denis provokativně namaloval svislý znak Višnua, jaký užívala Diana. Když si maloval značky na ruce a prsa, přišla Valérie a s ní Blanche, obě s rozklepanými koleny.

„Co se dá dělat, přišla jsem pozdě!“ litovala Blanche.

„Co se stalo?“ zajímala se Veronika.

„Oheň - už to s ním není k vydržení! Dokud jste tam byli, ještě účinkoval; pak přijela Blanche a chtěla se vykoupat taky, ale to už jsem cítila, že budou problémy, málem mě taky popálil! Radši jsem ho zhasla - promiň, Blanche, nešlo jinak!“

„Přestal poslouchat, když odešel Denis?“ zeptala se Julie.

„Tím to nebude! Denis je kluk a s Ohněm nedělá...“

„Třeba je to chyba! Oheň je Živý, má svůj názor...“

„Prosím tě, taky!“ mávla Valérie rukou. „Buď ráda...“

Durvásovi mniši je ubytovali v jedné místnosti; Denise a jiné muže pochopitelně odděleně od žen, jak se slušelo. Dívky si ještě chvíli špitaly, hlavně o Ohni; pak ulehly, bylo pozdě a ráno je mniši nesmlouvavě probudí.

Almetta během noci vyvolal filmy a vybral negativy vhodné pro další použití; přišel s nimi po ránu do ášramu a bylo mu řečeno, že děvčata ještě spí, kdežto Denis vstával s mnichy a s velkým potěšením se účastní všeho, co se tu koná. Na snídani přišel i Charry a kupodivu vůbec ne opilý, jako po celý včerejší večer. Prohlédl si negativy a konstatoval, že to je pěkná sbírka pornografií a prasáren; Denis se zajímal hlavně o ty svoje a mračil se. „Mělo by se to zničit! Kdyby to viděl táta...“

„Pochopil by to! On Tomáš za mlada...“ začal Almetta, ale mávl rukou a radši to nedokončil.

„Po vašem odchodu se pánové ochotně rozhovořili,“ vyprávěl jim Charry nad bylinkovým čajem. „Vyzvěděl jsem všecko možné. Mají skutečně potíže: například s Poláky, a taky s trestanci, kteří uprchli z kriminálu a v tlupách se toulají krajem. Chytili už asi pětačtyřicet našich záškodníků, většinou po tvrdém boji; prozraď mi pravdu, Ferozi, kolik jsi jich skutečně poslal?“

„Dvacet, Charry, ani o jednoho míň! Nelhal bych ti!“

„Tak kde se vzali ti další? Rozmnožujou se dělením?“

„Myslím, že spousta jsou obyčejní zloději a jiní lumpové; jenže v policii nastala panika, takže svádějí na řádění našich assassinů všechno, co se dá. A když nějakého v přestřelce zabijí, ohlásí to jako velikou akci...“

„Doufám, že je ale dostali všechny!“

„Nedoufej. Jedenáct jich ještě žije a je v akci.“

„To víš jak?“

„Cítím je. Jenom nevím, kteří to jsou... vlastně jsem je nikdy přesně nerozeznával. Vím, že po Německu se pohybuje jedenáct lidí pod vlivem démonských mocností. Ty mocnosti je taky chrání, aby nebyli tak snadno chyceni. Všechno ostatní je buď navíc, nebo se jedná o podfuk místní policie...“

„No, pozdrav Pámbu! Řekl jsem jim, že o ty lidi nijak nestojíme, můžou je klidně zlikvidovat, stejně jsou jejich; v tu chvíli se na to tvářili příznivě, ale...“

„Jaká je mezinárodní situace?“ zajímal se Almetta.

„Kritická. Nějaký čipera prozradil rakouskému velvyslanci, co jsme řekli o anexi Saska. Ten chytrák to poradil jejich vládě, ta pro jistotu udělala manévry v Severních Čechách. Proslýchá se, že Baarfeltovi bude udělen generální pardon, pokud jim zpracuje plán útoku...“

„Výborně! Co na ruské frontě?“

„Z Kronštadtu vyrazila Baltická flotila a operuje blízko již zmíněného Königsbergu. Admirál Tirpitz tam odplul v čele své eskadry a obává se, že se ta dvě loďstva poperou...“

„Ať jim slouží!“

„Francouzský ministerský předseda byl minulý týden na návštěvě v Londýně; zjišťoval tam možnost podpory britské vlády v případě, že by Francie podnítila nepokoje v Alsasku a pokusila se obsadit některá území, která jsou dle jejich názoru francouzská. Londýn zatím neprojevil ochotu pomáhat, ale není proti v případě, že by Německo bylo podstatně oslabeno...“

„Jak se zdá, nemají to jednoduché!“

„Zkoušeli mě ukecat, abych se s nimi spojil. Připadá mi, že si to celé představovali jinak...“

„O tom nepochybuj! Nejradši by najali do svých služeb celý řád i s tebou; jenomže, mají smůlu...“

„O tom ani nedejchej! Já se hlavně těším, až vypadnu a už mi na takových věcech nebude záležet!“

Když se probudily i dívky, odjeli všichni do kláštera, kde se dali do vyrábění fotografií; Denis obsluhoval leštičku, Almetta rovnal snímky podle osoby, která na nich je zachycena v různých nelichotivých situacích. Každý byl zobrazen dvakrát až třikrát; každé fotografie bylo uděláno pět kopií, z nichž jednu vložili do obálky a Julie na ně krasopisně napsala jméno dotyčného.

„Předáme jim to hned jako upomínku na dnešní noc?“

„Ale kdež, co děláš?“ Almetta se zhrozil. „To se nesluší! Jako technický typ bys měla vědět, že když šroub utahuješ moc rychle, strhneš závit! To chce popustit, pevně nasadit a pomalu utahovat. S chlapci se pěkně rozloučíme, popřejeme všechno dobrý a necháme je odejít; až kdyby se stavěli na zadní, tak jim opatrně pošleme ty fotografie. A samozřejmě, žádnej z nás o tom nic neví. Teď ani nikdy v budoucnu...“

Veronika připravila pro všechny léčivý čaj proti bolesti hlavy; když s ním přijela do tábora Němců, všichni si ochotně vzali a ani na chvíli neuvažovali o tom, že je čarodějka a měli by být opatrní. Vypadali zmačkaně a nepřítomně, tvářili se vyjeveně, nemohli si honem uvědomit, co se včera vlastně dělo; někteří ani nechápali, kdo jsou ti lidé okolo v podivných uniformách. Pak propadli na určitou dobu panice.

„Ale ale, drazí hosté!“ usmíval se Charry, když začali zmateně pobíhat a sháněli se po vodě na mytí a toaletních potřebách. „Není přece třeba pospíchat! Naše služebnictvo vám bude plně k disposici... kdybyste třeba navštívili naše lázně...“

„Proboha, ne!“ Jeden z generálů přistoupil k Charrymu: „Jsem si vědom, hrabě, že jsme se včera možná zachovali poněkud nepatřičně - doufám, že vaše šlechtická čest vám zabrání roztrušovat o tom nějaké případné... pomluvy a lži! A budete tak laskav a podobné zprávy budete rázně potírat, bude-li je šířit někdo jiný...“

Charry se zdvořile usmál: „Svoje přátele nepomlouváme, pane, věřte mi! Naše přátelství a spojenectví pro mír je nám oběma zárukou, že se nikdo nic nedozví...“

Němec se zatvářil neproniknutelně zdvořile; pochopil, že mlčení závisí na jejich přátelství. A to ještě netušil, do jakých nepříjemností by je tato noc mohla dostat.

Rozloučili se velmi srdečně a pánové slíbili, že se opět uvidí při mírových jednáních, která budou samozřejmě pokračovat, ať už v našem hlavním městě nebo přímo v Berlíně. V duchu si však umiňovali, že víckrát nevstoupí na půdu, kterou Charry ovládá; to sem radši pošlou svoje největší a nejvýše postavené konkurenty a samozřejmě jim neprozradí, co je tu čeká.

Charry je na oplátku ujistil, že mu bude potěšením, rád navštíví Berlín a stiskne ruku svému kolegovi císaři Vilémovi při podpisu mírové smlouvy. V duchu si však umínil, že ho Berlín nikdy neuvidí; ještě neztratil všechen rozum a pamatoval si, že existují otrávené špendlíky, padající části fasády a dopravní nehody a nebyl si jist, že by Německo zdráv opustil.

Raději se vrátil do Ferozova ášramu; Guy jej pozval k obědu, který ovšem teprve připravovali, takže oba usedli na lavičku za domem a hřáli se v paprscích jarního sluníčka.

„Jak dlouho mne budeš ještě potřebovat?“ zeptal se Feroz.

„Nevím. Proč se ptáš?“

„Mnozí moji... Miguelovi jezdci se chystají domů. Když zemřel, už je tady nic nedrží. A já nejsem ten, kdo by jim poroučel zůstat, když sami nechtějí.“

„Pochopitelně doufám, že po tomhle jednání už je uzavření míru jen otázkou času. Nebudu vás potřebovat, Guy.“

„Dobrá. Budu s tím počítat a ve vhodnou chvíli je odešlu domů. Nejspíš jednotlivě nebo v malých skupinách, jak jsme zvyklí. Ale můžu tě ujistit, že kdybys nás někdy zavolal...“

„Vím.“ Charry měl nějakou otázku, ale nechtělo se mu říkat ji nahlas. A Feroz o tom věděl.

„Myslím, že už se nikdy nesetkáme. Budeš teď pečovat o ten svůj Ostrov a k tomu mě nepotřebuješ. Možná tě někdy přijedu navštívit nebo ty se stavíš v Evropě, ale... nikdy ne nadlouho...“

„Máš v plánu nějakou důležitou práci?“

„Pomoci co nejvíc Mariovi di Carialti. Je toho na něj hodně; je na funkci velmistra hodně mladý a nemá zkušenosti, ale věř mi, bude nejlepší. Byla to správná volba... jen musí ještě projít jednou drobnou nepříjemností...“

„Nevím, o co jde...“

„To se teprve stane; ani on to ještě neví.“

Charry pocítil osten bolesti v srdci; jako obvykle, Feroz věděl dopředu, co přijde a jak to dopadne. Jako by byl démon...

„Ano, vím obvykle, co se stane,“ odpověděl Guy, aniž se ho Charry zeptal. „Ale nemusí to být vždycky. V případě Miguela se moje vůle střetla s vyšší vůlí; tou, která poslala Maryšku. Mělo to původně dopadnout jinak...“

„Kdo poslal Maryšku?“

Feroz chvíli váhal. „Ti, kdož se snaží pozvedávat tento ničemný svět z jeho bahna; chceš-li, říkej jim třeba andělé.“

„Zatímco ty jsi démon.“

„V hmotném světě, Charry, existuje relativita hodnot. Zatímco pro bytost v kvalitě dobra jsem démon, pro ubožáka v nevědomosti mohu být andělem. Jsem horší než polobozi a lepší než démoni; tak jak bys definoval moji osobnost?“

„Co o tom soudí Bůh?“

„Po pravdě: nevím. Umožňuje nám všem žít. Dovolil nám zůstat na světě a pokoušet se zvládnout svoje zájmy a touhy; ale žádný z nás nemůže vědět, jaký bude Jeho soud, až k němu přijdeme.“

„Ani andělé? Jsou přece posláni...“

„Anděly ovládají síly dobra; ale to ještě není Bůh. Ten je výš, nad Dobrem, Zlem, nade vším. Je Všechno a Nic; Indové říkají, že je transcendentální. Umíš si to představit?“

Charry mlčel a cítil v duši hluboký smutek.

„Jak bych měl žít, aby to bylo... správné?“

„Nevím. Jakkoliv. Nemůžeš udělat chybu.“

„Ale můžu svoje postavení zhoršit nebo zlepšit.“

„To samozřejmě můžeš. Ale vybrat si musíš sám. Existuje spousta možností... i pro tebe. Můžu ti poradit, ale... ani tak to není příliš důležité. Je veliká spousta cest...“

„Ale přesto - máme jen jeden život! Ne?“

„Slyšel jsi někdy pojem alternativní verze?“

„Ne. Možná slyšel, ale nepamatuji se...“

„Vysvětlím ti to takhle: Je nějaké místo ve vesmíru, kde Jakub Molay nezemřel na hranici, ale dožil se požehnaného věku jako zpovědník a první rádce Filipa Sličného. Je také místo, kde stihl během té doby napáchat tolik škody, že pár desítek let po smrti byl prohlášen za svatého a na jeho osobě se nakupilo tolik lží, že je tam Templářský řád největším škůdcem vesmíru. Nepříjemné, ale došlo k tomu...“

„To místo je kde?“

„Z hlediska světa, jak ho chápeš ty, nikde. Ve fantazii. Pokud přijmeme teorii vícerozměrného vesmíru, tak na dosah ruky.“

„To taky nechápu.“

„Žijeme ve čtyřrozměrném prostoru. Tři rozměry ovládáme: výška, šířka, hloubka. Čtvrtý známe, ale nemůžeme ovládnout: čas. Další rozměry počítají ve svých pracovnách moudří matematici a snaží se nějak nám je vysvětlit. Obvykle to nezvládnou.“

„Ale ty další rozměry existují?“

„Proč ne? Některé bytosti, které vstupují do našeho světa, jsou odtamtud. Vstoupí, různě přestaví mantinely a my si počínáme náhle zcela jinak. V některém jiném světě kadet Charlie Rither nikdy nepotká svou Dianu, ani nedopluje k Ostrovu, kde přetrvaly z dávnověku myslící šelmy. Stane se běžným důstojníkem své zcela bezvýznamné země, pár let sní o kariéře ve velké a mocné Německé říši, pak ta říše přijde a on se zapojí, s nadšením a ochotou. Ožení se s bohatou ženou, má několik dětí a zemře v poklidu na svém venkovském statku...“

„Otřesná představa!“

„V jednom dalším se zapojí do politiky. V Německu, samozřejmě. Za nějakých třicet let je generálem. Tehdy se dostane k moci šílený diktátor, bývalý bezvýznamný malíř pokojů. Karl von Ritter v jeho službách dobyde polovinu východní Evropy...“

„Je někde taky svět, ve kterém neexistuje Guy Feroz?“

„Je jich většina. Anebo... existuje tam. Má třeba venkovskou ordinaci, léčí lidem žlučníky nebo vrtá zuby, po večerech chodí do hospůdky na tři piva a jednu zelenou, zahraje si karty s panem lékárníkem, starostou a někdy panem farářem, když přijde...“

„Proč právě tady a nám se stalo to, co se stalo?“

„Nebuď zbytečně zvědavý. Můžeš se to dozvědět, ale tím dosáhneš příliš velkého poznání, než aby tě mohli jen tak pustit. Musel bys dělat věci, které... Zkrátka, věděl bys toho moc.“

„Je to možno ovládat?“

„Možné to je. Mně už se to párkrát podařilo. Moje vůle je vyšší než mnoha jiných. Mám schopnost předstoupit před ještě vyšší a požádat je, aby mi vyhověli. Někdy to udělají, když chtějí. Lidem dokážu vnutit svou vůli poměrně pohodlně, ovšem to způsobí nesnáze zase nahoře. Někteří nemají rádi, když jim lezu do jejich zahrádky. Jiní mě tam naopak vidí rádi, jsem jejich oblíbenec. To všechno získáš... během let.“

„Alternativa... tím chceš říct, že je někde svět, ve kterém vládne řád Templářů všem ostatním?“

„Ano. A další světy, kde neexistuje vůbec. Nikdy nevznikl.“

„Jsme tedy v jednom z mnoha světů... můžeme přejít z jednoho do jiného, kdybychom chtěli?“

„Můžeme tam být přemístěni. Vyžaduje to... dost velké úsilí. Bez zaručeného výsledku. Ačkoliv, někteří prý to dělají.“

„Jak bych... ne, promiň. Hloupá otázka.“

„Přesto ti na ni odpovím. Studuj tři sta let a budeš to umět.“

„Ty jsi studoval tři sta let?“

„Studoval jsem něco jiného. Ještě jsem zapomněl: taky musíš mít štěstí. Nebo smůlu, to záleží, jak to bereš.“

„Záleží to na nás nebo na vyšší moci?“

„Taky vyšší moc má několik druhů. Chodil jsi na přednášky, tak to určitě znáš. Zábavy Pána nezačínají ani nekončí, jenom se konají pokaždé na jiném místě a za poněkud jiných okolností. Taky zábavy nižších... a naše.“

„Můžeš mi říct ještě něco na téma: správné - špatné?“

„Z hlediska nejvyššího Pána je správné všechno. Přesněji, před Jeho tváří neexistuje dobro a zlo; jen pošetilá touha nižších bytostí nějak si pomoci ke štěstí. Můžeš si počínat v podstatě jakkoliv; vždy bude někdo, koho tím potěšíš a jiný, kterému se to nebude líbit. Ale ty neděláš moc škody...“

„Mám z toho mít radost?“

„Když chceš... Poradím ti: odejdi na svůj Ostrov. Bude ti tam líp, budeš moci žít v klidu a neplést se do vysoké politiky Evropy. Až budeš pryč, pokusím se udělat tady za tím tlustou čáru a vymazat všechny vzpomínky na tvoje amatérské pokusy.“

„A to bude v pořádku?“

„To bude průšvih. Přijdou jiné a horší věci; naštěstí tobě už na nich nebude muset záležet. Pokud ti je někdo nepřijde za čas připomenout, ale tomu už nedokážu zabránit.“

„Mrzí mě, že nikdy nepoznám ty další verze.“

„Slyšel jsem zmínku, že... někdy se ty verze spojují do řetězce. Zkrátka, stávají se pořád jedněm a těm samým lidem. Kdyby se třeba stalo, že bys získal tak vysoké poznání, abys měl možnost ovlivňovat budoucnost, mohl by se ses vrátit. Pokusit se o opravnou zkoušku. Dávej si pozor.“

„Ale přece... to musí být fajn! Kdybych se mohl vrátit, udělal bych všechno docela jinak! Zkusil bych vyjednávat s Německem tak, aby tahle válka nemusela být!“

„Staneš se jejich důstojníkem?“

„To určitě ne! Ale spolupracoval bych s nimi takovým způsobem, že bych se vyhnul všem těmhle věcem...“

„Protože o nich víš předem. Můžu tě ujistit, že by ses nevyhnul docela jiným a ještě horším. Leda bys získal znalost alternativ na mnoho verzí dopředu. To ti nepřeju. Je to dost nepříjemné.“

„Ty to máš?“

„Díky Bohu, ne! Tedy... částečně, ale i to je dost.“

Charry pocítil v zádech něco jako zamrazení.

„Uposlechnu tvoje rady, Guy. Děkuji...“

„Měj se hezky, až tady nebudu. Třeba se ještě někdy uvidíme. A kdyby ne... nejsem tak důležitý, aby mne někdo toužil spatřit.“

„Neodcházíš přece ještě teď?“

„To ne. Ale budu se pomalu chystat.“

Zavolali je k obědu. Po něm se Charry sebral a spolu s většinou se vrátil do Swärzbeecku, podat Dianě a všem ostatním zprávu, jak vyjednávání dopadlo.

„Už jsem slyšela!“ uvítala ho. „Brzo už to tady budeme moci sbalit a vypadnout - díky Bohu! Už se nemůžu dočkat...“

„Já taky, Diano. Hlavně odpadnou ty hloupý diskuse s kdejakým oslem v hlavním městě... Už si umím představit, jak tam budu podávat zprávu o výsledku jednání!“

Dianě začalo blýskat v očích. „Cože, ty zas odjíždíš? A zas do hlavního města? A zase beze mě?“

„Jezdím snad někam jinam? Co je to za nápad?“

„No - já jenom jestli tam nemáš nějakou ženskou! V poslední době jsi vůči mně znatelně ochladl!“

„Já? Nevím starostma, kde mi hlava stojí!“

„Na krku, miláčku. To ona je tak náročná a dělá ti starosti?“

„Jaká ona, proboha?“

„No ta tvoje! Já ji přeci neznám...“

Charry začínal tušit důvod, proč se pokouší zahrát mu žárlivou scénu; jenže jako obvykle, bylo to krajně nevhod.

„Tak jestli chceš, můžeš jet se mnou!“

„Nepojedu. Protože já ti věřím, miláčku. Ale pamatuj si, že kdybych se někdy přesvědčila, že mě klameš, tak...“

„O co ti teda vlastně jde?“

„Jenom o to, že mě zanedbáváš! Děvčata jsou se svými muži, jen já jsem pořád sama a čekám na tebe! Myslíš, že to je nějaká zábava čekat celý noci, až se objevíš?“

Charry si k ní tedy přisedl. „Ale miláčku! Vždyť mně se po tobě taky stýská, je mi smutno a těším se na tebe... Ale co mám dělat, když mě volá povinnost?“

„Já ti nic nevyčítám!“ Diana se mistrně rozplakala.

To už bylo na Charryho moc; objal ji a počal utěšovat, vědom si své viny.

Lehl jsem si na práh a hlídal. Tak dvě tři hodiny bude lepší k nim nikoho nepouštět.

Absolutně klidná

Přestože Charry odjel do hlavního města, došlo na pevnost pozvání starosty a městské rady k reprezentační oslavě na počest vítězství. Bylo rozhodnuto, že se slavnosti zúčastní Diana, Almetta a pár dalších význačných osobností; Diana dokonce odsouhlasila, že tam zůstanou do pozdních hodin, případně do rána a přespí v místním hotelu.

Veronika, Valérie a další zůstaly, ačkoliv byly rovněž pozvány a Diana se trochu divila. Ale odmítly; zato k nim přibyla Freya, Magda, Blanche a další, doprovázené svými společníky z okruhu druidů. Když si Diana příliš lámala hlavu nad důvody, řekla jí Valérie přímo, aby vypadla a nezacláněla, ježto je se svými názory hlavní rušivý element. Tehdy už pochopila.

„Neměla bych v tom případě vzít s sebou i Denise?“

„To bys udělala moc dobře!“

Uposlechla bez dalších námitek; kupodivu ani Denis nic neříkal, jen předstíral, že se na hostinu ve městě těší.

Ještě před jejich odjezdem byly zahájeny přípravy v kuchyni, kde Petronyla a její pomocnice počaly vařit nápoje označované za léčivé. Někteří odborníci k nim měli připomínky, ale byli posláni tam, kam podle čarodějek patřili. Mezi účastníky začala převládat nálada veselá až rozverná, kdy přijímali vše jako zábavu a každé kritice se jenom smáli.

Dvě nejmladší čarodějnické učednice, Wilma a Káča, pobíhaly po celé pevnosti a vyzvídaly. Rozdíl mezi nimi byl v tom, že Wilma byla v učení o stupínek výš a považovala se tedy za vhodnou, aby mladší patřičně poučila.

„Co teda vlastně chtějí dělat?“ vyptávala se Káča.

„To je snad jasný! S konečnou platností poslat pryč všecky nespokojený mrtvý, co tu pořád kroužej, votravujou a zdržujou nás od práce - chápeš?“

„Poslat pryč - ale kam?“

„No tam, kam patřej! Do nebe, do pekla nebo do jinýho těla, jak si kterej zaslouží! Jde o to, že těch strašidel je strašně moc, překážej a nemaj účel; tak aby toho nechaly a šly!“

„A jak se toho dosáhne?“

„Tím, že se nechaj vyřádit. Každý takový strašidlo si bude moct dneska v noci dělat, co bude chtít. Chápeš to?“

„Vůbec ne. Co teda bude dělat? Objeví se, bude s náma mluvit?“

„Když bude chtít...“

„Nebo se pomstí tomu, kdo ho zabil?“

„Taky třeba.“

„To bude veselý! A jak to budeme vědět?“

„Právě, že nebudeme vědět! Leda podle následků...“

Káča kroutila hlavou a nešlo jí to na rozum.

„Podívej, ten čaj, co holky připravujou, nám pomůže potlačit své vlastní záměry a nechat se naprosto ovládnout tím, co nám přichystají oni! Zkrátka, ať uděláš cokoliv, nemůžeš za to ty, ale ten duch, co tě zrovna ovládne...“

„Nemůžu za to, jo? Tak to bych si mohla vyřídit účty s někým, kdo mi třeba nesedí - a nic by se mi nestalo?“

„Když to bude tvůj zájem, ani tě to nenapadne. Budeš dělat, co ti poručej zvenku a nebudeš vědět, že to děláš.“

„To je divný!“

„Proto holky potřebujou, aby vypadli ty, co by to rušili. Když je pryč Charry a povedlo se, že odešla i Diana, nebude nikdo rušit; starý strigy ať se zalígrujou v kapli a modlej se, když se jim to nelíbí! Já to rozhodně kazit nebudu!“

„My se taky zúčastníme?“

„Jestli nám dají napít, tak rozhodně!“

Zatím to vypadalo, že zahájení si berou na starost Veronika, Valérie, Julie, Blanche, Freya a Magda; pilně ochutnávaly nápoj, až jim postupně začaly svítit oči a jejich pohyby získávaly čím dál víc rychlost a grácii šelem. Konečně došla Freya k závěru, že jí vyloženě vadí oblečení a vše, co jakkoliv škrtí, takže odložila vše kromě ozdob v uších a v nose; po ní to udělaly ostatní, avšak na popud Julky se pomalovaly různými barevnými symboly, vyjadřujícími jejich vnitřní identitu. Některé ty kresby vypadaly skutečně dost děsivě.

Když to viděly Wilma s Káčou, nezaváhly ani na chvilku: nejdřív si k nepoznání pomalovaly obličej, pak celé tělo. Přidala se k nim Tori, které oči svítily jako Denisově Dévi a působila dojmem nedbale zkrocené šelmy.

Původně bylo určeno, že nápoj bude rozdáván pouze zasvěcencům; Freya však došla ke zjištění, že řada kontaktů se týká ostatních, dokonce i zajatců, neboť padlí Němci mají rovněž snahu dosáhnout s nimi spojení. Veronika tedy nařídila, aby byli všichni zajatci propuštěni a bylo jim dovoleno činit, co chtějí. Tošio Yamanaki přijal tento nápad se stejnou lhostejností jako vše ostatní; prohlásil, že jeho úkolem je postarat se, aby žádný zajatec neopustil pevnost, o což se jeho hlídky postarají. Co budou dělat uvnitř, je mu naprosto jedno.

Valérie upadla hned na počátku večera do transu a zůstala v něm víc než hodinu; pak se vrátila k sestře a prohlásila, že obě Panny hanebně zklamaly a je třeba se jich zbavit; není však důvod je nějak trestat, postačí sesadit z hodnosti. Zároveň oznámila Veronice, že od ní očekává, aby se o půlnoci 30.dubna vzdala titulu velekněžky; v té době bude již její dítě příliš vyvinuté a musí se soustředit na jeho zdravý rozvoj. Veronika s tím plně souhlasila a schválila jí rozhodnutí převzít funkci od 1.května, což vyvolalo nadšený souhlas všech.

„Jaký to má smysl?“ vyptávala se Káča Wilmy.

„Málokterá čarodějka si může dovolit mít dítě; alespoň Písma před tím důrazně varují, protože není jisté, jaké stvoření by se jí mohlo narodit. Většinou se tedy snaží nemít děti vůbec, nebo je přivést na svět co nejdřív, než začnou s Prací.“

Káča si chvíli lámala hlavu. „Co uděláš ty?“

„To, co mi radily: nechám to osudu. Jestli se mi něco bude chtít narodit, bude to v pořádku. Když ne, tak taky...“

„Ale něco o tom snad víš, ne?“

„Vím, že podle původního plánu jsem už měla být mrtvá; jenomže kamarádky mi zajistily speciální ochranu. Teď bych za to měla nějakým způsobem zaplatit. Nejspíš se postarat o někoho, kdo si přeje vstoupit na svět...“

„Už jsem se lekla, že tě to chce zabít!“

„To by bylo moc jednoduché. Přijít o život je vždycky nejjednodušší řešení. Mnohem složitější je zůstat a trpět tím, že musíš vykonávat nějaký úkol. Zemřít znamená osvobodit se; smrt je řešení pro slabochy a zbabělce!“

Káča se rozesmála: „Kdo umře, je zbabělec?“

„V tomhle světě určitě.“

Na příkaz Veroniky navštívila Freya Sainé a její družku a dala jim ultimátum: buď se podrobí soudu a vzdají se nadřazenosti nad ostatními čarodějkami, nebo budou vyvrženy ze společenství a musí se vrátit domů na Sever. Druhé řešení znamenalo svěřit se soudu Panen v Ősgardu s tím, že zklamaly; první přijmout rozsudek, jaký napadne Veroniku či kteroukoliv další v záchvatu vytržení. Volba vypadala tak: chtějí-li zůstat, přijdou mezi ostatní; pokud ne, setrvají ve své cele.

Již od soumraku zněla celou pevností hudba; Lobovi černoši neúnavně bušili do bubnů, až se z nich lil pot, postupně se přidávali další s píšťalami i strunnými nástroji; Valérie si k nim po probuzení sedla a asi hodinu cinkala kartály. Rytmus byl čím dál divočejší a podporoval stav mysli přítomných, který se podobal masovému šílenství.

Zatímco většina žen následkem požití omamného nápoje dostávala zvláštní nápady, muži zpravidla ztratili vlastní iniciativu; to se týkalo zejména zajatců, z nichž se stala zdivočelá smečka, číhající na jakýkoliv rozkaz nadřízených. Také odložili oděv a pomalovali tváře i tělo, takže nevypadali jako lidské bytosti; ve stavu klidu obvykle klečeli nebo se krčili v koutě, na čtyřech jako zvířata. Když jim někdo poručil, co mají dělat, vymrštili se a vyrazili vpřed, učinili žádané a pak se vrátili na místo.

Takové jednání se však netýkalo jen mladých a bezvýznamných; Julii trochu překvapilo, že její muž Dunbar je s ostatními, nahý a pomalovaný k nepoznání, pranic se neohlížeje na dřívější zranění ani svou důstojnost vévody a komthura. Stejně byli účastni Lobo, Palmiro a další, promíšeni s otroky řádu i zcela bezvýznamnými zajatci. Teď se z nich stala kompaktní masa, dav zmítající se v šíleném tanci, potloukající se po celé pevnosti, blábolící nesmysly, chechtající se věcem, jež rozhodně k smíchu nebyly nebo poslušně vyčkávající na rozkazy.

Takový pohled se naskytl Sainé, když vstoupila do sálu; přišla bez bázně před křesla čarodějek, klidná a vznešená v bílém rouchu Panen. Dokonce mírně sklonila hlavu na znak podřízenosti.

„Dohodly jsme se takto: moje sestra považuje za správné vrátit se do našeho kláštera a oznámit ostatním sestrám, jak zemřela Andrea. Prosím, aby jí nebyly činěny překážky ani příkoří, neboť je to její svobodné rozhodnutí. Já zůstanu mezi lidmi!“

„Také ty ses rozhodla,“ řekla jí Veronika. „Napij se!“

Sainé přijala pohár, přičichla k němu a zřejmě rozpoznala jeho účinky, ale napila se bez váhání.

„Rada dospěla k přesvědčení, že jsi neuspěla při pokusu stát se Zaklínačkou Živého Ohně,“ pokračovala Veronika. „Je tedy zbytečné ponechávat ti titul Panny a výhody z toho plynoucí. Sluší se, abys jej byla zbavena.“

Ve tváři Sainé se nepohnul ani sval, pouze z oka se vykutálela jediná slza a pomalu stékala dolů po tváři.

„Rozhodly jsme, abys byla provdána za některého z mužů, kteří jsou zde přítomni; avšak muži nejsou v současné chvíli pod vlivem vlastního rozhodování, nýbrž podřízeni mocnostem, jež nás přesahují. Nikdo, ani já, nevíme, co se stane; budeš jim dána a podřízena náhodnému výběru.“

Sainé vztáhla ruku a jediným škubnutím uvolnila uzel, který držel její bílé roucho. To sklouzlo a dívka zůstala stát před jejich chlípnými zraky nahá, bělostná a neposkvrněná.

„V tom případě,“ pravila. „Prosím, abych nebyla nucena vidět toho, kdo se mne zmocní!“

„Tvoje žádost je oprávněná. Zavažte jí oči!“

Tuto práci si vzaly na starost Wilma s Káčou; zavázaly Sainé oči šátkem a pevně utáhly, aby absolutně nic neviděla. Poté dala Veronika pokyn zběsilé smečce šílenců; muži se vrhli na dívku a odvlekli ji pryč. Nevykřikla, ani se nepokoušela protestovat; pouze jejich vnímavé vědomí postřehlo její odpor a strach.

„Náhodná volba!“ řekla Freya. „Ano, to je správné! Bude provdána, ale nikdy se nedozví za koho!“

Valérie se po ní znepokojeně ohlédla; oči Freyi zářily zeleným kočičím svitem a její tvář byla velmi vzrušená.

„Obávám se, že jsme začaly něco závažného!“ řekla sestře.

„Bylo to správné!“ vmísila se Blanche. „Já souhlasím!“

„O tom nepochybuji!“ ušklíbla se Valérie. „Jenže tebe se to týkat nebude!“

„Proč myslíš?“ vykřikla Blanche. „Co tím chceš říct?“

Valérie zkřivila obličej a zasyčela jako leopard. „Ještě slovo a poznáš, co s vámi udělám! Zasloužíte si...“

„O tom nepochybuj!“ řekla Freya. „Ale radši nechtěj vědět, jaký osud si zasloužíš ty!“

Valérie se neovládla. „Zavažte jim oči!“ vykřikla zprudka. „Ať je postihne to, co jim patří!“

Děvčátka si všimla, že kupodivu dokážou odhadnout předem, co jim bude dáno za úkol, takže byla připravena; stejně tak smečka, ač muži přece jen vyčkali, až budou Freya a Blanche zbaveny zraku; teprve pak je odvlekli. Čarodějky poznaly, že se nejen nebránily, ale dokonce se od začátku těšily.

„Co dál?“ pravila Veronika, rozhlížeje se po sále.

„Však já vím!“ ušklíbla se pomstychtivě Valérie. „Mercedes!“

„Teda, ty si troufáš!“

„Nijak zvlášť! A tu její učednici vemte zrovna s sebou!“

Tentokrát se předvedení neobešlo bez násilí, Mercedes byla nátury chlapské a rozhodně se nehodlala podrobit po dobrém. Padlo pár facek, Evita dokonce kousala a škrábala, takže se na ni muži málem vrhli přímo v jejich pokoji. Ale byli poslušní, takže jen strhali z obou žen oděv, dali jim na krk řetěz a přivlekli je.

„To mi nemůžete udělat!“ ječela Mercedes. „Všechny znáte moji orientaci a zvyklosti, některé dokonce příliš dobře...“

„Právě proto,“ řekla Valérie. „Je na čase, aby sis vychutnala, co s tebou zažívají ty holčičky, které učíš...“

„Ale já nechci!“

„Nevadí! Užij si to!“

Evita se zase pokoušela obměkčit je brekem.

„A co já? Já jsem přece nikomu neublížila!“

„Tvoje chyba. Teď ublížíme my tobě! Vemte si ji!“

Zběsilá smečka zavyla a vrhla se na ně. Tento případ všechny velice pobavil a vzrušil, takže dostaly hned lepší náladu.

„Dál je tu problém, který je pro mě velmi nepříjemný!“ promluvila Julie. „Ježto se týká mé sestry Maryšky. Avšak musím konstatovat: stala se rušivým elementem a vyvolává síly, které nikomu neprospívají, ba dokonce škodí.“

„Co s ní chceš udělat?“

„Musíme ji předvést. Způsobit jí v mysli šok, který ji vyvede ze stavu, v němž je právě nyní. Zachrání ji to, i když se jí to v první chvíli možná nebude líbit...“

Veronika a Valérie chvíli váhaly; víc než u jiného, neboť tohle se týkalo rodu Baarfeltů. Byly tu ještě dvě sestry: Magda kývala souhlasně hlavou, Tori jen skučela jako zatoulaný psík.

„Víš, že se ti může pomstít?“ zeptala se Florence.

„Jsem si vědoma všech důsledků.“ řekla Julka.

„Přiveďte Marii!“

Ovdovělá vévodkyně d°Escambrray si byla samozřejmě vědoma, co se dnešní noci v pevnosti děje. Její vědomí bylo spojeno se sestrami natolik, že nemohla být na pochybách; pokud tedy chtěla setrvat, o něčem to vypovídalo. Když pro ni přišly stráže, rovněž se nijak nebránila a dala se předvést před shromáždění.

„Z čeho mne obviňujete?“ zeptala se pyšně.

„Slovo obvinit je nesprávné!“ řekla Valérie. „Avšak stalo se, že jsi záměrně či mimovolně příčinou nesnází; chceme odstranit tyto nesnáze. Stejně tak si přejeme, abys nalezla vnitřní klid, který jsi mívala před smrtí tvého muže!“

„Mluvíte nesmysly!“ zvolala. „Vy nevíte, co se děje ve mně! Vaši muži zůstali naživu, kdežto můj položil život - a já byla toho příčinou! Nemyslete si, že to nevím!“

„Je nutné, abys měla zase pro co žít.“ řekla Julka.

„Myslíš tím: pro koho?“

Julka pokynula a děvčata zastřely Maryšce zrak. Podrobila se, ale než se jí zmocnila smečka, vykřikla posměšně: „A vy myslíte, že nevím, co se má stát? Jsem taky čarodějka a princezna! Myslíte, že některá z vás se tomu vyhne?“

„Je tady někdo, kdo se chce vyhnout svému osudu?“ zeptala se Julie. „Snad jenom...“

Veronika vyčkala, až pominutá smečka odvleče Maryšku; pak se zeptala její sestry: „Co ti přišlo na mysl?“

„Nic... jen je mi líto těch, kdo nedojdou klidu. Je ještě kolem nás mnoho nešťastných bytostí, které nedostaly možnost se důstojně rozloučit s tímto světem. Nevím, jak jim pomoci...“

„Uvolnit jejich řetězy.“ pravila Florence. „Vím, na co myslíš. Kdyby se takový duch spojil s myslí v bdělém stavu, mohl by jeho hostitel propadnout záchvatu deprese tak strašlivé, že by mohl dobrovolně opustit tento svět. To se však nesmí stát!“

„Lze tomu nějak zabránit?“ ptala se Veronika.

„Nevím. Můžeme pomáhat jen těm, kteří jsou tu přítomni. Není možné udělat cokoliv s těmi, kdož jsou v jiných prostorech.“

Veronika se nezeptala, v jakých; bylo jí jasné, že Florence nemůže definovat slovy, co jí bylo právě zjeveno. Pocítila nával hlubokého smutku a v rozpacích si rukama zastřela tvář.

„Je tu i další nebezpečí,“ řekla Valérie. „Je nutno zabránit, aby si někdo z těch nešťastníků v záchvatu deprese nerozbil hlavu o stěnu nebo neskočil dolů z hradeb!“

„Proč to máme hlídat?“ zeptala se jedna z dívek. „Jestliže to bude přání toho, kdo jej ovládá, proč mu máme bránit?“

„Jsme čarodějky a naší povinností je bránit život, kdykoliv a kdekoliv za jakýchkoliv okolností. Nesmíme dovolit, aby někomu bylo ublíženo, pokud je možné tomu zabránit!“

„Ale oni mohou ubližovat nám?“

„Mohou se domnívat, že to dělají. Ve skutečnosti se nám nestane nic zlého. Nikdy se nám nemůže nic stát.“

Dívka jen potřásla hlavou. Veronika na ni pohlédla s bolestí.

„Zapochybovala jsi. Odejdi nebo přijmi trest!“

Ulekla se - chvíli se vyděšeně rozhlížela z jedné na druhou, pak sklopila oči, vstala a šla se dát zbavit zraku; když jí Káča uvazovala šátek, pronesla k Wilmě: „Pochopila jsem to. Neunikne nikdo. Dokonce ani my. Vydržíme dlouho, ale...“

„Jak jsi na to přišla?“

„Tak. Poznala jsem to...“

„Měla by to vědět Veronika! Řekni to nahlas!“

Káča to skutečně řekla; Veronika přemýšlela jen pár okamžiků.

„Ano, zdá se, že máš pravdu! Nebylo nejsprávnější rozhodovat samy; bude lepší svěřit osud do vašich rukou! Od této chvíle je to na vás - jakmile pocítíte, že je to třeba, přijdete a vložíte šátek na oči té, která má být předhozena davu. Tak bude dosaženo naprosté spravedlnosti...“

Káča roztržitě přikývla a chtěla odejít, ale Wilma ji zadržela. Naopak, uvázala Veronice přes oči šátek a pevně utáhla.

„Proč?“ zeptala se Valérie.

„Cítím, že si to zaslouží...“

Smečka ani nepotřebovala pokyn, muži se rozběhli k Veronice, strhli ji s křesla a vlekli pryč.

„Chci jít s ní!“ řekla Valérie hrdě.

„Ne. Ještě nepřišel tvůj čas.“

„Ale... proč?“

„Proto!“

„Kdo tedy bude další?“ tázala se znepokojeně Julie.

„To už přece víš!“ řekla Káča a přistoupila k ní.

V té chvíli Denis Baarfelt, který právě limonádou zapíjel večeři, s rostoucími obtížemi zvládl třesoucí se prsty ruky. Byl nucen postavit sklenici a chvíli procvičoval dlaň.

„Děje se něco?“ zašeptala mu Diana, vedle níž seděl.

„Ani to nechtěj vědět!“ vzdychl.

„S tvými sestrami? S kterou?“

„Se všemi. Proboha, drž mě za ruku...“

„Je to tak zlé?“

„Nevím; jenom cítím... strašné výboje energie. Někdo přestavuje celou strukturu vesmíru!“

„Neblázni, prosím tě!“

„Tak ne celého... snad jenom toho našeho...“

„I tak je to dost! Neměla bych tam rychle zajet?“

„Proboha, ne! Už tak je jich tam dost, aby nadělaly škodu! Dějí se veliké věci... kdybych se nedokázal ovládnout, svaž mě, přivaž k posteli nebo... až vyjde slunce, bude to lepší!“

„Proč? Co bude?“

„Až vyjde slunce, bude většina démonů už pryč.“

„Odejdou? Kam?“

„Tam, kam patří. Čarodějky se obětovaly. Díky jim...“

Diana viděla, jak vnitřně trpí, ale nebyla schopna mu pomoci. Také jí bylo jasné, že její účast by věci zhoršila; měla jedinou možnost, nechat vše proběhnout. A nebylo jí z toho dobře.

„Udělaly správně,“ řekl Denis, když se ovládl. „Kdyby nebylo jich, zůstali by tamti mezi lidmi a hledali si svou oběť sami. Nevíme, koho by nalezli... a co by mu udělali.“

„Co mám tedy dělat?“

Chvíli mlčel; pak řekl stručně: „Nic.“

Nadešlo ráno, ale Diana neměla stání; při první příležitosti si dala osedlat koně a chystala se do pevnosti. Vzápětí se vedle ní objevil Denis, vyhublý, kruhy pod očima, vypadal jako obvykle příšerně. Diana si opět umínila, že ho musejí líp živit.

Ale náladu měl skvělou: „Mám dojem, že všecko se uklidnilo, cítíš to taky? Příšery zmizely nebo zalezly do koutů!“

„Uvidíme!“ řekla a pobídla koně.

Když se přihnali do pevnosti, s údivem zjistili, že je tam klid téměř hrobový; hlídky držely převážně šelmy. Velitelem byl Tawarr a s potěšením Dianu informoval, že ruch a zábava skončily až při východu slunce, který většina uvítala tancem na hlavní terase, na nádvoří a všude, kde to trochu šlo; do toho tance zapojili kdekoho a jak se zdá, všem se to líbilo.

„A co dělají teď?“

„Spí.“ vysvětlil klidně.

Ani to nemusel říkat; už když vedli koně do stáje, museli různě překračovat zhroucené jedince, dvojice i skupiny, všelijak spolu propletené, jak je přemohlo vyčerpání. Dívky už neměly zavázané oči, ani to nebylo potřeba. Zato je bylo těžké poznat pod jejich divokým pomalováním.

