Autobus

Pozdravy kamenným lvům

Mojmír Kříž

Fantasy

(Budovatel státu 1)

Titul: Pozdravy kamenným lvům

© 1979 Mojmír Kříž

Titul: Pozdravy kamenným lvům

Skupina: Budovatel státu 1

Následuje: Budovatel státu 2

Žánr: Fantasy

Autor: Mojmír Kříž

Nakladatel: Autobus

Normální verze

Generováno v http://sw.gurroa.cz 05.10.2020-12:32 pro SW.

Jorg Detrey

Tu noc jsem měl sen. Šel jsem špalírem vězňů, nejdřív předepsaným pořadovým krokem, pak stále rychleji, až nakonec jsem běžel, jako by mi hrozila smrt. Ale ta řada neměla konce; nevím, jak dlouho jsem běžel, snad několik kilometrů, píchalo mne u srdce a hučelo mi v hlavě, ale ten špalír byl nekonečný a za ním bylo něco, k čemu jsem musel dorazit. Byli to vězňové v pruhovaných hadrech, vyhublí na kost, s dohola ostříhanými hlavami a velkýma očima, vystupujícíma ze zbídačelých tváří. Něco na mne volali, ale já jim nerozuměl, buď že mluvili cizím jazykem, nebo jsem pro to množství hlasů nemohl pochopit slova každého jednotlivce. Tak jsem běžel, stále dál a dál, a přede mnou byly nové a nové oči, oči mužů, žen, dětí, oči všech těch ubožáků, kteří zahynuli na takových místech.

Probudil jsem se zalitý potem, se srdcem bušícím a očima vytřeštěnýma. A přemýšlel, co mi to vlastně chtěli říct, proč jsem tak běžel a k jakému cíli. Ale nepochopil jsem nic. Jen, že už zase přišlo ráno.

Nacházeli jsme se v zajateckém táboře ve středním Německu, blízko Kolína nad Rýnem; přesné místo jsem neznal a nikdo z našich strážců nepovažoval za potřebné vyložit nám místní zeměpis. Byla to americká zóna a střežili nás vojáci v přílbách s písmeny MP a žvýkací gumou v hubě, kteří nás považovali za dobytek a v případě konfliktu zasahovali s vybranou zdvořilostí honáků krav. V táboře nás bylo mnoho tisíc, většinou Němci, ale i vojáci jiných národností, kteří byli zajati jako spojenci Velkoněmecké Říše.

Když jsem toho dne postával jako obvykle u drátů a díval se na cestu, která vedla k velitelství tábora, poznal jsem, že se něco děje, protože sem přijížděl ruský vojenský gazík; a jak jel kolem mne, zahlédl jsem Staříkovu šedivou hlavu. Zešedivěl daleko víc, než když jsem ho znal; a měl nyní nárameníky plukovníka. Inu, je to už spousta let; on by mě už jistě nepoznal. Ale pochopil jsem, že možná přijíždí kvůli mně nebo někomu jinému z nás.

Pak zase odjel i s dvěma dalšími důstojníky; a hodinu nato jsem byl předvolán k veliteli tábora. Velitel byl major z Texaxu, podobný Johnu Wayneovi z cowboyských filmů; vynikal stejnou rázností. Jeho zástupce, který se mnou mluvil, byl zřejmě inteligent, měl brýle a uměl německy. Dále byl v místnosti jakýsi civilista, kterého jsme tu už viděli několikrát, měl před sebou složku papírů a brejlil do nich, aniž by si mě všímal.

„Jméno!“ zavelel mi inteligent poručík.

„Vojín Vlasovovy osvoboditelské ruské armády Rukavičkin Igor Semjonovič!“ řekl jsem a srazil podpatky.

Major Wayne vstal a beze slova mi vrazil jednu do zubů, až jsem se svalil na podlahu.

„Pan major si přeje slyšet vaše skutečné jméno a hodnost!“ řekl poručík. „Nepřeje si, abyste mu vyprávěl pohádky. Jinak s vámi bude zacházet jinak!“

Vstal jsem a postavil se zas do pozoru; ze rtu mi tekla krev, ale necítil jsem žádný zvláštní vztek.

„Podle rozkazu, pane majore!“ meldoval jsem. „Vojín Rukavičkin Igor Semjonovič. Jak je napsáno v papírech...“

„Vojín Rukavičkin,“ řekl anglicky major. „Zřejmě někde zařval a tys sebral jeho papíry. My totiž víme, kdo jste, pane plukovníku! Moc dobře to víme; tak se přiznej, nebo z tebe sedřu kůži, ty fašistická svině!“

Mlčel jsem. A chápal, že Stařík zřejmě ví, proč přišel. A že odejde jenom se mnou, protože přišel pro mne.