Ještě hůř než na nádvoří to vypadalo v chodbách a sálech, kde se bezvládná těla válela jedno přes druhé. Denis prošmejdil každý kout, až konečně objevil sestru Julii a pokusil se ji probudit; skutečně otevřela oči, rozesmála se a objala ho.

„Jaký to bylo?“ zeptala se jí Diana.

„Fajn! Měla jsi zůstat s náma!“

Dianě se nepodařilo utajit mírné znechucení.

„Tvoje chyba, že se pořád tak hlídáš!“ mávla rukou Julka. „Byla to bezva zábava!“

„Vážně? A s kým?“

„Bylo jich víc a nevím - to je právě bezva! Kdybych cokoliv věděla, už by to nebylo tak krásný!“

Diana zauvažovala, zda by neměla pronést něco mravokárného; když se ale rozhlédla, jen mávla rukou a šla po svých.

Pevnost se pozvolna probouzela; někteří uvedli do provozu lázně v dost bezúčelné snaze smýt se sebe nános barev, další se ani nepokoušeli, jen se vykoupali ze špíny. Kupodivu každý měl skvělou náladu a všechny odbornice prohlašovaly, že stísněné ovzduší z pevnosti vymizelo a zklidnilo se.

„Takže by bylo možné zapálit Oheň?“ ptala se Diana.

„To těžko. Sainé je vyřízená, nejspíš na věčné časy a ta druhá se balí k odjezdu. Moc toho nemá, takže jí to nebude dlouho trvat.“ hlásila Veronika.

„Tak budeme bez Ohně?“

„A co? Ranění jsou mimo nebezpečí, takže budeme pokračovat dle klasických příkladů. A nám aspoň narostou vlasy...“

Diana jim předvedla další ze svých znechucených ksichtů.

„Celá chyba je v tom, že jsi nebyla s náma! Jinak bys byla v nádherný pohodě... musíme to čas od času zopakovat!“

Bez ohledu na sporné morální vyznění akce se zdálo, že dosáhly správného výsledku; bylo to poznat třeba na Maryšce, která přišla pomoci do kuchyně připravit snídani a povídala si s ostatními; dokonce se k nim přidala Sainé a snad poprvé, co ji znaly, se rozhovořila o sobě a svých záležitostech. Nejspíš byly zvláštní, protože každá její věta vyvolávala výbuchy smíchu.

A smích nebyl v pevnosti slyšet už dlouho.

Charry se vrátil s velmi příznivými zprávami: uzavření mírové smlouvy je na dobré cestě, teď to mají v práci diplomati a bude jen třeba, aby čas uzrál. My se máme přičinit gestem dobré vůle, postupným propouštěním zajatců; v první fázi by jich mělo být tak ke dvěma tisícům.

Problém byl v tom, že někteří zajatci chtěli domů, někteří však ne; z těch si část přála odjet do Arminu, část kamkoliv, jen ne do Německa. Lze říct, že každý měl nějaké vlastní úmysly, které dál rozšířil a obohatil kamarádstvím se členy řádu. Bylo jim jasné, když budou vráceni do Německa, je po jejich zářivé budoucnosti veta, takže začali rozvíjet plány, jak se této nepříjemné možnosti vyhnout.

Klíčovou osobností se ukázal štábní šéflékař, jemuž se dostalo přezdívky doktor Faust. Mezi řádovými odborníky během několika dní podstatně vyspěl a získal řadu vědomostí, které doposud pouze tušil nebo se ani neodvažoval na ně pomyslet. Také on měl vlastní představy o budoucnosti: chyběly mu dva roky do penze a hodlal je strávit někde v klidném zázemí a využít k usilovnému studiu knih, které mu doporučili; po propuštění z armády byl zván do Florencie, Granady a Nikósie ke konzultacím a praxi na řádových fakultách. Nesmírně se na to těšil.

Ale leccos mohl už teď: vydal dobrozdání, že zajatci byli mezi námi podrobeni rozsáhlému psychickému stresu, z něhož se musejí nejdříve zotavit, takže by bylo humánní dopřát každému mimořádnou zdravotní dovolenou v rodinném prostředí, asi tak dvouměsíční. Toto dobrozdání dal podepsat taky maršálovi; Moltke byl ve velmi dobré náladě (Conchita se dala během noci přesvědčit), takže podepsal cokoliv. Generální štáb se vyjádřil, že neexistuje, měsíc na zotavenou musí vojákům stačit. S tím doktor Faust dopředu počítal a považoval to za normální, proto právě navrhl dva = jeden pro případné seškrtání.

Takže se stalo toto: dva tisíce zajatců byly odeslány zvláštním vlakem do Německa, přičemž na cestu dostali zásobu vegetariánské stravy a kytičky od místních děvčat (většinou sněženky). V Říši dostali vyznamenání za statečnost, odstupňovaná podle hodností, a již zmíněnou dovolenou, takže radostně odjeli domů a setkali se tam s rodiči, manželkami a snoubenkami. Poté se jejich budoucnost různí: někteří zůstali a dosáhli dobrého postavení, další se různými kanály vytratili z Německa a další osud je nejasný.

V každém případě se řád ukázal jako svrchovaně humánní a laskavý za všech okolností. Pro velký úspěch bylo o pět dní později propuštěno dalších dva tisíce zajatců, takže v pevnosti přestalo být přecpáno. Současně se začali rozjíždět samotní jezdci, jednotlivě i ve skupinách. Jedni se vraceli domů, další získali různé nabídky, jichž chtěli využít. Velitelé prozatím zůstávali, dokonce čas od času přibírali nové zájemce, kteří se objevovali neznámo odkud. Úředně v těch časech řada občanů různých států zmizela beze stopy, avšak záhadně se zjevovali noví se zbrusu novými doklady, samozřejmě zcela bezvadnými. Povídalo se, že ve městě v nočním podniku Červená růže funguje zavedená manufaktura, kde lze doklady získat za dva tisíce marek.

Z význačných osobností odjela poslední zbylá Panna Ohně; dívky se s ní dojatě rozloučily a obdarovaly ji četnými drahocennostmi, ačkoliv jí osobně nebyly k ničemu a klášteru kdoví. Vzkazovaly, až se Ősgardu podaří vychovat novou dokonalou čarodějku, bude všem potěšením ji mezi sebou přivítat a využít jejích znalostí. Panna to slíbila a odjela.

Poněkud méně vyprovázena opustila pevnost Mercedes, uražená do hloubi srdce a podle tvrzení čarodějek těhotná, což jí všechny škodolibě přály. Panovala obava, aby se nechtěla dítěte nějakými tajnými praktikami zbavit, ale doufaly, že si netroufne; podobný pokus je příliš opovážlivý a Mercedes přes všechno byla poslušna zákonů Božích i řádových. Evita naopak zůstávala, zapojila se mezi ostatní a byla velmi spokojená.

Maryška se od té noci chovala normálně, zúčastňovala se všeho, co se konalo, s ostatními zpívala a hrála na kytaru, těšila se na dítě a chystala se zajet do Španělska převzít vévodství po svém manželovi. Julie se uvolila jet s ní a pomáhat jí; jako expert se nabídla Blanche, která se při té příležitosti hodlala stavit ve Francii u minimálně osmi příbuzných; v každé té rodině hodlala strávit nejméně tři dny, takže jim jenom cestování mělo trvat měsíc. Ujistila kamarádky, že budou určitě nadšeně přijaty všemi, zejména bratranci, sestřenicemi a jejich přáteli, kterým napsala dlouhé dopisy a pochlubila se svými životními úspěchy.

„Vypadněte co nejdřív a už se neukazujte!“ vyzvala je Veronika, když hovořily o svých plánech. „Nebo nestihnete odjezd!“

„On už byl stanovenej nějakej termín?“ zajímala se Julka. „Já žiju pořád v domnění, že se budeme stěhovat postupně!“

„Postupně možná, ale ne rok a dýl!“

„A proč? Musíme se přece sbalit!“

Valérie dostala záchvat. „Ty se sbalit? Já snad špatně slyším! Přijela jsi sem v klukovským obleku, a ten byl ještě půjčenej, tak co proboha chceš odvážet?“

„Jseš hloupá!“ pravila Julka důstojně. „Myslíte, že jenom vy máte zámek, pokladnici, knihovnu, rodinnej archív a tak? Já musím samozřejmě do Neapole, postarat se o své rodinné sídlo!“

„Klidně jeď! Oni tě tam zas zavřou...“

„Pcha!“ pravila Julie, zvedla nos a hrdě odešla.

Považujete za možné, aby děvčeti po tom, co byla přinucena se zúčastnit výše popsaného obřadu, stouplo sebevědomí? Julie se tak chovala. Od chvíle, kdy Jan Dunbar přestal být v kritickém stavu, přestala vykonávat funkci vrchní sestry ve špitále, vlastně přestala dělat cokoliv. Vykonávala svou funkci první dvorní dámy císařovny, což znamenalo, že se držela poblíž Diany a chytře koukala. Když se dělo něco zajímavého, samozřejmě nechyběla, ale když po ní chtěl někdo něco, co ji nebavilo, ohrnula nos a nic. Ona už svůj díl práce vykonala, ne?

Bylo řečeno, že Maryška se vrátila do svého normálního stavu mysli. V podstatě je to pravda; někdo by ale mohl říct, že je ještě odvázanější než dřív. Na rozdíl od jiných neměla stálého partnera, takže kecala do života druhým a organizovala zmatek. Je-li Julie první dvorní dáma, její sestra patří také ke dvoru a má právo navrhovat a vymýšlet zákony. Například vlasy už jí vyrostly natolik, že je možné poznat barvu, i když možná není tolik blonďatá jako dřív. Ale jakési vlasy už má.

No a co?

Jde o to, že vyšlo najevo, že je žena hříšná a ničemná, a měla by vykonat nějaké pokání. Nejlepší způsob, jak dát najevo, že se očistila od hříchu, je oholit hlavu, takže se svěřila Ještěrkám, a ty ji ochotně oholily úplně celou. Julie zajásala, konečně si mohla dopřát to, po čem toužila, namydlit a oškrábat břitvou. Takhle přišly na bohoslužby a oznámily každému, koho to zajímalo, že je to jejich rituál očištění. Bylo jim jasné, jak to dopadne, a taky jo, všechny dívky se vyznaly z hříchů a očišťovaly se.

Taky Blanche už měla hezkého ježka, ale byla správně parádivá. Takže ukecala nějakou kamarádku, aby jí v tom ježku vyholila všelijaké ornamenty - nevypadala proto jako kajícnice, ale slušelo jí to. To si řada jiných nemohla nechat líbit, takže těch parádnic přibývalo. Maryšku to pohoršilo a kritizovala je - dost dobrý důvod, aby vydaly výzvy k boji nebo jiným hrám, ať už hromadným, či individuálním. Konečně se zase měly o co hádat.

Diana dostala za úkol zajet do blízké vesnice, kde část zajatců pracovala jako pomocníci místních sedláků; bydleli tam, hlídáni několika jezdci a postupně si zvykali vystupovat jako členové řádu a největší experti na cokoliv. Myšlenka na návrat je vůbec netěšila, naopak dva z nich se tu hodlali oženit a zůstat.

Rychtář oné vesnice byl bělovlasý a dobromyslný, hovořil vlídně a měl potutelný úsměv dávající tušit vychytralost v tomto kraji více než obvyklou. Přijal dámy v leopardích kožíšcích i různých ozdobných oděvech, s Denisem jako mužským doprovodem a leopardy Dévi a Tannarrem, nesmírně přátelsky a nalil jim domácí kořalku, nad kterou by se ošívali i otrlí Charryho lodníci. Projevil dále ochotu kvůli nim zabít prase, ačkoliv možná věděl, že by to potěšilo nejvíc přítomné šelmy.

Začal od stavu jarních prací, které jsou právě v proudu a jichž se vojáci pilně zúčastňují. Vysvětloval, že orat bez pacholků a bez koní, které dostali v rámci poplatku za výživu, je nesmírně těžké a tudíž vrcholně nezodpovědné, když je odvedou. Diana slíbila, že se přimluví, aby dvěma vojákům bylo dovoleno oženit se tady a setrvat, což myslela vážně a nepochybovala, že spojené úsilí doktora Fausta a ctěné komise toho dosáhne. Ohledně dalších to už tak nadějně neviděla, naopak trvala na jejich odjezdu.

Rychtář byl velmi výmluvný; to byl následek dlouholetého obchodu s dobytkem a koňmi, při kterém byl nucen přesvědčovat obchodní partnery tak dlouho, až zapomenou, co vlastně chtěli. Mluvil a mluvil a byl ochoten dolévat skleničky, avšak dívky si jen zdvořile lízly, jinak alkohol odmítaly. V řeči narazil také na stopy popálenin, které Diana pořád ještě nesla ve tváři.

„Ach ano,“ vzpomněla si Veronika. „Naše milostivá paní hraběnka utrpěla v boji zranění... a nemůže se o všechny své potřeby starat sama. Z toho důvodu by se jí hodila nějaká vhodná dívka, která by u ní pracovala jako komorná...“

„Ale...“ pozdvihla prst Valérie. „Trváme na tom, aby to byla dívka řádná, pracovitá, úslužná a co hlavního, mravná! Podmínkou je, že bude neposkvrněná panna!“

Rychtář se usmál pod vousy. Slyšel už leccos o zvyklostech Dianina dvora a soudil, že těch prostopášných je tam už dost a že možná chtějí počestnou kvůli změně. Tak řekl: „Velmi rád bych milostivé paní posloužil dle svého nejlepšího vědomí a svědomí; leč svět je špatný a mladí muži v tomto kraji zpustlí! Během zimy bylo několik tanečních zábav, posvícení, hodů a dupáren, navíc do toho zasáhli ti vaši vojáci... obávám se, že jediná skutečně neposkvrněná panna je naše Cilka!“

„Vaše dcera?“ tázala se Diana.

„Ale kdepak! Je obecní, proto říkám naše. Je... tak jaksi prostomyslná, pase obecní husy. Otec i matka jsou už mrtví...“

„To by zřejmě nebylo ono.“ řekla Diana.

„Ale můžete si ji prohlídnout, támhle právě přichází,“ ukázal z okna rychtář. „Je to pěkný děvče a byla by i pracovitá, kdyby její rozum nebyl... zastřenej. A chlapcům se vyhýbá, někdy by ji snad i vyhledávali, ale ona kouše a škrábe a kope...“

Veronika povstala. „Promluvíme s tou dívkou. Třeba se nám její zkalenou mysl podaří vyčistit...“

„To by bylo laskavé!“ pokýval rychtář hlavou.

Dívka jménem Cilka dosáhla věku mezi šestnácti a dvaceti lety (přesně to nikdo nevěděl) a podivné ladnosti postavy; příznivý dojem rušila jen tvář, v klidu tupá, při rozrušení poškubávající v křečovitých záchvěvech. Nebyla šílená; byla duševně zaostalá, což bývá mnohem horší. Už její matka nedosahovala žádné zvláštní inteligence, otcem byl alkoholu propadlý tulák, který se ztratil neznámo kam. Dokud žila matka, starala se o dceru příkladně a dbala i o její duševní povznesení; leč od chvíle, kdy osiřela a připadla obci, uznali radní nezpůsobilost ke vzdělání a odsoudili ji k pasení hus.

„Ty jsi Cilka?“ oslovila ji Veronika. „Pojď blíž!“

Dívka k ní zvedla tupé oči a neřekla nic.

„Neumíš mluvit?“ ptala se Veronika vlídně.

„Ao, m'lospaní.“ zabručela Cilka, ale nemyslela to asi zle.

„Chtěla bych si s tebou promluvit! Pojď sem dovnitř!“

Cilka si otřela bosé nohy jednu o druhou, aby je očistila, vkročila do sednice a mlsně zašilhala po míse buchet, které rychtář předložil jako poctu vzácným dámám. Natáhla ruku.

„No jo, Cilko, vem si!“ řekl rezignovaně. Dívka se zmocnila jedné buchty a počala ji okusovat, šilhaje kolem sebe. Šilhat každým okem jinam jí zřejmě nedělalo potíže. Jinak byla značně zbídačelá, šaty měla potrhané a nepříliš čisté, i s mytím to u ní bylo různé. Zvlášť nohy byly okoralé, strašlivě rozpraskané a přespříliš neuvyklé obuvi. Jen v zimě chodila v dřevákách, teď na jaro je odložila.

„Posaď se!“ řekla Veronika a Valérie přistrčila židli. „Dívej se mi upřeně do očí a na nic nemysli...“

Cilka upřela na Veroniku svůj buličí pohled a kousala dál buchtu. Veronika jí vložila dlaně na spánky a nějakou dobu ji zkoumala; pak řekla: „Spi!“

Ostatní začaly projevovat zájem.

Cilka rozšklebila pusu do širokého úsměvu. „Coé, m'lospaní? Co'o dělá'e?“ vyptávala se dětsky.

Valérii potěšilo, že sestra neuspěla při pokusu, odsunula ji a snažila se přivést Cilku do hypnotického stavu sama, ale také to nezvládla a Diana se už začala ironicky šklebit jejich marnému úsilí. Čarodějky byly naopak vzrušeny, vyměnily si několik ryze odborných výrazů a přidal se i Denis. Konečně Veronika zapálila svíčku a nařídila Cilce, aby hleděla do plamene; pak jí přejížděla po hlavě tak dlouho, až se přestala bránit a dala se podrobit.

„Pozoruhodně silná osobnost!“ prohlásila Veronika. „Rychtáři, velice ráda bych s ní podnikla několik pokusů; souhlasíte?“

„Ale jistě, co by ne? Když ji to nebude bolet...?“

„Dobrá. Popiš mi, Cilko, co vidíš kolem sebe! Začni třeba se mnou! Důkladně popiš moji osobu!“

„Přede mnou stojí žena,“ pravila Cilka těžce, leč bez škobrtání v řeči. „Za devadesát osm dní jí bude pětadvacet let a je ve druhém měsíci těhotenství. Výška postavy sto sedmdesát dva centimetrů, opálená pleť, černé oči, stopy černých vlasů. Lícní kosti a brada jsou označeny modrým tetováním. Oblečenu má bílou blůzu s vázankou pod krk a černou vestu s našitými kapsami a sponami pro nábojové pásy. Dále kalhoty z černého sukna a polovysoké jezdecké boty s ostruhami. Do levé boty je zasunut bičík s rukojetí z ebenového dřeva vykládaného slonovinou a stříbrem. Opasek z hlazené kůže s vytlačenými ornamenty, na kterém visí na pravé straně pouzdro z černé kůže, do něhož je zasunut revolver Smith and Wesson 45 s pažbou vykládanou perletí. Dále je na pravé straně opasku lakovaná pochva, v níž je zasunuta arabská prohnutá dýka s rukojetí ze stříbra, posázenou drahokamy. Na levé straně jsou spony pro zavěšení pochvy s mečem, avšak meč tam není.

V uších má tato žena souhlasné zlaté náušnice s rubíny. Dále má v levém uchu tři další náušnice z různých směsí kovů ušlechtilých i obecných bez kamenů, v polovině pravého ucha zlatý kroužek. V nose ozdobu s diamantem. Na krku je zavěšen na stříbrném řetízku osmihrotý kříž ze zlata, uprostřed označený rubínovým srdíčkem a na všech čtyřech ramenech diamanty. Na prsteníku levé ruky je zlatý prsten bez kamene, na prostředníku levé ruky platinový prsten s napodobeným velkým rubínem ze skla. Na malíčku ocelový pečetní prsten se znakem. Na prsteníku pravé ruky zlatý prsten s černým kamenem, rovněž ze skla...“

„Dost!“ zarazila ji Veronika. „Podívej se ještě jednou!“ Nastrčila jí před oči levou ruku. „Ten rubín je pravý!“

„Je to napodobenina ze skla.“ opakovala tvrdohlavě Cilka.

Veronika zvedla prsten k očím. „Ten prstýnek mi dal Tonio, když se mnou ještě chodil! Uličník...!“

Valérie se smíchem nastavila svoje prsteny.

„Všechny kameny jsou pravé,“ sdělila Cilka. „Vyjma černého kamene v prstenu na pravé ruce. Zlato, z něhož je ulit, je dále smíšeno s jinými kovy v poměru...“

„Stačí, máš pravdu! Řádové prsteny bývají ze slitiny s umělými kameny. Takže tvůj prstýnek je padělek, Vero! Tos nevěděla...“

Veronika se vztekala, ostatní se smáli. Rychtář, na něhož úplně zapomněly, seděl jako zkamenělý. Konečně se ozval: „Ale dámy... jak jste dokázaly, že Cilka mluví plynně a docela rozumně? Nikdy tak nemluvila - a nikdy neviděla drahokamy!“

Veronika se ještě zlobila, odpověděla Valérie. Nastrčila před dívčiny oči svůj prsten a ptala se: „Co je to za kámen?“

„Diamant vybroušený do šestnáctihranného briliantu.“

„Jak to víš?“

„Vím to.“

„Viděla jsi už někdy diamant?“

„Ne.“

„Jak si tedy můžeš být jistá?“

„Jsem si jistá. Vím to.“

„Budeš si to pamatovat, až se probudíš?“

„Nevím.“

„Zapamatuj si, o čem jsme mluvily. A probuď se!“

Cilka sebou škubla. Zvedla ruku s okousanou buchtou, kterou do té doby měla v klíně, a hryzla si.

„Co je to za kámen?“ opakovala Valérie.

Cilce se rozzářila tvář, vztáhla prst a dotkla se prstýnku. „Jé hehe... kamí'ek! Blejská... hee!“

Čarodějky pohlédly jedna na druhou. Diana kývla hlavou.

„Vezmeme ji s sebou,“ řekla Valérie. „Pane rychtáři, nebudete mít nic proti tomu, když u nás den nebo dva zůstane?“

„Ale třeba do smrti! Užitek z ní žádný není, i když musím říct, že popsala oblečení té dámy opravdu pěkně...“

„Dáme vám ještě zprávu!“ pozdravila bičíkem Diana a vyšla ven. Valérie vysvětlovala Cilce, že má jet s nimi, ale dívka nechtěla pochopit a znovu uspávat ji nechtěly. Když přišly ke koním, Cilka je hladila bez obav a koně se k ní chovali důvěrně; nasednout ale nechtěla. Měla si sednout za Denise, který byl dobrý jezdec a vedl by koně i při jejích kvapných pohybech, ale odmítala a trvala na tom, že půjde pěšky.

Smířili se s tím, že je bude zdržovat; ale jak Diana vyrazila vpřed (díky koni ostrým klusem), vyběhla i Cilka a běžela bez známky únavy podle koně, i když zvyšovali rychlost. Zjevně jí podobný běh nedělal potíže, smála se a nevypadala unavená. Běžela s nimi až do pevnosti; když kvůli ní krotili koně, běžela vpředu a ohlížela se, proč nejedou.

V pevnosti jí dali především najíst; vrhla se na jídlo s chvályhodným úsilím, které se nám šelmám velmi zamlouvalo. Mezitím se vedla porada, jak si s ní počínat; Diana navrhovala, aby ji vykoupaly, Veronika aby provedly pokusy a pak ji buď vyhodily, nebo se s ní zabývaly dál. Vyhrála Veronika.

Snad nejlíp přivítala Cilku Tori: ani se nepokoušela o něčem s ní jednat, pouze ji objímala, hladila a pronášela uklidňující slova v řeči, jíž rozuměla jen ona. Cilka se chovala jako malé zvířátko, nechala se hladit a když si Tori přála, mohla ji bez problémů vést, kam chtěla.

Tak ji vzaly do velké místnosti, kde se shromáždily všechny čarodějky. Cilka se nezajímala o nic, jen si dřepla na stoličku a koukala tupě do země. Valérie ji opět uspávala; když ostatní viděly úsilí, jaké musí vynaložit, dost se podivily.

„Buď má tak silnou vůli, nebo není ani schopna dost přemýšlet, aby bylo možno její myšlení ovlivnit!“ řekla Blanche.

„Jen počkej, uvidíš!“ smála se Veronika.

„Umíš číst?“ otázala se Valérie uspané dívky.

„Nevím.“

Veronika otevřela namátkou jednu ze svých knih a předložila jí ji před oči. „Čti!“

Cilka sice zvolna, ale zřetelně četla; dokázala dokonce kromě písma přečíst i alchymistické a kabalistické značky, kterými byly některé výrazy psány. Florence mezitím hledala nějaký text, který je psán řeckou alfabetou, Diana se snažila objevit sánskrt. Cilka bez problémů přečetla obojí.

„Jak se zdá, s její osobností to vůbec nesouvisí,“ vysvětlovala Veronika. „V bdělém stavu je naprosto nevnímavá, nereaguje, chová se jako tříleté dítě. Ale v regresi se podařilo dobrat znalostí její duše, které má z dřívějška, snad z minulého života. Bohužel to funguje pouze v hmotné oblasti...“

„Myslíš, že by dokázala zapálit Oheň?“ ptala se Maryška.

„Jestli dovede vnímat text v sánskrtu, dokáže i elfštinu. Zkus jí dát přečíst formule, které nám napsala Andrea!“

Snad každá čarodějka má svůj osobní grimoár, sešit se sbírkou zaklínadel, návodů k léčení i jiných praktik. Pochopitelně si tam zapsaly i text, jaký používala Andrea, ačkoliv se většinou nedomnívaly, že by ho osobně využily. Valérie jí nastrčila svou knížku v tuhých deskách před oči a Cilka na vyzvání začala číst; Sainé zatím rychle připravila bronzovou mísu a vložila do ní na kousky natrhaný papír a pár třísek, aby bylo co zapálit. Rovněž připravila zápalky, ale chystala se taky zasáhnout a oheň uhasit, pokud by s ním začaly být problémy.

Cilka nezpívala jako Andrea; recitovala zaklínadla nevzrušeně a pomalu, s tupou úporností, aniž chápala, co vůbec čte. Text obsahoval pokyny co dělat, které zjevně považovala za příkazy; poslepu uchopila největší kus dřeva a počala po něm přejíždět prsty a dlaní pravé ruky. Náhle, aniž došlo k obvyklým dramatickým efektům, vzplanul ten kus dřeva jasným plamenem. Sainé přistrčila mísu a Cilka jej do ní vložila; pak jednoduše Oheň setřela z dřeva a zbytek odložila stranou. Oheň se zmocnil papírků a dřívek v míse, vmžiku je strávil a pak hořel z ničeho, nezvykle zářivě a bez chvění.

„Teda, už jsem viděla ledacos!“ řekla Valérie. „Ale vyvolávat Oheň jenom tak, z vlastní vůle... Já žasnu!“

„To je nespravedlnost!“ šeptala Sainé. „Celá staletí se snaží nejlepší mozky, které jsme soustředily... citýrují nás, že nejsme dost vzdělané, že se nedokážeme naučit formule... a ona...“

„Nesouvisí to se vzděláním,“ řekla Veronika. „Dokázala by snad některá z nás v transu číst neznámé písmo nebo poznávat kameny v prstenech jen pohledem? Má zvláštní dar, kterým se možná kompenzuje nedostatek rozumu...“

Cilka klečela vedle mísy a tupě zírala do Ohně; nezdálo se, že by ji vůbec zajímalo, co dokázala.

„Teď jenom jestli budeme moci vstoupit dovnitř!“ řekla Valérie. „Co říkáte, dokáže ho udržet?“

„Zkus to, ne? Cilko, požádej Oheň, aby nepálil živou hmotu!“

Cilka vztáhla dlaně nad Oheň, něco tiše řekla a on jí olízl upracované ruce. Pak je složila na kolenou a seděla bez hnutí.

Valérie okamžitě vstoupila do Ohně; dokonale ji očistil, takže vystoupila s kůží hladkou jako nejjemnější samet. Hned po ní se chystala Diana; tu nejvíc potěšilo, že jí zmizely popáleniny na obličeji i všude jinde. Vykoupaly se všechny; mezitím se to rozneslo, tak se seběhli další. Cilce bylo zcela jedno, kolik lidí se přijde v Ohni koupat; zabývala se tím, co jí poručily, jinak v podstatě nic nevnímala.

„Jak dlouho může nechat Oheň takhle hořet?“ zajímala se Diana.

„Ve starověkých chrámech jej vestálky nechávaly celá léta, snad dokonce věčně! Ničemu to nevadí. Totiž, ony ho tehdy nedokázaly vyvolat, tak musely hlídat, aby nezhasl. Za zanedbání povinnosti se popravovalo...“ vykládala Veronika.

„Takže máme vestálku! V tom případě bychom měly Oheň přemístit někam do chrámu... možná rovnou před oltář!“

„Ano, tam by měl být správně umístěn!“ souhlasila Valérie.

Několik vteřin se nedělo nic; pak Cilka náhle vstala, uchopila mísu s Ohněm a přistoupila ke dveřím. Dívky si vyměnily užaslé pohledy, potom Tori dveře otevřela a Cilka vyšla s Ohněm ven na chodbu a vydala se k chrámové místnosti, aniž jí někdo ukázal, kde to je. Až doposud se nikdo neodvážil Oheň přenášet, dokonce se s ním pohybovat v uzavřených prostorách; kdyby se nepodařilo jej zvládnout, mohl bez problémů spálit celou pevnost. Nicméně Cilka, následována ostatními, prošla všemi chodbami až do chrámu, tam Oheň postavila před oltář a klekla si k němu.

„Jak dlouho můžeme ponechat v transu ji?“ ptala se Diana.

„Myslím, že to není nijak omezeno. Kdyby jí to dělalo potíže, určitě bych to poznala...“ uvažovala Valérie. „Ale měla by se sama taky vykoupat... a vzít si pak něco jiného na sebe!“

Oděv, který Cilka měla, se skládal převážně z rozedraných cárů a nebyl důvod jej zachovávat. Na pokyn vstoupila do Ohně a ten jí spálil na těle vše neživé. Pak vystoupila a když jí Wilma přinesla bílé roucho, zavinula se do něj a znovu poklekla. Kdosi jí podal trojnohou stoličku, usedla tedy na ni, vyčkávala a střežila Oheň. Zpočátku jich většina zůstala s ní, dohadovaly se, jak zorganizovat provoz a co vůbec dělat, avšak postupně odešly a rozhodly, že se budou střídat při jejím hlídání.

„Nezdá se, že by to bylo vůbec zapotřebí,“ řekla Veronika. „Mám dojem, že Cilka si poradí s Ohněm líp než my všechny dohromady, včetně povolaných odborníků, jako Sainé. Ona zkrátka ví, co má dělat; naší povinností je maximálně ji krmit a hlídat, aby jí náhodou něco nespadlo na hlavu...“

„Zařídíme směny, stále s ní někdo bude!“ rozhodla Diana. „Je naše povinnost starat se o ni...“

„Mám pocit, že se ona spíš stará o nás!“ bručela Julka.

„Ne,“ řekla Tori. „On se stará. Oheň.“

Její nenadálý zásah všechny překvapil, obrátily se k ní a tiše zíraly. Tori přistoupila blíž a objala Cilku kolem ramen.

„Nerozumíte jí. Teď je spokojená. Má svou práci!“

„Vždyť si ani neuvědomuje, co se s ní děje!“

„Tady venku ne. Tam uvnitř.“ ukazovala Tori rukama. Cilka při tom seděla nehybně, jako by byla z mramoru, vůbec ji nezajímalo, že se jí někdo dotýká. A Oheň hořel klidně a mírně...

„Tak s ní zůstaň,“ řekla Veronika. „Můžeš si vzít první hlídku; za tři hodiny tě přijdeme vystřídat. Zkus s ní komunikovat, pokud to půjde. A buď na ni hodná...“

Tori s úsměvem přikývla. Pak všechny odešly a Oheň zůstal sám.

Po prvních překvapivých úspěších se vyjednávání počalo podivně zadrhávat, ačkoliv si Charry nebyl vědom žádné chyby. Ovšem také přestal být nejdůležitější osobností; o každém detailu se nyní sáhodlouze bavili ministři, poslanci a různí hodnostáři obou stran, kteří museli dokázat svým nadřízeným či voličům, že jim důvěra byla dána právem a oni jsou těmi nejschopnějšími možnými. Konala se jednání mnohostranná i dvoustranná, naši představitelé jezdili do Berlína a němečtí činovníci zase k nám, Charryho zvali na různé konference, recepce i plesy a vyžadovali, aby se bez protestů zúčastnil, ačkoliv o něm bylo známo, že se mu podobné akce upřímně hnusí a vyhýbá se jim, jak může. Některé z dam dvora by se naopak zúčastnily rády, jenom nebylo jisté, co by tam způsobily a jak by to dopadlo.

Ke všemu nastaly problémy, jejichž dosah jsme nejdřív nebyli schopni odhadnout. Týkaly se našich Vikingů, z nichž se zhruba dvě třetiny sice vrátily s Jednookým Brättem domů na Sever, ale zbytek, nejdivočejší berserkrové setrvali jako součást naší gardy pod vedením Rudého Iwara.

Iwar býval často nepřítomen, což nikomu příliš nevadilo, ale teď se vrátil a téměř zároveň se začaly proslýchat divné zvěsti. Souvisely s tím, že si nechal udělat dvě nové ozdoby a naléhal, aby se tak stalo co nejdříve: jednak zlatý kroužek do ucha, který však nepřipínal do lalůčku, ale dost vysoko do chrupavky, a pak vytetovaný znak na levé ruce, jakýsi stylizovaný orel s křivým tesákem. Obojího mu bylo dopřáno a Iwar byl hrdý.

Pak se začalo opatrně mluvit o důvodech těchto ozdob: v průběhu mírových jednání se Iwar sešel s mladým německým důstojníkem, šlechticem a nadějným členem generálního štábu; nalezli v sobě vzájemné zalíbení, avšak nikoliv v přátelském smyslu. Onen důstojník byl obdivovatelem barbarských středověkých mravů a jarl Iwar přímo ztělesněním toho, co považoval za vznešené. Takže slovo dalo slovo a důstojník nakonec Iwara vyzval k boji na život a na smrt, což přijal. Sešli se se svými svědky na německém území dost daleko od našich i jejich postavení; tam došlo k boji a Iwar nakonec soupeře zabil mečem. Svědkové a přátelé toho nešťastníka mu přiznali vítězství, ale vyhradili si právo vyzvat Iwara k odvetě, až uplyne potřebný čas; právní stránku věci si vzali na starost sami a prohlásili, že to vyřídí.

Následkem toho považoval Iwar za své právo nosit na kůži znak přemoženého soupeře a v uchu kroužek za jeho zabití. Nebyl zdaleka jediný: řada jezdců, zejména těch nejmladších, se pyšnila smrtí svých protivníků a ti nejpyšnější si procvakávali uši, aby v nich mohli nosit tolik kroužků, kolik nepřátel poslali k jejich předkům. Někteří navrhovali, aby se vypracovávaly ze zlata za nepřátele zabité ušlechtilou chladnou zbraní, mečem či dýkou, a ze stříbra za zabité puškou či revolverem. Náhodně zasažené jedince pomíjeli a někteří dokonce navrhovali, aby se zastřelení nepočítali vůbec.

Dále se navrhovalo, aby si dotyčný hrdina pečlivě pamatoval, jak kterého z nepřátel zabil, a byl schopen kdykoliv vyprávět tuto příhodu se všemi podrobnostmi. V tom případě se samozřejmě nedalo počítat ty náhodně zabité, protože o nich nešlo vyprávět hrdinskou ságu. Někteří starší a zasloužilí namítali, že jejich životní úspěchy jsou tak rozsáhlé, že by se jim do uší nevešly; i byl podán návrh, aby se za každého vytetovalo nápadné znamení na vhodnou část těla, prsa nebo ruku. Byla to obdoba kroužků, které si nechávaly dělat dívky při vdavkách.

Tyto záležitosti se projednávaly výhradně formou klepů, žádné oficiální vyšetřování nebylo ani zahájeno a když se kdosi zeptal Almetty, starý komthur mávl rukou a prohlásil, že jsou to nesmysly a žvásty. Což vydrželo do chvíle, kdy došlo k dalšímu případu, tentokrát mnohem tragičtějšímu.

Stalo se totiž, že tři naši mladí jezdci se vypravili na nákup do města s tím, že tam nejspíš budou muset přespat. Předpokládalo se, že to přespání se odehraje v Červené růži či jiném podobném podniku, takže velitelé chápavě přimhouřili oko. Avšak dva mládenci se druhého dne vrátili značně vystrašení a třetího přivezli křížem přes koně. V prsou měl bodnou ránu.

Charry se okamžitě rozhněval a zajímal se, jak k úmrtí došlo. Odpověď nebyla jednoznačná, přesněji řečeno chlapci se všelijak vykrucovali, až byli nakonec nuceni přizvat pravdu: šlo o souboj a tentokrát vyhrál Němec, k nesmírné radosti svých krajanů. Mnozí naši začali hovořit o pomstě, ale Yamanaki takový názor rázně odmítl - pokud bychom to přijali, museli bychom přiznávat také Němcům právo pomstít kamaráda zabitého Iwarem.

Tehdy mnozí mladí jezdci upadli do velkých rozpaků; vysvitlo, že podobných střetnutí se konalo již několik, avšak dosud při nich nedošlo k úmrtí ani vážnému zranění. Charry vypěnil a rázně zakázal veškeré podobné souboje; s tím však chlapci nesouhlasili:

„Co teda máme dělat, když nás vyzvou? Takových výzev máme fůru a kdybychom je odmítli, nařknou nás, že jsme zbabělci!“

Charry se zajímal, zda je to všechno, co mu tají. Odpověď »ano, v podstatě...« nepovažoval za dostatečnou; takže mu bylo vysvětleno, že mnozí mladí němečtí důstojníci považují templářský systém kast a bojových spolků za přitažlivý a velmi rádi by se do něj zapojili; což pro nepřítele lze pouze tak, že zkříží zbraň s některým naším chlapcem. To je zřejmě důvod...

Charry se chytil za hlavu a tiše se rozčiloval. Někdo z kluků se pokusil zmírnit jeho hněv a ujistil ho, že po boji se obvykle mezi soupeři uzavře svazek bratrství, zpečetěný výměnou krve, což další boje vylučuje. Němci by měli zájem i o spříznění přes společné dívky, ale ty se zatím nedaří tak snadno přesvědčit...

Charry reagoval několika značně nepřívětivými výrazy na adresu oněch slečen; v podstatě vyjádřil mínění, že se brzy některá ve prospěch celku obětuje, ovšem ne tak slušně. Potom zakázal každý styk s nepřítelem kromě oficiálního a rozpustil shromáždění.

Podle předpokladu měl nastat klid, ovšem skutečnost... Členky sekty Zlých jazyků postřehly okamžitě svou šanci a počaly vytrvale a neúnavně šmejdit, slídit a panstvu donášet. Zakrátko se proslechlo, že někteří jezdci, kteří už tábor opustili, odjeli oklikou do Německa, kde putují po statcích a zámcích junkerské šlechty, předvádějí svoje zvyky a šíří je mezi nepřátele, což se neobejde bez bojových a sexuálních obřadů. Charry odpověděl, co se děje mimo jeho armádu, že ho nezajímá; i bylo mu sděleno, že by ho to zajímat mělo, protože počátky to mělo tady a řádu se týká každá aktivita s ním spojená. Mnozí ti jezdci totiž rádi přijímají své hostitele do řádu, ačkoliv k tomu nemají patřičné pověření ani odpovídající hodnost.

„Do jakého řádu? Blesků, Templářů nebo čeho?“ ptal se.

„To je právě těžké! Vypadá to, že buď něčeho zcela nového, nebo Černého kříže Bruna Weranskiho!“

„Jak se do toho zapletl Bruno?“

„Kluci s ním spolupracovali, dokud tu byl. A taky s tou jeho velekněžkou profesorkou Odilií...“

„Nezajímám se o žádného z nich! Stačí?“

„Dokonale...“ sdělili a šli mu z cesty.

Pak byl zase chvíli klid až do chvíle, kdy za Veronikou přišla Wilma, poněkud rozpačitá. Dokonce otálela s přiznáním.

„Dneska ráno mě nějací kluci znásilnili!“

„To snad není možné! Kdo to byl?“

„Nevím. Nejdřív ze všeho mi hodili na hlavu šátek!“

„Chytré. Co dál?“

„Vím jenom, že byli tři; vždycky mě dva drželi a jeden mi to udělal. Podle hlasu dost mladí...“

„Hm. Bylo to hodně nepříjemné? Bránila ses?“

„No... přiměřeně.“

„Chceš z toho dělat nějakou aféru?“

„To snad ani ne, ale... jeden z nich říkal takovou věc. Že je to pro štěstí v boji. Dohadovali se, jestli to bude stačit, nebo je zapotřebí udělat něco s krví...“

„Tvojí nebo jejich?“

„V tom zřejmě neměli jasno. Někoho dospělého se styděli zeptat.“

„Bezva! Je pravda, že styk s kněžkou přináší štěstí, ale nevím, zda je možné si ho vynutit! Myslíš, že můžeme očekávat častější pokusy to opakovat?“

„No... jestli to splní účel...?“

„A co vlastně mají v úmyslu?“

„Řekla bych další souboj! Nebo dokonce něco ještě většího, když se chtějí tak posichrovat! Nejspíš v Německu...“

„Bezva! Prosím tě, nikomu to neříkej!“

„Hlavně jestli to nerozkecají oni!“

Wilma chtěla odejít, ale Veronika ji zadržela: „Počkej ještě... jde mi o to, že ty jsi hodně mladá a myslím... Bylo to zlé?“

„Ani ne. Oni jsou taky hrozně mladí. A nezkušení. Jestli umějí v boji tak málo jako... s holkou, tak o ně mám strach.“

„Proto zřejmě chtěli mít tu ochranu.“

„No jo - jenže co když to nepomůže? Když i přes tu ochranu prohrajou a někdo z nich zahyne? Nebudu za ně pak zodpovědná?“

„Mě spíš trápí, jestli se jim ta akce podaří a po návratu někde rozkecají, jak jsi jim pomohla. Kluci jsou nápadití a příklady táhnou; aby je třeba nenapadlo udělat na nás hon...“

Wilma se spiklenecky usmála. „To bys přežila. Byli v podstatě milí. Já už zažila horší věci...“

„Taky bych se nezbláznila, ale... nepůsobí to dobře! A mohlo by se stát, že by si vybrali některou, která opravdu nechce! Jak se s tímhle jednou začne, nikdo nemůže říct, kde to skončí!“

„No jo - ale jak to zarazit?“

„To taky hodně záleží na tobě, Wilmo! Podle toho, co o tom budeš povídat!“

„Vrtá mi hlavou úplně jiná věc: zda taková ochrana v praxi skutečně funguje. Totiž, kdyby fungovala, tak: máme my morální právo jim ji odpírat?“

„Já tě snad přerazím!“ vzdychla Veronika a poslala ji pryč.

Wilma samozřejmě nemlčela a mezi mládeží se o tom začalo brzy diskutovat. Veronice bylo jasné, kde je problém: přijeli sem bojovat, ale nějakou dobu už jsou nuceni být v pohotovosti, aniž se něco děje. A chlapci i dívky bojovat chtějí, jejich ruce i zbraně jsou připravené. Když ne s nepřítelem, tak aspoň cvičně mezi sebou. Důvod? Však on se nějaký najde!

Takže proč ne o děvčata? Některým ta pozornost lichotila, jiné byly ostře proti a většina váhala, co bude lepší. Jako obvykle se vytvořila pletenice názorů osobních, skupinových i oficiálních, v níž se neustále tříbily názory; kdo odjel na dva tři dny, po návratu zjišťoval, že celá struktura je převrácená naruby a musí znova zjišťovat, jaké je rozložení sil.

Veronika a její velitelská skupina byly v podstatě mimo hru; byly starší, vyspělejší a provdané za významné velitele, kterých se nechtěly vzdát. Taky nevyhledávaly osamělá místa, kde mohly být přepadeny a přinuceny se vzdát neznámému útočníkovi; ovšem ty mladší a méně významné to považovaly za dost dobrou metodu, jak se úspěšně vnutit někomu z bojovníků.

Veronika vydala několik oficiálních zákazů, zejména dívkám; očekávala, že ji ostatní podpoří, ale narazila, zejména u Diany. Ta se delší dobu všelijak vymlouvala a její komentáře k různým pochybným mravům byly víc než rezervované; až Veronika konečně pochopila: Diana ji zásadně nepodpoří v boji proti aktivitám, jejichž důsledkem by mohlo být narození dítěte. Ať manželské či nemanželské, vytoužené nebo náhodné, ale dítě! Když se Diana doslechne, že některá čeká miminko, je jako smyslů zbavená a zabránit narození je pro ni větší zločin, než cokoliv jiného.

A také věděly proč: ačkoliv žije s Charrym již mnoho let, doposud nepočala a veškeré úsilí přichází vniveč. Je zvykem čarodějek dělat vzájemné lékařské prohlídky, takže i Dianě prozkoumaly vnitřek dostatečně důkladně a nenalezly žádný rozumný důvod; ani u Charryho neexistuje žádná závada, je absolutně zdravý a vše v pořádku. Proč tedy nedošlo k oplodnění, je záhada, avšak vědí, že občas lékařská věda objeví nerozlousknutelné oříšky. Na Dianu to má psychický dopad v tom, že děti miluje až fanaticky.

Dále se přidávala politická stránka věci: jako císařovna se Diana pokládá za ochránkyni všech mladých lásek. Jakýkoliv milostný vztah je podle ní správný a drobné náznaky, že vše není docela v pořádku, velkoryse smetá se stolu. Veronika se záhy přesvědčila, že dosáhnout u ní morálního odsouzení někoho z mladých je prakticky nemožné. A uváděla dobré důvody: Vždyť on je ještě tak mladý a skvělý bojovník! nebo Vždyť ona je tak roztomilá! Mohly jí stokrát dokázat, že dotyčný je nevychovaný, primitivní rváč s naprosto omezeným rozhledem a ona vypočítavá, potměšilá a zrádná koketa, která štve kluky proti sobě, aby se pobavila; Diana to vyslechla, promyslela si to a pak s povzdechem prohlásila, že sice důkazy uznává, ale přesto věří, že se časem ti mladí napraví; vždyť jsou tak milí!

Za těchto okolností je ovšem velmi obtížné zavádět morálku; mládež to bystře pochopila a začala předvádět příběhy hodné Shakespearova pera. Cloumaly jimi bezuzdné vášně, pronášely se slavnostní sliby a strašlivé přísahy a každou chvíli se konala nějaká svatba; ovšem vzápětí se přísahy porušily a sliby zhynuly na nezájem, takže docházelo ke všelijakým propletencům, řešeným potyčkami a hádkami. Veronice a ostatním bylo jasné, jak by se jim předešlo zásadně: rozehnat celý spolek do všech stran světa. Což ovšem taky nejde, je to jejich armáda!

Takže všichni naléhali na brzké uzavření míru. Charry rovněž toužil po mírové smlouvě, ale uspěchat se to nedalo, vyjednávání uvízlo v nepřehledném bludišti diplomatických jednání a soustavně docházely rozporné zprávy. Mnozí hodnostáři nebyli rádi, že válka skončila tak rychle a bez starostí. Páni dostali předem tučné úplatky a slib ještě větších zisků v případě obsazení země; jiní byli tak hloupí a neprozíraví, že se nechali oněmi podplacenými přesvědčit. Opět jiní byli sice poctiví, ale jejich schopnosti nevalné, nedokázali si promyslet ani stín budoucnosti; co jediné věděli jistě bylo, že ten nevychovaný primitiv přivede zemi jen ke zkáze.

A co horšího: počal reptat také prostý lid. Neboť různí pánové vysvětlovali doposud trvající válkou všechny nesnáze, které se objevily: nedostatky v zásobování, zdražení, keťasení, zastavení přídavků ke mzdám. Dělníci stávkovali, hádali se, protestovali, pořádali manifestace. Úřady odpověděly zrušením dělnických oddílů a žádaly, aby vrátili zbraně. Někteří tak učinili, jiní nikoliv; pak se zjistilo, že si ve zmatku nikdo nezapsal, komu se zbraně vydaly, ani kolik jich vůbec bylo. I usoudilo se, že to zavinil Charry, který určil k vydávání zbraní své důstojníky, jimž to bylo jedno. Takže se do arzenálů vrátila sotva polovina vydaných zbraní a erár neměl zdání, po kom chtít ty zbývající. Fabrikanti kleli a dostávali strach, aby si to s nimi dělnická třída nechtěla vyřídit.

A co nejhoršího: vláda rozhodla zvýšit daně o deset procent, aby kryla výdaje na válku. Charry odjel okamžitě do parlamentu; apeloval, že náklady války vlastně nenesl nikdo jiný než on sám, poukazoval na korupci, šmelinu a nepořádky v hospodaření armády, na které přišel, že lid nemůže nést další břímě a platit by měli spíše ti, kteří na válce vydělávají. Poukázal i na to, že sám vložil kromě svého života do války i vlastní peníze a vyzýval k následování; umluvili ho frázemi a sliby a když odejel, nakonec stejně zákon prosadili. A když projížděl ulicemi, už jej nevítal tak nadšený pokřik davů, jak uvykl.

Čím dál častěji nás navštěvovaly všelijaké komise německých důstojníků. Zpočátku to velení považovalo za důvod předstírat nějaké ne zcela pravdivé skutečnosti; později vyšlo najevo, že se mnohdy jedná o bystré a chápavé jedince, kteří se sem přišli něčemu přiučit. V řádu bohužel neexistuje zákonná metoda, jak někomu zabránit, aby se něco dozvěděl; naopak je povinností odpovědět, pokud se táže. Existují sice tajné informace, ale těch je velmi málo a Němci po nich nepátrali; dotazy ohledně vnitřní organizace řádu jsou považovány za přípustné.

Zpočátku měli Němci určité problémy s reálnými či imaginárními jevy v ležení. První komisi jsme uspořádali bohapustou ožrávačku, aniž dostali kapku alkoholu, Valérie jim zkrátka vsugerovala, že oslazená voda je víno či kořalka podle jejich chuti. Později strávili vášnivou noc s místními dívkami, také pouze ve svých představách. Byli nesmírně spokojeni, ale někteří postřehli určité rozpory a poukázali na ně, takže jim nakonec byla pravda přece jen odhalena. Vůbec se nezlobili, naopak byli ještě víc nadšeni a rozkecali to, takže ti další přímo vyžadovali podobná představení. Čarodějky samozřejmě ochotně vyhověly.

Maršál Moltke mohl být již dávno vyměněn za nějakou výhodu při jednání, ale nezdálo se, že by měl chuť od nás odejít. Částečně kvůli Conchitě, která si na privilegované postavení jeho milenky silně zvykla a nafukovala se až přespříliš. Vždy byla spíš méně bystrá, i když pěkná, nechat se svést pro ni bývala otázka dobré nálady a hodiny času. Teď se naučila maršálovi lásku odpírat, naopak provokativně laškovat s jinými; Moltke planul vášní, mučil se žárlivostí, zapřísahal ji a dal se manipulovat. Chodil kvůli ní na přednášky, snažil se chovat jako jezdec a všelijak se ponižoval, až to připadalo ostatním směšné.

Almetta odjel do Německa, několik dní tam vyjednával a když se vrátil, nechal si ode mne podat obšírné hlášení o maršálových aktivitách. Poslouchal nezvykle soustředěně a občas položil nějakou otázku; pak mi obzvlášť poděkoval a vypravil se za ním. Moltke zrovna seděl s Conchitou, která měla dobrou náladu a tudíž k němu byla milá; když k nim přišel Almetta, dal jí letmý pokyn gestem ruky a dívka se okamžitě vymluvila a zmizela.

„Děje se něco, příteli?“ zeptal se Moltke trochu rozmrzele.

„Ano, děje. Poslal jsem ji pryč záměrně. Tygra ne, ten zůstane tady jako svědek a stráž. Chci si s tebou promluvit.“

„S radostí. O čem?“

„O tobě, o Německu a o řádu. Zásadní rozhovor.“

„Napjatě poslouchám.“

„Rozborem situace jsem dospěl k názoru, že tvým úmyslem je po skončení jednání vybudovat v Německu nějakou obdobu našeho řádu; strukturu, která by vychovávala vyšší důstojníky, po nich nižší až k mužstvu s tím, že by celý ten systém byl podřízen záměrům říše. Záměr: dobytí co největšího území, postupně celé Evropy. Ten úmysl je také důvod, proč jsi tady a proč... předstíráš vášnivou lásku k té dívce.“

„Promiň, komthure, ale obávám se, že jsi mne urazil! Kdybych tě nepovažoval za přítele, měl bych tě vlastně vyzvat na souboj!“

„Kvůli čemu? Že jsem tě prokoukl?“

„Mé úmysly vůči Conchitě jsou naprosto čisté! Zbožňuji ji z celého srdce a zemřel bych, kdyby mne opustila!“

„Ne. Takové řeči ti nepřijme ani ten nejhloupější čaroděj. Já totiž kromě toho, co mi povídáš, taky leccos poznám... vnitřně. Takže vím, že ses od ní i jiných naučil ledačemu z psychologie, strategie, taktiky a... možná i magie. Mnoho našich kouzel je ve skutečnosti iluze; tuto metodu použily naše dívky na tebe a ty ji teď používáš na ostatní. Docela s úspěchem.“

„A co? Uráží tě to?“

„Nijak zvlášť. Byl jsem teď v Berlíně a jednal s různými lidmi; dokonce i s císařem. Znáš dobře svoje kolegy a až se tam vrátíš, budeš mít nad nimi značnou moc. Budeš geniálním politikem i vojevůdcem, tvůrcem nové strategie i taktiky. Vstoupíš zřejmě do dějin, pokud se tak dosud nestalo...“

„Myslíš, že je to zásluha řádu?“

„Nemohu zpětně zjistit, kolik jsi toho uměl předtím, ale něco na tom je. Důstojníci, co tě navštěvují... tuším Německo v krátké době očekává rozmach. Možná bych tě měl varovat: někdy to bývá nebezpečné. Nepouštěj všechno tak snadno ze řetězu, ponech si kontrolu...“

Maršál se jen usmál. „Ty odcházíš na Ostrov, Horácio?“

„V téhle vlně určitě ne. Proč?“

„Rád bych s tebou spolupracoval. I po skončení jednání.“

„Není to zcela vyloučeno, ale... jsem starý. Soustřeď se na ty mladší, pokud ti můžu radit. Vím, že někteří už váhají.“

„Většina jich odejde s Charrym. A se svými dívkami. Chtějí žít v míru, mít rodiny... zůstanou nám jen ti, které oni nechtějí. Ti přebyteční, ti navíc! Ujal bych se jich...“

„Tušil jsem to. Nemám nic proti tomu...“

„Charry spěchá, chce odejít. Já nemám proč spěchat, je mi tady docela dobře. Jsem místní komthur; dokonce mne doprovází osobní šelma, jak předepisuje arminský zákon. Komthur zajatců...“

„Budiž ti přáno, maršále. Nechci ti v ničem bránit.“

„Tak je to správné. Ať všechno jde, jak má...“

Dokonce si na to stiskli ruku; a vše pokračovalo.

Valérie z Mendozy patří k dívkám bystrým. Veronika, Maryška, Julie, Blanche, Florence, dokonce i Magda, Tori, Wilma a Káča se často zabývaly všelijakými pokusy s Ohněm prostřednictvím Cilky, ale Valérie byla daleko nejlepší, její činnosti byly rozmanité a dosahovala pozoruhodných výsledků. Provádění výzkumů s Cilkou je činnost jednostranná: ona žádnou psychiku nemá, je pouze otiskem někoho dřívějšího. Nemá osobní ambice, dokonce ani vlastnosti. Nepotřebuje jíst, spát, snad ani vnímat.

Zpočátku jí na noc nařídily uhasit Oheň, pak ji probudily a chtěly, aby si odpočinula. Téměř okamžitě přišly na to, že se probouzí plně odpočatá a noc tráví hloupým zíráním do prázdna, pokud bezcílně nebloumá po pevnosti a neciví třeba na hlídky nebo jiné pohybující se objekty. Přišly tedy na to, že je lepší neprobouzet ji vůbec a nechat hlídat Oheň dnem i nocí.

Dohlížely také, aby se najedla. V bdělém stavu, když dostala misku s jídlem, dlouho se v ní přehrabávala rukama a s dětskou umíněností si vybírala kousky, které se jí víc líbily. Trvalo to dlouho, celá se upatlala a jídlo rozházela kolem sebe; spíše než z misky byla asi zvyklá pohltit, co jí kdo dal a co si uhájila před domácím zvířectvem. Takže se pokusily nakrmit ji v transu; Cilka přijala, zvládla používání lžíce a bez problémů snědla takovou část předloženého pokrmu, aby byla nasycena. Zbytek vrátila a na dotaz odpověděla, že stačilo.

Později vypozorovaly, že existuje určitá doba a množství jídla, jež potřebuje. Nebylo pokaždé stejné, řídilo se výživnou hodnotou stravy. Je ochotna spolupracovat, nikoliv poslouchat. Takže se dohodly takto: dívka, která na ni dohlížela, jí občas položila otázku, do které doby jí vydrží zásoba potravin. Cilka odpovídala třeba: tři hodiny a dvacet šest minut. Strážkyně si to pamatovala a po třech a půl hodinách přinesla jídlo. Cilka se bez problémů najedla a potom opět určité hodiny vydržela. Pokud dostala pokrm předčasně, část odmítala.

Na nezasvěceného by asi působilo divně, že čarodějky nechávají mentálně retardovanou dívku bez jídla a beze spánku; avšak Cilce samotné to vůbec nevadí, je spokojená nebo alespoň klidná. Otázka prospěchu či škody u ní nepřipadá v úvahu, nemyslí na nic takového. Plní své povinnosti jako stroj a je nejlepší zacházet s ní jako se živým strojem. Jakékoliv jiné zacházení jí určitým způsobem ubližuje. Valérie definovala Cilku jako objekt neuvědomující si vlastní existenci.

Stalo se zvykem, že každé ráno se dívky přicházely vykoupat v Ohni; byl to pro ně nejlepší počátek dne, protože se zároveň umyly a nabraly energii. Florence nějakou dobu přemýšlela a pak se dlouho radila s Cilkou; ta pochopitelně odpovídala čistě věcně na otázku, jak byla položena, bez ohledu na smysl. Asi se na něčem shodly, protože třetí den si kamarádky povšimly, že její hlava již není ideálně holá a hladká. Takže se zajímaly, co se to děje a jak toho dosáhla.

„Je to experiment! Zkusila jsem Cilku požádat, aby usměrnila Oheň tak, že mi nespálí vlasy. Zkouším, jestli to půjde...“

„Že jsi něco neřekla!“

„Zatím jsem si nebyla jistá, jestli to bude fungovat. Teď mám dojem, že se to podařilo...“

„To je úžasné! To znamená, že dokáže víc než Andrea!“

„Je to trochu jiné. Požádala Oheň, aby mi nespálil vlasy; všechno ostatní ovšem ano. Dneska jsem svůj experiment rozšířila o obočí a jsem zvědavá, jak to vyjde...“

„A co my? Půjde to taky u nás?“

„Zkusíme to, samozřejmě!“

Cilka klidně vzala na vědomí, že ochrana účesu se týká dalších osob; pak ten okruh postupně rozšiřovala, jak se hlásili noví zájemci. Pochopitelně byl zájem velký, ačkoliv se tím rušila možnost pyšnit se vytetovanými ozdobami. Co se týkalo kreseb na kůži, prozatím je Oheň zjasňoval a činil výraznějšími, avšak někteří soudili, že by je dokázal také zrušit a obnovit původní neporušenou strukturu kůže. Od toho nebylo daleko k možnosti, že by zmrzačeným jedincům postupně dorůstaly useknuté končetiny; ta možnost se zvolna z fantastických snů měnila v experiment. Začalo se říkat, že končetiny dorůstají, ovšem po zlomcích milimetru, stejně jako vlasy.

Stejně se dalo Ohně využívat ke zjištění, co se které ženě narodí; některé dokonce experimentálně zkoumaly, co bylo jejich dítě v předchozím zrození a jaký bude jeho osud v budoucnosti, aby jej mohly případně ovlivnit. Skutečný dosah těch činností byl však neurčitý, jevil se spíš jako hádání naslepo, než jako vědecká metoda. Čarodějky se dohadovaly a diskuse obvykle brzy sklouzla na plány, které mají se svými budoucími dětmi.

Některá z mladších děvčat ve stavu euforie (když zjistila, že bude mít rozkošná dvojčátka, kluka a holku zároveň) navrhla, aby císařovna Diana vyhlásila následující zákon: každá žena, která se chce vystěhovat do Arminu, musí být v okamžiku vstupu na půdu Ostrova oplodněná. Pokud nebude, je povinná zaplatit pokutu, bednu šampaňského nebo její ekvivalent v jiném alkoholu, který se později vypije na zdraví novorozenců. Byl to návrh minimálně netaktní a starší dívky se obávaly, zda se Diana neurazí; ale ta, jen se to dozvěděla, rozzářila tvář:

„To je krásný nápad! Ano, takový zákon vyhlásím!“

„A to můžeš vyhlašovat zákony jen tak? Bez rozmyšlení?“

Diana si podala svůj japonský meč, povytáhla pár palců z pochvy a s třesknutím zarazila zpátky. „Tak! Tím je to uzákoněno!“

Dívky to oslavily hromovým křikem.

„Jenom se obávám, že se moc nenapijem,“ řekla Veronika. „Holky se už tak moc nebráněj, teď přestanou úplně a...“

„Nevadí! Já vím, možná budu jediná, kdo to zaplatí, ale...“

Veronika zvážněla, dokonce Dianu pohladila po rameni. „Nic si z toho nedělej! Třeba nějakej doktor objeví něco...“

„Nedělej si ze mě blázny! Sama jsi dost dobrá doktorka, ne? A prohlížela jsi mě tolikrát, že...“

„Takže vím, že v tobě ta chyba není. Jsi absolutně zdravá!“

Diana na to neřekla nic. Jen pokrčila rameny.

„Promiň, že to říkám, ale... možná přece Charry...“

„Vím jenom, že by dítě moc chtěl. Když vidí nějakého kojence, tváří se tak... střílí po mně vyčítavé pohledy. Neřekne mi ani slovo, ale ženská pozná, když ho něco mrzí...“

„A není ta chyba v něm? Má děti s jinými ženami?“

„Prosím tě! Není to Baarfelt - a já bych mu dala!“

„Baarfelta vynech, není to špatný chlap a dokáže ženu potěšit! Když je delší dobu sám, to víš...“

„Nikdy bych nedovolila... Nechápu, že zrovna ty ho bráníš!“

„Třeba mám důvod!“ odsekla Veronika.

„Cože - ty snad taky?“

„Já se za to nestydím! Byl hostem u tatínka ve Valencii; není přirozené, že se odvděčil za pohostinství tím, že mu svedl dceru? Bylo mi skoro šestnáct a dle úsudku jiných jsem byla hezká!“

„Ano, Tomáš má dobré způsoby a vybraný vkus.“

„Tak vidíš, musím ho bránit! Ostatně, co ty máš proti němu?“

„Nic; ale Charry mu tu jeho rozvětvenou rodinku dost závidí. Zvlášť Denise. Když se Tomášovi podařilo oplodnit Evu, to ještě nebyli svoji, dost se mračil. Vyjádřil se - s charakteristickým taktem - že Tomášovi se stačí o holku jenom otřít...“

„A... řekni, ty jsi skutečně nikdy s Tomášem nic neměla?“

„No prosím tě! Co si myslíš?“

„Každé ženě dělá dobře, když se líbí mužům!“

„Jednak jsem věrná a počestná manželka, a za druhé: myslíš, že Charry by odjel jen tak na čtyři dny, kdyby byl Baarfelt nebo třeba jen některý jeho syn nablízku? Všimla jsem si, že mě hlídal jako vlčák; buď musel vidět jeho nebo mne...“

„Nevadilo by, kdybych zkusila... nahlédnout do budoucnosti? Já nebo Valérie, to je jedno...“

„Prosím tě o to!“

Jakou metodu Veronika použila, to neřekla; ale příští den hned po koupání v Ohni Dianu vyhledala: „Zcela jasně tomu nerozumím. Budeš mít dítě; ale nevím kdy a za jakých okolností. Hned tak to ale nebude...“

„Víc zjistit nemůžeš?“

„Musíš čekat. Být trpělivá...“

„No jo... tak budu. A co, když na to přijde, copak nemám na tu bednu kořalky? Až dojedeme do Arminu...“

Iwar Wulffssonn se zas jednou vrátil z neurčitě definované cesty, avšak tentokrát ho podpírali dva kamarádi a pečoval o něj Arwakr Aswastarr. Magda kupodivu nepropadla panice a přiběhla za Valérií sice vystrašená, ale s přesným požadavkem. Je nutné, aby se okamžitě vykoupal v Ohni, protože má vážné zranění, nehledě na dva drobné škrábance.

Zatímco chlapci Iwara svlékali, Arwakr vysvětlil, že bojoval se dvěma soupeři, ke kterým se v průběhu bitky připojil ještě třetí; všichni mladí němečtí důstojníci ze spolku, který si říká Hermannova legie a klade si za čest být pokračovateli germánského hrdiny Arminiana, který kdysi porazil legie císaře Augusta v Teutoburském lese. Kdosi položil dost hloupou otázku po příčině sporu; chlapci vysvětlovali, že se snad ani nejednalo o žádný spor, spíš součást zasvěcovacích obřadů. Z téhož důvodu má Iwar zranění na těle, ale žádné škody na oděvu, protože jako správní válečníci všichni bojovali nazí.

Takže byl svlečen a začaly se odmotávat krví nasáklé obvazy, do nichž ho zavinul Arwakr. V té chvíli zasáhla Valérie a pravila, aby ho ponořili do Ohně i s obvazy, stejně shoří a způsobí to míň škody. Zároveň to pro ni byl pěkný pokus, zda mu Oheň zachová vlasy; samotnému Iwarovi to bylo kupodivu jedno, rána ho bolela a ztratil tolik krve, že se mu vědomí kalilo.

Cilka to zvládla perfektně; Iwar vstoupil do Ohně a shořelo na něm vše včetně těch obvazů, také chlupy všelijak jednotlivě mu rašící na tváři, ale dlouhé rudé vlasy zůstaly neporušené. Při koupání se probral a když vystoupil, statečně se usmíval a se zájmem prohlížel rozchlípenou ránu v hrudníku. Vyzval ostatní, aby se vykoupali také, což učinili a byli spokojeni.

Pak se Iwar nechal ošetřit, přesněji uložit a dovolit ráně odpočívat až do další koupele, k níž mělo dojít za několik hodin. Ujala se ho věrná manželka Magda a teprve teď mu začala opatrně vyčítat, že ohrozil svůj život. Julka se naopak zajímala, jak dopadli nepřátelé a jak vůbec souboj probíhal. Iwarovi zablýskalo v očích a samozřejmě dostal chuť se pochlubit, nechal však vyprávět Arwakra a ten jeho počínání věrně vylíčil:

Iwar nejdřív dal oběma soupeřům jakési zasvěcení; jeho význam Arwakr pro jistotu nedefinoval. V průběhu noci se odehrál obřad, který rovněž nevysvětlil, a při východu slunce pak začal souboj. Iwar bojoval proti oběma najednou a oni ho nedokázali přemoci, ačkoliv mu způsobili jeden ze šrámů na levé ruce. Potom výsměšně pobídl třetího, aby jim přišel na pomoc; tehdy utrpěl tu druhou ránu a vyřídil jednoho ze soupeřů. Potom bodl druhého, ale při tom třetí bodl zas jeho. Iwar ho taky nějak zmohl, ovšem to už z posledních sil; Arwakr ho ošetřil, kamarádi ho posadili na koně a jeli do pevnosti, co to dalo.

„A jak dopadli ti Němci?“ ptala se Magda. „Ošetřili jste je taky? Teda... pokud to přežili!“

„Přežili dobře,“ mávl mladík rukou. „Dělal jsem, co se dalo; ještě nás doprovodili až sem...“

„Tak proč nepřišli?“ vyjela na něj Valérie. „Mohli se vykoupat taky a bylo by po problémech!“

„Ty bys to vážně dovolila?“ řekl Arwakr nadšeně. „Totiž, oni právě čekají, jestli jim to nějak vyjednám...“

„Odjakživa vím, že seš pitomec, ale ne že tak velikej! Žeň pro ně a ať jsou tady, než se naštvu! Za trest bych jim měla spálit vlasy, aby bylo vidět, jak jsou blbý!“

Chlapec vyběhl, zatímco Iwar její hněv zarazil poukazem, že pro Němce přijít o vlasy není nic tak hrozného, stejně nosí kratičké vojenské účesy. Což se za chvíli dokázalo; jenže těch důstojníků bylo pět, dva jako svědkové. Všichni velice rozpačití. Koupel v Ohni uvítali, ožehnutí hlavy jim připadalo jako legrace. Méně legrační připadaly Valérii stopy Iwarova meče na jejich tělech.

„Zůstanete tady, než se uzdravíte!“ nařídila. „Minimálně tři dny! Odkud jste sem přijeli?“

Ta otázka je uvedla do mírných rozpaků. Vyšlo najevo, že jsou z vojenské školy v Norimberku a mají právě dovolenou; nadřízení částečně vědí o jejich záměrech, někteří však ne zcela přesně. Zůstat tu tři dny můžou, dokonce třeba týden, ale rozhodně nikdo nesmí vědět, za jakých okolností ke zranění došlo.

„No jo, jasně!“ vrčela Valérie. „Hlavně že tady všude kolem je Němců jako máku! Tak dobře, pamatujte si, od teďka jste naši; těch pár dní to s váma vydržíme...“

Takže řešení situace bylo jednoduché, avšak důsledky nedozírné; těch pět mládenců totiž dostalo (i když dočasně) všechna práva řádných Templářů. Už během druhého dne zjistili, že takový výrok je nesmyslný, koho jednou řád přijal, ten v něm zůstává navěky a jeho členství končí až smrtí. Většina rytířů odmítla brát je na vědomí, ale Iwar neměl jinou možnost než je chránit, vzájemným prolitím krve se sbratřili natolik, že k němu navždy patří. Někdo neprozřetelně nadhodil, že by mohli posílit vzájemné svazky uzavřením manželství; Magda kupodivu neměla námitek. Jeden přiznal, že má sestru, která šíleně obdivuje svět starých Germánů a kdyby ji takový Iwar vzal na vědomí, zbláznila by se radostí. Magda klidně navrhla, aby jí napsal a pozval sem; princezny ji určitě přijmou mezi sebe a ochotně vychovají.

Když se to dozvěděl Charry, prohlásil nejdřív, že je mu to jedno. Pak se zamyslel a rozšířil svůj názor v tom smyslu, že je velmi žádoucí uzavřít s Německem příznivé kontakty, takže pokud by někdo chtěl přijít na soukromou návštěvu, klidně může. Bude to rozhodně lepší, než současné nekonečné vyjednávání o nesmyslech, kterým se obě strany snaží věc jenom zdržovat.

V průběhu příštího týdne byly odeslány další tři tisíce zajatců domů do Německa; opačným směrem však přijela zhruba stovka velmi specializovaných jedinců. Někteří z nich na přímý rozkaz maršála Moltkeho; a nebyli to žádní kluci, ale zkušení velitelé v hodnostech od poručíka po majora. Zacházelo se s nimi ovšem jako s běžnými frekventanty kursů; neměli námitek.

Současně probíhaly přípravy řádu na opuštění Evropy. Znamenalo to řadu dílčích akcí. Například vznik Arminské národní knihovny, instituce zajišťující vzdělání příštích dětí. Ředitelem byl jmenován Aswastarrův přítel, který v bitvě přišel o obě nohy a v současné době jezdil na vozíčku. Bylo rozhodnuto, že na podobném vozíčku bude jezdit také ve Velké knihovně, až bude vybudována v arminském hlavním městě. Prozatím nebylo ani to město, jen představa Diany, vytvořená podle Velké knihovny v Alexandrii; to je táž, co vypálil napřed Julius Caesar v rámci dobývání Egypta a později Mehmed Veliký, turecký sultán.

Příkaz vydaný všem podřízeným zněl skoupit všechny knihy, které se dají, důkladně zabalit a převézt do přístavů, kde se chystají lodi k cestě do Arminu. Ti členové řádu, kteří měli nějaký domov, tam zajisté měli také knihovny; ty si mohli buď ponechat jako své osobní, nebo předat Velké knihovně. Někteří řešili situaci tak, že nakupovali všechno dvojmo.

Další cennou věcí byly umělecké a historické památky; rozhodně bylo správné odvézt jich s sebou co nejvíc. Některé rody měly doma celé museum a vše bylo nutno důkladně zabalit na cestu přes oceán. Zvláštní bylo počínání Palmiro Corsiho, který sice jakživ neměl nic než podnájem, ale jako komthur neustále vydával pokyny k převážení dalších a dalších beden svého majetku do Livorna, kde se nakládaly na loď.

V té souvislosti vyvstaly problémy, jak definovat a ochránit majetek jednotlivých rodů. Vzápětí další otázka: co je rod, kdo je jeho představitelem a tak. Ty dotazy nejsou tak pošetilé, jak by se na první pohled zdálo, evropské manželské a dědické právo připadalo mnohým nesmyslné a dokazovat u nějakého soudu své nároky po předcích, kteří se jmenovali jinak a neuzavřeli spolu nikdy sňatek, je obtížné. Charry vydal jednoznačný pokyn: nediskutovat s nikým o ničem, sebrat co je naše, a zmizet.

Diana se zahloubala do svých historických vzpomínek. Přišel jí na mysl příklad starého Řecka, kde existovala zásada: Královně patří palác a území, králi kůň a meč. Srozumitelně přeloženo: zatímco povinností muže je dobývat nová území, povinností ženy je spravovat a hlídat, co už bylo dobyto. V řádu velmi moudré rozhodnutí; páni rytíři se často dlouhodobě toulali po světě, kde bojovali a zhusta přicházeli o život, zatímco jejich ženy se doma staraly o děti a o to z majetku, co ještě zbývalo. V Arminu se to dostalo do psaných zákonů.

Představitelky vznešených rodů Veronika da Villablanca, Julie von Dunbar a Magda af Wulffssonn byly samozřejmě pro. Natož pak Marie d'Escambrray, jejíž manžel opustil tento svět a své statky jí zanechal, ať se stará jak umí. Blanche, která byla majitelkou rozsáhlého počtu manželů a jim náležejících území tu i onde po světě, se jen usmívala a teprve na vyzvání řekla, že se bude snažit pečovat o všechno. Dalo se jí věřit, už teď jí od různých bank chodily výpisy na miliónové částky. Nehodlala se sice odstěhovat do Arminu, ale byla ochotna ukládat tam různé cenné věci, aby jí je špatní lidé neukradli.

Rodina je otec, matka a děti. Rod znamená něco víc; také sestry a bratři, bratranci, sestřenice, strýcové a tety, rodiče manželů a dalších manželek, služebnictvo a otroci. Všechno tohle byly princezny ochotny přijmout na svá bedra; aby toho nebylo málo, ještě nějaké děti adoptovat. Už tak se povídá o řádových čarodějkách, že s oblibou kradou děti; nyní jezdili po blízkých krajích jejich zástupci a přebírali pod svá křídla malé chovance všelijakých sirotčinců a chudobinců. Netýkalo se to ani tak jmenovaných princezen, spíš žen postavených o stupeň níže, manželek rytířů a jezdců. Ty měly dobrou možnost vypracovat se postupně na úroveň princezen, takže se snažily. A jak známo, více potomstva znamená větší možnost něco vybojovat.

A ještě jedna drobnost, která k tomu patřila: tyto matky rodů se postupně stávaly absolutními vládkyněmi. Samozřejmě největší slovo patřilo jejich muži; ale jen naprosto pitomá žena nedokáže manžela vhodně nasměrovat, zvlášť když se nehodlá zdržovat doma víc, než je nezbytně nutné. Ostatní muži, ať příbuzní či zbrojnoši, obvykle odcházeli s ním, takže ženy vládly doma dle libosti. Činily tak obvykle se sametovou jemností, některé však byly čas od času nuceny být ráznější - tím vznikaly řeči, že jsou semetriky, divoženky a strigy, na něž se ďábel jen třese, aby je odnesl do pekla. Nedělaly si z toho nic a prospívaly sobě i okolí, ať chtělo či nechtělo.

Tento systém byl téměř dokonalou kopií středověkých zvyklostí, takže řádu skvěle vyhovoval. Jediný problém byla nechuť některých dam pouštět své muže příliš daleko z dohledu; správně tušily, že tam budou navazovat kontakty a ve smyslu zvyklostí se nejspíš ožení s každou ženou, kterou se jim podaří umluvit nebo přemoci. Ty chytřejší si ovšem uvědomily, že mohou v pohodě dělat totéž doma. Takže se začalo vytvářet matriarchální společenství žen, které muže potřebovaly v podstatě jen na okrasu. Kupodivu většina mužů se s tím docela ochotně smířila, nebo se tak aspoň moudře tvářili.

Skutečnost, že se čarodějkám podařilo zkrotit Oheň tak, aby jim neshořely vlasy, vešel ve všeobecnou známost prostřednictvím novin Arnošta Fouska. Přestože po tom nezainteresované veřejnosti celkem nic nebylo, vyvolala značnou pozornost a následný příliv spousty nováčků obojího pohlaví a velmi mladého věku. Dospívající mládež dospěla k názoru, že má jedinečnou možnost strávit týden, čtrnáct dní až měsíc v příjemném prostředí naší pevnosti, pomoci bránit svoji vlast (když už se nedá očekávat, že by na ni někdo zaútočil) a získat cenné zkušenosti. Takže se sebrali a přijeli; čiperní, rozesmátí, bezstarostní a trestuhodně naivní.

Určitým způsobem to podnítila Diana a další dámy, jež poskytly rozhovory novinářům. Je pravda, jak Diana prohlásila, že hostům v řádu nikdo neublíží; ale nevěnovali pozornost její další větě, která zněla: „Jenom sami si můžete ublížit.“

Povinností řádu je poskytnout pomoc každému, kdo o ni požádá. Patří tam i výchova a výcvik těch, kdo zatouží stát se dokonalejšími; pokud to bylo přání příchozích, přišli na správné místo. Řád byl ochoten poskytnout ubytování, stravu a uniformy, aby si nepoškodili civilní oblečení. Dále byli zváni na veškeré přednášky a výcvik v boji, přičemž ti, kdo se něčeho zúčastnit nechtěli, nebyli nijak šikanováni. Ve skutečnosti pokud někdo chtěl, mohl se mezi námi celé dny flákat a chodit jen na jídlo; to se týká zejména dětí, kterých kupodivu přibývalo. (Na okraj: Reného Červené šátky se nepočítaly za děti, prošly přece bojem, někteří padli a jejich velitel Martin le Goff je předurčen, aby byl ve vhodnou dobu prohlášen svatým).

Takže každý den přibyl někdo nový, chlapci i dívky, jednotlivě, v párech i ve skupinách. Je ovšem nutno říct, že většina pocházela z Německa. Mnozí měli falešné papíry, tak nedokonale vyrobené, že se to dalo poznat na první pohled. Byli však takoví, že se drze prokazovali vlastním jménem a netajili se, že jsou Němci, pouze mají se svou vládou jakési rozpory. Pokud byli studenti, zastávali ostře radikální názory, pokud už universitami prošli, měli názory ještě radikálnější. Hádat se s nimi o politice bylo o hubu, ostatně hádali se neustále sami mezi sebou. Muži si čas od času dali po tlamě, dívky převážně ječely, ale občas se do rvaček taky zapojily a byly nelítostné.

Zkušení řádoví jezdci je přijímali dost lhostejně - takových už viděli! Většinu odradí náročnost výcviku, někteří se budou chvíli potulovat po řádových centrech, až poznají svou převahu nad zbytkem lidstva a odejdou jí někde využívat, ti nejlepší zůstanou a stanou se bratry. Odedávna to tak chodí, proč se vzrušovat?

Někteří jezdci dokonce pronášeli kritické připomínky. Vznesli námitku, že nezbytnost ztráty vlasů alespoň odradila ty nejhorší: rozmazlené, líné, zmatené a praštěné pavlačí. Takhle se sem nahrnul kdekdo a v mnoha případech mu tady je líp než doma. Leč Veronika se jen usmívala a odpovídala, že čas vše vyřeší a péče o dorost je také nezbytnou povinností.

A vývoj jí zjevně dával za pravdu: jen co se mladí oklepali a poznali, které dveře kam vedou a koho mají zdravit, už začali pátrat, jak dát svůj změněný stav najevo. Děvčátka pištěla úžasem, když viděla čarodějky s mechem na hlavě; vzápětí se svěřily s touhou změnit účes, aby už nemusely nosit dlouhé těžké copy, které doma považují za jediný možný mravný účes, ale které jsou přece tak zoufale nemoderní! Ne že by chtěly mít hlavu dohola; ale existuje tolik dalších možností!

„Jo, to si budete muset vybrat!“ pronesla k nim zkušená řádová sestra Káča, která v šafránovém rouchu vypadala jako dospělý kus a strašně ráda předávala své rozsáhlé zkušenosti. „Živý Oheň je nezávislá moc, které nemůžeme dávat rozkazy, pouze požádat, aby nám vyhověl. Když vstoupíme do jeho očistného plamene, buď nás očistí celé včetně hlavy (jako mne!) nebo podle našeho přání vynechá tu část, kterou si nepřejeme. Ale nemůžeme čekat, že nás bude obsluhovat jako kadeřník!“

„No ne, ale pochopte, paní! Nemohl by nás ostříhat někdo jiný?“

„Především: tykej mi a oslovuj mne jménem, či sestro; vykat mi a říkat paní je vrcholně nezdvořilé! Jsem služebnice Boží, tím také služebnice každého živého stvoření včetně tebe! Nechápu ovšem váš přístup k problému účesu, který pro mne již dávno přestal být závažný! Účelem vašeho pobytu tady je zbavit se hmotných iluzí, ztotožnit se s Všehomírem a proměnit v komplexně rozvinutou, seberealizovanou osobnost! Pokud k tomu potřebujete provést něco se svými vlasy, pak to samozřejmě můžete učinit; ale očekáváte snad, že váš duchovní mistr bude studovat módní žurnály, aby se dozvěděl, co vám pro letošní sezónu předepisuje móda?“

Zatímco Valérie a Julie by si možná s děvčaty sedly a popovídaly, co je v módních žurnálech nového, v hlase Káči znělo tak upřímné opovržení, až všechny žasly. Nejspíš v životě takový časopis neviděla, leda zdálky; ale pohrdala podobným tiskem i všemi, kdo ho studují. Stejným způsobem se vyjadřovala ke každé jiné okolnosti; například se posmívala těm, které váhaly svlékat se před ostatními, zejména muži. Vysvětlila, že momentálně nastalo slunečné a relativně teplé počasí a ultrafialové paprsky emanující ze sluneční koróny jsou nesmírně blahodárné pro zdravý vývoj pokožky; ona sama se nejen pravidelně opaluje, ale chodí také denně koupat do přehrady, kterou chlapci postavili na potoce a která zadržuje spoustu vody z tajícího sněhu. Samozřejmě, ta voda je studená jako led; ale nejsme tohle tělo, nýbrž majitelé tohoto těla a máme za povinnost o ně řádně pečovat, k čemuž patří otužování. Navíc v sobě máme vnitřní oheň jataragni, který nás může zahřát i za mrazu, pokud jej umíme probudit; stejně není důvod stěžovat si na přehnané vedro, ježto tělo nemusí klimatickým podmínkám podléhat, může jim dovolit jím procházet, aniž by se dalo ovlivnit.

Vyplašené dívky koukaly jedna na druhou a zvažovaly, jestli by měly radši zdrhnout nebo padnout tak vzdělané čarodějce k nohám. Káča jim na závěr zasadila ránu z milosti: „Samozřejmě se nemusíte k ničemu rozhodnout hned! Zvolit si celoživotní dráhu je nesmírně zodpovědná a důležitá činnost, kterou je nutno si řádně promyslet a zvážit všechny okolnosti. Ponechám vás nyní vašemu rozjímání, neboť musím jít splnit své každodenní meditace...“

A odkráčela tak vznešeně, že se téměř vznášela.

Chlapci měli problémy docela jiné. Především se ztrátou vlasů ani na okamžik neváhali, byl to nejsnadnější způsob, jak získat vojenský vzhled a přesvědčit okolí o své nesmírné drsnosti. Také se s oblibou strojili do uniforem a když dostali do ruky nějakou zbraň, přijímali ji s posvátnou úctou. Templářští jezdci, drsní, zjizvení z bojů, divoce vyzdobení tetováním, přívěsky i nášivkami na mundúru jim připadali nádherní a nesmírně toužili vyrovnat se jim; když je některý oslovil a dal jim nějakou práci, přímo se roztékali blahem.

Přístup jezdců samotných byl zcela jiný. Většinou se chystali odjet, ať už domů, na Ostrov nebo do jiné služby; sháněli se zejména po cennostech, které mohli odvézt s sebou. Za tím účelem měl každý rozjednánu spoustu kšeftů tu i onde, za kterými ovšem musel dojíždět a podněcovat obchodní partnery. Tou činností se zabývali nadšeně, ostatními lhostejně až otráveně. K nejméně oblíbeným patřily hlídky, jak přímo v pevnosti, tak po kraji. Trčet bezúčelně u brány či projíždět krajem a starat se, aby se neukázal nepřítel byla teď už nuda, nepřítel se ani objevit nemohl, jezdil sem po hlavní silnici a veřejně.

Nováčci to ovšem viděli jinak: smět se v uniformě a se zbraní zdržovat v blízkosti zasloužilých bojovníků (velitelem hlídky nějaký zkušený jezdec být musel!), poslouchat jeho vzpomínky na všechny dřívější války a zajímavé zkušenosti z nevěstinců a čarodějnických klášterů, čas od času si moci houknout na cizího civilistu nebo zobáka, který sem právě přichází s kufrem, hlavu má zarostlou a oblek společenský - jaká rozkoš! Kvůli tomu už se vyplatí lítat po cvičáku a pokoušet se splnit, co tanečním krokem předvádějí instruktoři! Však až tady budu dva tři měsíce, dokážu taky holýma rukama zmlátit tři ozbrojené soupeře; a kdyby se mi podařilo, že by mě vzal do učení některý z Mistrů (nemusí to být přímo komthur Yamanaki, stačí některý nižší), mohl bych se časem sám vypracovat na Mistra...

Pravda je, že řada mladých se skutečně něčemu přiučila; každá čarodějka nebyla tak nepřístupná jako Káča a jezdci bývali k nováčkům obvykle vlídnější než jeden k druhému. Velení rovněž nařídilo poskytovat hostům veškeré výhody, což většina dělala. Vyšší velitelé se museli rozhodnout, komu po odchodu svěří svou funkci, takže obvykle jen přihlíželi, jak si počínají ti nižší, jak vedou výcvik a jak chytře podávají vysvětlení; čarodějky zase svěřovaly přednášky dívkám, které takové věci poprvé slyšely před dvěma měsíci, samy seděly v koutě a jen naslouchaly, jestli holka neplácá příliš velké nesmysly. Pro mnohé to byla jedinečná příležitost poslechnout si znovu, co minule z nějakého důvodu nestihly či vynechaly; vydávala se namnožená skripta, mnohé se překládaly do dalších jazyků a podobně.

V nepřítomnosti Julie a Maryšky zůstala jediná princezna z Baarfeltu Magda, pokud nepočítáme Tori. O jejích znalostech magie někteří celkem úspěšně pochybovali, ale neměli tak docela pravdu. Co potřebovala, to zvládla. A co chtěla naučit ostatní, to zvládla špičkově. Taky to trochu záviselo na jejím manželovi Iwarovi, který měl řadu osobitých zvyků a Magda se mu s radostí přizpůsobovala. Například měl rád sex nejen s vlastní ženou, ale i s jinými, a docela se bavil, když přihlížel jejím hrám s jinými muži. I ženami. Dále: byl mimořádně fyzicky disponován a méně zkušené dívky při milování s ním řvaly nejen rozkoší, ale i bolestí. To se mu líbilo. Když některá ječela moc, sem tam jí nějakou vrazil, aby měla proč brečet. Magdu zlískal taky, že se mu smála. Nebo jen tak, aby se měl čemu smát on.