„Tak mluvte!“ řekl unaveně poručík. „Nebo snad dáváte přednost tomu, abychom vás předali Rusům? Jméno!“

„Plukovník Jurij Nikolajevič Somoncov.“ řekl jsem.

„Správně,“ usmál se poručík. „Člen štábu Vlasovovy armády. Válečný zločinec, který je na zvláštním seznamu, co nám předali naši ruští spojenci.“

„Vy mluvíte anglicky, Somoncove!“ řekl major.

„Ano, pane majore.“

„Hm.“ Major přistoupil ke stolu, vytáhl nějaký papír a díval se jedním okem do něho a druhým na mne. „Vy jste byl důstojníkem Sovětské armády.“

„Ano, pane majore.“

„Hodnost?“

„Nadporučík. Zástupce velitele třetí dělostřelecké baterie dvaačtyřicátého ukrajinského pluku.“

„Kde jste vstoupil do Vlasovovy armády?“

„V koncentračním táboře Mauthausen, v rámci náboru, který tam byl prováděn.“

„Takže vy jste byl zajat v roce... 1943 na jaře. Převezli vás do Mauthausenu a tam vás... donutili vstoupit do Vlasovovy armády. A v té jste dosáhl za dva roky hodnost plukovníka?“

„Ano, pane majore. Tak to přesně bylo.“

Major mne obešel a pečlivě si mne prohlížel. „Nechápu, jakými záslužnými činy jste si získal takovou jejich úctu a důvěru. Musíte být mimořádně velký... ničema.“

„Měl jsem válečné štěstí, pane majore.“

Zalistoval v papírech.

„Skutečně zajímavé. Například mi řekněte, proč vás jako ostatní sovětské důstojníky nezastřelili na místě, když vás zajali?“

„Nevím. Neumím si to nijak vysvětlit.“

„Já vám pomohu. Pokud vím, vyhnul jste se zastřelení tím, že jste jim nabídl informace o postavení vašich vojsk. Které se ukázaly jako zcela správné, následkem čehož postoupily německé armády hluboko do linie fronty.“

Mlčel jsem. Co jsem k tomu mohl říct?

„Tedy, vy jste na počátku zajetí zradil svoje krajany, svoji armádu a svoje přesvědčení. Proč?“

„Mezi mnou a velením existovaly... názorové rozdíly.“

„Čeho se týkaly?“

„Nevěřil jsem v konečný úspěch myšlenky komunismu.“

„Nicméně, jak vidím ve vašich dokumentech, byl jste dokonce členem strany. I když, jak je tu napsáno, vás přijali teprve na třetí pokus, a to už za války. Proč?“

„Vstoupil jsem do strany jen proto, abych proti ní mohl úspěšně bojovat.“

„A proč jste proti ní bojoval?“

„Miluji svobodu. Komunistický režim ji ubíjí.“

„Tak jste se dal k fašistům, kteří zřejmě svobodu podporují a hýčkají. Velmi zajímavá argumentace!“

„Jsem, pokud vidím, v americké zóně. Mám si myslet, že vy, pane majore, jste komunista?“

„Ne - ale jako spojenec Sovětského svazu snad mohu aspoň hájit jeho státní zřízení proti člověku, který je zradil! Který zrazoval pořád, dokonce vlastní kamarády, se kterými sloužil!“

„Už jsem vám snad vysvětlil, jaké důvody mne vedly ke členství ve Vlasovově armádě.“

„Já o tom právě mluvím. Totiž, podle některých záznamů jste zrazoval dokonce i tam; udával jste důstojníky, kteří nebyli dost horliví, gestapu!“

Zmlkl jsem; tohle nemohl vyčíst ze žádných jiných dokumentů, než přímo z papírů gestapa. Nevěděl o tom nikdo ve Vlasovově štábu; ostatně, jejich archiv zůstal někde v Československu, nyní byl v rukou Rusů.

„Tak co na to řeknete?“

„Jenom to, že jsem se zachoval jako čestný Němec a jako věrný přívrženec myšlenky nacionálního socialismu!“

„Němec? Vy jste Němec?“ major zrudl rozčilením.

„Narodil jsem se jako Němec a byl jsem tak i vychováván.“

„O tom tady není ani zmínka...“ rozhrábl svoje papíry.