Magda byla jako ostatní princezny, občas by si s chutí dopřála výprask, občas pěkně drsnou rvačku. Trápilo ji, že je maličká, tedy menší než ostatní, takže se občas dala natáhnout na žebřík a když už byla znehybněná, kamarádky využily příležitost a pořádně ji zlechtaly. A zmučily. Ječela tak, že jí musely dát roubík, sama jim to poradila. Taky radila, co jí mají provést příště, a předváděla to na té, co přišla na řadu po ní. Méně zkušené dívky ji obdivovaly.

Až se jedna odvážila požádat ji o pomoc. Trpěla příšernou stydlivostí a hrozně se děsila být nahá. Mohla by zasáhnout do její psychiky a trochu ji upravit? Jistě, mohla. Tak jí vsugerovala, že se pořád ještě stydí, ale strašně se jí to líbí. Holka se samozřejmě pochlubila kamarádkám, a ty přišly se svými fobiemi. Bojíš se myší? Po terapii se budeš mazlit i s krysami. Bojíš se hadů? Naučím tě zastrkovat si je do různých tělesných otvorů jako hračku. Bojíš se bití? Budeš škemrat o výprask a sex bez nářezu rákoskou pro tebe nebude dokonalý. Jo tak, ty se bojíš i sexu? Bezva, Rudý Iwar se na tebe už těší!

Ono to nebylo tak žhavé, vlastně všechno nedělala sama. Stačilo upravit mysl jedné dívce a naučit ji mentálnímu propojení, ona to už šířila dál. Valérie, Veronika, Julie atd. zachovávaly určitou opatrnost, vlastně i Magda, ale ty jemné panenky z města neměly snad ani pud sebezáchovy. Chceš si pěkně užít při sexu? Udělám z tebe divokou nymfomanku, která to potřebuje třikrát denně! Nejdřív ty, které chtěly, a potom třeba další, jako dárek a překvapení. A vůbec, předáme to všem, které jsou s námi ve spojení, ať chtějí nebo ne! Magda měla plno práce, aby zmírnila či odstranila aspoň ty nejhorší zásahy.

Někdo ze Zlých jazyků ji napadl kvůli nedůstojnému oblečení, jež někteří lidé nosí do chrámu. Spravedlivě se rozhořčila: Bůh stvořil člověka nahého, dokonalého a krásného, takže dobře ví, jak vypadá. Jakékoliv šaty jsou pouze zastíráním krásy, kterou Bůh stvořil, takže nejsprávnější je z úcty k Bohu odložit veškerý oděv a ozdoby a předstoupit před oltář zcela nahý. Takže nastaly rozsáhlé hádky a boje a vznikla sekta Svatých, která to prosazovala. Před vstupem do chrámu se svlékli a očistili se Ohněm, aby stáli před Pánem v neposkvrněné kráse.

Tu sektu nevymyslela Magda, pouze ji vzala na vědomí. V podstatě se neví, kdo ji vlastně vymyslel a kdo vytvořil pravidla. Členové sekty se zříkali jména, nenosili oděv, žádné ozdoby. Hádali se, zda mají být úplně bez srsti, nebo si nějaké vlasy nechat narůst, aby je mohli obřadně oholit na znamení pokání; ježto však se každý den koupali v Ohni, byla to diskuse dost nesmyslná. Slavnostně ovšem přijímali nováčky, ty stříhali stylem bonsai, postupným okrajováním všeho, což mohlo trvat i hodinu. Jejich hádky byly dlouhé a hodně zmatené, a nikdy nevedly k žádnému výsledku. Čarodějky se do toho odmítaly plést.

A ještě jednu zásluhu má Magda: zavedla pořádek do sňatků. Pochopitelně kvůli Iwarovi; rozhodla, že manžel má právo na všechny příbuzné své ženy: sestry, sestřenice, kamarádky, spolužačky, družičky a jiné dívky přítomné na svatbě. Stejně tak žena má právo na všechny muže, kteří do těchto vztahů patří. Pokud je to významný náčelník, jako třeba Iwar, sluší se, aby jeho ženě projevili svou úctu a obdiv. Tím se stanou členy jeho klanu, a je-li dotyčná čarodějka, prozkoumá jejich mysl a vydá osvědčení, zda jsou mu věrně oddaní. Magda to dělala ráda. Mladí zajásali a hned měli lepší důvod uspořádat svatební obřady s co nejvíce hosty.

Čarodějky jsou různé. Jejich nejvyšším orgánem je Sestestvo, organizace působící v naprosté shodě všech se všemi, jak ani nemůže být jinak u telepatických bytostí. Nikdy se mezi nimi nehrálo na pořadí; velitelkou byla Veronika, která se snažila co nejlíp vychovat Valérii, potom si přidala Julii, Maryšku atd. Holky se jí nadšeně podřídily, aby ji mohly zlobit různými výstřelky a vylomeninami, ale ona to brala, necítila své postavení jako nadřazené. Tohle všechno fungovalo až do války; v současnosti se vytvořila skupina mladých, kteří se chtěli ostře vymezit proti vrchnímu velení. Požadovaly hierarchii: 1.Valérie, 2.Julie, 3.Freya, 4.Veronika, 5.Maryška... Holky se smály. Když chcete, proč ne? Někde uprostřed byly Magda, Tori, Vilma, Káča, Blanche aj. Přijatelné pro velení i pro ty nové. Co, jaké nové? Jste žákyňky, co vůbec umíte? Tak ano, zaveďte mistrovské zkoušky a vyzkoušejte nás! Chceme pořádek a ověřitelnou kvalifikaci!

Velitelky soustavně jezdily sem tam, velmi rády do hlavního města na různé slavnosti. Taky na slavnostní mše do katedrály, kde oslňovaly svými nádhernými róbami a fantastickými účesy, při každé návštěvě zcela jinými, což vyvolávalo všeobecnou závist. Taky se dokázaly během několika minut zcela převléct, což vyvolávalo ještě větší úžas - dokázaly by to i během pár vteřin, ale to už by bylo moc nápadné. Mladé WZ to odmítaly, slavnostní liturgie není módní přehlídka! Mnohé byly ostře proti církvi, některé hrdě prohlašovaly, že nevěří v žádného Boha, i když o existenci čertů a ďáblů nepochyboval nikdo. Jednou využily toho, že Charry, Diana, Denis a většina princezen odjely na celý víkend na nějaké slavnosti, vykoumaly a zavedly další vylepšení.

Šlo o to, že mnozí pociťovali žárlivost, když se jim partnerka spustila s někým jiným. Stejný vztek a touhu po pomstě cítili muži i ženy, čímž vznikaly hádky a rvačky, občas za použití zbraní. Ještě horší to bylo, když nežádoucí partner patřil k nepřátelské skupině nebo národu, Němci pořád ještě nebyli zcela plnoprávní. Velení nemělo nic proti tomu, když si mladí čas od času rozbili čumák, i když nesouhlasilo s bojem na život a na smrt. Tak holky vytvořily pocit intenzivní rozkoše, který cítí člověk, jehož láska před jeho očima prožívá sex s někým dalším. Týkalo se to mužů i žen, a ta rozkoš byla tak silná, že budou sami nabízet svého miláčka k volnému použití ostatním. Protože myslely do budoucnosti, přidaly i rozkoš, kterou pocítí rodiče, když se jejich dítě miluje s někým novým. A to všechno šlehly při nádherném mejdanu všem přítomným s tím, že kdo s ním prožije milostnou extázi, převezme zároveň i toto ustanovení. Po návratu princezen jim hrdě oznámily, co dokázaly a požadovaly osvědčení, že jsou řádné a schopné čarodějky, žádné začátečnice. A teď zírejte!

Reakce byly různé. Třeba Veronika se jenom smála. Valérie se to netýkalo, nechodila na mejdany a nebyla těhotná, chtěla mít dítě s Tomášem. Freya je pochválila. Julie a Maryška měly vlastní fintu, když po nich někdo zatoužil, nenápadně ho uspaly a poslaly mu sen, ve kterém s nimi prožíval neskutečně nádherné milování. S jednou, s oběma naráz nebo s někým dalším, jak si přál. Netajily se tím, že je to jen iluze, ale tím větší byl zájem. Diana razila zásadu, že každý má mít jednoho partnera či partnerku, uzavřít s ním řádné manželství a být mu absolutně věrný, ale stačilo jí vyprávět nějaký cituplný příběh, rozbrečela se a schválila všechno. Takže v podstatě všichni souhlasili, a Valérie odměnila nadšené studentky vlastní technikou vyvolání či odstranění alkoholové (i jiné) intoxikace. Takže dívky byly schopny opít kohokoliv čistou vodou, nebo třeba jenom polibkem; některé to uměly už dřív, ale pro Němky to byla novinka. Byly nadšené a těšily se na nádherné mejdany, až se vrátí domů.

Tak v řádu narůstala spokojenost a klid; nejlepší příležitost, aby z čistého nebe sjel blesk a patřičně připomenul princeznám, že svět není tak něžný a krásný, jak se jim zdá...

Vždy vás rádi uvidíme

Koncem měsíce března dorazil náhle do pevnosti oddíl jízdy v slavnostních černých uniformách a pod řádovou korouhví, vedený třemi důstojníky vyzdobenými zlatem. Stráž zrovna drželi nováčci posílení o pár zajatých Němců, takže byli poněkud zmateni. První jezdec u nich zastavil a ptal se:

„Je přítomen komthur Guyrlayowe?“

„Není pane, odjel do města!“ řekl jeden voják, kdežto druhý do něj šťouchl a doplnil: „Vaše Svatosti...“

Zaregistrovali totiž na prsou toho mladíka řádový kříž s diamanty. Znali kříže rytířské s černými kameny a komthurské s červenými; nebyli si sice jistí, co je tohle za zvíře, ale usoudili, že neudělají chybu, když se budou chovat úslužně.

„A Horácio Almetta?“

„Ten jel s ním, Svatosti...“

„Je tady aspoň někdo z velitelů?“

„Maršál Yamanaki, pane.“

„Tak ho snad zavolejte, ne?“

„Ano, Vaše Svatosti!“ A otevřeli mu bránu.

Zvláštním řízením osudu bylo právě v té době mimořádně hezké počasí, vzduch voněl jarem a všude po stráních rozkvétala spousta květin, čehož se Freya Wulffssonnová rozhodla využít a uspořádat oběť své Paní; Freya totiž je kromě koček též bohyní květin a má jimi být hojně uctívána. Freya tedy vysvětlila přítomné mládeži, že pro každou čarodějku je do budoucna nesmírnou výhodou, pokud je přemožena láskou na lůžku z květin. Pokročilejší sice o takové podmínce nic nevěděly, ale neřekly to nahlas.

Začínající čarodějky pochopily zcela správně. Předpis praví, že každá dívka má být krásně vyzdobena vším, čím možno, do čehož se počítají také květiny, takže si soustavně vplétaly květy do vlasů a které neměly do čeho, nosily alespoň věnce. Protože je velice zdravé, aby slunce mohlo blahodárnými paprsky posilovat celé tělo, bylo to jediné, co měly oblečeno. A že bylo teplo, byla větší část party u vody. Někteří další se toulali porůznu po okolí a sháněli kšefty.

Dnešní denní program byl tento: během dopoledne se vykoupat, opalovat, hrát různé hry a odpočívat, přičemž si měla každá dívka připravit květinový věnec na večer. Rovněž chlapce bylo vhodné vyzdobit věnci, Paní Freya to ráda vidí. Večer bude jak přímo v pevnosti, tak v záři měsíce na okolních loukách uspořádána velká slavnost, během níž Paní sama rozhodne, která žena má strávit noc s kterým mužem; jednotlivé osoby by do toho neměly vplétat své vlastní zájmy, ale pokorně se podřídit vyššímu výběru a případně vystřídat víc možností, v čemž jim vrchní velekněžka, Agnes-Freya, hodlá být příkladem.

Další zvláštnost byla, že toho programu se měla dnešní noci zúčastnit též Diana. Podlehla naléhání čarodějek, že je to jeden z možných způsobů, jak se dočkat vytouženého dítěte. Ježto Charry byl dostatečně daleko a vrátit se nemohl, neměla se čeho obávat; zbývalo tedy překonat její nechuť k podobným experimentům, čímž se zabývaly všechny ostatní. Zřejmě úspěšně, neboť nakonec kývla a prohlásila, že je jí už všechno jedno.

To přesvědčování se událo na veselé zábavě, jež probíhala včera večer. Toho dne totiž přijela velká skupina studentů různých německých universit, mladých mužů i dívek; většinou se jednalo o tvrdé ateisty, odpůrce jakéhokoliv pojetí Boha, obdivovatele filozofů jako Nietzsche a vědců typu Darwina, někteří dokonce přívrženci Karla Marxe a Bedřicha Engelse. Nejvýraznější z nich byl jakýsi připlešatělý mladík se švýcarským pasem, který byl původem Rus a představoval se jako Voloďa Iljič; Diana se s ním dala nadšeně do řeči a on přiznal, že má něco společného s Alexandrem Uljanovem, který kdysi učil Andreje Rastopčenkova dělat bomby a pak byl popraven pro pokus o atentát na cara. Tento Voloďa měl řadu pozoruhodných záměrů ohledně povstání na Rusi a likvidace carského samoděržaví; kromě toho byl povahy velmi smilné, tudíž se těšil bezvýhradným sympatiím mladých žen. Jeho postavení bylo o to zvláštnější, že jej na studiích na předních švýcarských školách vydržovali nikoliv bohatí sponzoři, ale jeho politická strana; chudí dělníci a rolníci v carském Rusku si od huby utrhovali a zvolna skládali kopějku ke kopějce, aby je jejich reprezentant mohl prohýřit s rozvernými ženami.

Přivezli s sebou velikou zásobu různých alkoholických nápojů, neboť se doslechli, že je jich v pevnosti nedostatek a obávali se náhlého vystřízlivění, což by pro jejich organismus mohlo být zhoubné. Štáb dovolil vypít je raději hned, jinak by se mohl vrátit Charry a naštvat se; kromě toho alkohol pomáhal přesvědčit Dianu, aby se zúčastnila slavnosti. Dnešní situace tedy vypadala tak, že většina byla značně podnapilá a ani ti, co byli v provozuschopném stavu, se necítili nejlíp.

Ačkoliv, některým bylo celkem dobře. Třeba Němci považovali situaci za normální, byli na alkohol zvyklí. Když se dozvěděli, co je v plánu, souhlasili, ač trochu překvapeně. Jak řečeno, byli ateisté a bohoslužby všeho druhu jim byly podezřelé. Když ale Freya vysvětlila, jaké je chování a zvyklosti její Paní, zaujalo je to a slíbili účast. Někteří dokonce byli nadšeni a rozhodli se začít pro jistotu trénovat, aby jim to večer správně šlo. Včetně onoho Volodi, který si vybral jednu dívku od jezdců a sliboval jí korunovační klenoty carevny Kateřiny Veliké za trochu přítulnosti, ovšem až po vítězství jeho revoluce.

Jak už řečeno, většina lidí byla u vody a v pevnosti bylo tedy pusto a prázdno, vyjma Petronyly a jejích kuchařek, které pilně chystaly hostinu a děvčat, jež zrovna přinesla květiny k výzdobě. Při tom si začaly povídat s vojáky, kteří měli za úkol provádět úklid, povídání přerostlo v pošťuchování a všelijaké žertovné potyčky a dalo se odhadnout, jak skončí.

Ovšem Tošio Yamanaki vypadal zcela normálně; zřejmě proto, že celou noc klidně spal a řvaní po celé pevnosti mu nevadilo. Také neviděl na situaci nic zvláštního; on svoji povinnost splnil, obsadil řádně strážní stanoviště a vyslal do okolí jízdní hlídky. Počínání střelených ženských jej nezajímalo.

Hosta okamžitě poznal: don Mario di Carialti, velmistr evropské části řádu. Nedá se říct, že na něj ta osobnost učinila velký dojem, Maria znal a měl ho celkem rád, vyčítal mu pouze přílišné mládí a nezkušenost. Samozřejmě, kdyby don Diego zůstal naživu ještě deset let, Mario spravoval Francouzskou provincii a oženil se s některou z jeho dcer, mohl se vypracovat, získat patřičný rozhled a posléze být dobrým vůdcem; to se však nestalo a Tošio se nezabýval pošetilým litováním zmařených šancí. Pravda byla, že Mario je osobností nevyrovnanou a nedá se odhadnout, co kdy udělá.

Teď se tvářil velmi pohoršeně. „Ty jsi velitelem pevnosti za nepřítomnosti komthura Guyrlayowa?“ otázal se Tošia povýšeně. „Můžeš mi vysvětlit, proč trpíš podobné nepřístojnosti?“

Tošia neopustil jeho klid a životní nadhled. „Část posádky, která má osobní volno, se zabývá aktivním odpočinkem. Není mou povinností kontrolovat je v době volna...“

Mario měl v ruce bičík na koně; teď jím hlučně práskl o stěnu. „Vý-teč-ný po-řá-dek!“ slabikoval úsečně. „Cí-sař Char-ry z vás bu-de mít ra-dost! Bu-de pří-mo nad-šen!“

Tošio usoudil, že jeho se hromobití nijak netýká.

„Císařovna Diana samozřejmě také není přítomna - že?“

„Ale ano! Šla se s ostatními děvčaty vykoupat... Možná bys mohl jít za nimi, je to kousek níž v údolí... uslyšíš smích...“

„Očekává snad madame Diana, že ji budu hledat?“

Tošio mohl říct, že to netuší, ale neřekl nic.

„Jak se zdá, komthure Yamanaki, nejsi tu vrchním velitelem!“

„To skutečně ne. Stačí mi, že velím dnešní službě.“

„A víš, kdo tady skutečně velí? Kdo skutečně všechno ovládá? Já ti to povím: Satan Ďábel!“

Ani tato informace nevyvedla Tošia z klidu. Mario pokračoval: „Seznávám, že Duch Zla a Zkázy, jehož jméno jest Baal Amroth, ten jenž byl Hospodinem svržen z klenby nebeské, nalezl pohostinné přístřeší pod tímto krovem, na jehož věži sice doposud vlaje kříž Hospodinův, ač pod ní se pevnost zvolna mění v peleš lotrovskou! Ovčinec Hospodina byl napaden vlky hltavými, pohoršení veliké vstoupilo na svět pro nedostatečnou bdělost těch, kdož měli ovce střežit a nebezpečí od nich odhánět! Já potom, trestající bič Hospodinův, přišel jsem vymýtit nepravost všelikou...“

Tošio usoudil, že si Mario trénuje nějaký projev nebo kázání; mlčel tedy, aby mu nezmátl téma. Velmistr naopak usoudil, že mu Japonec nejspíš nerozumí; řekl tedy:

„Slyšel jsem, že máte zajatce, dokonce maršála! Kde je?“

„Jeho pokoj je v důstojnickém křídle...“ ukázal Tošio.

„Chci ho vidět! Okamžitě!“

„No... nevím. Já bych ho raději nerušil!“

„Řekl jsem: okamžitě!“

Tošio jej tedy vedl do Moltkeho apartmá. Když zjistil, že ležím přede dveřmi a podřimuji, zaváhal znovu, protože to znamenalo, že uvnitř je pravděpodobně Conchita. V takových případech jsem střežil klid, aby je nikdo neobtěžoval, maršál nebyl žádný kluk od jezdců a nerad se předváděl veřejnosti.

Také jsem Maria poznal, vstal jsem a šel mu naproti, abych se s ním přivítal, ačkoliv jsem poznal, že je velice rozhněván. Lidé se často vztekají z nepochopitelných příčin.

„Uhni mi z cesty!“ rozkřikl se na mne. „Chci vstoupit, nevidíš?“

„Vidím. Ale oni by asi nechtěli...“

Než jsem mu to vysvětlil, rozrazil zprudka dveře. Pochopitelně je přistihl v situaci, která mu nedopřála žádných pochybností; Moltke vykřikl nějakou velmi sprostou německou nadávku, zanechal svého počínání a hledal něco, čím by zakryl alespoň část svého těla; Conchita se pouze rozesmála.

„To snad není možné! Což je na tomto místě hanbinec?“ zvolal Mario hlasem velikým, takže se Conchita začala smát ještě víc.

„Couro nestydatá! Děvko ohavná! Stvůro babylónská!“ zaječel, vrhl se k ní a začal ji šlehat bičíkem. Teprve teď vyskočila, ale že nepatřila k velkým bojovnicím, spíš řvala a hledala díru, kudy by utekla. Tošio uhnul z cesty, ale Mario byl rychlý, popadl ji za vlasy a ještě dvakrát přetáhl.

Jenomže v téže chvíli jej maršál chytil odzadu za krk a sevřel vší silou. Mario se pokusil osvobodit, přitom musel pustit Conchitu a ta si vzpomněla, jak ji při rozcvičkách učí kopy. Sice se netrefila tam, kam chtěla, ale i tak ho to zabolelo, až klesl na kolena a svíjel se v maršálově sevření.

„Jak ses mohla opovážit?“ sípěl. „S nepřítelem, se zajatcem! Hnusné, odporné orgie... Sto ran devítiocasou kočkou té děvce!“

Tošio mohl zasáhnout už dávno, ale zdá se, že scéna mu připadala velmi zábavnou. Konečně usoudil, že by bylo dobře oba odtrhnout od sebe, takže to udělal. Maršál se vrátil hledat svoje spodní prádlo, velmistr si třel krk a nadával francouzsky.

„Bordel! Tohle je největší ostuda řádu za poslední století! Ale já vymýtím všechno zlo... vykořením, zničím!“

„Opusťte, prosím, můj pokoj!“ pravil maršál, který našel místo spodků květovanou sukni Conchity a zahalil se do ní.

„Váš pokoj? Vaši celu, pane! Jste tady jako zajatec, ne host!“

„Zajisté, že jsem zajatec! A smím vědět, kdo jste vy?“

„Mario Carialti, velmistr řádu!“

„Těší mne. To ovšem neznamená, že bych vás tu rád viděl!“

„My spolu ještě budeme mluvit, pane!“ řekl Mario a vyběhl ven se vzteklým proklínáním. Práskl dveřmi, málem mi přirazil ocas.

„Jak jsi to mohl připustit, bratře Tošio?“ lapal po dechu.

„Příkazem velení bylo poskytnout maršálovi Moltkemu vše, co se sluší poskytovat hostům: jídlo, nápoj, nocleh i rozptýlení.“ řekl Tošio naprosto klidně.

„Hostům! On je snad zajatec!“

„V současné době probíhá vyjednávání; velení řádu rozhodlo, že se budeme chovat pokud možno přátelsky...“

„Velení řádu, to je kdo? Guyrlayowe a Almetta?“

„Rada komthurů, pane. Jsem také jejím členem.“

„Musím konstatovat, že ve vaší části řádu panují pozoruhodné mravy! Předpokládám, že budou příčinou vaší zkázy!“

Tošio to nekomentoval. Mario dospěl k názoru, že podlehl hněvu, což je jeho vznešenosti nedůstojné; zamířil tedy do chrámu, aby se očistil modlitbou. Nejspíš to neměl dělat, neboť zastal před oltářem na trojnohé stoličce sedět dívku, která nepohnutě zírala do mísy, v níž oslnivě zářil Živý Oheň. Byla oblečena v bílém, hlavu bez jediného chloupku nakloněnou poněkud dopředu; ani nevzhlédla, když vešel a přistoupil k ní.

„Co to má znamenat? Co tady děláš?“

„Střežím Živý Oheň.“ odpověděla klidně.

„A to se opovažuješ říci mně do očí? Víš vůbec, kdo já jsem?“

Teprve teď k němu obrátila oči. „Velmistr řádu.“

„A to nemůžeš ani vstát? Jsi taky opilá, či co? Probuď se, ke všem čertům!“ Uchopil ji za ramena a zatřásl. „Probuď se!“

Cilka byla v hypnotickém transu již několik dní; aniž to Mario chtěl, nevhodně volenými slovy ji z něho probral. První to poznal Oheň - vysoce vzplanul, pak náhle uhasl.

„Nevíš snad, co se sluší a patří, když vstoupí velmistr?“

Cilku zaujal zlatý křížek na jeho hrudi; natáhla ruku, chtěla se ho dotknout, ale Mario uhnul a tím ji rozladil. Neměla ráda, když jí někdo bral hračky, vycenila zuby a cosi zakvákala, čemu nemohl rozumět.

„Co se to opovažuješ? Hraješ si snad na blbou?“

„Ebé!“ řekla a vyplázla na něho jazyk. Mario se rozmáchl, aby jí jednu vrazil, ale ona poznala, že ji nemá rád, tak uskočila a s rozmyslem jej kopla do místa, kam se netrefila Conchita. Měla sílu a její rána připomínala kopnutí koňským kopytem; Mario se skácel dozadu, začal řvát a svíjet se po zemi, zatímco Cilka stála nad ním a idiotsky se smála.

Tošio konečně zasáhl. Nejdřív uklidnil Cilku, než přiběhla Tori; té chtěl vynadat, ale postřehl, že už poznala svou chybu; objala Cilku, počala se s ní mazlit a utišovat ji. Velmistrovi se věnovali dva vojáci, kteří byli poblíž a kterým Tošio nařídil ho zvednout a odnést na ošetřovnu. Mario vztekle řval, že mu nic není, ale pro bolest se nedokázal postavit na nohy.

„Klid, Svatosti,“ odvážil se říct mu jeden z vojáků. „Stačí se nechat přelíznout Ohněm a bude to v pořádku! Já byl rozpáranej šavlí a hele, mám tady akorát jizvu, tak...“

„Ne! Žádný oheň! A žádná z těch čarodějnic ať se neopovažuje na mě ani podívat, nebo ji...“

„Ale, copak to? Tys přeci vždycky bejval...“ voják se nejdřív zachechtal při vzpomínce, pak se ale zarazil.

Mario byl dostatečně schopný, aby dokázal ovládnout bolest; postavil se na nohy a pohlédl na vojáka tak, že nedopověděl. Pak řekl Tošiovi: „Chci okamžitě hovořit se sestrou Dianou!“

Ukázat cestu nepotřeboval, vyšel z pevnosti zadní brankou a mířil k místu, kde tušil koupaliště. Avšak Dianě mezitím někdo donesl, že do pevnosti přijela vzácná návštěva, takže se dívky s nadšením chystaly ho uvítat.

Když tedy vyšel na louku, rozkvétající spoustou jarních květů, přicházela mu Diana vstříc, doprovázena několika dalšími děvčaty. Ty patřily k hostům, takže měly většinou dlouhé rozpuštěné vlasy a v nich květiny. Dianě zatím narostl jen krátký nazrzlý ježek, zato měla dlouhou girlandu splývající z hrdla až do klína. Ovšem bylo to jediné, co měla oblečeno, stejně jako ostatní. Zdobilo ji barevné tetování, které nově přišlé dívky samozřejmě neměly, ale pomohly si tím, že se všelijak po těle pomalovaly.

Hosta uvítala rozzářeným úsměvem. „To je dost, Mario, že ses taky přijel podívat! Už jsem ti přece vzkazovala, abys přišel! Je tady fajn, bude se ti to určitě líbit...“

„Velmi pochybuji, císařovno,“ řekl odměřeně. „Poměry, které jsem zde až dosud zaznamenal, mi spíš nahánějí obavy a naplňují mne lítostí, že křesťanské dámy a členky řádu mohly poklesnout tak hluboko...“

„A jejda! Copak jsme provedly tak hroznýho?“ pořád ještě měla jistou naději, že si z ní dělá legraci a nemyslí to vážně.

„Nepořádky, které jsem tu spatřil, přesahují veškeré meze mé trpělivosti! Mám jenom jedny nervy, rozumíš? Jedny nervy!“

„Rozumím - a dost slabé! Co se ti tak strašnýho stalo?“

Mario počal přeskakujícím hlasem nesouvisle líčit svoje příhody ve vězení a v chrámu. Občas odbočoval od tématu a nadával, občas vysvětloval, jak to chodilo u něho v Paříži a Madridu. Přitom plynně přecházel ze španělštiny na italštinu a francouzštinu, něco říkal německy a něco latinsky, takže jen dokonalé jazykové znalosti umožnily Dianě ho sledovat.

„No fajn,“ řekla rezervovaně. „Ale na co si vlastně stěžuješ?“

Jeho vztek vzrůstal, když jí to líčil podruhé, ještě zmateněji. Rozčiloval se, řval jako na lesy a používal nadávek tak hrubých, že je Diana neslyšela ani za své námořnické kariéry. Konečně se zajíkl a skončil, doufaje, že nyní už je to jasné.

„No, já to chápu!“ usmála se na něj Diana. „Jenom jsem chtěla vědět, na co si stěžuješ hlavně!“

V Mariově hrdle to zabublalo jako ve špatně utěsněném vodovodu. Chvíli to vypadalo, že se na Dianu vrhne, ale prali se už ve Francii a věděl, že by se jen zesměšnil. Před těmi rozchechtanými holkami kolem to rozhodně neměl v úmyslu. Takže o krok ustoupil, nadechl se a násilím uklidňoval. Konečně počal přecházet rázným krokem, švihal při tom bičíkem a deklamoval:

„Seznal jsem, že hřích a nepravost v této posádce dostoupily vrcholu, jenž se již dotýká trůnu Božího! Vzhledem k tomu, že jsem velmistrem řádu a tím náměstkem Boha na zemi, mám svatou povinnost navraceti bloudící a vyvrhovati prašivé ovce ze stádce Hospodinova! Nadešel den hněvu! Den, kdy budou pozdviženi spravedliví a sníženi hříšníci! Třeste se vy, kdož jste se protivili proti příkazům Boha Pána a Vládce!“

Diana potřásla hlavou. Chtěla něco říct, ale nestíhala.

„Přišel jsem mezi vás v pevné důvěře, že zde najdu společnost zbožných bratří a sester, jež slouží našemu Pánu ve zbrani, v poslušnosti a bázni Boží! Ale nacházím namísto toho smilstva sodomská! V pravé poledne hříšníci zchvácení kořalkou jako dobytčata válejí se se všelijakými flundrami, nikdo není zchystán k boji a kdyby se objevil nepřítel, s pohrdáním vás požene až do pekel horoucích! Tomuto říkáte armáda? Ne, zavšivený bordel!“

„Teda, já nevím...“ zahájila Diana kontraprojev, ale Mariovi se nedalo odporovat, byl jako rozjetý rychlík.

„Ale nedosti na tom, že ženy zapomněly na svoji hrdost a stud, a oddaly se mrzkému hříchu; rozmohla se tady neřest daleko horší! Odporné čarodějnictví, jež se snažíme vymýtit v naší mládeži, propuklo v ještě horší míře přímo tady, v sídle komthura a snad dokonce s jeho vědomím! Ohavnost, spuštění, nestoudnost a neřest se spojuje s přímým dotekem ohně, který jedním plamínkem olizuje hříšná těla oněch zavržených žen a druhým ohřívá samotného Satana plamenem pekelným!“

Během jeho projevu dorazily další dívky, mezi nimi Veronika, Magda, Blanche. Zpočátku myslely, že je to nějaká legrace a podle toho se i tvářily, ale teď jim smích zmrzl na rtech.

„Hospodin mi přikázal oddělit plevy od zrna a potrestat hříšné a odbojné! Proto pravím, že i my musíme být tvrdí a nesmlouvaví ke všem hříšníkům! Zákon již odedávna stanoví, jak ztrestat ty, kteří se dopouštějí čarodějnictví - takto:

Každé ženštině, která se koupala v Živém Ohni, aby tím získala jak krásu, tak nadpřirozenou moc, dvacet ran devítiocasou kočkou;

té ženštině, která používala Ohně ke splnění dalších požadavků, mámila jím lidi a nutila je, aby se jí podřídili pro splnění jejích nečistých záměrů, padesát ran devítiocasou kočkou;

ty, kdož Oheň vyvolávají a obsluhují, pak trest dle zákonů, které těmto ohavnostem příslušejí...“

A to už Diana konečně nesnesla. Vykřikla nahlas:

„Tak že bys začal se mnou? Koupám se v Ohni každý den, občas u něj držím službu a používám ho k ovládání druhých. Začneš s tím mrskáním na místě a přede všema, aby měli nějakou zábavu?“

Mario se na moment zarazil, ale pak povinnost zvítězila nad opatrností i zdravým rozumem. Pravil:

„Samozřejmě jsem nehovořil o tobě, císařovno! Třeba jsi byla jen svedena nezodpovědnými přítelkyněmi; zbloudila jsi a nyní svých neprozřetelných činů upřímně lituješ!“

„Tím chceš říct, že jsem tak pitomá, že nevím co dělám a kdekdo mi zblbne hlavu? No, třeba jo! Měla jsem kamaráda, v Paříži a pak v Granadě, docela dobrýho; ledacos jsme spolu zažili a bylo nám fajn, dokud byl jako ostatní - nevíš, kdo to byl?“

„Snad jsem někdy mluvil jinak než nyní; avšak v té době mi Prozřetelnost dosud nesvěřila funkci velmistra a tím vládu nad těly i dušemi všech jeho členů. Bloudil jsem, sestro; za své poblouznění jsem trestal a dosud trestám svoje hříšné tělo biči uzlovatými, jak předepisuje Písmo...“

O tom Diana rozhodně nepochybovala, znala ho. Přesto řekla:

„Práci s Ohněm se teď věnujeme všechny; první čarodějka, Panna Andrea, již sice opustila tento svět, ale podařilo se nám uchovat její odkaz ke všeobecnému prospěchu...“

„Vsadil bych se, že to vede Valérie z Mendozy!“ zasyčel.

„Třeba jo. Pokud se pamatuju, ve středověku byl obvyklý trest za čarodějnictví upálení. Hodláš nám navrhnout, abychom uvázali princeznu Valérii Mendoza di Castro na hranici a upálili?“

Mario se mračil jako sám ďábel, ale řekl ponuře: „Pakliže svá provinění neodvolá a nepokoří se před milostí Boží... nemáme jiné volby!“

Mezi děvčaty vytryskl pramínek rozverného smíchu. Pak vznešeně vystoupila Valérie, oblečená do girlandy z květin a rozesmátá, jako kdyby jí navrhovali nějakou švandu.

„Myslíš, že jsem už tak dobrá, abych si to vyzkoušela? Děkuju za důvěru, ale trochu mě přeceňuješ...“

Někteří přítomní nevěděli, o čem je řeč, takže dodala: „Za dávných časů byla předepsaná zkouška pro čarodějku, že se dala železnými řetězy připoutat na hranici, kterou pak zapálili. Jestliže se jí podařilo ovládnout Oheň a přeměnit jej na Živý, přepálil její pouta a ona odešla očištěná. Když se jí to nezdařilo, zemřela v plamenech.

Přiznávám, že se ještě necítím schopna podstoupit tuto zkoušku; ale uvažuji o tom a těším se, že to jednou zkusím. Pozvu tě na to, Mario, jestli budeš chtít...“

Velmistrova tvář byla zachmuřená, téměř nelítostná.

„Nepřišel jsem, aby ses mi posmívala! Přicházím proto, že jsem vyslechl řadu velmi nepěkných zpráv o tobě, tvé sestře a všech ostatních. A o počínání, které je ke škodě a hanbě řádu!“

„Máš v úmyslu uvést nějaký příklad?“

„Mohl bych jich uvést řadu, jeden horší než druhý. Ale nemusím; stačí se rozhlédnout kolem sebe!“

„A já říkám, že ti sláva stoupla do hlavy už přespříliš! Ani velmistr by se neměl dělat směšným! Jinak bych musela promluvit a připomenout, jaké byly tvoje názory před jistou dobou...“

„Všichni jsme udělali některé chyby. Já také... ale protože je mi líto tvé nesmrtelné duše, sestro, která je z tvé neopatrnosti zatracena a bude se věčně smažit v plamenech pekelných, cítím se povinen zabránit ti z křesťanské lásky v dalším šíření zkázy...“

„Já zas říkám, že nejsi veden žádnou láskou a vůbec už ne křesťanskou; vede tě pýcha a snaha oslabit naši část řádu, neboť se ti zdá příliš silná. Máš strach, že by většina lidí odešla na Ostrov s námi - a ty bys neměl komu poroučet!“

Mario zjistil, že jsou obklopeni hustým kruhem mužů i žen; všichni byli sice nazí a divně pomalovaní, ale některé z nich si pamatoval jako řádové jezdce. Ti ostatní zřejmě přišli do řádu tady a věřili pochopitelně víc Valérii než jemu.

„Varuji tě, sestro Valérie!“ pravil majestátně. „Stala jsi se falešným prorokem, zhoubcem pro tyto lidi, vedeš je za sebou do propasti pekelné a víš to! Jsi nejhorší stvůra a já zjišťuji, že tě mohu zadržet jen církevním prokletím!“

Valérii zrudly tváře. „A ty jsi lhář, Mario! Jestli se opovážíš proklínat, ať už kohokoliv, budu muset říct, že ty sám jsi byl první ze všech těchto, kdo poznal dotek Živého Ohně! Dokonce, že ti Oheň před dávnými lety zachránil život!“

Mario se zamračil; supěl zlostí, ale neřekl nic.

„Musela bych promluvit o Stephanii.“ řekla Valérie.

Velmistr zafuněl. „Tak dost! Nebudeme to projednávat veřejně! Ale mám moc svolat zasedání řádové rady: komthurů, rytířů i vás žen, pokud si to přejete. Tam rozhodneme...“

„Souhlasím. Kdy?“

„Po obědě?“

„S radostí!“

„Zatím nechť jsou zastaveny práce na onom hanebném... nevím, jak nazvat slavnost, jakou chcete uspořádat. Byl jsem informován o jejím významu, ale stydím se říct to nahlas!“

„Jak chceš.“ řekla Freya Wulffssonnová. „Nikoho nenutím! Ale kdo si chce večer zazpívat na počest mé Paní, bude vítán!“

Dav se tedy rozešel a každý se odebral projednávat tu událost se svými přívrženci; čarodějky na to měly samozřejmě svůj názor, ale mnozí z hostů viditelně znejistěli.

Oběd přijal Mario a jeho pobočníci odděleně od ostatních; potom se sešli ve velké dívčí ložnici, kde bylo pro jednání dostatek místa. Mario se rozhlížel po výzdobě, především po mandalách z mnoha barev vlasů, rozvěšených po stěnách, a mračil se.

„Tohle je k čemu?“ zeptal se pohrdavě.

„Ochrana a vzájemná podpora. Musím konstatovat, že mnohým z nás to zachránilo život!“

„Ale někteří také zahynuli!“

„Ano, to nepopírám. Zahynuli však především ti, kteří odmítli se připojit. Stanuli sami proti všem nepřátelům...“

„Mluvíš o Miguelovi d'Escambrray?“

„Ano, také.“

„Slyšel jsem, že odmítl věnovat byť jediný pramen vlasů! Přesto o vlasy přišel; jakým způsobem?“

„V Živém Ohni.“

„Tak!“ Mario pohrdavě zkřivil rty. „A to říkáš, že vás chrání?“

„Jeho bráhman Durvása říká...“

„Bráhman? Když jsem ho viděl naposledy, usekával lidem hlavy diskem a házel po nich oštěpem. Chlubil se tehdy, že je ze staré kšatrijské rodiny... tak co tedy je ve skutečnosti?“

„Po Miguelově smrti definitivně změnil kastu. Oholil si hlavu a zazpíval předepsané mantry...“

„Pch! Tady vidíte, zač stojí jeho víra! Zazpívá si nějakou písničku a je o kastu výš... pohanské pověry! A to se mezi vámi najde pár bláznů, kteří mu ještě věří...“

„Mario Carialti, směla bych tě požádat, abys v diskusi používal víc argumentů a míň nadávek? Prosím, usedni a promluv; my všechny tě napjatě posloucháme...“

Mario skutečně usedl na zkřížené nohy; rozhlédl se kolem a zjistil, že jsou tu všichni, kdo v řádu něco znamenají a právě jsou přítomni. Chyběl ovšem Charry a Almetta; také Feroz, který byl ve svém klášteře nad Treuheimem. Zato tu byl Raymond Aswastarr, i když bez synů, neměli dostatečnou hodnost. Mario se při jeho spatření poněkud zamračil.

„Nejdřív ze všeho bych požádal Valérii, aby tedy vyprávěla tu záležitost se Stephanií. Když už na to přišla řeč, rád bych, aby se rozšířila oficiální verze a ne nějaké pomluvy!“

Valérie kývla hlavou. „Všeobecně se o mně tvrdí, že neudržím žádné tajemství; avšak ráda bych poznamenala, že tuto záležitost jsem neřekla doposud nikomu. Částečně proto, že se to stalo v době, kdy jsem byla ve Florencii a patřila do lóže Panen Měsíce - krátce po třináctých narozeninách...“

Mario se usmál koutkem úst.

„Tedy, jednou kolem půlnoci jsem konala službu v kapli, v níž jsme se modlily. Důvod té činnosti už neznám, zřejmě se Panny rozhodly k nějakému pokusu. Když jsem na chvilku vyběhla na dvůr, spatřila jsem potácejícího se člověka; mladého muže, kterého jsem znala od vidění. Vracel se právě ze záletů ze vsi, kam pravidelně docházel, jenže toho dne jej přistihli u jeho milé, její bratr ještě s nějakými kamarády. Věděli, že patří do řádu, přesto ho ztloukli jako psa; v boji utrpěl pár bodnutí do prsou, ztratil dost krve, ale nože se naštěstí svezly po žebrech a nezpůsobily vážná zranění. Navíc ho potrestali tím, že mu vypálili znamení značkovadlem na ovce do... no, proč bych to neřekla, do obou zadních půlek. Sotva se dovlekl domů; když jsem viděla, že je celý zakrvácený a zraněný, ujala jsem se ho a odtáhla dovnitř k ošetření. Moc prosil, abych to nikomu neříkala, hlavně o těch vypálených značkách; pootočili totiž značkovadlo a podařilo se jim vytvořit velmi necudné znamení, související s kozlem... Při prvním koupání by se ta věc zákonitě prozradila a on prosil... velice prosil...“

Některé dívky se usmívaly, Lobo a Donald naopak mračili.

„Nevěděla jsem si rady a ze zoufalství se svěřila přítelkyni; tu nebudu jmenovat, později odjela někam... nevím kam. Zděsila se taky, ale prohlásila, že má štěstí; do Florencie právě přijela jistá dáma, která může pomoci. Očekávala jsem, že to bude starší paní, ježto přijela za Pietrangellim; avšak vypadala sotva na třicet. S dnešními zkušenostmi bych jí hádala tak tři sta. Jmenovala se Stephanie, byla velmi krásná a chladná jako led.“

Mario mlčel; snad si také vzpomínal na tu noc.

„Stephanie řekla, že je schopna mu pomoci zvláštní formou Ohně, kterou dokáže ovládat. Nařídila, abych s ní zůstala jenom já, že už stejně vím nejvíc; kromě toho z dalšího důvodu, ten mi ale řekla až potom. Přivedla jsem Maria a pomohla mu do plamenů; přitom jsem se Ohně dotkla a Stephanie mi dovolila se jím rovněž omýt. Veškerá zranění, která měl, tím zmizela a jeho kůže byla opět v pořádku. Velmi děkoval...

Teprve pak jsem se dozvěděla, že cenou za jeho ošetření jsem se stala já. Po dobu pobytu Stephanie ve Florencii jsem jí musela být k ruce jako průvodkyně, služebná a... proč nepřiznat, také milenka. Nevím, jaké půvaby nalezla na mém dětském těle, ale svou mzdu si vybrala takovým způsobem, že... jsem na dlouhý čas ztratila vyrovnanost a klid. Nerada na to vzpomínám...“

Oči čarodějek se obrátily k Mariovi. Zamumlal: „Ale za to jsem přece nemohl! Nevěděl jsem...“

„Dozvěděl ses to velice brzy. Utěšoval jsi mne; také naučil, že láska může být i krásná. Stala jsem se ženou, drahý Mario, tvým přičiněním; a přiznávám, že jsem tě milovala po mnoho dní, týdnů, měsíců... ačkoliv tys na mne dávno zapomněl v náruči jiných žen. Nikdy jsem nelitovala toho, co se stalo, protože jsem to udělala z lásky k tobě; a nelituji toho, ani když navrhuješ přivázat mé tělo ke kůlu, obložit klestím a zapálit. Chceš tím navěky smazat stopy svých doteků?“

„A ty - chceš mne trápit?“ zeptal se Mario. „Ano, stalo se to přesně tak, jak říkáš. Dopustil jsem se všeho toho, a nelituji ničeho; byl jsem mladý a hloupý. Kéž by nikdy žádný jiný neudělal tak pošetilé věci, jako já!“

Už v průběhu jejího vyprávění nastal mezi děvčaty šum; teď dostaly příležitost k otázkám: „Kdo byla ta Stephanie? Někdo z Ősgardu?“

„Určitě ne. Nebyla ze Severu, spíš Levantský typ se snědou pletí, černýma očima... nějakou dobu jsem myslela, že je Židovka, dnes bych ji odhadla na Babylóňanku nebo Peršanku...“

„Používala způsobu, který používala Andrea?“

„Ne. Zcela jinou techniku a myslím, že i jiná zaklínadla.“

„Při výzkumech jsi nás několikrát překvapila znalostmi, které nemáš z nám dostupných pramenů. Je to od ní?“

„No... vlastně ne. Nic mi nevysvětlila ani neukázala; jsem sice trénovaná na zapamatování delších textů, ale ne v cizím jazyce a jednou vyslechnutých. Poznámky jsem si nedělala.“

„Kde jsi k nim tedy přišla?“

„Nevím přesně. Přiznám se, že jsme dělaly nějaké pokusy doma s Veronikou, Renée a dalšími... ale bezvýsledně.“

„Kolik je čarodějek mezi lidmi? Jak schopných?“

„Nevím. Nějakou dobu jsem myslela, že to byla Kateřina, která cestovala pod cizím jménem; ale popis nesouhlasí. A já jsem Stephanii viděla velice zblízka a detailně.“

„Proč jsi to neřekla ani kolegiu?“

„Uvažovala jsem o tom. Každý ví o různých mých láskách všechno možné, vyprávím to ráda a ledaskomu. Nebudu předstírat, že jsem cudná a zdrženlivá; mám ráda tělesnou rozkoš a zkusila jsem to s mnoha muži. Ale myslím, že až do dneška jste nikdo nevěděli, kdo byl první. Teď víte, kdo byla první žena a první muž v mém životě. A taky... proč jsem možná nedosáhla vznešeného postavení mezi Pannami ve Florencii. Nikdy jsem na tebe nemyslela s hořkostí v srdci, Mario; nikdy ti nevyčítala, že jsem podlehla tvému naléhání. Je to můj život, mé rozhodnutí; byla jsem s tebou šťastná. Prosil jsi, abych nevyprávěla okolnosti našeho seznámení, tak jsem ti vyhověla, i když mi dalo dost práce neříct to ani nejbližším kamarádkám. Ale udělala jsem to. Protože jsem tě měla ráda, Mario Carialti. Protože tě mám ráda ještě teď.

A teď mě za to můžeš nechat upálit na hranici...“

Mario sklopil hlavu. „Nechci, Valérie. Já vím...“

„Co nám tedy chceš říct?“

„Chci říct asi toto: Všechno, co tady děláte, vyvolává velikou pozornost a odpor po celém světě. Jméno našeho řádu je dáváno do souvislosti s nemravností takového rozsahu, že se cítím povinen to zarazit! Vaše zhýralost a lehkomyslnost...“ rozhodil rukama, raději ani nepokračoval.

„Ano, přiznávám,“ řekla abatyše Veronika. „Jsme lehkomyslné, zhýralé a nemorální. A co? Stojíme nad dobrem a zlem, zodpovídáme se pouze Bohu, nikoliv lidem. Známe zákon stejně jako ty a myslím, že každá z nás ví, co si může dovolit...“

„Proto se chováte jako pubertální holky? Proto provokujete celý svět svými bláznivými účesy, oblečením, tetováním, ozdobami? Je toho snad zapotřebí, aby se vám dařily vaše pokusy? Nebo si jenom tak hrajete a nutíte svět, aby vámi opovrhoval?“

„Je pravda, že k naší práci není zapotřebí mít tetování ani ozdoby v uších a nose,“ pravila Veronika. „Je taky pravda, že až budeme žít na Ostrově, asi to dělat nebudeme, nebude důvod. Zatím jsme ale v Evropě a máme chuť si pohrát. Udělat dojem na lidi! Já vím, pro seberealizovanou osobnost není důležité, co si o ní myslí lidé. Ber to tak, že jsme zatím jen začátečnice!“

„Nesouhlasím!“ vykřikla Valérie. „Mario, já nechci být dospělá, nechci se chovat a přemýšlet jako stroj, jako oživlá socha! Já nikdy nechci být jako Stephanie: chytrá, krásná, ledová. Jestli se to má stát, ať se to stane... ale co nejpozději!“

A jako třetí řekla Diana: „Já taky nechci ztratit svou lidskou tvář! Chci zůstat člověkem - jak nejdéle to půjde!“

„O tobě se mluví nejvíc,“ přiznal Mario. „O tvém výstředním chování, puberťáckých výrocích... o žárlivých scénách, které děláš svému manželovi, o dětinském dožadování peněz na zmrzlinu, když obratem ruky investuješ milióny... lidé si povídají, že jsi blázen, mentálně zaostalé dítě...“

„Vážně to povídají?“ rozzářila se Diana. „Tak to jsem vyhrála!“

„Co? Vsadila ses, nebo co?“

„Já jsem člověk, Mario! Obyčejná holka z masa a kostí, žádný démon ani zjevení z jinýho světa, žádná Pastýřka Draků! Jednou to všem dokážu, až se mi narodí dítě - jako normální ženě! Já nechci být žádný nadpřirozený strašidlo!“ Najednou se z čista jasna rozplakala, padla tváří k zemi a válela se mezi ostatními, kteří ovšem zůstali zcela klidní a zírali na ni nehnutě.

„To jsi tedy skutečně předvedla,“ řekl Mario. „Prosím tě, už přestaň s tím divadlem! Vždycky to strašně přeženeš!“

Diana k němu zvedla uslzené oči.

„Ach, dokonce slzy! Pravé slzy, určitě i se solí...“

„A co jiného jsi čekal? Jsem přece obyčejný člověk!“

„No ano! My ti všichni věříme!“ ujistil ji.

„Tak obyčejný, jako třeba Feroz.“ dodal Ray Aswastarr.

Diana k němu otočila hlavu a na okamžik jí blýsklo v očích.

Ani Mariovi nebyla ta zmínka moc příjemná; zaškaredil se.

„Dovolím si položit ti otázku, Diano,“ řekl Raymond. „Prošla jsi velkou řadou bojových střetnutí. Stalo se ti někdy, abys při tom byla zraněná? Nebo dejme tomu... poražená nepřítelem?“

Zamyslela se, pak radostně vypískla: „Ano! V Japonsku...“

„Ach ovšem, vím; rozbila sis hlavu o kameny. Důvod, aby ti mohli udělat samurajský copánek. Neměl jsem na mysli, jestli si dokážeš přivodit zranění dle vlastního přání; spíš jestli se ti někdy stalo něco proti tvé vůli...“

„Co tím myslíš, Rayi?“ zeptala se Julie.

„Poslední dotaz: stalo by se něco, kdybych ti opřel svůj nůž o prsa a vrazil ho mezi čtvrté a páté žebro? Předstírala bys smrt nebo by ses zasmála a odešla si zatančit?“

„Na takovou otázku nemůžu odpovědět; leda bych ti dovolila ten nůž skutečně zapíchnout! A to neudělám, krvácela bych jako každý jiný člověk a možná dokonce umřela... Dost nerada!“

„Guy Feroz také krvácel, když jsem ho bodl.“ připomněl Dunbar.

„Ten Estragonův Indián tě taky považuje za svatou,“ prohlásil Mario. „Jenže jsem slyšel, že u nich jsou šílenci pod zvláštní ochranou Velkého Ducha, který mluví jejich ústy.“

„Plácáš hlouposti, Mario.“ řekla Valérie.

„V tomhle má náhodou pravdu.“ řekl Aswastarr.

„O tom nemluvím. Plácá nesmysly, kudy chodí. Kazí hru a dělá mu to radost. Přitom si ještě dobře pamatuje, jak se hraje. Zkus to zapřít, Mario!“

Velmistr se zatvářil velmi nevlídně.

„Přišel jsi nás zastavit? Proč, čím jsme ti zkřížily plány? Kdybys to řekl na rovinu, třeba bychom se dohodli! Můžeš získat dokonce naši pomoc, pokud jasně řekneš, oč ti jde!“

„Jde mi jenom o jedno: abyste se konečně začaly chovat dospěle! Žádné další výstřednosti, ani vážně, ani ve hře! Uvědomte si, jak je vaše práce závažná a zodpovědná!“

Dívky pohlédly jedna na druhou. Pak pravila Diana: „Jediné, co pro tebe můžeme udělat, je rozejít se. Rozpustit tento spolek a odejít do všech stran světa. Nevím, jestli ti to pomůže, ale... má to jednu podmínku. Nejdřív musí skončit válka. Uzavřeme mír a můžeme odejít.“

„Já jsem přišel uzavřít mír! Jsem na cestě do Německa, tam budu vyjednávat s jejich nejvyššími špičkami... ale co jim mám slíbit, když vy tady vzápětí všechno skácíte?“

„Slib jim...“ Diana se nadechla. „Řekni jim, že už nebudeme. Jakmile bude podepsán mír, nebudeme už nikomu škodit.“

„To slibuješ za sebe, nebo za všechny?“

„Myslím, že ostatní se připojí...“

„Ale řekni jim také,“ zvýšila hlas Valérie. „Že jestli budou s tím mírem moc dlouho otálet, máme ještě další prostředky. Zatím jsme nepoužily téměř nic ze své síly, jenom jsme si hrály!“

„Já to vím a chápu. Dobře, myslím, že tohle ujištění by mi mohlo stačit.“ Mario pohlédl po pořádku do tváře každé z nich; zdálo se mu, že některým se to příliš nelíbí, ale považují se za podřízené vyššímu rozhodnutí.

„Doufám, že svoje slovo dodržíte. Prvním důkazem by mohlo být odvolání té dnešní... no, jestli tomu chcete říkat slavnost...“

Freya Wulffssonnová zablýskala očima, ale ovládla se.

„Nebo byste se opovážily konat svoje rejdy v přítomnosti velmistra?“ otázal se Mario s opět nalezenou důstojností.

„Určitě ne,“ řekla Freya. „Dobře, tak nic nebude. Ale holkám to bude trochu líto...“

„Ty »holky«, to jsou členky řádu?“

„Nově příchozí... děvčata z Německa a tak...“

„Tedy hosté. V tom případě se podřídí, nebo můžou sbalit svých pět švestek a vypadnout. Máme se snad podřizovat my jim?“

„Ne, to zajisté nebude nutné.“ řekla Diana. „Všechny bereme na vědomí tvůj zákaz - a podřídíme se. I Freya.“

„Ano.“ řekla Freya.

„Až na jednu věc,“ řekla Veronika. „Očištění Ohněm je starý, dlouhými léty vyzkoušený způsob. Nemůžeme ti slíbit, že jej už nebudeme používat. Pokud na tom trváš, můžeme nechat po dobu tvé přítomnosti Oheň uhasnout a jeho ochránkyni spát. Ale jakmile odejdeš, budeme jej používat znovu.“

Mario sklopil oči. „Netrvám na zákazu. Ale trvám na tom, že to umožníte pouze členům řádu; skutečným, se složenými sliby a tak. Žádným hostům ani nováčkům.“

„Máš k tomu nějaký důvod?“

„Mám. Jsem velmistr, odpovědný za pověst řádu. Pokud vám to dovolí Baarfelt, můžete Oheň používat - na jeho území. Tady jsme, pokud vím, ještě pořád v Evropě.“

„Náš odchod vyvolá řadu nedozírných důsledků! Nebudeme už moci ochraňovat mír a pořádek v těchto zemích! Dojde k válkám, bouřím, spoustě zločinů! Neříkám, že všem, ale některým bychom dokázaly zabránit! Uvědom si, že za to budeš odpovědný!“

„Naopak. Uvědomuji si, že s vámi by se svět propadl do hlubin zmatku a nestability; i když to vám připadá zvláštní, jsem to já, kdo v tuto chvíli chrání evropskou civilizaci! Nebo jste si tak nezvratně jisté, že každý váš čin lidem prospívá?“

Veronika zaváhala. „Tím si nemůže být jist nikdo!“

„Co říká kodex o takových případech?“

„Čarodějka smí zasáhnout jen ve prospěch těch, kterých se její činnost týká. Za všech okolností volit způsob, který jim přinese největší užitek... Pokud si není jista, nepracovat.“

„Dodržujete tento předpis?“

„Ty dobře víš, Mario, že komthur může porušit předpisy, pokud se mu jeví, že konečný výsledek by byl lepší! S tou výhradou, že na sebe bere odpovědnost! Každá z nás je na úrovni komthura...“

„Já vím. Ale já jsem velmistr.“

Na to mu už nikdo neodpověděl.

„Uzavřeme diskusi.“ pravil Mario. „Dohodli jsme se, že každý se dopustil některých chyb, včetně mne. Nepopírám to a nebudu to ani předstírat. Jako řešení vidím rozpuštění armády a odchod těch, kdo se nebudou chtít podřídit. Je mi jasné, až odejdu, budete mé zákazy považovat za dým ve větru a opět začnete svoje bláznivé zábavy. Jsem si taky vědom, že moje moc dosahuje jen tak daleko, kam dosáhne moje ruka. Ale žádám vás, abyste vzaly moje připomínky v úvahu.“

„To ti můžeme slíbit.“ řekla Veronika.

„To mi stačí. Děkuji vám.“ Mario vstal a odešel.

Čarodějky se zvolna rozcházely; v té chvíli připomínaly smečku spráskaných štěňat.

„Tak jsme dopadly,“ řekla Diana rozpačitě.

Valérie ji objala kolem ramen. „Ale on není takový! Je to milý, laskavý, dobrý člověk! Ještě když se můj otec stal velmistrem... Ne, tahle tvář není ta pravá, je to jenom maska! Je nesmírně ctižádostivý a chce dopředu; sní o tom, že bude oporou papežského trůnu, že pozvedne řád až ke stupňům Petrova stolce! A možná...“

„Ty ho máš ještě ráda.“ řekla Diana.

„Nemám; už ne. Já nikdy nevzpomínám, víš, vždycky se dívám jen dopředu. Teď chci mít ráda někoho docela jiného...“

„Tomáše Baarfelta. To už všechny víme.“

„Ano. Ale nikdy nemohu říct, že něco nebylo...“

Diana ji objala; na chvíli se přitiskly hlavami k sobě, spojily svou mysl a setrvaly tak, dokud se neuklidnily.

»Pořád ještě jsme na začátku!« myslela si Diana.

»Radši budu blázen, než socha bez citu!« myslela si Valérie.

Pak se rozešly po svých.

Je pravdou, že se čarodějky skutečně podřídily, jak slíbily. Toho večera se nekonalo nic jiného než přednáška; sice ji přednesla Freya na téma významu uctívání bohyně Freyi v její podobě lidské i kočičí, ale byla to přednáška umírněná, bez praktického předvádění. Mario byl přítomen, sledoval její slova a dokonce položil pár zasvěcených kontrolních otázek. Po večeři jsme sice ještě poseděli, ale bylo to bez alkoholu a bez orgií, což se hostům nijak zvlášť nelíbilo. Páni i dámy se však chovali uměřeně a výstřednosti si ponechali na dobu pozdější, až Mario odejde spát.

Mario však spát nešel. Odešel sice do svého pokoje, ale Tannarr, který měl cosi na práci okolo, tvrdil, že slyšel dlouho do noci z jeho cely svist kůže, údery a krátké steny; zvuk důtek, dopadajících na nahou kůži.

Zřejmě to řekl i Valérii; neboť když se princezna ráno setkala s Mariem v nepřítomnosti druhých, řekla mu: „Myslím, že ti není moc dobře! Bičování nepřidá na zdraví a tělo tě musí dost bolet; taky krvácíš z těch šlehů!“

„Je to snad tvoje věc?“

„Dovedla bych ti snadno pomoci od bolesti i od ran...“

„Odstup a nesváděj mne ke hříchu.“

„Věděla bych o tom jen ty a já...“

„I to je někdy příliš.“

„Jestli sis všiml, Oheň hoří a Cilka je u něj sama. Nepamatuje si nic, co se kolem ní děje, pokud se jí to neporučí. Dokázal bys jí poručit i sám... a dá se zařídit, aby nezůstaly stopy...“

Mario ji uchopil za ramena a zatřásl. „Sestro! Sloužím Bohu Všemohoucímu - nemohu hřešit, aniž bych se dopustil hříchu! Co říkám, myslím vážně; právě v tom je vaše provinění, že činíte něco jiného, než říkáte! Bůh vidí, co dělám já i co ti druzí; a spravedlivě odmění každého! Nic nezůstane skryto jeho zraku...“

„Já také sloužím Bohu! Na mém Ohni není nic nečistého, žádný ďábel! Vím to! Je to jen vědecký experiment, nic víc...“

„I věda může pocházet od ďábla. Strom vědění dobrého i zlého; když z něho budete jísti, budete jako bohové! Nepamatuješ? Jdi, sestro; každý učiníme, co považujeme za dobré a správné. Lituji tvou nesmrtelnou duši, odsouzenou k zatracení; ale nepřeji ti nic zlého a jsem k tobě veden pouhým citem křesťanské lásky...“

„Tak,“ řekla Valérie. „Jenže já k tobě cítím něco víc. Já ještě nezapomněla na to, že jsem se s tímto tělem milovala... a že to bylo krásné! Vzpomínala jsem...“

„Ne. Jsem tvůj bratr a ty má sestra. Nic víc.“

„No - tak dobře. Tak se měj...“

Toho dne probíhal život v ležení tak nějak napůl; velmistr byl po většinu času ukryt ve své cele, ale jeho přítomnost padla na Swärzbeeck jako temný stín. Řada jezdců, kteří měli svoje věci sbaleny a přichystány, se toho dne rozloučila a odjela; společně s nimi také Němci, kteří se najednou rozvzpomenuli, že mají práci jinde. Z města přijelo pár našich známých, také oni se loučili a vraceli tam, odkud přišli. Mužům narostly kratičké ježky, řada si dokonce nechávala růst knírek jako jakousi kompenzaci; spousta děvčat si pořídila paruky a namísto kalhot se s povzdechem nasoukaly do šněrovaček a dlouhých sukní. Za Blanche přijela jedna z jejích obchodních partnerek a další dvě odjely; samotná Blanche strávila příjemnou hodinku na místní poště, kde podávala řadu telegramů některým význačným bankám.

Přijel také Guy Feroz. Oznámil, že Indián Tah-šwa hodlá odjet domů do Ameriky, společně s mnoha druhy. Za tím účelem chce uspořádat slavnost zvanou potlach, při které rozdá většinu svého majetku. Rovněž Durvása a řada jeho přátel se chystají k odchodu; baron Ungern již odjel bez rozloučení a sám Feroz zůstává jenom proto, že ho podřízení potřebují jako tlumočníka a ochránce.

Diana souhlasila se vším. S pár dalšími odjela na oslavu, ale mne s sebou nevzala, měl jsem povinnost hlídat maršála Moltkeho. Stejně prý to nebylo nic moc; nálada byla stísněná a všichni se těšili, až budou pryč. Skutečně příštího dne odjeli.

Rovněž tak odjela skupina německých studentů; Voloďa Iljič byl značně rozmrzelý a nechal se slyšet, že takhle si veselou zábavu rozhodně nepředstavoval. Za trest s námi nebude spolupracovat, až udělá revoluci a stane se novým carem v Rusku; nejen že nepustí do země řád Templářů, ale zruší celou církev svatou na Rusi a dá useknout hlavu každému, kdo by tam chtěl nějakou zavádět. Všichni jsme mu blahopřáli k tomu moudrému rozhodnutí a on odjel, spolu s těmi dámami pochybné pověsti.

Veronika, Valérie a sestry Baarfeltovy uspořádaly něco jako společné meditační shromáždění, ale podle toho, co jsem slyšel, taky nedopadlo nijak zvlášť. Snad to způsobila touha děvčat odjet zas někam jinam, snad nesoustředěnost mysli. Nebo přítomnost dona Maria, ovšem to žádná neřekla nahlas.

A potom konečně přijel Charry s Almettou. Přivezli s sebou sud vynikajícího vína, který by těžko kdo dokázal zvednout; tak si ho Charry naložil na záda a odnesl až do jídelny. „Přátelé, na tomto místě už musíme zůstat jen tak dlouho, dokud nebude tento sud vypitý!“ prohlásil. „Včera večer jsme podepsali s Německou říší mírovou smlouvu!“

Nadšený řev, který následoval, vylákal z díry Maria di Carialti - Charry se k němu vrhl, objal jej a volal: „No vidíš, tebe jsem tady zrovna potřeboval jako sůl! Povedlo se to, podepsali a přijali všechny naše podmínky!“

„Potvrdili také podmínku odškodnění řádových vojáků?“ Mario se netvářil nadšeně. „A bez odporu?“

„No... cosi jako odpor se dalo objevit, ale já to zarazil hned na začátku proslovu. Pohrozil jsem jim, že řád by mohl pokračovat v odškodňování vlastní silou a oni radši honem podepsali! Zkrátka: je upečeno, pocukrováno a servírováno, můžeme se do toho pustit! Leda bys k tomu chtěl přivěsit velmistrovskou pečeť...“

„Přichvátal jsem ve snaze pomoci s mírovým jednáním; ale mám velkou radost, že jste si pomohli sami! Chtěl jsem jet do Berlína, pokud bude ještě zapotřebí...“

„Samozřejmě, že bude! Mohl bys odvézt maršála Moltkeho; jeho oficiální předání by mělo zakončit repatriaci...“

„Velmi rád. Už jsem měl to potěšení se s ním seznámit!“

Mario byl ochoten maršála doprovázet do Německa, avšak Moltke rozhodně neměl chuť se tam jen tak vrátit. Samozřejmě musel, ale až po splnění několika podmínek, k nimž mimo jiné patřilo, aby mu řád daroval Conchitu. Diana a Veronika neměly námitek, leč dívka byla jednoznačně proti.

„Co já tam budu dělat se starým uslintaným dědkem? Vždyť je to pitomec! Já teda souhlasila, že mu budu těch pár dní trochu zpříjemňovat stáří, ale jít s ním? Co tam mám dělat, nedomluvím se s nima, rozumný lidi tam nejsou, dědek prdne do hlíny a co pak já si počnu? Kde budu hledat kámošky?“

„Tvá smůla je, Conchito, že jsi tak příšerně pitomá!“ řekla jí Valérie poněkud smutně. „Kdybys byla jen trochu chytřejší, mohla bys to v Německu dotáhnout na bohyni války!“

„S takovejma věcma mi můžeš políbit...“ mávla Conchita rukou. „Já jsem náhodou stejně dobrá jako každá jiná, svou práci zvládnu a do čarování se vám nepletu! Možná jsem blbá, to já nevím; taky jsem ale nikdá netvrdila, že jsem něco víc...“

„Nerozčiluj se, jenom klid! Chci ti jen vysvětlit...“

„Tak na to pošlete nějakou jinou, ne! Chytřejší a vzdělanou...“

„Jenže, on chce jenom tebe! Ne abys mu říkala takový věci, co jsi teď povídala mně, že je starej a brzo umře...“

„To já mu říkám skoro každej den - a co? Von to přece ví, už mi povídal, až bude po smrti, že si mě najde a bude mi dělat anděla strážnýho. Von teda jo, to určitě! A já snad stojím vo nějakýho andělíčka strážníčka? Je úplně vymatlanej...“

„Teda, že bys ho moc šetřila, to ne!“

„A von mě šetří? Kdo se má každej den koukat na ten jeho in... indolentní ksicht?“

Valérie vyprskla smíchy. „Nejsi tak nevzdělaná, jak říkáš!“

„Viď, že ne! Ještě umím frapantní, indiferentní a lunisolární. To víš, já se taky snažím vzdělávat...“

„Ve volným čase ti můžu prozradit ještě pár pěkných cizích slov, ale teď se musíme dohodnout, co s maršálem!“

„Z mý strany je to jasný: pac a pusu a mažu s tebou domů do Španělska. Mercedes mě už určitě čeká s otevřenou náručí...“

Princezny ji přesvědčovaly ještě chvíli, ale byly nuceny konstatovat, že ji neukecají. Vyrazily tedy na maršála. Moltke je vyslechl s do sebe zahleděným úsměvem a pak pravil:

„Já samozřejmě chápu vaše problémy. Ale natolik jsem už poznal zdejší prostředí, abych věděl, že ta dívka je podle vašich zákonů moje legální manželka; mohl bych ji tedy právem požadovat!“

„Jistě, ale snad na jejích rodičích. Její matka je daleko a co se týče otce, o tom nikdo nemá tušení.“

„Nebo odpovídající ekvivalent.“

„Tím myslíš co?“

„To je těžké... někoho, kdo by mi byl k užitku. Čarodějku nebo někoho, kdo by dokázal našim mladým mužům pozvednout morálku; třeba jako je Raymond Aswastarr...“

„Raymond by to určitě nevzal!“

„A jeho synové? Mluvil jsem s ním, na Ostrov se nechystají. Dá se předpokládat, že zůstanou v Evropě... kde dostanou zaměstnání odpovídající jejich kvalitám? Já bych věděl...“

„Poradci u armády Německého císaře?“

„Co vám na tom záleží? Opustíte Evropu... komu ji necháte? Nám! Jsme vaši přirození dědicové nebo ne? Potomci starých Germánů! Keltové udělali chybu, vymřeli bez přímého pokračovatele, ale my Němci máme linii nepřerušenou!“

Veronika pokrčila rameny. „Když budou chtít...“

„Taky by se mi hodila zkušená čarodějka! Nemusí umět s Ohněm; stačí, aby naučila naše muže pojímat válku jako sexuální obřad, jak ji berou vaši jezdci. Vytvoříme si vlastní jezdce...“

„A vlastní řád?“

„Jednou bude také! Možná starý Řád německých rytířů; ale jestli se nemýlí proroctví, bude to něco jiného, zásadně nového. Řád černých rytířů, který založí Tisíciletou říši!“

„Proroctví?“

„Myslíš, že jsem tu ztrácel čas? Leccos jsem se naučil, leckdo byl ochoten mi pomoci. Nakonec jsem získal, co jsem chtěl. Jistě, nejraději bych byl, kdybyste k nám přešli všichni; ale prozatím to není reálné. Škoda - jste pošetilí a hloupí!“

„Nejspíš jsme! Taky proto, že jsme tě nechali žít!“

„Ano, to byla velmi hrubá chyba. A těžko ji už napravíte, ten mladík s diamanty v kříži by to nedovolil. Naučil jsem se ještě něčemu: nebojím se už smrti. Vím, že až opustím tohle tělo, půjdu do jiného světa, kde získám královskou korunu a přízeň bílé klisny Epone; budu ji uctívat a milovat se s ní na zelených loukách v podobě černého hřebce Sleipnira! Složím své poklony Wotanovi a Donnarovi, budu obětovat Bellenovi a Cernunnovi a pak, až získám jejich přízeň, vrátím se zpět! Mocný, nepřemožitelný, vítězný! Hrdina ze starých legend, pán krvavého meče, ověšený lebkami padlých nepřátel...“

„Jak víš, že to zvládneš?“

„Věnuji tomu zbytek života. Najdu si cestu; naučili jste mě ji hledat. Je mnoho knih a v každé zrníčko Poznání; a světem chodí spousta lidí, kteří leccos vědí. Postarám se...“

Veronika se oklepala jako pes, když vyleze z vody.

„Ale potřeboval bych někoho ku pomoci! Někoho z tvých lidí... ty, kteří chtějí zůstat a získat zlato, moc a slávu! Pomohu jim; tobě stačí jen dovolit jim to!“

„Dovolím. Nebudu nikomu bránit. Stačí ti to?“

„Myslím, že víc od tebe nedostanu; tak mi to musí stačit...“

Takže jsme se vlastně rozloučili přátelsky.

V Berlíně byl maršál Moltke uvítán jako hrdina; mladého muže, který byl v jeho doprovodu a nevypadal nijak zvlášť výrazně, si téměř nikdo nevšiml. Ale dobře věděli, kdo je; císař Vilém II. jej osobně pozval do malého kabinetu Nového Paláce v Potsdamu na téměř tajné jednání. Sledovali jsme to pomocí Ohně, takže máme přesný zápis o všem, co se tam řeklo.

Mario byl ve smokingu, jedinou známkou příslušnosti k řádu byl jeho velmistrovský kříž. Zato císař Vilém byl v uniformě se všemi svými vyznamenáními; zřejmě hodlal udělat dojem.

„Můžete mi prozradit, proč chce váš řád zničit Německo?“

„Řád nemá v úmyslu zničit Německo!“ usmál se Carialti.

„Možná - ale Guyrlayowe!“

„Guyrlayowe s vámi podepsal mír. Viděl jsem listiny.“

„Mír, který je pro nás velmi nevýhodný! Vyhrožoval nám sankcemi ze strany řádu; ostatně skutečnost je potvrdila. Nebo zodpovědně chcete říct, že by řád nezaútočil na Německo, kdybychom chtěli pokračovat ve válce a Guyrlayowe by přešel na naše území?“

„Řád slíbil pomoc svému komthurovi. Splnil by ji. Bylo-li by třeba vstoupit na území Německa, pak by to záleželo na libovůli německého komthura. Tím je doposud Jan Dunbar.“

„Jan Dunbar je naším nepřítelem. Jistě by neváhal přepadnout nás, případně i zničit - jen z čiré nenávisti!“

„Je to vaše vina. Máte se s ním smířit. Měli jste k tomu dostatek času. Kdyby vás podporoval, nemohlo dojít ke konfliktu s řádem. Alespoň ne s takovými důsledky...“

„Jana Dunbara nikdo z nás neznal. Jeho totožnost jsme zjistili až v době, kdy jsme spatřili následky jeho činnosti. Mohu vás ujistit, že ten člověk nám velmi uškodil!“

„Jan Dunbar slouží Bohu. Nemohu za to, že cíle Německa se tolik rozcházely s cíli služebníků Božích.“

Císař Vilém II. si promnul tvář. „Pane di Carialti... Vaše Svatosti, se myslím říká - jaké jsou vaše úmysly do budoucna? Hodlá váš řád nadále stát proti Německu?“

„Nestojíme proti nikomu. Sloužíme Bohu a spravedlnosti.“

„To jsou velice abstraktní pojmy. Podle jména jste myslím Ital, že ano? Je podle vás nepřátelské Bohu a spravedlnosti pečovat o moc, bohatství a rozvoj Itálie? Já jsem Němec a pečuji o moc, bohatství a rozvoj Německa. Je to zločin?“

„To nemohu říci. Taková činnost se zdá být ušlechtilou. Ovšem jen potud, pokud nenaráží na zájmy provinciála řádu.“

„Bože můj! Podívejte se laskavě na mapu! Kam můžeme zaměřit snahu o rozvoj naší země? Na východě narážíme na zájmy polského komthura Baarfelta, na západě na zájmy komthura Guyrlayowa, na jihu máme Rakousko, se kterým nelze bojovat, a Švýcarsko, které nelze ovládnout. Můžete mi laskavě poradit?“

„Těžko říct. Řád nikdy nepodporoval ideu změny hranic v Evropě. To ostatně vidíte z toho, že vaše území na východě nebylo vyňato ze správy středoevropského komthura, jemuž patří i Polsko. Co se týče polských záležitostí, nejsem oprávněn ani nemám chuť s vámi o těch věcech diskutovat. Otázka je velmi složitá a patří do sféry vlivu nového komthura střední Evropy, o jehož osobě není prozatím rozhodnuto.“

„Takže řád zardousí Německo rukama Guyrlayowa a Baarfelta!“

„Německu zatím nikdo neublížil. Budoucí německý komthur bude bdít nad tím, aby sousedé říšské zájmy nekřížili. Je vaše věc, jak se s tím komthurem domluvíte. Upozorňuji, že nebude-li vám vyhovovat, nebudete mít žádnou možnost se ho zbavit. V případě, že ho s odvěkým německým taktem jaksi... připravíte o život, budete muset vydržet trestné akce, které řád provede.“

„Řečeno stručně a jasně! Můžete mi tedy říci, kde nemá řád svoje zájmy? Kam se můžeme rozvíjet?“

„A což kdybyste zkusili rozvíjet se na svém vlastním území? Činilo by vám to tak velké obtíže?“

Císař Vilém II. se zasmál. „Milý pane! To přece nezáleží na mém uvážení! Moji důstojníci jsou rozhodnutí posílit Říši jakýmkoliv způsobem, kromě mírové cesty. Jsou bojechtiví a odhodlaní dokázat věrnost vlasti. Je velmi těžké je zvládnout...“

Mario povytáhl obočí a tvářil se pobaveně.

„Ostatně, co byste dělali vy například s vévodou d'Escambrray, kdyby jej Prozřetelnost nebyla přičlenila k nesmrtelným hrdinům? Pokud vím, jeho nezkrotnost působila řádu dost potíží...“

Mario pokrčil rameny. „To je vnitřní záležitost řádu. Miguel byl můj přítel, jistě bych na něj zapůsobil v dobrém.“

„Hm! To všechno nejsou odpovědi na mé otázky. Dobrá, můžeme tedy mluvit jinak. Hrabě Guyrlayowe odejde domů, na svůj ostrov Armin. Přes všechnu snahu se nám doposud nepodařilo zjistit umístění toho ostrova, ale na tom nezáleží. Řád by nám asi stejně nedovolil jej obsadit...“

„To je záležitost velmistra Baarfelta a Guyrlayowa, ne moje.“

„Což je stejné. Ale uvažme takhle: jaké zájmy bude mít řád na onom území po odchodu Guyrlayowa?“

„Žádné. Ale Guyrlayowe se může vrátit. Jistě by ho nepotěšilo, kdybyste porušili smlouvu, kterou s vámi podepsal. Potom by mohl znovu požádat o pomoc řádu. Nevím, zda bychom vyhověli.“

„Ach, k čertu! Poslyšte, jakou cenu pro vás má Guyrlayowe?“

„Prosím? Vy snad žertujete!“

„Nežertuji. Za jakou cenu jste ochotni se ho vzdát?“

„To není otázka ceny jeho hlavy!“

„Nenamlouvejte mi prosím, že jste jeho přítel! Ačkoliv je zdraví maršála Moltka velmi podlomeno a musí se podrobit delší léčbě v předním sanatoriu, přece jen naznačil, že mezi vámi a jím nepanuje zcela absolutní soulad...“

„To není otázka přátelství. Je komthurem našeho řádu... a já velmistrem. To je všechno.“

„Velmistr je pánem nad životem a smrtí svých podřízených!“

„To je pravda; ale ne proto, aby je zabíjel bez důvodu. Řád je svazek bratří sloužících Bohu; každý jeho člen musí mít jistotu, že mezi bratry je bezpečný a že se v každém případě všichni ostatní postaví za něho, bude-li to potřebovat.“

„Pravidlo může mít i svoje výjimky...“

„Nemůže. Kdybych já jako velmistr jen jednou nepodpořil svého člena - kteréhokoliv! - mohou příště ostatní ztratit důvěru. Když si řeknou: dneska on, zítra možná já, přestanou podporovat oni mne. Ztratím svoji moc. Moc, bez níž bych nebyl přijat v tomto paláci. To udělat nemohu.“

„Za žádných okolností?“

„Jen v případě, že by se provinil proti Bohu. Potom by byl souzen řádným soudem, komthury řádu. Je jen málo zločinů, které spadají do kompetence této rady.“

„A co například zrada řádu? Dokázali bychom zajistit věrohodné důkazy jakéhokoliv druhu...“

„Nesmysl. Každá hra musí mít nějaká pravidla. Nemohl bych být velmistrem, kdybych nepromýšlel všechny eventuality; a nebudu velmistrem, jestli se rozhodnu pro chybnou eventualitu. Svědomí pro mne není důležité, dovedu je uspat pomyšlením, že jde o prospěch řádu. Ale zde nejde o škodu řádu; naopak Guyrlayowe je nám na prospěch, neškodí nám! Kdybych zradil svého bratra, musel bych začít hledat v očích ostatních bratří zradu; a to by byl konec. Postačí, že svět je zlý - nemusíme být ještě my!“

„Vaše uvažování je nepružné, milý Carialti. A co kdyby Guyrlayowe zemřel bez vašeho přičinění?“

„Pozor! Je mojí povinností ho varovat, kdybych se doslechl něco o chystaných úkladech proti němu! A udělám to!“

„Zdá se, že tedy nemáte o žádnou spolupráci s námi zájem!“

„Mám zájem o spolupráci v míru. Jakoukoliv; dokonce vám nabízím k využití zkušenosti a znalostí řádu. Spojíte-li se s novým německým komthurem, jistě vám to zprostředkuje. Až bude jmenován, sdělím vám jeho jméno. Na vás bude, abyste se s ním spojili a navázali přátelský kontakt. Postačí vám to?“

„Musí nám to stačit. Ale je nám líto, že to vidíte takhle.“

„Neustále se snažíte vyhnout základnímu faktu: není důležité, jak cokoliv vidím já. Chápu vás; jste pánem Německa. Avšak já nejsem pánem ničeho, jsem jenom jeden ze služebníků Pána, který je mnohem mocnější, než si umíme představit. Nejen, že musím svou službu konat řádně; bylo mi uloženo dohlížet, aby ji řádně konali také ostatní. Je to poněkud obtížné, ale dělám to rád. A jestliže udělám chybu, budu za ni přísně potrestán.“

„Doufám, že nemáte na mysli peklo...“ usmál se císař.

„Peklo je určité místo ve vesmíru, kam se mohu dostat, pokud to bude vůle Boží. Také tam budu sloužit, jak se sluší a patří. Znám horší trest: být zbaven služby. Tento trest si mohu přivodit, když se ukážu nehodným, špatným služebníkem. To nechci!“

„Velmi zvláštní mínění! V dnešním světě...“

„Já nevím, co je dnešní svět. Dřív byl nějaký a v budoucnu zas bude jiný. Bůh je stálý - On je jistota. Jestli si lidé svět nějakým způsobem změnili, co na tom záleží mně? Chodím po něm, ale nepatřím mu. Patřím Bohu a jeho ruka má právo mnou vládnout. Nikdo jiný, císaři.“

„Jako bych slyšel Guyrlayowa!“

„Jako byste slyšel posledního otroka, který v našem paláci zametá dvůr. Uvažuje-li jinak, není hoden ani toho, aby zametal. Proto jsme sluhové Boží.“

„Stále se nemohu ubránit dojmu, že věci by náramně zjednodušila smrt toho barbara. Nejen pro mne, taky vám by se usnadnil život. Případně ještě odchod několika dalších...“

Mario nad tím chvíli zaváhal. „Nedoporučuji vám jakoukoliv iniciativu v tom směru, císaři. Každý stojíme pod ochranou Boží; můžete si být jist, že se nic nestane bez Jeho vůle. Pokud se o něco pokusíte, můžete rozhněvat Boha a taky jeho služebníky. Nevím, co je nebezpečnější.“

„Už jsem viděl, co dokážou ve válce!“

„Ne, dosud jste to neviděl! Prozatím s vámi naše čarodějky pouze laškovaly. To vše, co se stalo doposud, byla pouze hra několika nezvedených děvčátek. Ještě se nerozhněvaly natolik, aby se skutečně začaly mstít...“

„V tom případě by přišlo co?“

„Ze všeho nejdřív vaše smrt. Přišly by sem a zabily vás.“

„To snad ne! Jsem hlava tohoto státu!“

„Oni se řídí jinými pravidly. Například zvykem, že nastane-li potřeba způsobit skutečně závažný čin, je nejlepším ovlivněním vyšších sfér zabití krále. Samozřejmě za dodržení patřičné úcty! Bývalo třeba zvykem posadit krále do kotle a umlátit ho palicemi, aby ani kapka jeho vzácné krve nepřišla nazmar!“

„To si děláte legraci, ne?“

„Vůbec ne. Jejich obřady někdy vyžadují smrt člověka. Nesmírně krutou smrt, neboť čím větší utrpení oběti, tím jistější účinek. Za časů Julia Caesara v Galii občas udělali z proutí velikou lidskou postavu, do ní vložili lidi a zaživa upálili.“

„Tohle vaši lidé dělají?“

„Samozřejmě ne. Ale znají to.“

„Nesmysl. Žádný člověk neprojde přes moje stráže...“

„Stráže nezadrží přízrak.“

„A přízrak nedokáže zabít!“

Carialti se zasmál. „Někteří vaši viděli umírat vojáky, které zabil přízrak. A moudří lidé jim vysvětlovali, že ta příšera vůbec není skutečná, že nemá zuby a drápy. Zranění ovšem odmítali pochopit, jak jim mohlo imaginární strašidlo rozpárat břicho. Jak říkám, prozatím to byly mírnější formy. Ještě nepozvaly ty osoby, které velice touží přijít na svět...“

„Nevím, co tím myslíte, ale nezní to hezky!“

„Slyšel jste někdy o Starých bozích? Nejen Germánů; také Keltů, mých předků. Začnu s Germány: jak by se vám líbilo potkat Thora, Lokiho, Odina, Freyu? A co takhle Taranise, Luga s jeho rysem, Ogmia, jednorukého Nuadu, Cernunna s jeleními parohy? Samozřejmě taky bílou klisničku Eponé, tu krvežíznivou bestii...“

„Nepřehánějte, velmistře! Já na přízraky nevěřím!“

Mario chvíli mlčel - pak řekl s rozmyslem:

„Já jsem je viděl, císaři.“

Vilém si pomyslel, že ten mladík je stejně šílený jako všichni v jeho řádu; taky mu napadlo, že je na čase audienci ukončit.

„Nežádám, abyste mi věřil. Chci vám říct tohle: tato země patří jim. Patřila jim odedávna; potom přišli křesťané a zahnali je do bažin, do pralesů, do skal. Ale jsou tam a čekají. Přijde den... vy říkáte: Es kommt der Tag!“

„Vaši Templáři si taky přivedli cizí božstva: d'Escambrray Šivu, Diana Kršnu a Yamanaki Buddhu, nehledě k Astarté a jiným šílenostem! To těm vašim miláčkům nevadí?“

„Jsou to jejich příbuzní. Mezi bohy Árjavarty a bohy Keltů není velký rozdíl. Když Keltové přišli do Evropy, přinesli si s sebou vzpomínku na ně! Kromě toho, oni vědí, že ti z jihu vykonají svou práci a odejdou. Žádný důvod se vzrušovat...“

„Když jsem vás viděl poprvé, mladý muži, domníval jsem se, že si vás dokážu oblíbit. Obávám se, že se tak nestane...“

„Možná to tak bude lepší. Nechci vám ublížit, císaři. Chci od vás jen to, co od druhých: chovejte se rozumně!“

„Vy také. To znamená: Odejděte!“

Mario vstal; usmíval se při tom.

„Přeji hodně štěstí Vám i Vaší říši!“ řekl a šel.

Drtivá většina dospělých žije v přesvědčení, že o děti by se někdo měl starat. Dohlížet, aby pravidelně jedly, měly si co obléci, chodily v pravidelnou dobu spát a nic jim nechybělo. Denis byl nepochybně dítě; za jeho řádnou výchovu se zaručila Baarfeltovi Diana a svěřila tu péči tomu, komu bezvýhradně důvěřovala: černé leopardici Dévi. Navzdory mínění dam ze sekty Zlých Jazyků, které varovaly, že pro dítě není vhodný vychovatel leopard jakékoliv barvy. Dévi se skutečně postarala, jak uměla: Denis jedl, když měl hlad a spal, když byl unavený. Přímo na Dévi, přikryt dekou nebo nějakým kožíškem.

Charry procházel po dvoře a najednou si uvědomil, že Denise už velmi dlouho neviděl. Nebyl ani žádný důvod, přesto v něm zahryzalo svědomí a rozhodl se zjistit, zda je naživu a zdravý. A co čert nechtěl, zrovna ho potkal, takže na něj kývl a chlapec okamžitě přiběhl.

„Potřebuješ něco?“

„Ani ne. Jen mi napadlo, jak se pořád máš. Už jsme spolu dlouho nemluvili.“

Denis přikývl, ale neřekl nic.

„Cos třeba v poslední době namaloval? Holky ti shánějí po celým kraji barvičky...“

„Chceš se podívat?“

Svými obrazy se Denis chlubil rád. Záhy vyšlo najevo, že během vyjednávání pomaloval všechno, co mu padlo pod ruku; něco viselo na stěnách jeho skladiště, něco stálo porůznu opřeno. Charry se podrbal na bradě a řekl, že bude muset vyčlenit speciální jednotku, aby to všechno zabalila a odvezla na Hůrku.

Největší dva obrazy byly skupinové. Jeden ukazoval koupel princezen v nějakém orientálním paláci, ve skutečnosti asi neexistujícím. Dívky se cachtaly v bazénu, povalovaly na lehátkách, nechaly se masírovat od úslužných otrokyň nebo jen tak postávaly a klábosily. Ústředními osobami samozřejmě byly sestry Baarfeltovy, Veronika a Valérie, Diana... všechny důležité. Ale byla tam i řada jiných a všem to velice slušelo.

„To mě holky ukecaly,“ smál se Denis. „Nevěřil bys, jak o to stojí. Kdybych měl větší desku, mohl ten obraz být ještě větší...“

Pochopitelně byly vykresleny se všemi detaily; barevné tetování, parádní šperky, ale hlavně dlouhé a nádherné vlasy, které v realitě postrádaly. A byly krásnější než ve skutečnosti.

„Máš perfektní smysl pro detail.“ ocenil Charry.

„No, ségry a Dianu si pamatuju. Ostatní jsem musel malovat podle modelu...“

„A ten palác je kde?“

„Nikde. Ale Veronika si chce takovej postavit.“

Charry zamručel a přešel k vedlejšímu obrazu. Zobrazoval v podstatě tutéž partu, ale dynamicky, při basketbalu. Holky pořád něco hrály, většinou s míčem. Tenhle výjev byl zvláštní tím, že Denis porušil zásadu malovat všem vlasy; zde byli naopak všichni dokonale vyholení. I Charry, který se po chvíli objevil, ačkoliv si nepamatoval, že by si kdy s holkama zahrál.

„Diana na tom trvala,“ vysvětlil Denis. „Že prý by sis mohl aspoň občas protáhnout tělo.“

Charry měl chuť říct, že se nacvičí dost a dost, ale přesvědčovat Denise nemělo cenu.

„Ty si opravdu vyhraješ s každým detailem!“ ocenil.

„Holky na tom trvaly.“

Charry věděl, že od doby, kdy Blanche vysvětlila Dianě, že jí působí potěšení nechat se osahávat, trvá Diana na důkladném promasírování celého těla a natření olejem, což jí smí dělat buď Denis, nebo některá kamarádka, nebo profesionál, třeba Číňan nebo Korejec. Ostatní si zvykly, že Denis jim může sahat kamkoliv, bavilo je to. Chlapec byl zpočátku v rozpacích, což je bavilo ještě víc. Rády mu to oplácely; když ho chtěly opravdu potěšit, zkusily ho ulechtat k smrti. Bral to jako svérázný test odolnosti a prozatím přežíval. Miloval mazlení každého druhu. A pamatoval si dobře.

Charry se radši zajímal o další malby. Od Diany věděl, že existuje byzantský ikonopis; Denis to taky věděl, používal svou vlastní variantu a ještě ji upravoval podle toho, k jaké kultuře patřil ten, koho zobrazoval. Většina byli zasloužilí bojovníci, někteří mrtví, třeba Miguel d'Escambrray. Ten byl zobrazen v indickém stylu, skoro jako někdo z hrdinů Mahábháraty. Obrazy představovaly všechny význačné osoby (včetně císaře, ale i Baarfelta, který v boji vůbec nebyl. Charry se usmál, když mezi hrdiny nalezl rysa Azgarra a vlka Warta, oba ozdobené odznaky vladařské moci. A Martina le Goffa, který nikdy nebyl moc vznešený, ale na ikoně ano.

„Ještě musím namalovat Pannu Andreu.“ řekl Denis. „Už jsem začal třikrát, ale nikdy...“

„Kde je problém?“

Denis vzdychl. Kdyby to věděl, asi by ho vyřešil.

Zbývalo několik obrazů, s jejichž identifikací měl Charry problém. Koho třeba zobrazuje nádherná dívka na bílé klisně, nebo mohutný svalnatý muž s velikým kladivem? Někdo z jezdců, který se nastrojil jako bůh Thor, to je jasné, ale který...

Denis postřehl jeho váhání. Našel další deskový obraz a předvedl mu ho. Ukazoval souboj mezi tímtéž Thorem a okřídleným mládencem, kterého nakonec rozeznal jako archanděla Michaela. Jejich boj nevypadal nebezpečně, spíš to vypadalo, že se rozhodli si zacvičit a oba je to baví. Kolem stálo několik dalších z obou stran a fandili.

„Co má být tohle?“ zeptal se konečně Charry.

„No... oni se takhle baví, když nemají co dělat.“

„Oni - kdo?“

„Thor a Míša. Michael je velitel Jerzyho. Hlídá mě.“

Charrymu trvalo dost dlouho, než řekl: „Chceš říct, že vidíš anděly?“

„Když jsem v transu, vidím ledacos.“

Opět chvíli váhal. „Démony taky?“

Denis kývl. „Démoni jsou v podstatě andělé. Jenom zlí.“

„Feroz říkal... ukaž mi je všechny!“

Denis ochotně ukázal. Staré bohy maloval velice rád.

„Oni... moc se jim to líbí. Pořád otravují...“

„Oni s tebou mluví?“

„Emmm.“

„Chceš říct, žes je viděl. Že byli tady? Je někdo z nich tady právě teď?“

Denis se rozhlédl, ale pokrčil rameny. „Jsou vidět, jenom když chtějí. Někdy je Dévi zažene.“

„Oni se jí boji?“

„Jí ne. Ale má taky Ochránce.“

„A ty se jich nebojíš?“

Denis stáhl ramena. Vypadal najednou velice uboze. „Některých ano. Ale Jerzy mě chrání.“

„Před démony? Může je zahnat definitivně?“

Denis měl problém se přesně vyjádřit. „Nedají se zahnat. Nedají se zabít. Nejsou nesmrtelní, ale hodně odolní. Před archanděly utečou, ale nikdy ne moc daleko.“

„A Thor?“

„Ten je fajn. Má to kladivo, ale andělé mají zas křídla. Dovedou ho pěkně vytočit.“

„Jak se k sobě chovají, když zrovna nebojují?“

Denis chvilku zhluboka dýchal a uvažoval, co říct. „Oni - ti staří, by se moc rádi vrátili domů. Kdysi byli tam nahoře, ale... chtěli vládnout. Třeba jen na kousku území. Ale pořád dobře vědí, kdo je jejich Pán. Zlí nejsou... náladoví. Když mají dobrou náladu, chrání bojovníky. Vědí, že s námi by se mohli vetřít zpátky.“

„Do nebeských síní?“

„Mají tam připravené trůny. Ale už dlouho jsou opuštěné. Pán je velice trpělivý...“

„Jak by se tam mohli vrátit?“

„No... musí někoho chránit. Někdo z nás si je musí zapamatovat. S námi mohou do chrámu. Když je nikdo nevyžene, mají to dobrý. Ne že by byli nadšení, ale... berou je.“

„Mohl bych je vidět já?“

„Řeknu jim. Ale nepočítej, že to bude hned. Oni nespěchají. Mají na to celou Věčnost.“

„A ti zlí?“

„Nejsou úplně zlí. Občas... udělají něco dobrého. Náhodou nebo omylem.“

Charry si prohlížel obrazy. „Co je tohle?“

„Walkyrje. Přišly, když umíral starý Eýnarr.“

„Tys viděl Valkýru? A víš, že kdo ji spatří, musí zemřít?“

„Walkyrie jsou spravedlivé. Berou jen ty, kteří už skončili.“

„Aha. Leda tak. No dobře... budeš ještě pokračovat?“

„Oni mě nenechají jen tak odpočinout. Když dvě tři noci nespím... Ještě že neotravují ve dne.“

„Máš pravdu. Vypadáš hrozně.“

Charry uvažoval, co chytrého ještě říct.

„Totiž...“ zašeptal Denis a polykal naprázdno.

„Co ještě?“

„Oni... v poslední době zesílil nátlak... z druhé strany.“

Charry chvilku váhal, pak mu to došlo.

„Ten On... od určité doby zpyšněl víc než... vždycky byl, ale...“

„Pokračuj! Zkus to říct!“

„Asi tak sto let... ubývá zbožných a zmizeli spravedliví z lidstva. Začal si budovat své vlastní impérium. A na ně...“ ukázal kolem, „naléhá, aby se podrobili.“

„Co oni?“

„Nevzbouřili se proti Bohu, který je dobrý, aby museli poslouchat... toho Zlého.“

„Chtějí být nezávislí?!“

„Víš, oni nejsou zlí. Jsou jako my, občas mají dobrou náladu, občas špatnou. Hledají spojence, někoho, kdo by jim pomohl. S námi můžou ledacos. Třeba i do blízkosti Svatých.“

„Chceš říct: s tebou?“

„S každým Templářem. Tebe mají moc rádi. Chrání tě.“

„A od tebe chtějí, abys maloval jejich portréty.“

„Jim se moc líbí, když na ně lidé vzpomínají. Vyprávějí o nich pohádky. Píšou knížky. Stavějí si jejich sochy v galeriích. Hladí koně...“

„Cože?“

„To Eponé. Ona je taky klisna. Když pohladíš koně, uctíváš ji.“

„Ty se s koňmi mazlíš, já vím. Vlastně, ty se mazlíš se vším.“

„To bude tím, že jsem dítě.“

Charry se rozesmál. Zlehka ho dlaní pleskl přes plešatou hlavu, aby to pěkně mlasklo; to měl Denis rád od chvíle, co neměl žádné vlasy.

„Valerie říká, že to přestane, až... vyrostu. Pak už budu mít klid.“

Charry vzdychl. Mohl říct, že o něj nepečují, jak slíbili. Mohl toho říct hodně.

Jenže Denis vážně nepotřeboval žádnou péči.

Maryška si zvykla častěji než jiní zajíždět k hranicím, kde ve stínu klášterní zdi vyrostlo několik pomníčků. Mohyla kamenů po těch, kdož si již svůj kámen nemohli odnést; několik křížů různého tvaru, některé označené jmény, jiné nikoliv. Čarodějka Andrea hrob neměla, odešla ze světa stejně nenápadně, jako jím po celý svůj život procházela. Zato Martinovi le Goffovi postavili kamarádi pomníček mnohem parádnější, než by mohl kdy čekat; jeho život byl nenápadný a procházel světem téměř bez povšimnutí, teď ale zemřel, stal se legendou a ten hrob to má připomínat. A byla tu malá stavba, již vytvořily ruce vojáků Miguela d'Escambrray; podivná, nejasno jaké kultury, podobající se hromádkám kamení, na kterých v Himálaji odpočívají nosiči dopravující rýži do opuštěných údolí. Před odchodem na ní Durvása vztyčil praporek s nějakým textem, bylo to jen pár písmen v sánskrtu, v dešti a na slunci brzy vybledla - i tak by je Maryška neuměla číst.

S nadcházejícím jarem se na břízách objevily zelené lístky, pak vyrostla tráva a všude kolem zářila spousta květin. Maryška občas přinesla kytičku; jinak se držela zásady, že i květiny je lépe nechat žít. I na jiné hroby občas někdo položil pár květin; snad lidé z Treuheimu, snad z okolních vesnic. Jednou tu Maryška přistihla několik dívek; když ji viděly, vylekaly se, vypadala velmi zvláštně a ony se zatím nikdy neopovážily přiblížit k těm divokým jezdcům, které tu vídaly. A možná to bylo dobře.

Neboť byl ještě jeden chrám; vlastně ne, jenom místo, kam dívky rády chodily prosit o splnění svých přání. Starý dub nedaleko pevnosti, na jehož větvích byly tu a tam ještě ovinuty pramínky dlouhých vlasů. Přijde čas a zmizí, vítr je rozfouká a nezbude z nich nic; tak je to správné. Přijde nové jaro...

Jenomže když na příkaz Maria omezily čarodějky aktivitu přímo v pevnosti, přesunuly se k dubu ty, které s tím nesouhlasily. Především Freya Wulffssonnová; podřídila se sice, ale tento stav věcí cítila jako podvědomou křivdu a občas dokonce připomněla, že po jejím by vše dopadlo daleko líp. Jejím námitkám princezny naslouchaly jen laxně, ale ta slova padla na úrodnější půdu mezi mladšími členkami společenstva jezdců.

Jde o to, že příklady táhnou a paní učitelka je pro studentky zároveň vzorem i osobou, která v nich vzbuzuje největší odpor. Existoval určitý rozpor mezi těmi, co měly přístup do nejvyšší rady a ostatními; samozřejmě Veronika, Valérie, Julie, Diana, Maryška a další se snažily poučit mládež, co to šlo; některé soudily, že by totéž dokázaly líp a rychleji, jen kdyby se jim dala příležitost. Zejména mladé štvalo, že čarodějky tak snadno a rychle kapitulovaly před velmistrem.

To ony, čarodějky jezdců, jsou jiné hvězdy! Dona Maria sice viděly jen zdálky a nebyly nuceny čelit jeho argumentům, ale byly si jisté, že by nepodlehly a vysvětlily mu svoje názory tak, aby jim dal za pravdu. Prozatím se sice ty jejich názory teprve stabilizovaly, ale na tom nezáleží, byly zároveň svorné i plné rozporů jako třída dívčího gymnázia. Taky jim vadilo, že jezdci se soustavně rozjíždějí, pár dobrých kamarádek už odjelo; až odjedou poslední, bude tu docela smutno!

Jak tedy zajistit, aby se co nejdřív zase sešly? Samozřejmě, vykonat patřičné obřady. Jaké? V tom nebylo úplně jasno, určitě ale nebude na škodu modlitba nebo oběť u starého dubu. Tam přece za noci přicházejí všemožné bytosti z říše duchů! Tam je vhodné místo, aby čarodějka poprosila a svoji žádost potvrdila něčím ze sebe, třeba trochou své krve nebo amuletem, který tam zanechá pro slunce, vítr a déšť.

Jejich rádkyní byla Freya, ale ani tu všechny nebraly, přece jen byla moc stará a moc princezna. Nejlepší je poradit se s těmi mladými: Wilmou a Káčou. Jistě, jsou teprv na začátku, ale mají přímý přístup k princeznám, těší se jejich oblibě a určitě něco odkoukaly. Už dlouho panuje mínění, že princezny studentkám něco utajují; před Wilmou a Káčou si však nedávají pozor, takže ty dvě vědí víc než kdokoliv jiný! Každé jejich slovo bylo bráno vážně a jejich názor rozhodující.

Wilma to byla, kdo potvrdil chlapcům pocit, že přináší štěstí v boji, když získají požehnání od dívky znalé magie. Podmínkou je, že by mělo být dosaženo formou překvapení; takže to nemůže být jejich dívka a neměla by ani předem souhlasit. Naopak je hezké, když je napřed proti a teprve postupně se jí to zalíbí. Wilma pro to měla i jisté teoretické předpoklady, které nalezla v knihách, ale o ty se téměř nikdo nezajímal.

„Ale... to na nás kluci uspořádají hony!“ strachovaly se.

„Musíme si dávat pozor. Nechodit nikam samy, nevzdalovat se od pevnosti...“ radila Wilma.

„Ale stejně mi to připadá jako znásilnění!“ řekla jiná.

„No a? Jaký byl prvotní účel znásilnění? Získání požehnání od dívky a násilné vetření do jejího klanu! Když se pravěký lovec stal mužem některé ženy, získal zároveň ochranu jejího rodu a byl přijímán jako vlastní. Dodnes to některé primitivní národy ještě praktikují - tak o co jde?“

„A naopak,“ dodala Káča. „Když hlava rodu potřebuje získat schopné mladé muže, rozešle svoje dcery, aby někde nějaké svedly a tím je přinutily jít s ním do boje...“

Dívky od jezdců měly svoje zábavy a nelze je podezírat, že by svou přízeň někomu příliš tvrdě odpíraly. Jejich lásky vypadaly spíš tak, že když se objevil nějaký pěkný mladík, kroužily kolem něj tak dlouho, až si jich všiml. Po pravdě, jezdci projevovali aktivitu jen do doby, než dokázali dívku získat, snad ještě krátkou dobu potom; jakmile si na ni zvykli, byla už její starost, aby je k něčemu přiměla. Za to jí ochotně svěřili péči o svoje oblečení, účes a výživu.

Pro větší část byla představa, že je přepadne a přemůže někdo, koho ještě neznají, příjemně vzrušující. Zbývající se té možnosti děsily a dávaly najevo strach a odpor, avšak nebylo jisté, zda se nejedná o předstírání za účelem vylepšení vlastní pověsti. Pokud by se ten zvyk masově rozšířil, mohlo to znamenat zpestření na zbytek pobytu; ale zkušenost říká, že klukům není co věřit...

„No jo,“ řekla jedna bystřejší. „Ale co když mi to provede muž, který ani nepatří k jezdcům? Někdo cizí...“

„Kdo, prosím tě? Kdo o takovém zvyku vůbec ví?“

„No... nějaký cizinec - třeba někdo z města!“

„Prosím tě! Všichni, kdo byli jen trochu k něčemu, měli spoustu příležitostí, a málokdo jich využil. Snad určitá naděje jsou důstojníci z Německa; mezi těma občas najdeš pěknýho blázna, kterej by se mohl chtít mezi nás vetřít. Ale už nedoufej, ty odsud don Mario vyštval jednou provždy!“

Takže se dívky alespoň snažily, aby se o tom mezi jezdci hodně mluvilo; došlo k několika případům, ale okolnosti byly poněkud trapné a bylo nutno vyčkat, až z nich čas a ústní podání vytvoří hrdinské balady plné vášně a vzrušených citů. Některé legendy už vznikaly; sám jsem slyšel vyprávět příběhy z bitvy, které se buď nestaly vůbec, nebo docela jinak. Zejména ti, kdož padli, byli ověnčeni aureolou slávy a všechny předešlé životní prožitky se staly významné a vznešené.

Mezi dívkami se rozmohl alespoň jeden krásný zvyk: trávit před odjezdem poslední noc se svým milým u starého dubu. Dny byly už teplé a plné slunce, ale noci doposud chladné; avšak milenecké dvojice se brouzdaly orosenými loukami, trhaly květiny a pletly z nich věnce, které pak obětovaly svým Ochráncům. Vzpomínku na vášnivé milování pod kořeny starého stromu si potom odnášeli na všech svých cestách po zbytek svých dnů...

A tak odjel Palmiro Corsi, veselý a šťastný, jen bohatší o svůj díl kořisti, který díky Blanche nebyl malý. Byl mladý, jeho muži mu důvěřovali a byli si jisti, že je povede do dalších výnosných podniků. Měl s sebou spoustu nováčků, ale vlastně ne - také oni už prošli prvním bojem, ač na druhé straně fronty. Tak ať všem svítí slunce!

Další se rozloučil Donald MacLawwen; řady jeho Skotů nepříjemně prořídly, navíc se oddělili Irové a Donald potvrdil Fineanovi jeho místo plukovníka, což bylo nanejvýš v pořádku. V budoucnu se možná najde někdo, kdo by mohl být plukovníkem Skotů, takže by Donald měl dva pluky a mohl si nárokovat titul generála. Přibrali do svých řad spoustu německých zajatců, kteří se dali přesvědčit, že jsou potomky Keltů. Existovalo určité nebezpečí, že by mohli později přijít na myšlenku vrátit se do Německa a sloužit zas císaři, zvláště pokud se politická situace změní. Ale to už nebyl náš problém. Za zvuku písní dudáků pochodovali městem a Donald jel před nimi na koni, neboť stále ještě nebyl zcela zdráv.

Don Horácio Almetta odjel do Berlína k jednání, ale namísto co by se vrátil, odjel do Stuttgartu, potom do Mnichova a dále do Ženevy. Důvody měl k tomu různé a jeho počínání se jevilo jako obvyklé v řádu; měl zkrátka povinnost odjet.

Poláci se rozdělili na několik skupin. Jedna se chystala domů do Polska, do dalších bojů. Další odjeli s různými oddíly řádu, aby posílili základny Templářů ve Španělsku, Itálii, ale také v Orientu, Jižní Americe, Africe. Velmi se těšili na dobrodružné putování a nedělali si starosti, kde skončí. Podstatná část však odjížděla s námi do Arminu, jedni přímo, druzí přes různá místa, kde budou vystrojovány lodi. Mluvilo se o Maltě, Krétě, Kypru.

Slavnostně se vypravily rovněž princezny. Maryška, Julka a Blanche za doprovodu Jana Dunbara zamířily do Francie, potom do Španělska, Itálie... Slibovaly si, jak se opět sejdou a zdálo se, že to myslí velice vážně. Blanche jim dodala módní časopisy, takže celý den před odjezdem trávily před zrcadlem a zkoušely si různé modely, účesy a jinou parádu. Například Julie silně toužila být zrzavá jako Freya, vytvořila si i zelené oči, takže nepřicházelo v úvahu, aby ji někdo poznal. Její doklady zněly na vévodkyni z Dunbaru, občanku Arminského císařství; ať si někdo zkusí vyvolat diplomatický skandál!

Jakmile odjely, neměly už stání ani Veronika a Valérie; Veronika se musela řídit potřebami Loba, což byl jediný důvod, proč nejely společně. Vzaly s sebou Tori, Wilmu i Káču, takže zbytek dívek od jezdců přišel o ideové vedení. Co by tu tedy dělaly? Odjely také.

Florence dostala za úkol dopravit do Valencie Cilku. Dokázala ji udržet v klidu a postarat se o ni, kdyby nastaly problémy, ač se to neočekávalo; v hypnotickém stavu byla Cilka naprosto klidná a lhostejná a nebylo důvodu ji probouzet. Nedokázala však dělat žádné pokusy, ani to neměla v úmyslu. Florence byla dívka, spíš už mladá žena průměrných schopností, vynikala spíše poslušností a usilovností, než přehnanými znalostmi.

Charry odeslal velkou skupinu svých lidí na Hůrku, kde už pilně hospodařil Vítek. Sám předal velení novému veliteli pevnosti, byl to asi čtyřicetiletý podplukovník, jehož záměry a cíle nebylo tak snadné prohlédnout. Byl velmi přizpůsobivý, schvaloval všechno, co Charry na pevnosti zavedl, ale netajil se chutí udělat si řadu věcí po svém. Dalo se čekat, že sotva odejdeme, začnou se tu dít veliké změny.

A Charry neměl zájem to zdržovat. Mnozí jeho osvědčení vojáci byli vyznamenáni, povýšeni a přeloženi na jiná místa, kde mohli svoje zkušenosti různě využít. Protože byli hrdinové velké bitvy, každý o jejich přítomnost stál, ač nebylo jisté, jak se situace vyvine, až je poznají. Život se někdy zamotá všelijak.

Takže zbývalo jen projít se známými místy a zavzpomínat na všechny, kdo sem přišli splnit svoji povinnost. Muže, ženy, děti. Zaslechnout ještě jednou jejich kytary, bubny, flétny a kartály, slyšet jejich zpěv, výbuchy smíchu, žertíky...

Charry vzpomínal na poslední rozhovor s Almettou; diskutovali, zda je možno věřit Němcům, že už se nebudou pokoušet obsadit svobodná území. Existuje přece mírová smlouva!

„Nevěř jim,“ potřásl don Horácio hlavou. „Nevzdají to! Budou to zkoušet znovu a znovu, jen co odjedeš. Řád je bude držet na uzdě; ale ta uzda je velmi slabá. A všechno se stále mění...“

„Cítím se strašně unavený,“ stěžoval si Charry. „Řekni mi aspoň tohle: vybojoval jsem vůbec něco? Udělal jsem něco dobrého pro svoje občany? Svoje krajany, svoji vlast...“

„To si musíš rozhodnout sám. To je přece tvá věc, Charry! Myšlenka sjednocení Německa není malá věc; a nebýt toho, že tobě přišla nevhod, možná by s ní řád souhlasil. A tvoji krajané? Namísto součástí bohatého silného Německa budou malým slabým státečkem, který musí šikovně klouzat mezi velkými. Zda jim to uškodí či pomůže, musíš říct ty...“

„Ale budou svobodní!“

„Jistě. Pro nás znamená svoboda mnoho. Ale co bude znamenat pro ně? Možná by v Říši byli šťastnější...“

„Proč jsi mi neřekl tohle, když jsme začínali?“

„Protože žádný nemůžeme překročit vlastní stín. A já bych raději zemřel, než žil v nesvobodě!“

Charry mlčel a dlouho se díval ven do noci. Almetta mu položil ruku na rameno. „Zítra odjedu a se mnou tyhle pochybnosti. Už nemysli na tuhle nešťastnou válku. Mysli na svůj Armin!“

„Armin...“ zašeptal Charry, přivřel oči a tiše se usmíval.

Zaslechl nějaký tichý krok, takže oči rychle otevřel. Ale byl to jen Tošio Yamanaki. Nemusel říkat, co přišel ohlásit: je čas jít. Na dvoře řehtají koně, je krásný den, slunce hřeje, ptáci zpívají a všude kvetou stromy.

„Já vím - vždyť už jdu...“

Březový háj nad městečkem Treuheimem zůstal někde daleko vzadu.

Strojvůdce Baumann nás naposledy odvezl do hlavního města. Bylo nás jen pár, ale pořád ještě dost, aby to byla slavnostní cesta; na různých zastávkách nás vítaly davy lidí, přinášeli spoustu květin, hostili nás a ukazovali dětem. Ve Swärzbeecku jsme měli slavnostní rozloučení s lidmi z města, kteří nás měli rádi: dělníci, horníci, sedláci z okolí i dámy z Červené růže. Zrzka už vyplakala všechny slzy za Bello Belliniho, pak přepočítala peníze, které jí zanechal a začala přemýšlet, jak za ně přestaví svůj podnik na co nejluxusnější. Také ona musela žít dál.

Starší židovské obce ronili hořké slzy nad koncem výhodných kšeftů; z vděčnosti darovali Charrymu stříbrný sedmiramenný svícen, slzy jim tekly po plnovousech a stékaly na ztučnělá prsa. Nikdy nebylo a nikdy už nebude tak dobrého člověka, jako Charry, který platil a neptal se, zda je cena úměrná; drobné obtíže při udávání falešných marek nebyly vzpomínány.

Uvítání v hlavním městě překonalo veškeré očekávání. Kapely ve slavnostních uniformách, gardisté, dívky s květinami, hodnostáři se šerpami přes objemná břicha, projevy, pivo a klobásy. Táhli jsme všemi hlavními ulicemi v dlouhém průvodu, jenom škoda, že nás bylo tak málo. Lidé jásali, potěšení uzavřeným mírem. Ovšem mimořádně zvýšené ceny a mimořádně zvýšené daně doposud odvolány nebyly, na to je zapotřebí delšího času. Noviny Arnošta Fouska vyšly ve slavnostní úpravě, lidé v nich četli o našich hrdinských činech a byli šťastní.

Charry se sešel s představiteli státu, tentokrát nikoliv v zasedací síni parlamentu, ale v poslaneckém klubu; všichni se tvářili vážně a důstojně a Charry byl nucen se tak tvářit také.

„Válka skončila, pánové! Učinil jsem, co bylo mou povinností. Nyní přicházím, abych složil všechny své funkce a také hodnost majora, kterou jste mne tak velkomyslně obmyslili. Odcházím do Arminu a ujišťuji vás, že vás budu navždy chovat ve svém srdci jako věrné přátele a oddané vlastence...“

„Vlast našimi ústy děkuje i vám, hrabě Guyrlayowe! Vaše světlá památka zůstane s námi až do konce našich dnů...“ předseda sněmovny řečnil ještě dlouho na toto téma, než vyčerpal vše, co měl napsáno na papíru. Pak předal Charrymu děkovný list na pergamenu, opatřený podpisy nejvyšších činitelů a státními pečetěmi. Ministr války mu připjal na prsa další vyznamenání a všichni mu nadšeně tiskli ruku.

Vyznamenáni byli všichni, kdo se zúčastnili války, též Diana, Tošio, Vítek a Oberon s Kéracem. Některým hodnostářům se trochu nelíbilo, že mnozí velitelé odjeli, aniž si počkali na válečný kříž nebo medaili; ale někteří je také dostali in memoriam.

„Nuže, vítr je příznivý a moře klidné,“ řekl jeden z důstojníků při loučení. „Kdy vlastně odjedete, hrabě Guyrlayowe?“

„Nemějte strach, už brzy!“ usmál se Charry. „Nevyhánějte mne, vždyť jsem se v této zemi narodil...“

„Ale to jste špatně pochopil! To bylo míněno jen žertem!“

„I já jsem žertoval. Třeba se jednou vrátím...“

„Vždy vás rádi uvidíme!“ pokýval hlavou stařičký předseda.

Pak jsme opustili poslanecký klub.

Ještě bylo třeba rozloučit se se starým soudcem Ettardem; byl právě hostem generála Kronnenberga a využíval situace ke kritice všech, se kterými se během své dlouholeté činné služby pohádal. Oba staří páni měli spoustu nepřátel ideových a politických a teď si mohli dovolit patřičně s nimi vyřídit účty. Jenomže byli dosti jasnozřiví, aby si uvědomili, že jejich vášnivé spory na život a na smrt se zvolna mění v bezvýznamné tlachání.

„Škoda, milý hochu, že odjíždíš! No, asi to tak musí být; abys měl nějakou památku na starého člověka, věnuji ti to nejdražší, vlastně jediné cenné, co mám: svoji knihovnu. Pošli si nějaké vozy k nám do Swärzbeecku, nechám ti to naložit...“

„To ale nemohu přijmout! Máš přece ty knihy velice rád!“

„Sbírám je celý život! Ale tys vydal nějaký zákon, že ve své zemi zřídíš Státní knihovnu; tak doufám, že tam budou aspoň mít nějaký smysl a užitek!“

„To jistě ano... ale co ty?“

„Já? No já přece zemřu, to je jasné!“

„Proč bys měl umírat?“

„Něco ti povím, chlapče!“ starý pán se potutelně usmál. „Až ty odjedeš, během půl roku začnou hledat někoho, kdo by si odnesl všechno, co jsi ty zavinil. Záměrně jsem na všechna tvá soudní i jiná rozhodnutí dával svůj podpis; aby nemuseli hledat dlouho!“

„Cože? Hrozí ti snad nějaké nebezpečí?“

„Jistě! Jen co zmizíš, zatknou mne a uvězní. Možná mne budou i soudit, hahaha! To by přece byla legrace!“

„V tom případě musíš za hranice. Řád může...“

„Ale počkej! Dopřej přece starému člověku trochu zábavy! Chtěl bych naposledy vidět soudní jednání! Chci vidět, z čeho všeho mne obviní a jak to zdůvodní! Ach Bože, kdyby mě tak odsoudili k smrti! Víš, jak bych se smál, až by mě vedli k šibenici?“

„Nechápu, co je na tom k smíchu!“

„Jen jedna taková maličkost, víš?“ kuckal se starý pán veselím. „Doktoři mi řekli, že moje srdíčko bude pracovat už jen velice krátce. Povídali do nového roku, déle ne! A já už žiju tři měsíce nad normu; to jenom proto, že jsem ty poslední týdny žil v neustálém neklidu. Hochu, tys mi dal tři měsíce života, tvoje čarodějky a jejich Oheň... Ale teď se to pozvolna vrátí k normálu a začne klesat. Budu zas nemohoucí stařík, který se jen tak tak plouží! Víš, jak by mě potěšilo, kdyby mě ještě v poslední hodince mého života chtěli páni vší mocí policie, soudů, věznic a katů o posledních pár minut připravit?“

A soudce Ettard se smál, až se mu třásla brada; společně s ním se smál i generál Kronnenberg, jenom Charrymu to nebylo k smíchu.

„Se mnou je to podobné,“ vysvětlil. „Víš přece, jaký jsem byl, než do mě ty holky vlily trochu síly! Už teď cítím, že jenom co odjely, ztrácím pomalu duševní schopnosti; dokonce si musím zase dávat pozor, abych nešišlal. Nemám to štěstí jako Ettard, aby mi srdíčko vypovědělo službu; čeká mě velice smutné stáří. Ale zatím jsem naživu - tak se budu bavit...“

„Ale... to bych měl něco udělat!“ váhal Charry.

„Jistě; poslat si pro ty knihy...“

„Taky ti něco přidám. Nemám moc knih, ale mám všelijaké styky; starců je hodně a někteří jsou ochotni pro svoje potěšení udělat i leccos dobrého. Až odjedeš, přijde naše chvíle...“

„Budu na vás myslet!“ sliboval Charry.

„Hlavně zůstaň takový, jaký jsi. Jednou budeš i ty starý...“

„Jestli se někdy vrátím,“ řekl Charry Dianě, když odjížděli. „Bude to k lidem jako je Ettard, Baumann a naši vojáci. K tamtěm - nikdy!“ ukázal na siluetu parlamentu.

„Oni o to ani moc nestojí.“ usmála se Diana.

Loučení s lidmi

Na Hůrce nebylo nic nového, pokud nepočítáme otelení krav, nová žluťoučká kuřátka a housátka či narození spousty dětí našeho přítele kocoura Chírry. Mami a tati byli nadšeni, že se jejich syn konečně vrátil, je živý a zdravý a i Diana je živá a zdravá a že válka šťastně skončila.

Co se týče vystěhování do Arminu, nechtěli napřed ani slyšet; ale postupem času a Charryho přesvědčováním nakonec přijali a teď už byli odhodláni, i když se museli loučit s rodným krajem a jít někam do vzdálené ciziny. Konečně, neměli jít sami, mnozí pacholci a děvečky i mládež z okolí prosili, aby mohli jít s námi jako osadníci.

Charry kontroloval přípravy na Regině, která byla téměř připravena k odplutí; velel jí jeden řádový kapitán z rodu Wulffssonnů a u arminských břehů ji měl vést delfín Darkka. Za tím účelem s nimi jeli dva tygři ze španělského oddílu, aby pomohli při domlouvání. Asi v polovině dubna zvedla Regina kotvy a vyrazila kolem Evropy do Alexandrie, kde se k ní měla připojit Baarfeltova loď a snad i Securio Villablanca.

Jakmile Regina odplula, zahájil Charry přípravy na odjezd Griissirna. Především prodal Hůrku; kupodivu však nikomu z řádu, nýbrž dvojici mladých z příbuzenstva Kronnenbergů, kteří zrovna uzavřeli manželství a hledali nějaké venkovské sídlo. Zpočátku neměli v úmyslu hospodařit sami, ale pomocí nájemců; ukázali se však jako velmi chápaví a podnikaví a nebylo vyloučeno, že najdou v práci na polích zalíbení. Charry a Diana souhlasili, že jim vše potřebné předají a naučí je, co budou potřebovat; což se skutečně stalo do té míry, že začali projevovat zájem o aktivní spolupráci s řádem a (prozatím) jeho hospodářskými odvětvími.

V každém případě Charry stržil za Hůrku víc, než za kolik ji koupil, takže mu sedláci z okolí taky patřičně záviděli. Výtěžek věnoval na zakoupení různých hospodářských strojů a nářadí, což vše hodlal využít při zavádění polnohospodářství v Arminu.

Starý Müller chodil jako tělo bez duše; od chvíle, kdy odjela Eva, neměl stání, pil, hádal se se sousedy a když byl střízlivý, seděl na lavičce před svým statkem jako živoucí socha beznaděje. Občas proklínal Evu, Baarfelta, Charryho i sám sebe, že jeho život skončil nezdarem; celý život škrtil a škudlil pro dceru, a ta nyní zmizela v dálce.

„Ne, nepůjdu s tebou!“ řekl Charrymu, když ho zval do Arminu. „Zůstanu tady, s pomocí Boží. Snad se moje malá holčička jednou rozvzpomene a vrátí se! Jak by se nevrátila? Má tady přece statek - takové hospodářství! Jak by se toho mohla vzdát?“

Napili se spolu a starý Müller s pláčem líčil Charrymu, jak krásný a bohatý statek připravil své nevděčné dceři. Nakonec ho museli uložit na Hůrce, nebyl schopen dojít domů.

„Stejně věřím, že se vrátí!“ řekl, když šel druhý den pryč.

„Možná,“ řekl Charry. „Třeba někdy, až bude starší...“

„Viď!“ usmál se Müller. „Musí se vrátit! Má tady přece takový statek! Největší ve vesnici, po tvojí Hůrce! Vrátí se...“

Namísto Evy se vrátila Freya Wulffssonnová a přivezla s sebou dva pozoruhodné společníky. Jedním byl její nový milenec jménem Fahd, též zvaný Sindibád, arabský lodní kapitán nezjistitelného původu a postavení. Kladná vlastnost: patřil do řádu. Záporné: neuměl kloudně žádnou řeč kromě arabštiny, ovšem jeho výslovnost přiváděla Dianu střídavě do nadšení a zuřivosti. Ostatní: nedávno přišel o loď i s nákladem, zřejmě v potyčce s celníky či dokonce vojáky; pravděpodobně většinu tvořily zbraně pro politické nepřátele vlády jisté orientální země. Jeho posádka, podobného ražení jako on, se v současné době bídně protloukala po různých přístavech Evropy a čekala na zázrak. Fahd dokonale ovládal svoje zbraně: křivou šavli, jatagan a sadu vrhacích nožů, nehledě ke střelným zbraním. S čím neuměl (samurajský meč, šurikeny) byl ochoten se rychle naučit. Za zbytečné naopak považoval učit se číst latinku či mluvit jakýmkoliv evropským jazykem. Pokud mu bylo něco vytýkáno, široce se usmíval bílými zuby tak dlouho, až mu nadávat přestali. Byl velmi smyslný a jeho dokonalost v lásce zcela vyhovovala vytříbenému vkusu Freyi, takže se rozhodla být mu v nepřejícím světě oporou. Bleskově se učila arabsky, dokonce od Diany technikou mentálního přenosu.

Charry přijal nového důstojníka s jistou podezíravostí, Diana jednoznačně kladně; mohla si s ním povídat o Orientu. Postupně se Charry přesvědčil, že alespoň v navigaci se Fahd vyzná; kromě toho byl podnikavý a obchodně velmi zdatný, což mezi Wulffssonny je vlastnost vysoce ceněná. Otec Freyi také neměl námitek, aby se stala jeho ženou; Fahd ovšem řádové pojetí sňatku buď odmítal, nebo nechápal. V každém případě se jen smál.

Druhá osoba byla mladší sestřička Freyi jménem Birgit; pokud jí chtěl někdo polichotit, mohl jí říkat jménem kterékoliv královny, hrdinky či bohyně celé Skandinávie, ale všeobecně byla známa pod přezdívkou Loki, což je ničemný potměšilý bůh zla. Její rozpustilost a neposlušnost dostoupila po desátých narozeninách takové výše, že se rodina rozhodla vyslat ji do světa, aby se tam napravila. Výchovné působení Freyi a Fahda jí bylo určitě velice k užitku, Charry při jejím spatření jen svraštil čelo a Diana nechápala. Ovšem jednoznačně kladně přijal nový přírůstek Denis; po odjezdu všech ostatních na Regině zůstal jediným dítětem mezi samými dospělými a Loki pro něj byla přirozený spojenec.

Freya a Fahd byli při práci (alespoň přes den) velmi užiteční; Loki nebyla k užitku ve dne ani v noci a Denis v její blízkosti přestal dělat i to málo, co mu svěřovali. Všeobecným přáním bylo, aby obě děti vypadly z dohledu a zdržovaly se co nejdál, čemuž rády vyhověly. Speciálně Freya si pak přála, aby Birgit bydlela někde jinde než ona, zejména v noci. Birgit měla řadu připomínek, zvláště že jako svobodná dívka nemůže bydlet v jedné místnosti se svobodným chlapcem Denisem; aby bylo slušnosti učiněno zadost, přeje si se za něj řádně provdat.

„Zbláznila se?“ ptala se Diana.

„Ne - taková je pořád!“ usmívala se Freya.

Denis neměl proti myšlence oženit se s Birgit příliš námitek; byla o půl roku mladší než on, líbila se mu a vypadala patřičně otřesně: hubená, klackovitá, pihovatá, s dlouhou rezavou oháňkou vlasů, které si chtěla dát dle zvyku přítomných ostříhat, ale Denis si postavil hlavu a učinil podmínku svatby z toho, že na ně nesáhne; po ostříhání by nikdo nevěřil, že je holka. Dokonce prohlásil, že kdyby se dala ostříhat později, až bude jeho ženou, okamžitě se s ní rozvede; Loki začala ječet, že žádný rozvod v řádu není uznáván, ale Fahd ji poučil, že mezi muslimy stačí k vyhnání ženy říct třikrát: „Zavrhuji tě!“ a manželství je zrušeno. To si rozhodně nepřála.

Tomáš Baarfelt, s nímž mluvili vysílačkou, se jen smál a neměl námitek, aby si jeho syn vzal za ženu cokoliv. Denis a Loki tedy začali chystat svatbu, která měla být daleko nejslavnější ze všech jak skutečných, tak popisovaných v literatuře. Dospělí neměli námitek, ať připravují cokoliv, jen když se nepletou.

Ze Schwarzbergu přišly zvláštní zvěsti. Především tam zůstala řada Němců, dokonce jich přibývalo. Většina byli muži, ale také několik mladých žen, převážně studentek různých univerzit. Také zůstaly různé více či méně provizorní stavby, které měly zlikvidovat členky pluku Bastet, ale hosté z Německa se tam nastěhovali a odmítali jakoukoliv likvidaci. Velením Bastet pověřila kamarádku, které se říkalo Peršanka: vysoká, atletická, černooká, hlavu i značnou část těla potetovanou nádhernými ornamenty. V boji používala několik zvláštních zbraní bodných, sečných i vrhacích - nezabíjela ráda, ale když ji někdo napadl, nezaváhala. Patřila k oblíbeným soupeřkám Julie v boxu, dokonce ji párkrát porazila, byla o třídu těžší a předstírala, že nechápe pravidla, takže soupeře bez slitování ztloukla. Zvlášť dobře ovládala kopy dozadu. Jinak zásadně dělala, co se jí řeklo, a nevymýšlela vlastní nápady; pouze v jednom případě, do boje si vymyslela Vzor horského leoparda a úspěšně jím děsila nepřátele.

Příkaz zněl počkat, až tábor opustí všichni ostatní a potom zlikvidovat. Jenže hostí naopak přibylo a hnout se nehodlali, takže Peršanka v klidu vyčkávala. Kdežto Němci zkoušeli navázat s bastetkami přátelské vztahy a dařilo se jim to. Hlavně klukům. Samotná velitelka potřebovala k uspokojení dva, někdy i tři, a když se jí někdo zalíbil, dala mu to třeba příkazem. Muži však nijak nelitovali, i když po noci s ní se sotva ploužili. Všechny bastetky rády pořádaly mejdany a nevybíraly si. Co od nich chtěli kluci? To je jasné: výcvik v magii. Byly ochotné, ale pánům záhy došlo, že dámy jsou v tomto umění mnohem schopnější. A to byl důvod, aby si přivolali kamarádky.

Jak už řečeno, Němky byly převážně studentky, moderní, emancipované, uchystané dokázat, že jsou lepší než muži. Jenže na druhé straně se nechtěly rozejít se svou společností ani s původními rodinami, naopak toužily se vdát a mít děti, nejlíp s někým bohatým a významným. Bastetky taky čekaly děti, ale kdo je jejich spolutvůrcem, obvykle nevěděly, ani je to nezajímalo. Němky je sice obdivovaly, ale zároveň se jich děsily. Dalo se očekávat, že se brzy pohádají, a taky se to stalo: o vlasy.

Muži to mají jednoduché, můžou se nechat oholit a než se vrátí domů, naroste jim krátký vojenský sestřih. Slušná žena má dlouhé copy, nejlíp blonďaté, a těžko se nechá přesvědčit, aby se jich zbavila. Ty první to udělaly, dokud byl k disposici Živý Oheň, ale když odvezli Cilku, neměl s ním už kdo pracovat, tak tato možnost padla. Jaký byl tedy důvod se dát ostříhat? Jediný: ty již ostříhané to chtěly a tvrdily, že je to podmínka, aby se mohly stát čarodějkami. Pravda to nebyla a Bastetkám to bylo k smíchu, ale některé místní dívky se už přece jen něco naučily a chystaly se zlobit. Násilím by se Němky donutit nenechaly, ale byly jiné možnosti.

To třeba některá holka řekla: „Fakt bys mě dokázala donutit k něčemu, co nechci? Vsaď se, že ne!“ Když tam ještě byla Julie, vyučovala obranu proti intoxikaci alkoholem i čímkoliv jiným. Kdo se naučí odstranit vliv alkoholu, dokáže taky opít kohokoliv třeba čistou vodou. Zvlášť, když si o to dotyčná řekne, a hosté přímo škemrali o pořádný mejdan. Julie se snažila být opatrná, asi by mladé přibrzdila, ale dívky neměly důvod ani zájem, naopak ještě provokovaly. Je otázka, kolik se toho stačily naučit, ale co potřebovaly nebo co se jim líbilo, to zvládly.

Tak uspořádaly mejdan. Němky nevěřily, že by se dokázaly opít čajem, takže se za hodinu motaly a vymýšlely hlouposti. Bod první, svlékání. S tím nebyl problém, stačilo rozvířit otázku, která je hezčí. Mužům se velice líbily exotické dívky tmavé pleti, ale ani dámy nepřehlédly svalnaté černé válečníky, čím tmavší, tím lepší. Vzpomínalo se na knihy Karla Maye, který se kdysi toulal po Americe, Orientu i jiných zvláštních krajích, a prožíval tam různá dobrodružství, takže muži dostali chuť se s černochy servat, a dámy... no, taky měly svoje nápady. Pak někdo nadhodil, jak bastetkám sluší tetování po těle, ale především na hlavě. Což byla pravda, Peršanka se dávala kompletně oholit, kdykoliv na sobě postřehla nějakou srst, a jiné ji napodobovaly. Nač zapírat, Němky byly trochu nalomené už z diskusí ve střízlivém stavu, teď dostaly odvahu svoje nápady realizovat. Stačilo naznačit, čepel meče nebo dýky dvakrát blýskla a blonďaté copy byly pryč. Samozřejmě byly použity k výzdobě slavnostního sálu, ale majitelka už o ně přišla. Většinou se smála a těšila se, jaká to bude rozkoš, až jí zbytky vlasů namydlí a oholí - i to byla pravda, bylo to příjemné a legrační. Některé se těšily, jiné se daly ukecat a byly i takové, že se nechtěly podřídit za žádnou cenu. Tušíte správně, byly přinuceny násilím. Což si nechtěly nechat líbit, a vyvolaly rvačku. Ostatní si rovněž potřebovaly vyřídit účty, tak se nakonec rvali všichni.

No a potom přišlo ráno. Mnozí žasli, s kým vůbec strávili noc a k čemu se nechali zblbnout, ale už se stalo, a napravit se to nedá. Když pominul brek a výčitky, slečny se oklepaly a pro vlastní sebeúctu se rozhodly, že takhle to vlastně chtěly. Kromě jiného, někdo v noci odstartoval Propojení a v hlavě kromě roje včel řádily i vzpomínky, které rozhodně nebyly jejich. To opravdu chtěly, kvůli tomu je sem přivolali jejich kamarádi, a bude dobře tyhle znalosti prohloubit a upevnit dalším mentálním spojením. Bude to zase s ožrávačkou a nespoutaným sexem? No... vlastně to nebylo tak zlé. Hlavu mám sice dohola a vyspala jsem se s kluky, se kterými jsem se v životě nechtěla ani potkat, ale když se stalo, proč se vzpouzet? Ale takhle příšerně opít a zblbnout hlavu si v životě už nenechám, vsaďte se!

Peršance a jejím podřízeným to možná vadilo, ale nestěžovali si. Vadilo to ovšem novému veliteli pevnosti; těch Němců bylo už příliš mnoho a on sice uznával, že jsou nyní přátelé, ale stejně. Kromě toho Němky se nakonec přece jen něčemu naučily a začínaly být nebezpečné i našim vojákům. Takže Charry obdržel dvě stížnosti: od velitele na Němce a od Němců, že o ně řádně nepečujeme a nevzděláváme je, jak by chtěli. Reagoval jednoduše: stáhl Bastetky a vůbec všechny naše lidi a vzkázal, ať si svoje problémy vyřídí sami, nám už po tom nic není.

Konečně přišel čas loučení; a Charry se loučil královsky. Tři dny a tři noci vesničané i my všichni hodovali, popíjeli, tančili a zpívali; k čemu došlo kromě toho, lépe nevědět. Noví páni Hůrky s tím vřele souhlasili, přijali během času spoustu našich zvyklostí a hodlali je udržovat a rozvíjet. Freya naučila mladou paní některé magické praktiky a tvrdila, že by z ní byla dobrá čarodějka, pokud by mohla nějaký čas studovat.

A pak přišlo ráno, kdy Charry odjížděl. Opět svítilo slunce, obloha byla modrá jako šmolka, někde vysoko zpíval skřivan a z polí voněla vlhká úrodná země. Odjížděli jsme a lidé mávali a volali a plakali a smáli se a zpívali; Charry sám měl slzy v očích, Diana vzlykala do kapesníku a nestyděla se za to.

Ve městě byla v přístavu hlava na hlavě; když jsme přijeli, zval se mohutný křik a Tlustý Bertin na kapitánském můstku zatáhl za píšťalu, aby odpověděl. Přístav byl plný vlajek, na našem Griissirnovi taky vlála plná vlajkosláva a na nejvyšším stěžni se třepetala rudá vlajka s osmihrotým křížem a modrým terčem, v němž tančil tygr. Pan starosta města a pan správce přístavu řečnili, lidé pili na naše zdraví, pak mluvil Charry a lidé pili na rozvoj města, pronášely se řeči dlouhé i široké; pak najednou zaskřípal kotevní řetěz a mezi lidmi a lodí byla náhle široká škvíra vody. Přes ni se táhly barevné stužky z rukou našich lidí do rukou přátel na molu - krásný japonský zvyk, který tu zavedl Tošio Yamanaki, stojící ve slavnostním kimonu a s rukou na meči o půl kroku za Charrym s tváří jako kamenná socha. A ty pásky se pomalu trhaly jedna po druhé - lidé je pouštěli z rukou a vítr je unášel až někam vysoko nad střechy domů.

Potom se loď vypletla z přístavu na širé moře a lidé na molu se už nedali rozeznat, ačkoliv se dívali za lodí; už se nedaly poznat jednotlivé domky města, jen věže radnice a kostelů čněly do výšky; pak zmizely i ty a pobřeží se stalo jen tenkou čárkou, kde jsme jenom my tušili město.

„Konec,“ řekl Charry. „Sbohem, má země - už se nevrátím...“

„Možná někdy...“ řekla Diana a položila mu ruku na rameno.

„Už nikdy. Já vím, že ne. Také já jsem hleděl do Ohně.“

Nejšťastnější byl Denis a Loki; zatímco dospělí chodili na lodi v bílých krátkých kalhotách a tričkách, děti považovaly i to za zbytečnost a pobíhaly nahé; jako důvod uvedly, že je stejně někdo každou chvíli poleje, když myje palubu. Loki obdivovala Denisovo tetování a moc by chtěla stejné nebo lepší, ale panicky se bála jakékoliv bolesti; Freya se smála a tvrdila, že byla stejná a že během dospívání se jí naopak zalíbí.

Místní šelmy, které jely poprvé po moři, stály přitisknuté k zábradlí a zíraly. Trochu, ale ne moc, jsme je poučovali o moři a mořeplavbě; krásně kulili oči. Dévi se natlačila mezi Denise a Loki a stěžovala si, že ji trápí mořská nemoc, ale odhalili, že už po moři plula a jenom se chce mazlit. Bylo jí přáno, Loki byla bez sebe nadšením z každé šelmy, kterou potkala. Uvědomila si, že Dévi žije s Denisem už tak dlouho, že je fakticky jeho manželkou a tudíž její starší sestrou. Každého přesvědčovala, že jsou si dokonce podobné a nedala pokoj, dokud jí to nepotvrdili.

Jakmile jsme se vzdálili od pobřeží a ocitli se na volném moři, vítr zesílil a vlny se valily vysoké jako domy, s napěněnými čapkami bílé pěny. Různí čumilové poznenáhlu zmizeli v kajutách, nebyl jim příjemný ostrý vítr; Charry si však pochvaloval, neboť to byl vítr východní a hnal Griissirna spolehlivě vpřed, ani jsme nemuseli používat parního stroje.

Denis a Loki byli zahnáni z paluby; zalezli do kuchyně, kde jim kuchařka Petronyla vyrobila horký čaj z bylinek a poslouchala chvilku jejich zmatené povídání a mořských potvorách, které jistě na loď během cesty zaútočí. Petronyla byla zvláštní žena, neměla ani zvláštní půvab, ani pronikavou inteligenci; a nebyla tak ošklivá a hloupá, aby tím byla zajímavá. V podstatě si jí nikdy nikdo nevšímal, byla obvykle v kuchyni a vařila, nikomu do ničeho nemluvila a do cizích věcí se nepletla, dokonce snad ani nemohla, neboť mluvila jen polsky; takové chování je v řádu dost neobvyklé a nelze se divit, že se neprosadila. Četla ráda a hodně, ale dávat přednášky netoužila; jen občas překvapila neobvyklou reakcí. Denis ji měl kupodivu rád.

Teď přiběhly obě děti za Charrym na můstek; zamračil se, neboť se pořád ještě neoblékly na rozdíl od něho, který měl nepromokavý plášť a další vybavení pro nevlídné počasí.

„Něco se děje!“ hlásil Denis, než mohl dostat vynadáno. „Cítíme nějaké nebezpečí!“

„Mořského draka Midgarda?“ zamračil se Charry. „Vypadněte, nebo si aspoň vemte teplý oblečení!“

„Ne, tentokrát nějakýho člověka! Cítím to já, Loki i Dévi...“

„Ty seš janek, Loki druhej a Dévi jste zblbli. Co by nám tady mohlo ještě hrozit?“

Ale přesto Charry nařídil Iwarovi, aby poslal spolehlivého muže na hlavní stěžeň, pozorovatelnu. Iwar ho ujistil, že už ho tam má, ale při střídání poslal svého pobočníka Heimfölda, který měl podobné vlastnosti jako on sám a vynikal dobrým zrakem.

Asi po třech hodinách Heimföld hlásil, že spatřil parník, jehož totožnost mu není jasná. Doposud potkávali jen obchodní či rybářské lodě, nevzdalující se příliš od pobřeží. Protože kvůli větru se nemohli dohodnout voláním, vylezl sám Iwar na stěžeň; za chvíli zas sešplhal a ve tváři měl zmatek.

„Asi by bylo dobře, kdybys o té lodi věděl. Je to parník, ale... ještě jsem takový neviděl. S věžemi a děly...“

„Jaké národnosti?“

„Nevím, vlajku nemá. Nejlíp je vidět jeho kouř, jinak se skrývá za vlnami. Viděl jsem ho jen letmo v dalekohledu...“

„Jeho kurs?“

„Šikmo přetne naši dráhu.“

Charry chvíli mlčky uvažoval. Mohl vylézt a podívat se sám, ale Iwarovi se už naučil věřit.

„Je to válečná loď! Mnoho dělových věží... obrněný křižník, nebo něco na ten způsob! Zdá se, že nás sleduje...“

„Kormidlo tři čárky doleva!“ nařídil Charry.

Kormidlo ovládali dva lodníci; nyní jím namáhavě otáčeli. Iwar se gesty domlouval s Heimföldem; ten zakrátko hlásil, že také cizí loď uhnula doleva a jeho trasa opět kříží naši.

„V Dunbarových papírech jsou fotografie všech lodí německé válečné flotily,“ řekl Charry. „Pojď se kouknout, jestli ti některá něco nepřipomíná...“

Iwar vzal fotografie a probíral je; některé odložil stranou a ukazoval: „Není to žádná z nich, ale tyhle tři se jí podobají. Takovouhle má příď, tady věž, tady druhá, uprostřed dva komíny a nad nimi stožár. Vzadu zase dělové věže.“

„A velikost?“

„Větší než tyhle všechny. Ohromná loď; tak velká, že jsem se až zalekl...“

Charry se mračil. „Tak já ti povím, co to je. Jan mi to říkal: Lützen - nejnovější loď celé flotily, spuštěná na vodu snad někdy před čtrnácti dny. Její snímek ještě nemá, jen nákresy...“

„Myslíš, že je to ona?“

„Jestli jo, jsme v průšvihu. Dost blbým; neznám ani výzbroj, ani vybavení. Taky to nemusíme vyhrát, chápeš?“

„Dokonale!“ Iwar mimovolně sáhl k boku, ačkoliv neměl svůj meč.

V téže chvíli vběhl dovnitř jeden z námořníků: „Hlídka hlásí další loď! Vlevo před přídí - válečnou!“

„Sakra!“ Tentokrát lezl do vraního hnízda sám Charry; Heimföld mu ukázal nejdřív Lützen, jehož kouř už byl jasně vidět, potom na druhou stranu. I tam stoupal pramínek dýmu. Charry chvíli obě lodi prohlížel dalekohledem, pak poděkoval a požádal mladíka, aby zůstal nahoře a hlásil změny.

Charry slezl dolů a nejdřív se sklonil k průvlaku do kotelny: „Strojníku! Kolik máš páry?“

„Na vyhození do povětří! Odpouštím...“

„Parní stroj plný chod!“

Stroj se rozbafal a naše rychlost ještě vzrostla; to přivolalo Dianu, která se pověsila Charrymu kolem krku, aby neupadla na houpající se palubě: „Co vyvádíš? Zkoušíš rychlost nebo kolik loď vydrží, než se rozsype?“

„Válčím, kotě. Porozhlédni se a uvidíš válečné lodě...“

„A sakra! Že bych si šla pro katanu?“

„Vypadá to, že zatím proklouznem; ta druhá je menší, snad by se to dalo zvládnout! Vyhlas poplach pro celou posádku, hlavně pro dělostřelce Patricka O'Reillyho. Připravit děla i kulomety...“

Diana doběhla ke zvonu a rozklinkala ho rychlými poplašnými údery. Postupně se sešli na můstku všichni velitelé: Vítek, Fahd, Bertin, Tošio, Freya, Patrick i my šelmy. Ze dveří kuchyně vykukovaly hlavičky Denise a Loki.

Charry je oslovil: „Pánové, z obou stran se k nám blíží válečné lodi, zřejmě německého válečného loďstva. Zprava křižník Lützen, zleva loď, ve které se domnívám poznávat křižník Friedrich Barbarossa. Podle Jankových zpráv je Barbarossa vyzbrojen děly asi stejné ráže jako máme my, dokonce stejné výroby. Pan Krupp, který mi loď vyzbrojil, pro nás udělal hodně a měli bychom mu po vítězství poslat děkovný dopis!“

Nikdo nedal najevo, že by vtip pochopil. Charry pokračoval:

„Nyní k tomu druhému, tedy Lützenu; je to poslední model, který byl kdy postaven, nejlepší loď německé flotily. Podle Jana jeho děla nesou dvakrát tak daleko jako naše, vyjma toho na zádi; to má snad podobnou konstrukci. Takových děl mají oni osmnáct, když nepřihlížíme k několika desítkám menších. Rychlost, jakou dokáže Lützen vyvinout, přesahuje rychlost našeho parního stroje včetně plachet. Je nepochybné, že nás dostihne; kdy, je otázka času.“

Fahd pronesl něco arabsky, v čem šlo rozeznat slovo Barbarossa.

„Ano, to je rozumné. Upravíme kurs tak, abychom se dostali blíž k Barbarossovi; odvažovat se na dostřel k Lützenu by nebylo moc moudré. Uvažoval jsem, že poplujeme Frickovi naproti a ve chvíli setkání ho uvítáme palbou z děl. Buď se potopí nebo uteče, na každý pád nám uvolní cestu. Pak budeme prchat tak dlouho, dokud nebudeme nuceni se střetnout s Lützenem. Barbarossa nás dohnat za žádných okolností nemůže, jeho stroje jsou slabé.“

„To vypadá, jako kdybys očekával, že nás Lützen potopí!“ řekla Diana dost nevraživě.

„Můžeme taky zkusit dostat se včas do některého přístavu... třeba v Holandsku,“ váhal Charry. „Záleží na štěstí...“

„Utíkat!“ ohrnul pohrdlivě rty Iwar Wulffssonn.

„Nevím jinou radu! Máme na palubě ženy a děti, spoustu lidí, kteří už trpí mořskou nemocí a kteří se nedokážou zachránit, kdyby loď byla zasažena a šla ke dnu! O sebe se nebojím...“

„Je zapotřebí zničit Lützen!“ řekl Tošio a Fahd přikyvoval.

„To chápu! Ale jak?“

Tošio postoupil dopředu: „Pokud jsem viděl, jsou dnes velmi vysoké vlny. Máme tři motorové čluny; jeden naplním výbušninami a odjedu s ním pod ochranou vln co nejblíž k Lützenu. Podle toho, co vím o dělostřelbě, nemůžou na krátkou vzdálenost těžkými děly nic zasáhnout, hrozí tedy nebezpečí jen od kulometů a lehkých kanónů. Doplul bych k boku lodi a přivedl nálož k výbuchu. Když se to povede, vyletí Lützen do povětří!“

„I s tebou, samozřejmě! Nechápeš, že je to pitomost?“

„Zemřít při plnění povinnosti je ctí samuraje.“

Charry klouzal očima z jedné tváře na druhou. „Má někdo lepší návrh?“

Rudý Iwar stál nejblíž u okna; vyhlédl ven na kouř na obzoru. „Ten Lützen je krásná loď! Škoda ho zničit!“

„To je pravda - a co s tím?“

„Daruješ mi ho, když si ho získám?“

„Cože? Jak?“

„Tvoje motorové čluny jsou rychlejší než parník, i ten Lützen; neprozrazují se kouřem! Až začne boj, budou všichni zírat na našeho Griissirna! Zatímco ty budeš proti nim střílet a oni pálit na tebe, já se svými Vikingy přepadnu loď zezadu v motorákách. Vylezeme na palubu a pobijeme je!“

„Když ti dám všechny tři čluny, nebudu jich mít dost pro lidi, kteří by mohli opustit loď při jejím poškození!“

„Iwar má pravdu,“ řekl Tošio. „Jdu s ním!“

„Já taky!“ řekl Fahd, kupodivu německy.

„Napadlo mi to, když Tošio navrhl dostat se k nim zezadu!“

Fahd začal šermovat rukama a něco povídat, Diana naslouchala, pak se zeptala: „Máš dobré plavce, Iware?“

„Nejlepší, jaké znám! Od dětství na moři!“

„Potápět se umějí taky?“

„Jako mroži!“

„Fahd navrhuje naložit do jednoho člunu pokrývky, plachtovinu a tak. Potápěči s tím skočí do vody, připlavou k jejich lodnímu šroubu a pokusí se namotat na něj ty věci. Potom šroub přestane pracovat a Lützen zchromne... Můžu jít s nima, Charry?“

„Jak zajistíš, aby šroub potápěče nestrhl?“

„Uvázat na lana!“ navrhoval Vítek.

„Dobře! Ten nápad je sice bláznivý, ale líbí se mi; souhlasím! Velitelem člunů bude Vítek, jednotlivé skupiny povede Iwar, Fahd a Tošio. Jak poznáme, že jste uspěli?“

„Strhneme německou vlajku a vztyčíme naši!“

„To trvá moc dlouho. Musíme včas přestat střílet!“

„Otočíme dělové věže ze směru palby!“

„To pochopím. Jděte se přichystat! Diano, ty ne; ale jestli se to povede, můžeš vést výsadek na jejich palubu!“

„Jaký výsadek?“

„Jestli se přiblížíme natolik, že na nás přímo zaútočí, vrhneme se na ně se šavlemi - muž proti muži!“

„V mým případě žena proti dvaceti mužům!“

„Jak chceš! O'Reilly, jak jsou na tom dělostřelci?“

„Připraveni u děl; máme nabito a čekáme!“

„Fajn, budeš velet dělové palubě. Dělo na zadní palubě si nechávám pod osobním velením. Útok našich musíme podpořit přesnou a vysoce účinnou palbou!“

„Rozumím!“

„Velení na můstku převezme Bertin Lindberg. Ještě něco?“

„A co já?“ pípl Denis ze svého kouta.

„Ty?“ Charry se podíval na děti vyjeveně. „Vy mi můžete... Ne! Pro vás mám velmi důležitý úkol! Teď okamžitě zkontrolujete každý záchranný člun. Až se budeme potápět, vlezete do prvního a budete tam sedět, dokud nebudete v Holandsku nebo kdekoliv jinde!“

„Ale co máme dělat v bitvě?“

„Nechodit mi na oči!“

„Já i moje žena jsme bojovníci,“ pravil Denis vážně. „Jestliže můžeme být zabiti jako každý jiný, potom dokážeme také...“

„Zmiz a neotravuj!“

Denis se urazil a šel raději zpátky do kuchyně postěžovat si Petronyle. Byla tam taky Dévi a tiše vrčela.

„Střílet?“ ptala se kuchařka. „My na ně - oni na nás, co? To ne moc pěkný!“

„To fakt ne!“ ušklíbla se Loki. „Rozmlátěj ti všecky hrnce!“

„Nejlepší tak, aby do nás netrefit...“ uvažovala Petronyla.

„Jo, leda tak! Aby stříleli do prázdna!“

Kuchařka pokyvovala ostříhanou hlavou. Pak jí potřásla: „Oni potřebovat horkej čaj. Hodně horký čaje, že...“

Denis ji nechal být, raději vyběhl zase na palubu a skrýval se tak, aby ho námořníci neviděli. Což nebyl takový problém, každý měl svých věcí dost a o děti se neměl čas starat. Lützen se již přiblížil natolik, že jej bylo dobře vidět; po palubě ještě pobíhali námořníci, ale děla už byla namířena na nás. Byla jistá naděje, že se s ním nestřetneme, posunul se daleko dozadu a než se dostane na účinný dostřel, bude chvíli trvat. Nicméně přímo před námi kouřily komíny Barbarossy, který se k nám rovněž blížil s namířenými děly. Charry se zastavil u zadního děla, které se natáčelo po pronásledovatelích; jeho obsluha dávno nabila, dělostřelec sledoval loď v miřidlech.

„Vlajku na stožár!“ velel Charry. „Ať vidí, s kým mají tu čest! Nejsme piráti, abychom bojovali bez vlajky!“

Arminská vlajka se zatřepetala na stěžni, ale na nepřátelských lodích neodpověděli; naopak, blížili se anonymně, dokonce i název lodi na přídi měli zamalován barvou.

„Jako pirát útočíš, jako pirát půjdeš ke dnu!“ šeptal Charry, opíraje se o těžké Kruppovo dělo.

Ve chvíli, kdy se ocitli na dostřel, vylétl na jejich stožár vlajkový signál: „Vzdejte se! Plujte za námi!“

Charry na to neřekl nic, zato Dianě, která stála vedle, zrudly tváře: „Existuje nějaký signál jako merde?“

„To ne,“ odpověděl Bertin. „Ale je signál polib mi...“

„Tak ho vyvěs!“

Bertin ochotně vyslal námořníka; zakrátko vlajky vylétly na stěžeň a vzápětí šlehlo jedno z děl na Barbarossovi; koule proletěla kus okolo nás a neškodně zapadla do vody.

„Pal!“ zahřměl Charry, jako když ho píchne; natočil svoje dělo, zkontroloval míření a škubl spouští. Celý levý bok vychrlil naráz oheň ze všech hlavní a Barbarossa zmizel v kouři vybuchujících nábojů. Charryho dělo bylo nejúspěšnější; přerazilo u kořene stožár s vlajkami. To už obsluha znovu nabíjela, Charry se jim do toho ale nepletl; i děla na boku nepřetržitě pálila. Barbarossa odpovídal, leč mnohem pomaleji a zcela nepřesně, jejich děla se vůbec nemohla trefit. Potom někde na lodi vyšlehl oheň, Barbarossa vybočil z kursu a začal se vzdalovat. Charry je naposled pozdravil svým dělem a zastavil střelbu.

„Jako poučení by jim to mohlo stačit!“ otřel si pot z čela.

Pak se podíval nahoru do plachtoví a zachmuřil se; Griissirno sice nedostal přímý zásah, ale náhodně letící střely taky stačily - v plachtách zely široké trhliny, špička druhého stěžně se odlomila a visela na ráhnech. I ta byla místy poškozena.

„Odřezat všechno zbytečné a naházet do vody!“ řekl vztekle.

Pak věnoval pozornost Lützenu; ten se s námi ještě nedostal do nejbližšího kontaktu, plul kolmo na naši dráhu a točil po nás svá mohutná děla. Vychrlil oheň, ale koule padaly daleko okolo nás, střelba nebyla účinná a možná ani neměla za cíl nás zabít. Charry natočil své dělo tím směrem a zkusil tři čtyři výstřely; ostatní děla nebyla na tu vzdálenost k potřebě a nemělo smysl plýtvat náboji. Ani naše rány nepřítele nezasáhly; šly možná dost blízko, ale vyvrhly jen fontány vody.

Dostavili se velitelé výsadkových oddílů: zachmuřený Yamanaki, šklebící se Fahd, odhodlaný Vítek, Iwar chvějící se nedočkavostí jako dostihový kůň před startem. Jedině Vítek byl oblečen, ostatním musela být zima, ale nechtěli to dát najevo.

Charry podal každému ruku: „Budete muset udělat velký oblouk! Musíte vyrazit do stran, aby vás neviděli! Jistě by dostali podezření, kdyby viděli odrážet od lodi tři čluny...“

„Nejspíš budou myslet, že se někdo chce zachránit útěkem!“ smál se Vítek. „Nemůže je napadnout, že jsme schopni je dohonit!“

„Ve jménu Boha Pána a Vládce!“ řekl Charry. „Jděte!“

Čluny byly spuštěny jeden po druhém; muži, většinou Iwarovi Vikingové, šli do boje zcela nazí, jen se zbraněmi, tváře zdobené tmavým pomalováním. Vypadali jako démoni. Denis a Loki přinesli z kuchyně dvě vědra horkého čaje od Petronyly a všichni pili.

„Bůh je provázej...“ šeptala Diana.

Lützen se nyní zařadil do naší brázdy a sledoval nás jako věrný pes; jeho děla po nás občas vychrlila pozdrav, ale žádný výstřel nám neublížil. Charry střílet odmítal, opřel se o dělo a hledal dalekohledem naše kamarády.

Diana srazila hlavu dohromady s Freyou a povídaly si; Charry se po nich znepokojeně ohlížel.

„Tohle není samo sebou!“ řekla konečně Diana. „Jako kdybychom byli nezranitelní!“

„Buď ráda, že mají tak špatnou mušku!“ bručel.

„Ale ne! Můžou nás vůbec zasáhnout? Co když ne?“

„Myslíš, že jsme nějak chránění?“

Diana ukázala za záď; honba už trvala víc než půl hodiny, aniž se nám něco stalo. Jenom stíhající Lützen nás čím dál víc doháněl a přibližoval se. Občas okolo nás vybuchovaly náboje, ale stále v širokém kruhu kolem, žádný nás nezasáhl.

„Myslíš, že to někdo dělá? Kdo by to dokázal?“

„Freya už se pokouší to zjistit!“

Jenže v té chvíli nás zavolal Heimföld, stále ještě ve vraním hnízdě. „Loď vpravo před přídí! Kouří jako tamty...“

„Zatraceně, ještě jedna?“ Charry vypadal, jako by spolkl kus žhavého uhlí. „Copak tady rozmístili celou flotilu?“

„Co budeme dělat?“ Bertin zjevně zešedivěl ve tváři.

„Naši musí být někde za Lützenem... Zvolnit chod strojů! Dělová paluba připravit! Diano, povedeš výsadek, když jsi chtěla!“

„Připraven!“ volal zezdola O'Reilly. „Rozdáme si to?“

„Nic jinýho nám nezbývá! Jaká je tamta loď, Heimfölde?“

„Válečná jako ty druhé - menší než Lützen!“

„Ďábel aby sebral takový možnosti... Děla! Palte!“

Vzápětí otevřeli palbu salvami i Němci. Opět neúspěšně.

„Teď tak mít Živý Oheň!“ šeptala Diana Freye. „Spálila bych je na prášek!“

Freya blýskala kočičími zraky jako skutečná šelma.

„Něco se děje, já to vím! Kdo tady ještě umí... Denis?“

„Prosím tě, nebuď směšná! Jsou zalezlí v kuchyni u Petronyly...“

„Jdu tam!“

Vtom vyšlehl oheň u zadního průvlaku; lodníci ho počali hned polévat vodou ze stříkací hadice, leč vzápětí začal hořet i zadní stěžeň. Byl těsně nad Charryho dělem a kolem padaly do beden na náboje kusy hořící plachtoviny; Charry je chytal holýma rukama a házel přes palubu. Ve chvíli, kdy odběhl od svého děla, ozval se strašlivý výbuch; jeden zatoulaný náboj Lützenu dopadl přímo k dělu a tam vybuchl. Charry se sotva stačil chytit zábradlí, aby ho výbuch nesmetl do moře; hned jak se vzpamatoval, pospíšil tam. Dělo bylo sice jakž takž v pořádku, ale tři muži z obsluhy mrtví a čtvrtý se svíjel v hrozných bolestech.

„Odneste ho!“ zavelel Charry. „K dělu půjde...“ rozhlížel se kolem, ale neměl moc možností. „Zdravko podávat náboje, Aflargeo obsluhovat uzávěr, Diana mířit! Já budu nabíjet...“

Všichni jsme naráz přiskočili k dělu; Zdravko nejdříve vzdal do náruče raněného a odnesl, aby ho ženy ošetřily. Charry chtěl vzít do ruky jeden náboj, ale hned ho pustil, byl téměř rozžhavený. Polil náboj vodou, která se téměř vypařila při styku s kovem, pak zabalil do plachtoviny, odnesl k dělu a nacpal do hlavně. Diana mířila, já jsem přibouchl uzávěr a Charry dělo odpálil.

„Zatracenej život všivej mizernej!“ zasykl.

První se k Lützenu přiblížil Vítek; ze všech nejlíp uměl ovládat motorový člun. Blížil se odzadu, přímo v brázdě lodi, co nejblíž k mohutnému lodnímu šroubu. Na palubě sice byl námořník, který měl sledovat tento prostor, ale zřejmě ho víc zajímala bitva vpředu, takže byl otočen zády. Jakmile si ho Vítek všiml, uchopil pušku s dalekohledem a snažil se zamířit. První rána šla někam do prázdna, což se dalo čekat, člun poskakoval na vlnách jako korková zátka. Ale při druhé ráně se námořník zapotácel a přepadl přes zábradlí do vody. Nezdálo se, že by si toho někdo všiml a výstřel rovněž nemohli slyšet.

„Potápěči dolů!“ ukázal Iwar. „A opatrně!“

Čtyři muži kývli hlavami; každý držel v náručí dvě krásné prošívané deky, na kterých si zásobovací důstojník Vítek nesmírně zakládal a které koupil pod rukou od německé armády. Seskočili do vody i s dekami; ty se za chvíli napily vodou a táhly je ke dnu. Co se dělo pod hladinou, Vítek neviděl, ale po chvíli se jeden vynořil, aby přijal další náklad, plachtovinu, stará konopná lana - pak se vynořil druhý, třetí, čtvrtý, chytali se člunu, dýchali zhluboka a těžce, znovu převzali náruč všelijakých hadrů a mizeli s ním v hlubinách.

„Jestli se z toho namotá jenom polovina...“ uvažoval Vítek.

Konečně se tři muži vrátili; tahali za lano čtvrtého, ale to vytáhli prázdné. „Kde je Bengt?“ ptal se Iwar.

Potápěč potřásl mokrými rudými vlasy. „Tam!“ ukázal do brázdy. „Chtěl pořádně uvázat ty deky na šroub... chytilo ho to!“

„Ale podařilo se,“ řekl Vítek. „Podívej!“

Rychlost Lützenu samozřejmě neklesla, ale pěny od šroubu šlo mnohem méně než předtím. Dalo se očekávat, že poklesne, jak jej bude brzdit odpor vody; přidávat na rychlosti nebude mít valného smyslu, neboť šroub zabírat nemůže a točí se naprázdno.

Fahd a Tošio zatím dorazili se svými čluny k boku lodi; samozřejmě tu nebyly otvory, jen vysoko u paluby, z pancéřového skla. Ale nízko nad hladinou vedl otvor z kuchyně, ze kterého i nyní padaly splašky. Propadla tudy i láhev od oleje, což dávalo naději, že otvor nebude překryt nějakou mříží.

Fahd si tiše zpíval súru z Koránu, když se postavil na přídi a nařídil kormidelníkovi přirazit co nejvíc k boku; ve chvíli, kdy otvor míjel, vyskočil a zachytil se rukama okraje. Vedl šikmo nahoru a byl dost široký, aby se jím mohl štíhlý člověk protáhnout. Fahd měl kolem těla lano, pochvu s jataganem a sadu vrhacích dýk; vsoukal se do otvoru, využívaje nerovnosti stěn a lezl pomalu nahoru. Někdo mu vylil na hlavu kbelík splašků; byla v tom i horká voda a trochu jej opařila, ale nedbal toho a koleny, chodidly i lokty se sunul výš a výš. Kuchyně byla naštěstí v nejspodnější části lodi, blízko kotlů, z nichž brala teplo, nemusel tedy lézt do žádné závratné výšky. Vysunul hlavu právě ve chvíli, kdy se kuchař chystal vyhodit tam zbytky od zeleniny; když spatřil něco vyhlížející na první pohled jako sám ďábel, zařval a v hrůze ukazoval na otvor. Fahd po něm mrštil jednou ze svých dýk, vyskočil z díry a házel další po všem, co se hýbalo. Kuchař se chytil za tlustou hruď a s kvičením klesal, jeho pomocník padl hlavou do kotle s polévkou; další doběhl až ke dveřím a teprve tam jej dýka zasáhla do zad. Zbývající nebyli ani schopni pohybu, ochotně zvedli ruce. Fahd uvázal lano k těžkému kotli a druhý konec vyhodil ven; na jeho zahvízdání začali lézt dovnitř ostatní, první Tošio a Iwar.

Ten skočil k oběma vyděšeným kuchtíkům: „Na velitelský můstek! Kudy?“ ječel a vyhrožoval jim revolverem. Nebylo toho ani třeba, klepali se strachy a cosi jektali. Jeden ukázal, Iwar ho chytil za límec a táhl ke dveřím. Druhý se pokusil napadnout ho paličkou na maso, ale Tošio jej srazil úderem ruky.

Vyčkali, až sem vleze dostatečný počet našich mužů; teprve pak vyklouzli jeden po druhém na chodbu. Odněkud zblízka se ozýval rytmický hukot strojů, tam Tošio ukázal: „Strojovna! Zastavte stroje a ulejte oheň pod kotly! Deset mužů na to stačí! Ostatní za mnou, nahoru!“

Lezli po úzkém žebříčku do důstojnické jídelny; byl tam i výtah na jídlo, ale ten nenašli. Jídelna byla prázdná, jen dva stevardi tam ulekaně komentovali bitvu. Vmžiku byli zajati a Iwar se vyptával, kudy na kapitánský můstek; kroutili hlavami a zdálo se, že jim strach ochromil rozum.

Z jídelny vedlo několik cest na palubu, dlouhými chodbami různě propletenými, s řadami kajut pro poddůstojníky a specialisty. Útočníci se hnali chodbami a stříleli po všem, co se hýbalo; až Tošio chytil jakéhosi důstojníka a vyslýchal. Patřil do místnosti, kde skupina specialistů vyhodnocovala střelbu; Iwar pootevřel dveře, hodil tam ruční granát a zas je zavřel. Dalšími granáty zlikvidovali nějaké muže na palubě, ale tím upozornili všechny ostatní na ohrožené místo; desítky námořníků se vrhaly do boje a padaly pod střelami Iwarových Vikingů.

Už jsme věděli, že akce se částečně daří, neboť Lützen ztrácel rychlost. Uhnuli jsme ze směru a poznali, že také manévrování jim působí obtíže, dokonce ještě víc brzdí. Otáčeli po nás dělové věže a stříleli, ale stále neúspěšně; kromě toho po nás už začaly pálit kulomety, byli jsme dostatečně blízko. Ty měly větší úspěch - zábradlí bylo na několika místech proraženo, padlo mnoho našich mužů a dole na dělové palubě vybuchly dva náboje přímo mezi dělostřelci, nicméně pokračovali dál ve střelbě. Naše střelba na Lützenu moc škody nenadělala a ani nemohla, jeho pancéřování bylo určeno na horší věci. Jedině Charryho dělo mohlo ohrozit pancíře, takže na ně soustředili palbu z pušek. Diana si donesla svou ručnici, lehla si na palubu a střílela zpátky.

Charry pracoval za dva: nosil náboje, nabíjel a dokonce mířil. Pomáhal jsem mu já i Zdravko, ale ten byl zasažen něčím do nohy a kulhal, proklínaje turecky život i nepřátele.

„Co je vůbec s tou třetí lodí?“ křičel Charry, ale Heimföld dávno opustil pozorovatelnu a bojoval jako ostatní. Charry vylezl na dělo, aby se podíval sám a spatřil ji v plné kráse, podobnou Lützenu, ale menší a něčím jinou. „Kruci, co je tohle za skořápku? Ta v Jankových papírech nebyla!“

„Je vůbec německá?“ ptala se Diana.

„Tak proč na nás útočí?“

„Ještě nezaútočila! Třeba je anglická nebo americká!“

„Blbost, co by tu dělali?“ Charry, vztyčený a nehybný, rozhodil rukama. „Nevymýšlej nesmysly, nebo...“

Vtom před něho skočil Zdravko; v prsou statečného Černohorce se objevila krvavá rána, zasáhla ho kulka patřící Charrymu. Střelec zajásal, leč předčasně, Diana vystřelila a lump se skácel. Charry poklekl ke Zdravkovi; ten sípavě dýchal a z úst mu prýštila krev. Pohlédl na Charryho, pak namáhavě obrátil oči na arminskou vlajku na stěžni, vlajku, kterou tak často nosil jako náš praporečník. Pak zvrátil oči v sloup a jeho oholená hlava zaduněla o palubu.

„Ty svině!“ zasyčel Charry. „Proklínám je!“

Vtom vybuchl nad jeho hlavou dělový náboj a přerazil náš zadní stěžeň v polovině; celá mohutná konstrukce se zahoupala, chvíli ještě visela na lanech vedoucích k druhým stěžňům, ale pak lana povolila a vše se kácelo. Charry padl na palubu a odkutálel se k zábradlí vedle Diany, já skočil k palubnímu průvlaku a vrhl se do něj po hlavě. Jen co jsme tak učinili, skácel se na dělo celý stěžeň s plnou výstrojí.

„Zatracený...“ Charry už jenom sípal. Opřel se o zábradlí a hleděl na blížící se Lützen, nenávist v očích. „To je konec, má maličká...“ pohladil špinavou rukou Dianu po srsti na hlavě.

Vtom to u lodi šplouchlo; vyhlédl a spatřil štíhlý torpedovitý trup krytý šedě stříbrnou kůží, zobák plný zubů a červenou značku na hlavě; delfín Darkka projel kolem lodi, něco skřehotal a hned zase zmizel pod vodou, aby jej nezasáhl některý výstřel.

„Co ten tady dělá, proboha?“ Charry se nemohl upamatovat, že by pro delfína poslal; že by přišel z vlastní vůle?

„No ne - koukni!“ Diana ukazovala rukou na Lützena a Charry s úžasem pozoroval, že otáčí některé věže na přijíždějící loď, která se ocitla na dostřel. Kromě toho signalizoval, ale než to stačili přečíst, vyšlehl oheň ze všech věží cizí lodi; ne však na nás, nýbrž na Lützen!

„Jestli vidíš to, co já, tak jsem se nezbláznil!“ řekl ohromeně Charry. „Na přídi má japonské znaky!“

„Znamená to Vycházející slunce! Ale proč...?“

Tehdy se na Vycházejícím slunci vznesla na stožár vlajka a vítr ji rozevlál: s úžasem jsme zjistili, že je podobná naší, vlajka Arminu s tygrem v modrém kruhu na rudém podkladě, ale místo kříže Templářů má černé slunce s paprsky. Ať to znamenalo cokoliv, ta loď nám přicházela na pomoc!

Těžký obrněnec se řítil proti Lützenu, jeho děla neustávala rachotit. Na palubu vyběhla spousta námořníků v šedivých, hnědých a tmavě modrých uniformách se zbraněmi všeho druhu v rukou; na kapitánském můstku stál nehybně muž v bílém kimonu, opírající se rukou o samurajský meč. U jeho nohy seděl jaguár, v půlkruhu za ním stáli další muži ve zdobených kimonech s katanami.

Charry se otočil k našemu můstku: „Plnou vpřed a k Lützenu! Do útoku, na jejich palubu!“

Lützen z nejasných důvodů přestával střílet, některé věže se točily úplně pryč, zřejmě díky našim mužům. Na jejich palubě nastal zmatek, dokonce se zdálo, že se tam bojuje. A Vycházející slunce se řítil přímo na Lützen; taky přestali střílet z děl a chystali se k přímému boji. Slyšeli jsme skandovaný křik: „Banzai! Tora! Banzai! Tora!“

„A kupředu!“ ječela Diana s katanou v ruce. „Na Lützen! Vraťte jim to za všecko!“

Ve chvíli, kdy se obrněnce přiblížily, přeskočilo naráz několik desítek lidí z jedné lodi na druhou; někteří sice spadli do moře, ale kdo se dostal na palubu, se okamžitě pustil do boje. Současně jsme z druhé strany dorazili my; Bertin dal zpětný chod, naše boky se téměř dotkly. Lützen byl větší a vyšší než Griissirno, ale z prvních ráhen se dalo s pomocí úvazkových lan přeskočit na jejich palubu.

První se tam vrhla Diana; Charry hned po ní a vzápětí všechny šelmy, které uměly lézt po ráhnech. Vlci a medvědi museli zůstat dole, což je dost mrzelo. Diana spadla přímo na nějakého jejich důstojníka a než vůbec vstala, vrazila do něj čepel katany; potom se vrhla do chumlu, který se srazil okolo Iwarových Vikingů. Taky jsem se dal do boje, zatímco Ao Harrap vyletěl po schůdkách na můstek, zakousl se do hrdla nějakému důstojníkovi a skutálel se i s ním zase dolů.

Už jsme viděli také samuraje z Vycházejícího slunce; v kimonech s rodovými znaky, s meči, ale kupodivu i americkými revolvery v pouzdrech u pasu. Mnoho jich padlo, ale i námořníci poseli palubu mrtvými. Velitel s tradičně vyholenou lebkou a pevně utaženým copánkem pobízel své muže do boje; když se mu zdálo, že by mohl projít, vyletěl po schůdkách na můstek, probodl dva tři námořníky a vběhl do řídící kabiny. Za ním běželo ještě několik Japonců a pak už my.

Důstojníci na můstku se zděsili, když tam vpadl šikmooký, divoce vyhlížející chlap se samurajským copánkem a mohutným mečem zastříkaným krví. Někteří se pokusili tasit šavle, ale starý muž s bílým plnovousem rozděleným do dvou pramenů, je zarazil.

„Kdo jste a jakým právem se opovažujete sem vstoupit?“ zeptal se vážně a důstojně samuraje. „Jakým právem, pane?“

Samuraj mu nasadil hrot katany mezi oba prameny vousů na prsa a něco štěkal japonsky, čemu nerozuměli; důstojníci zas nadávali německy, čemuž nerozuměl Japonec.

„Jak se ten nekulturní barbar opovažuje mi vyhrožovat?“ křičel stařík s bílými vousy. „Kdo to vůbec je a co chce?“

„Žádá, abyste poručil svým lidem složit zbraně,“ řekl Charry, který rozhrnul Japončíky u vchodu a vstoupil. „Jinak dá podřezat celou vaši posádku, což upřímně řečeno není žádná škoda!“

„A kdo je ten ordinérní člověk?“

„Podle toho, co říká, je Sadžukjó Agoiši, první samuraj knížete Nary.“ překládal Charry.

„Kdo je to kníže Nara?“

Tentokrát se Charry musel zeptat a Japonec ochotně vysvětlil: „Kníže Nara je velitelem obrněného křižníku Vycházející slunce a admirálem Žijícího Boha, císaře Arminu Charry de Guyrlayowa.“

„Ať ho ďas...“ zasyčel stařík. „A vy jste kdo?“

„No... já jsem ten Vládce Arminu. Charry Guyrlayowe.“

„Co jsi mu říkal?“ ptal se Japonec podezíravě Charryho.

„Představil jsem se. Jsem Charry Guyrlayowe...“

V té chvíli Sadžukjó Agoiši přestal ohrožovat staříka, obrátil se k Charrymu a klesl před ním na kolena, přičemž svoji katanu mu podával v natažených rukou. Toho využil jeden z důstojníků; sáhl po revolveru a chtěl vystřelit, ale Japonec vyskočil vzápětí opět na nohy a jeho meč zablýskl. Důstojník zachrčel, pustil zbraň a skácel se k zemi.

„Dejte rozkaz ke kapitulaci, admirále Tirpitzi!“ řekl Charry. „Už toho mám dost! Okamžitě se vzdejte!“

„Jak víte...?“ admirál se polekal.

„Znám vaši tvář dokonale. Tak bude to?“

Admirál se ohlížel na své důstojníky, ale Charry chytil dva nejvyšší pod krkem a sevřel ve svých silných rukou, až se začali dusit. „Nemáte šanci! Tak do toho, k čertu!“

Tirpitz uchopil mikrofon a třesoucí se rukou stiskl všechny spínače na panelu lodního rozhlasu. „Všem, všem, všem! Tady je vrchní velitel lodi... Zastavte boj... Zastavte boj!“

„Nestačí! Říkal jsem kapitulovat!“

„Nemůžu přece...“ Charry k němu přikročil a Tirpitz dokončil blekotajícím hlasem: „Vzdejte se a složte zbraně!“

„Ať naši přestanou bojovat!“ nařídil Charry japonsky a samuraj vyběhl ven a začal pokřikovat; všichni zanechali boje a vyčerpaní námořníci odhazovali svoje zbraně.

„Všechny zatknout a hlídat!“ ukázal Charry na důstojníky a naši to hbitě provedli. Tirpitze popadl Charry za límec a vyvlekl na palubu, kde už se scházeli velitelé: Iwar, Tošio, Fahd i ostatní. Japonci sháněli dohromady námořníky a odzbrojovali je.

„Mysleli jste, že mě zničíte i s přáteli a nikdo se nedozví, kdo je tím vinen?“ zeptal se Charry Tirpitze. „Podepsali jste se mnou mírovou smlouvu - a teď jste mě napadli! Už vám došlo, že se mnou nebude lehká práce?“

„To by uměl každý: se dvěma loděmi proti jedné!“ vrčel admirál, marně se škubaje v jeho sevření.

„Tak schválně! Pokud vím, na začátku jste měli dvě lodi vy! Kde je teď váš Barbarossa?“

„Jak znáte všechna ta jména? Kdo zradil?“ syčel admirál.

„Znám je. Co má být? Vaše loď se do této chvíle jmenovala Lützen. Teď se má jmenovat jak, Iware?“

„Viking - budeš-li souhlasit...“

„Je tvoje, jak jsem řekl. Ovšem, pokud bude souhlasit kníže Nara. Vlastně zvítězil on - kde je?“

Zeptal se japonsky a jeden důstojník odvětil: „Jeho Výsost svatý kníže Nara se zdržuje na palubě Vycházejícího slunce. Padá na kolena před tvým majestátem a pokorně prosí, abys jej ráčil navštívit, neboť stáří a choroba mu nedovolují přijít sem...“

„Ano, bude mi potěšením, jen co tu skončím. Aflargeo, prohledej loď a přižeň sem všechny nepřátele, kteří se někde poschovávali. Vem si s sebou nějaké kočky...“

Zatím se Tirpitz obrátil k Charrymu. „Rozumím dobře tomu, co jste říkal, pane? Jak to myslíte, že chcete loď přejmenovat?“

„Nemám žádný vztah k bitvě u Lützenu a nevidím důvod, proč by se tak měla jmenovat loď, která mi patří...“

„Jak to, že patří vám? Jakým právem?“

„Právem silnějšího. Iware, vlajku!“

Jeden z Vikingů z Griissirna přinesl arminskou vlajku, přiběhl k vlajkovému stožáru, uvázal ji a vytáhl nahoru. Při tom nalezl pod stožárem svinutou admirálskou vlajku Německa a přinesl ji.

„Ten hadr hoď do moře!“ zasmál se Charry.

„Jak se opovažujete? Taková urážka!“ vykřikoval Tirpitz.

„Tak si ji necháme na mytí paluby!“ řekl Iwar.

Tirpitz se vyškubl, vrhl se na Vikinga a oběma rukama objal jeho krk, aby ho uškrtil. Iwar se vztekle ohnal a admirál padl s rozbitými rty na palubu.

„Bacha, starej pane! Tohle tady nemáme rádi!“

„Vzpamatujte se, admirále!“ doporučil Charry. „Je chvályhodné, že se snažíte nasadit vlastní život, ale poněkud směšné!“

„Co je tohle za usmrkance? Opovažuje se přijít sem nahý, mokrý, špinavý; vyhnal bych takového, kdyby byl můj!“

„No vidíte; já bych ho naopak vyznamenal, kdybych měl čím. Pan Iwar Wulffssonn je komthur a nový kapitán této lodi; dobyl si ji v nelítostném boji, takže mu po právu patří!“

Admirál nechápavě zíral; Charry nařídil dobře hlídat zajatce, sám se rozhodl nejdříve vykonat zdvořilostní návštěvu na lodi Japonců. Bertina požádal, aby nějakým způsobem zjistil možnost vlečení Griissirna za Vikingem; naše loď byla těžce poškozena a vyžadovala důkladnou opravu.

Na návštěvu u knížete Nary vzal Charry kromě Diany a Tošia také nás tři. Uvítal nás jaguár, který tam byl s ním; také samuraj Sadžukjó Agoiši, který došel ke knížeti a něco mu šeptal.

Kníže byl starý, měl vrásčitou tvář do tmava opálenou, holou hlavu bez samurajského copánku. Stál rovně jako socha, opíraje se o meč, měl bílé kimono bez ozdob a zavřené oči. Když k němu došel Charry, stařec se sehnul, položil svůj meč na zem, poklekl a položil čelo na zem k Charryho bosým nohám.

„Ty jsi kníže Nara?“ oslovil ho Charry přívětivě.

„Můj život patří tobě, můj pane!“ řekl stařec vážně.

„Děkuji ti! Vstaň a podej mi ruku jako můj bratr...“

Kníže Nara zvolna vstal a vztáhl před sebe pravici; nedotkl se ale podávané Charryho ruky a marně ji hledal před sebou. Charry mu sám vložil ruku do dlaně a kníže ji uctivě políbil.

„Náš pán, svatý kníže Nara, je slepý...“ šeptal Sadžukjó.

Charry starce objal a přitiskl k sobě. „Velmi si cením tvé odvahy a statečnosti, s níž ses vypravil přes polovinu světa! Kdyby byli všichni důstojníci jako ty, neměl bych nepřátel!“

„Můj pane!“ zašeptal kníže Nara. „Věčně budu náležet jen tobě; já i moji lidé! Nikdy v dějinách žádný vladař nevyznamenal muže našeho rodu tak jako ty!“

Charry chvíli uctivě mlčel, pak se zeptal: „Bude tvá posádka poslouchat přímo mých příkazů, nebo jim mám velet přes tvoje důstojníky? Či snad tvým prostřednictvím?“

„Moji muži jsou tvými samuraji. Neuposlechne-li někdo tvého jediného pokynu, zemře v té chvíli.“

„Dobrá. Chci se poradit s tvými důstojníky o dalším postupu. Informoval tě někdo o vývoji bojové situace?“

„Pokud vím, zvítězili jsme a nepřítel je zničen.“

„Ano, jedna loď je dobyta. Ale mají ještě druhou, nechali jsme ji za sebou, ale zřejmě sem pluje. Chci i tuto loď pro sebe a své loďstvo. Pomůžeš mi?“

„Poruč a moji samurajové ji dobudou!“

„To nebude třeba. Vycházející slunce a Viking, bývalý Lützen, ji vezmou mezi sebe a vyzveme kapitána, aby se vzdal. Udělá to, proti dvěma obrněncům nemá šanci. Souhlasíš?“

„Tvá myšlenka je moudrá jako ty sám, pane!“

„Dobře. Půjdu na Lützen a připravím ho k boji; dáš mi několik svých samurajů? Kolik jich máš dohromady?“

„Než začala bitva, měl jsem přes tisíc bojeschopných mužů; kromě žen a dětí, které čekají v podpalubí...“

„Dobře, půjč mi tři sta. A nějakého schopného důstojníka.“

„Sadžukjó Agoiši by ti vyhovoval?“

„Není třeba obtěžovat tím tvého pobočníka. Stačí některý z mladých důstojníků, jen když bude šikovný...“

„Smím-li navrhnout,“ ozval se Sadžukjó. „Princ Išida...“

„Přijme-li Nejvznešenější vládce mého nehodného syna...“

„Budu jen potěšen!“

Z kruhu důstojníků vystoupil mladý muž odhodlaného zevnějšku, s evropsky učesanými vlasy; pozdravil po vojensku.

„Ty jsi Išida Nara? Vyber tři sta vojáků, ať přejdou na Vikinga - budu je potřebovat. Hlas mi, až to provedeš!“

„Ano, pane!“ mladý muž nenadělal moc řečí, otočil se a seběhl na palubu, aby si vybral.

„Až vyplujeme, dovolím si navštívit tě a vyptat se na důvody, které tě přivedly do našich řad,“ řekl Charry. „Nyní musím jít zorganizovat další bojové akce...“

Na Vikingu se zatím ujal velení Vítek. Zajaté Němce rozdělil do skupin po deseti a ke každé přidal jednoho našeho jako poradce a jednoho Japonce jako strážce; teď už tyto čety pilně pobíhaly po palubě, sbíraly mrtvé nepřátele a házely přes palubu. Naši padlí byli prozatím uloženi do řady.

„Jsou tady nádherně vybavení,“ vysvětloval Vítek. „Našel jsem i dva potápěčské skafandry! Iwarovi kluci už odřezávají ty hadry ze šroubu, za chvíli budeme moci vyrazit...“

„Výtečně! Jak to bude s vlečením Griissirna?“

„Našli jsme dobré lano, šlo by to. Ale loď může plout i sama, parní stroj je v pořádku. Plachty ovšem dostaly pořádně zabrat; celý oplachtění můžeme rovnou zahodit...“

„Jo, to jsem pochopil. Tvůj úkol bude postarat se o naši loď, o tuhle ať pečuje Iwar, když je jeho. Rozdělíme si Němce; když to nepůjde jinak, třeba je zhypnotizujeme...“

„Ano, ovšem... o tom s tebou chtěli mluvit. Měl by ses možná vrátit, Freya s tebou chce mluvit!“

Charry nezaváhal; na Griissirnovi ho uvítal Denis a tvářil se dost vyděšeně. „Víš, Petronyla... ta kuchařka...“

„Co je s ní? Je mrtvá?“

„To právě není tak docela jisté.“

Charry neměl náladu luštit rébusy, ale spěchal do kuchyně, kde se Freya s několika zkušenějšími děvčaty snažila probrat k životu Petronylu. Charry si všiml na stole namalovaného pentagramu, svíčky, zrcadla; jen dost rychle nepochopil, k čemu to bylo.

„Víš, jak se do nás nemohli trefit?“ vysvětlovala mu Freya. „To dělala ona; vsugerovala jim, že jsme někde jinde! Jenomže se při tom docela vyčerpala; je v hrozném stavu...“

„Proč něco neřekla? Mohl jí někdo pomoci...“

„Když to je těžký! Ona právě nikomu tak moc nevěří! Věděli to jenom Denis a Loki, ze začátku jí pomáhali, potom to začalo být nebezpečný, tak je sama vyhodila...“

„Jak to udělala?“

„Jestli se mi podaří ji probrat, tak se jí zeptám!“

Petronyla ležela, oči doširoka otevřené, ale nic neviděla nebo nevnímala; Loki jí masírovala hlavu a něco žbrblala, taky Freya se pokoušela ji probrat, ale zatím marně.

„Problém je v tom,“ snažil se vysvětlit Denis. „Že spousta věcí se dá dělat jenom... s nějakou pomocí. To právě udělala ona...“

„Chceš říct, že nabídla sama sebe za...“

„Ona byla vždycky divná!“

Charry chtěl něco poznamenat, ale radši to neudělal. Požádal, aby se Petronyle patřičně věnovali a šel na palubu zjišťovat škody.

V té chvíli se na něj znovu obrátil Vítek. „Vzpomněl jsem si, co povídal Dunbar! Ta loděnice, kde vyrobili Lützena, není daleko! Co kdybysme tam zajeli a nechali si loď opravit?“

„Ty máš šílený nápady! To rozhodně nepůjde!“

„A co třeba ty loděnice zničit?“ ptal se Tošio. „Jako odvetu!“

„To zní líp! Vzkaž po někom knížeti Narovi, jak se mu to líbí?“

„Co by ses ho ptal? Je tvůj, stačí poručit! Uposlechne, jako tě poslouchám já!“

Charry je nechal organizovat další operace. Narovi Japonci obsadili jednotlivé dělové věže a připravili se ke střelbě; každá věž dostala jako instruktora jednoho zkušeného dělostřelce od O'Reillyho, takže se všichni různě pomíchali a museli se všelijak domlouvat. Patrick nadával tak strašně, že se moře málem vzdulo, ale zdálo se, že se komunikace daří.

Němci zatím rozsekávali zbytky stěžně a házeli přes palubu. Pracovali čiperně pod dozorem Iwarových Vikingů, kteří okamžitě viděli, kde se kdo fláká. Nenaučili se toho moc, ale schopnost způsobit někomu bolest ovládli okamžitě.

Sotva se lodi vydaly na cestu (v čele Viking, za ním Griissirno a poslední Vycházející slunce), ohlásila hlídka vpředu před přídí kouř a za chvíli se objevil Barbarossa. Charry nařídil, abychom předstírali, že Griissirno je zajat a eskortován druhými dvěma; nejspíš se divili, kde se vzala ta třetí loď, ale než na to mohli přijít, obklíčili jsme je. Na první signál se vzdali bez boje.

Barbarossa byl trochu poškozen ohněm, ale lodníkům se podařilo jej brzy zdolat; děla i ostatní vybavení byly v pořádku. Kapitán se tvářil dost hloupě, když spatřil admirála Tirpitze s ocelovými pouty na rukou; nenechali jsme ho dlouho hloubat a raději zavřeli k ostatním důstojníkům. Jeho námořníky Vítek rozdělil do dalších pracovních čet a hnal opravovat Griissirna; nejradši by nechal postavit nový stěžeň, ale na to jsme neměli čas ani materiál. Obtíže řešil násilím v přesvědčení, že jinak se s Němci dohodnout nedá.

Charry využil vysoký stožár Vikinga jako anténu a pokoušel se spojit s Dunbarem. Podařilo se mu to; Jan byl velmi překvapen, že se Němci pokusili nás zničit po uzavření míru a rozhněval se; taky Julie k tomu řekla několik slov, vesměs nepřívětivých. Jan měl různé plány tajných loděnic, prohlásil, že je prostuduje a dá nám během noci vědět.

Prozatím se Charry vydal na Vycházející slunce; kníže Nara jej přijal ve slavnostní kajutě, zařízené jako audienční síň. Po dlouhé době měla Diana možnost zúčastnit se skutečně dokonalého čajového obřadu; dcera knížete nám při tom hrála na šamisen a kníže zvolna a s mnohými odmlkami a odbočkami od hlavního děje vyprávěl svoji historii.

V roce 1868 se odehrála nejvýznamnější bitva z období konce šógunátu u Wakamacu, kde byla knížata z Aizu, věrní šógunovi poddaní, na hlavu poražena a jejich armáda téměř zničena. Mělo to za následek liberalizaci státu a otevření možnosti vstupu bílých aspoň do některých přístavů, tedy všeobecně věci dobré; leč nikoliv pro našeho knížete Naru.

V té době byl mladíčkem sotva dospělým, jedním ze synů knížete Nary, bojoval ve vojsku pánů z Aizu. Řízením osudu byl při závěrečné fázi boje těžce raněn do hlavy; sluhové jej odnesli z bitvy, ošetřili a dopravili do známé šintóistické svatyně Tóšógu v Nikkó, kde se ho ujali laskaví mniši.

Když se probral z bezvědomí, dozvěděl se, že zranění je velmi vážné, především proto, že byly zasaženy oči a pravděpodobnost návratu zraku je velmi malá. Byl to statečný muž, vychovaný v tradiční odevzdanosti do vůle bohů a nadřízených a znal svoje povinnosti. Když se dozvěděl, že jeho přátelé byli poraženi a zničeni, chtěl provést harakiri, jak mu kázala čest, ale jeho meče i ostatní zbraně zůstaly na bojišti nebo je prodali sluhové, aby měli peníze na odměnu lékařům. Nara byl tedy nucen zůstat naživu a přijmout pohostinství svatyně, aspoň prozatím.

Dozvěděl se také, že jeho otec i všichni bratři padli v boji; tím se stal dědicem slávy i majetku rodu. Příbuzní ho zapřisáhli, aby neumíral, dokud se nepostará o pokračování rodu, leč mladý muž neměl na takové věci ani pomyšlení; mniši jej dobře hlídali a nedopřáli mu nic ostrého, čím by se mohl zabít.

Poznenáhlu se okolo knížete shromažďovali rozprášení samurajové a přívrženci svrženého šóguna; kníže Nara se rozhodl ujmout jmění rodu a podporovat tyto bývalé přátele. Během let si zvykl na svou slepotu; naučil se dokonale používat sluchu, dokonce se vyučil i v boji mečem, který mu přinesli. Nyní nemyslel na smrt, ale na pomstu; svět, který zvítězil, nebyl jeho světem, nepotřeboval ho a Nara nepotřeboval svět. Žil ve vlastním světě předem daných povinností a práv, vytvářel si vlastní zákony, vlastní morální kritéria; a učil jim mladé muže, kteří přicházeli do svatyně. Pak chrám opustil, chodil po kraji, učil děti a kázal jim, konal dobré skutky a stavěl se na odpor zvůli císařských úředníků, pokud se nechovali řádně. Lidé jej ctili a vážili si ho, dvůr nad jeho činy příliš nejásal.

Téměř třicet let po oslepnutí dozvěděl se Nara z vyprávění o sporu Tošio Yamanakiho s císařem a jeho odchodu z Japonska; to vyprávění, značně vyšperkované toulavými básníky, knížete velmi zaujalo. Navštívil Hakadatu, který nyní sídlil v Koyanami a zaváděl tam velmi rychle moderní pořádky. Ti dva zcela rozdílní muži si moc do noty nepadli, ale dohodli se alespoň, že Hakadata pomůže Narovi a jeho lidem dostat do Arminu. Nara nařídil sebrat všechny peníze hnutí; za tyto prostředky zakoupil Hakadata v Americe nejmodernější loď, jakou ta země vynalezla, válečný křižník, který Nara nazval Vycházející slunce. Na ten se nalodili všichni, kdož považovali za nemožné zůstat v Japonsku, a vyrazili do neznáma.

Tento ztřeštěný podnik neměl valnou naději na úspěch; nicméně podařilo se jim najít sídla čínských pirátů a díky Hakadatovu zprostředkování jim piráti pomohli najít cestu do Barmy. Nara nikdy neplul po moři, jeho důstojníci měli o mořeplavbě jen matné představy a učili se obsluhovat takovou loď teprve během plavby. Barmští buddhističtí mniši byli požadavkem, aby jim ukázali cestu do Arminu, trochu zmateni, ale vysvětlili přibližný směr. Nara se dostal k Arminu, avšak díky mlhovému pásu křižoval sem tam čtrnáct dní podle pobřeží, aniž se k němu mohl přiblížit; byl by tak křižoval i nadále, ale pak ho nalezla strážní loď jaguárů a jejich velitel je provedl přes mlhu do vnitřních vod.

Armin nevítal Japonce nejlépe; jaguáři je podle smlouvy s lidmi zavedli do Indijské zátoky, kde loď zakotvila. Avšak velitel pevnosti kníže Rachlidze nedovolil nikomu vystoupit na břeh a jen díky špatným zkušenostem s Bertinem nevyhrožoval, že jejich loď potopí. Ostatně kníže Nara neměl velký zájem diskutovat s mužem jako Rachlidze; vzájemně se urazili, načež Nara požádal jaguáry, aby jej zavedli k nejvyššímu velitel, to jest Charrymu. Jaguáři mu vysvětlovali, že Charry je v Evropě; načež Nara rozhodl, že tedy popluje do Evropy. Neměl zdání, jak je to daleko a jaké obtíže je čekají cestou; rozhodl a tak se jelo, neboť nikdo si netroufal mu vysvětlit, že to znamená objet třetinu zeměkoule.

Tady je možná na místě vysvětlit, že zatímco všichni ostatní velitelé se radí s mapami, plány, záznamy v knihách a chytřejšími podřízenými, kníže Nara se radil výhradně s bohy. Když mu byl předložen jakýkoliv problém, odebral se do své kajuty, kde měl v jednom rohu oltář; tam zapálil vonné tyčinky, zazpíval koány a vykonal uctívání, načež se ponořil do meditace. K čemu došel, to ve vhodnou chvíli oznámil podřízeným a ti neměli nejmenší důvod o správnosti jeho příkazů pochybovat. Vzhledem k tomu, že obvykle jeho počínání dopadlo dobře, byli upřímně přesvědčeni, že kníže je skutečně pod nejvyšší ochranou.

Nepříjemnosti nastaly v Suezském kanále, kudy loď nejdříve odepřeli vůbec pustit; teprve po dlouhém dohadování pomocí sedmi světových jazyků je nakonec nechali projet, nedovolili mu však nikde přistát ani vysadit třeba jen jediného člověka na zem. Ženy a děti, trávící už několik měsíců v temném podpalubí s minimálním pohybem, vycházkami jen po palubě a nejmizernější stravou, trpěly nevýslovně; avšak nikdo se neodvážil stěžovat si knížeti, plně přesvědčenému o vlastní neomylnosti. Nara trval na směru plavby tam, kde měl být dle jeho mínění nový pán. Během plavby položilo život za arminskou vlajku asi dvacet lidí, aniž vůbec kdy stanuli nohou na břehu; kníže to považoval za oběť bohům, aby vlídně provázeli jeho kroky.

Když jaguáři, přidělení jako doprovod, pochopili tvrdohlavost a nepoddajnost starého knížete, povolali alespoň delfína Darkku a požádali ho, aby loď vedl a zjistil také, co je s námi. Darkka poslal jednoho delfína až do našeho přístavu; tam zjistil, že Griissirno stojí na kotvách a nevypadá, že by se měl pohnout. Nara byl s tímto zjištěním spokojen a hodlal složit Charrymu své poklony přímo na pevnině.

Další delfíní zvěd přinesl zprávu, že loď se chystá vyplout; Nara se snažil jet co nejrychleji a Darkka pospíšil dopředu, aby se podíval, jak Griissirno pluje a kam. Setkal se s námi, zrovna když jsme bojovali s Barbarossou; otočil se a spěchal ke knížeti žádat o pomoc. Nara rozhodl co nejrychleji plout naproti Griissirnovi a jak vidno, přišel skutečně včas. Stačilo opozdit se o hodinu a našel nás mrtvé.

Charry měl chuť považovat to za shodu šťastných okolností, snad dokonce náhodu. Japonci ho s úsměvem ujistili, že to je obvyklé; ačkoliv kníže Nara nevidí a občas nevnímá, po nějaké době se jeho příkazy ukážou být správné a smysluplné. Kdyby jim teď nařídil vyplout na Měsíc, považovali by to za správné a okamžitě začali přemýšlet, jak zařídit, aby se tam dostali.

„A co by se stalo, kdybychom v boji zahynuli?“

„Ne, to se nesmělo stát!“ pozvedl kníže ruce, když Charry tuto možnost nadhodil. „Kdybys ty, můj pane, vykrvácel na poli války, byl bych nucen vydat rozkaz, aby ženy zabily svoje děti a pak sebe, bojovníci provedli harakiri a potopili naši loď. Neboť již není na světě místa, kam bychom mohli vstoupit, kromě tvé země. Přemýšlel jsem dlouhá léta, jak pomoci svému lidu; a nalezl jsem v tobě muže s pevnou rukou a laskavým srdcem, který má jediný právo stát se naším císařem...“

Čety zajatců pilně pracovaly až do noci. Důstojníci se naopak zabývali svými plány, jejich tváře byly vážné a dlouho hovořili vysílačkou s Janem Dunbarem. Několikrát vyslali delfína Darkku na pobřeží a přijímali jeho hlášení. Připravovali bojový plán a chystali se předvést svoji moc takovým způsobem, aby si to nepřítel dlouho pamatoval. Mužstvo poslali spát, ale každý věděl, že něco se děje.

Okolo půlnoci zemřela Petronyla, aniž nabyla vědomí. Všeobecné mínění bylo, že se obětovala za nás ostatní. Iwar si představoval oběť trochu jinak, ale Freya ho poučila:

„Můžeme samozřejmě dát bohům jako oběť to, co jim dát chceme, to je velmi prospěšné. Ale nejcennější je dát jim možnost, aby si sami vybrali, co chtějí. Jsme jenom lidé a někdy těžko dokážeme odhadnout, co potřebují. Petronyla obětovala sama sebe...“

Když vyšlo slunce, nalezlo všechny čtyři lodi plně připravené k plavbě i boji, i když Griissirno plul trochu pomaleji než dřív. Charry za svítání navštívil Vycházející slunce a svolal tam všechny kapitány: Bertina z Griissirna a Iwara z Vikinga; vznikl problém, kdo má velet Barbarossovi.

„A vůbec; copak se může jmenovat Barbarossa?“ ptal se Denis.

„No fajn, tak rychle vymysli nějaké pěkné německé jméno, aby se k němu hodilo!“ vyzvala ho Diana.

„Německé? Wanderfalke - Sokol!“ (doslova stěhovavý sokol)

„Dobře,“ řekl Charry. „A že Vítek tak skvěle zorganizoval práce při opravách, bude kapitánem on! Myslím, že to zvládne!“

Vítek byl bez sebe štěstím; a jeho snoubenka Marjánka, bývalá děvečka z Müllerova statku, přímo jásala. „Kdo by si pomyslel, že se jednou vdám za lodního kapitána!“

„Kdokoliv,“ řekl Charry. „Vítek je nejspolehlivější člověk, kterého bych si mohl přát...“

Diana upozornila Charryho, že by měl nějak ocenit knížete Naru; Charry se nad tím zamyslel a napadlo ho oznámit, že kapitánem na Vycházejícím slunci se od té chvíle stává Sadžukjó Agoiši. Kníže Nara přijal tuto zprávu s naprostým klidem.

„Dospěl jsem k názoru,“ pokračoval Charry. „Že není nadále možné, abych se zabýval přímým řízením lodi. Snad si později pro sebe vyhradím některou loď flotily, třeba Griissirna, kterou budu používat pro svoji zábavu; ale stalo se faktem, že máme flotilu čtyř lodí a ta potřebuje admirála. Snažně tě prosím, vznešený kníže Naro, abys přijal hodnost prvního lorda admirality.“

„Jsem nesmírně poctěn tvojí důvěrou!“ uklonil se hluboce kníže.

„Rozhodl jsem se tak proto, že jsem se zamyslel nad vlastními schopnostmi a shledal, že nemohu současně velet všemu. Jsem z vůle Boží císařem; musím tedy mít podřízené generály, admirály a ministry. Oni pak budou mít pod sebou kapitány a další úředníky vysokých hodností, kteří budou věci přímo řídit.“

„Bůh nechť žehná tvému rozhodnutí!“ řekl Nara.

„Dále jsem se rozhodl požádat Velmistra řádu knížete Baarfelta, aby ve vhodnou chvíli jmenoval nové komthury, případně umožnil představitelům dalších lóží takovou hodnost získat. Pochopitelně počítám, že odpovídající hodnosti přijmete i vy.“

Kromě knížete Nary se klaněl i Agoiši a jeho syn.

„Děkuji vám. A nyní vás prosím, abyste vydali příslušné rozkazy pro dnešní boj. Flotila právě míří ke břehům Německa, kde máme v úmyslu vysadit zajatce a zlikvidovat loděnice, ve kterých byla postavena naše loď Viking. Je to odvetné opatření...“

Všichni podřízení s tím projevili souhlas.

Jen admirál Tirpitz projevoval jisté znepokojení. Jako zkušený námořník poznal, že plují do Německa, a v duchu se zaradoval. Když k němu přišel Charry, pronesl k němu přátelsky: „Jsem velmi rád, mladý muži, že jste uznal marnost svého odporu a rozhodl jste se dobrovolně, že se dostavíte do Německa k vyjednávání. Takové rozhodnutí vás velmi šlechtí!“

„To je sice možné, ale já tam nejedu vyjednávat!“

„Cože? Vy jenom vrátíte neprávem zabrané lodi a odplujete?“

„Ani ty lodě nevrátím. Jen vás tam vysadím.“

„Vysadíte? Jak to? Z našich lodí?“

„Z mých lodí, admirále. Dobyl jsem je v boji, jsou moje. Vy jste chtěli zničit mého Griissirna, já jsem si vzal váš Lützen.“

„Vy byste se opovážil? Nejlepší loď flotily?“

„Samozřejmě. Přece si nevezmu nějaké staré necky!“

„Ale to je moje admirálská loď!“

„Máte smůlu. Už není.“

„To není možné! To je sprosté pirátství, pane!“

„Jsem rád, že to správně chápete. Útočili jste bez vlajky, bez vypovězení války, v mezinárodních vodách. Přepadli nás piráti, já jsem je porazil a zabavil jim loď. Pirát jako pirát!“

„Jak se opovažujete?“

„Nerozčilujte se, admirále! Oni vám dají jinou loď...“

„Nemožné způsoby! Mezinárodní právo nezná precedent...“

„Mezinárodní právo? Moje zákony jsou jednoduché: hlavně zákon odvety. Za ránu rána, za krádež krádež, za vraždu vražda. Vy jste mne napadli, já napadnu vás. Tak každého poučím, jak dopadne, když zaútočí na loď arminského císaře!“

„Proboha... co zamýšlíte? Co chcete dělat?“

„Uvidíte.“ řekl Charry klidně.

Před polednem se vrátil z průzkumu delfín Darkka; přinesl velmi zajímavé zprávy, kvůli nimž Charry okamžitě svolal kapitány. Tam v loděnicích se něco zvláštního dělo, lidé na břehu se sešli ve velkém počtu, tropili značný hluk a na závěr shodili s břehu do vody další loď, možná ještě větší než Viking. Darkkovi to vše připadalo velmi zábavné a radostně skřehotal.

„Ty říkáš, že spustili novou loď? Úplně novou?“

„Možné by to bylo,“ řekl Vítek. „Janek Dunbar něco povídal, že chtějí vyrobit sesterskou loď Lützenu... Ale že to bylo zrovna dneska, to je velice šťastná shoda okolností!“

„Ne,“ řekla Freya. „To je dar, který nám posílají bohové!“

Charry se na ni překvapeně ohlédl, ale Freya pokračovala:

„Přijali život své služebnice Petronyly a všech ostatních, kdo včera padli. Přijali také oběti, které jsme jim dali z nepřátel. Je správné, že nám posílají dar! A my si ho vezmeme!“

Rudý Iwar vycenil zuby a zašklebil se.

„Ano,“ řekl Charry. „Máš pravdu. Bylo by chybou jej nepřijmout!“

Na tuto dobu byl stanoven pohřeb našich padlých. Ti byli zatím položeni v řadě na palubě Vikinga, kde jich padlo nejvíce. Nyní se tam sešli všichni kromě těch, kdo byli ve službě.

„Bratři a sestry,“ pronesl Charry. „Odevzdáme nyní moři ty, kdo nás předešli na daleké cestě domů, zpět k zemi, z níž jsme se zrodili. Je nám líto těch, které jsme milovali a provázíme je svými slzami; současně však víme, že jejich smrt nám vybojovala svobodu a štěstí.

Prosím vás, kdož odcházíte, vyřiďte tam nahoře náš uctivý dík. A také toto: rozhodl jsem se získat ještě jednu válečnou loď. Zatím nám ji připravují v přístavu, ke kterému směřujeme. Uděláme to takhle: podle předpokladu dorazí flotila k loděnicím v pět hodin odpoledne. Vyvěsíme na všech lodích německé vlajky, jako by byly doposud v rukou nepřítele, a vplujeme do rejdy. Je tam baterie pevnostního dělostřelectva; máme přesné mapy, podle nichž se budeme řídit. Tu baterii zničí palbou ze všech děl Vycházející slunce. Griissirno současně zlikviduje pomocnou baterii děl na protějším mysu, zatímco Wanderfalke bude odstřelovat přístav. Viking dopluje k nově spuštěnému obrněnci, dobude ho přímým útokem a vezme do vleku, protože zřejmě není ještě vystrojen, nemůže samostatně plout. Děla však jsou namontována, jak aspoň tvrdí Darkka. Vše ostatní vystrojíme někde v cizině.“

„A potom?“ zářily oči Iwarovi.

„Potom?“ Charry usekával slova, jako by tloukl bičem: „Potom se postaví všechny lodě flotily do řady a přímou palbou z děl zničí nejprve loděnice a potom celé přilehlé město! Doufám, že bude obyvatelstvo natolik rozumné, aby se z něho odstranilo během doby, kdy budeme ničit pevninské dělostřelectvo a dobývat loď!“

Iwar zaječel nadšením a pozvedl ruce k obloze.

Kontraadmirál kníže Nara povytáhl svoji katanu z pochvy a zas ji s třesknutím zarazil zpět. „Jsi pravý císař, pane!“

Delfín Darkka zjistil, že v přístavu není jiná loď než ta právě spuštěná; po slavnosti odešli téměř všichni do hospod ve městě a tam slaví tu šťastnou událost. Charry předpokládal, že rovněž dělostřelci dostanou napít a nebudou tak bdělí.

Všichni jsme se chystali k útoku, ale nejvíc nadšený byl Iwar a jeho Vikingové. Už dlouho předtím, než se objevilo město, pobíhali sem tam po palubě, nazí a příšerně pomalovaní červenou, černou i jinými barvami, ječeli a svolávali na pomoc svoje bohy. Tentokrát se chystala jít do boje i Freya a zlákala Dianu, Denise i Loki. Všichni se chovali jako šílení.

Japonci zřejmě tohle viděli poprvé; ale vzali si příklad, oblékli slavnostní kimona a ty nejďábelštěji vypadající přílby a zpívali modlitby bohyni Slunce Amaterasu Omikami, která je nejvyšší ochránkyní Nipponu. Všeobecně byli přesvědčeni, že tento den skončí velikým vítězstvím.

Deset minut před pátou vplula eskadra do zátoky a jednotlivé lodě zaujaly předem určená místa. Ve městě zjistili návrat lodí; lidé se sbíhali na mola a zírali na vlastní i na jejich kořist, k níž záhadným způsobem přibyl jakýsi cizí obrněnec. Nestačili se však ani dost podivit, když Vycházející slunce a Griissirno zahájily palbu na pobřežní baterie. Co se týče lidí, stačil jeden výstřel Sokola do přístavu a už se rozprchli všemi směry.

Charry velel na Vikingu, neboť Iwar byl velitelem přepadového oddílu. Jeho berserkrové neměli těžkou práci, na lodi bylo snad nějakých dvacet mužů, namol opilých. Utekli, ani nebylo třeba střílet, když viděli rudovlasé, divoce pomalované válečníky. Iwar uvázal vlečná lana a oba obrněnce se pohnuly směrem pryč ze zátoky. Současně se zbylé tři lodi počaly řadit do šňůry; útočné oddíly bleskově vydrancovaly přístav a vrátily se s kořistí.

„Teď se dívejte, admirále!“ řekl Charry Tirpitzovi, kterého vyvedli z vězení. „A vyřiďte vašim, jak odplácíme!“

Na Charryho pokyn počala děla na všech lodích chrlit oheň; dřevěné přístavní budovy naráz vzplanuly, doky praskaly jako dětské hračky. Potom chytlo skladiště pohonných hmot a mazadel, na to ještě skladiště uhlí; a už bylo všechno v jednom plameni. Ve městě zvonily zvony kostelů a lidé zděšeně prchali; bylo slyšet křik, jak jim granáty hvízdaly nad hlavou.

Maršálu admirálovi tekly slzy po lících na dvouhrotý plnovous. Sepjal ruce a poklekl k Charryho nohám.

„Milost, Veličenstvo!“ šeptal. „Proboha, buďte milosrdný...“

Charry pohlédl na město přes clonu plamenů. „Zastavit palbu!“ zavelel. „Nechte je být...“

„Proč?“ zeptal se Tošio Yamanaki, rozpálený vášní boje.

„Aby jednou někdo ušetřil naše domovy, až přijde čas! Žijí tam lidé; a příliš mi to připomnělo naše město, když jsem byl ještě malý. Obrátit lodi - a vyplout na volné moře! Tady jsme hotoví!“

Pět lodí obrátilo přídě na moře a zanechalo za sebou zkázu, zmar, plameny, pláč a skřípění zubů nešťastných lidí. Charry stál na palubě Vikinga se založenýma rukama a mračil se.

„Co poroučíš udělat se zajatci?“ zeptal se tiše Išida Nara.

„Ach ano,“ probral se Charry. „Nic. Pusť je, ať plavou ke břehu - je to blízko...“

„Plavat?“ zeptal se admirál Tirpitz, stále ještě držený poblíž. „Cožpak nám nedáte ani čluny?“

„Jste námořníci, tak plavte!“

„Cože - i důstojníci? Ale vždyť... se utopíme!“

„Tomu starému plovací vestu! A ať už vás nevidím!“ Charry se otočil a odešel do kapitánské kajuty.

Námořníci byli docela rádi, že mohli opustit své bývalé lodi; horší to bylo s důstojníky, které jsme museli do vody naházet. Vyvolalo to dost smíchu, když se zuřivě bránili a vzpírali vykoupání; Vítek poručil dát plovací vesty všem, kdo se přiznali, že neumějí plavat. Taky jsme přimanévrovali tak blízko ke břehu, že se nikdo utopit nemohl; raněným byl vyhrazen jeden člun z Vikinga.

„Tak na rozloučenou,“ řekla Diana admirálu Tirpitzovi, než ho s Freyou hodily do vody. „Vyřiď, kamaráde, vašemu císaři, že takhle jako ty poletí taky, jen co se s ním potkáme...“

„Nestoudná osobo!“ zařval na ni Tirpitz; potom přeletěl přes zábradlí do vody, potopil se, ale hned se vynořil a vztekle jim nadával, až se i moře červenalo.

„Škoda,“ napadlo Dianu. „Měla jsem mu ještě ustřihnout ty jeho fousy! Aby si na nás pamatoval...“

Záře požáru pomalu mizela v dálce.

„Jak vůbec pojmenujeme tu novou loď?“ ptal se Vítek při večeři. „A kdo bude jejím kapitánem?“

Charry se zamyslel. „Ty už jsi loď dostal, Iwar taky. Teď by měl být na řadě Tošio Yamanaki!“

Ale Tošio se jen uklonil: „Ne, můj pane! Prosím tě, nedělej mne velitelem na lodi! Kdybys mi dal loď, stal bych se jen jedním ze tvých důstojníků, a to není můj cíl. Chci věčně stát vedle tvého trůnu, jít tam, kam jdeš ty a bránit tvůj život...“

Charry mu podal ruku: „Dobře, slibuji ti to! Ale komu tedy...?“

„Tak si zkus vzpomenout, na koho soustavně zapomínáš!“ navrhl Denis. „Kdo se tady nejvíc zasloužil o konečné vítězství?“

Charry se rozhlížel po přítomných. „Snad ne ty?“

„No, já taky, ale... teď jsem myslel Dianu!“

Charry si nalil číši vína (šampaňského, ze zásob Vikinga), pak povstal. „Je to pravda a já byl slepý, že jsem to nepochopil! Ano, nebýt Diany, nebylo by ničeho; i kdybych žil sto tisíc let, nemohu jí dost poděkovat za lásku a věrnost, kterou mi prokázala, za všechno, za co jí vděčím. Ať je ta loď tvoje...“

Odpověděla mu bouře souhlasu.

„Ale bude se jmenovat Andarta!“ namítla Diana. „Pěkně keltsky; dea Andarta byla bohyně medvědů!“

„To je velmi správné! Ať nás vede k vítězství!“

Připili si na to a Charry řekl: „Předávám ti tu loď jako tvoje vlastnictví, moje milá - veď ji a určuj její směr...“

Diana stála se sklenicí v ruce a plakala. Viděl jsem ji párkrát plakat a většinou to hrála, ale teď byla opravdu dojatá; já to poznám! Padla Charrymu do náruče a líbala ho.

„Přátelé!“ řekl Charry. „Opouštíme starý svět a odcházíme do nové, svobodné země! Ať nám tam věčně svítí slunce, ať už nikdy nemusíme bojovat a zabíjet! Ať jsme všichni nadosmrti šťastní!“

A všichni si na to připili a provolávali slávu.

„A teď rozkazy: určuji kurs - Armin! Ať žije svoboda, štěstí, mír a láska!“

Konvoj pěti lodí zmizel v černé noci i se svým velitelem. Německá vláda za ním vyslala válečnou flotilu, ale ta jej nedostihla, ani po něm nenalezla stopy. Hrabě Guyrlayowe zmizel a už nikdy jej v Evropě nikdo nespatřil.

Epilog

Nakrátko jsme se zastavili v Rotterdamu, kde byla naše nová loď Andarta vystrojena a připravena k plavbě; poté jsme odpluli do Cádizu, kde se připojila loď, zakoupená a vystrojená Tomášem Baarfeltem, i s jeho už zdravou Evou-Marií. Postupně jsme všude přibírali další členy posádky, muže, ženy i děti.

Krátce jsme se zastavili na Sicílii, kde jsme počkali na loď Securia Loba Villablancy a loď Řádu Čistého Srdce, vedenou abatyší Valérií z Mendozy.

Na to jsme odpluli na Krétu, kde jsme strávili kouzelné čtyři týdny koupáním, zábavami, oslavami a tancem; Diana kromě toho prováděla archeologické vykopávky ve starém Knossu, o kterých později společně s ostatními děvčaty napsala knížku a které jsou nyní uloženy v Archeologickém museu.

Po čtyřech týdnech se shromáždily všechny lodi v Alexandrii, pod bdělou záštitou komthura Llaga di Rienziho. Společně propluly Suezem a v konvoji brázdily vody Indického oceánu.

Koncem června potom zastavilo patnáct lodí řádu pod pevností Alexandrettou a bylo nadšeně přijato domácím obyvatelstvem.

Od té doby se počíná období tak zvané první kolonizace Arminu.

Tím končí příběh o rytířích Blesku.

5.3.1976

KONEC

© 1976 Mojmír Kříž

KONEC

Obsah

Spustit

Velekněz Satanův

Inspekce z hlavního štábu

Treuheim

Biče války

Nepřátelé

Tanec smrti

Vítězství

Zajatec

Vyjednávání

Absolutně klidná

Vždy vás rádi uvidíme

Loučení s lidmi

Epilog