Jeho poručík přistoupil blíž a něco mu šeptal; vybral z papírů jeden opis něčeho a podal mu ho.

„Hm... kdo sakra doopravdy jste?“

„Až do svých čtrnácti let jsem se jmenoval Boraškin, Jakov Vladimírovič. Jméno jsem změnil až v dětském domově na Krymu.“

„Proto máte v papírech od gestapa tenhle... opis něčeho, co mi připomíná rozšlápnuté střevlíky?“

„Nemám tušení, co to je, pane.“

Major zamával papírem. „Podle toho dokumentu je Jakov Boraškin mrtev; je to jeho úmrtní list, dokonce s německým překladem. Zemřel na tyfus v roce 1921. Jak mi to vysvětlíte?“

„Na tyfus umřel Somoncov. Přijal jsem jeho jméno.“

„Ve čtrnácti letech?“

„Ano, pane majore. Ale to vy asi nepochopíte.“

„Přiznávám se, že skutečně nechápu vaše tehdejší činy!“

„Můj otec byl plukovník carské gardy Boraškin, majitel několika vesnic, junker. Moje matka byla dvorní dámou carevny, byla Němka a jmenovala se Elsa. Byl jsem vychováván v německém prostředí a přijal do sebe německou kulturu, která mne naučila obdivovat něco jiného než hrubé barbarství...“

Major zafuněl jako rozzuřený slon.

„Můj otec padl za revoluce, matka zemřela v osmnáctém roce na nějakou epidemii. Proto jsem byl poslán do dětského domova na Krym. Ale i tam mne pronásledovali pro můj původ a málem uvěznili - proto jsem využil příležitosti a přisvojil si jméno dělnického syna Somoncova.“

„Tenhle papír to měl dokazovat komu? Němcům?“

„Gestapo si zřejmě moji totožnost ověřovalo.“

Major si unaveně přetřel čelo dlaní.

„Takže vy udáváte, že jste původem Němec, smýšlením nacionální socialista a obdivovatel Velkoněmecké říše, jo? Jako takový jste vstoupil do Vlasovovy armády, bojoval s ní v Rusku a dodával zprávy gestapu?“

„Byla to moje povinnost.“

„Vypalovat vesnice na Ukrajině a střílet civilní obyvatelstvo byla taky vaše povinnost?“

„O tom nic nevím?“ rozhodl jsem se zatvářit se hrdě. „Já jsem bojoval s armádou, ne s civilisty!“

„Nicméně sovětská strana žádá o vaše vydání jako válečného zločince, právě za tuto činnost!“

„To je hanebná pomluva, pane majore. Přísahám vám, že jsem se ničeho podobného nedopustil.“

Major mávl rukou.

„V každém případě ovšem chápete, že se vám nepovede nijak dobře, když vás teď předáme sovětským úřadům. Při dnešním jednání si vás vyžádali; pravděpodobně už vědí, že jste internován v tomto táboře.“

„Jsem připraven nést odpovědnost za svoje činy jako každý čestný německý důstojník.“

„Přál bych vám, aby vás pověsili co nejdřív,“ řekl zhnuseně major. „Ale nevylučuji, že budete mít ještě jednu šanci, jak zůstat naživu. Co říkáte, pane Selby?“

Civilista, který doposud nic neřekl, přistoupil blíž a prohlédl si mne od hlavy k patě.

„Já bych s tím souhlasil, pane majore.“ řekl mírně.

„Já se vám divím. Berete tu nejhorší pakáž, co je tady zavřená. Ani jednoho slušného člověka!“ bručel major.

„Myslím, že pro moje potřeby se bude hodit.“ soudil ten muž, prohlížeje si mne jako sedlák koně na trhu.

„Jak chcete - ale já bych mu nevěřil ani slovo. Mám z něj takový nepříjemný dojem...“

„Jaký dojem?“ zeptal se Selby pátravě.

„Nevím. Víte, já jsem doma v civilu soudcem a takový chlap pro mě není žádnou hádankou. Už jsem jich odsoudil pěknou řádku; stačí mi se na člověka podívat a vím: toto je řemeslný zloděj, tohle chudák a tamto člověk, kterého k něčemu svedlo výjimečné pohnutí smyslů...“

„No a co?“

Major se mi podíval do očí.

„Plukovník Somoncov není zločinec; aspoň ne v obvyklém smyslu toho slova. Je to muž, který provedl svoji věc po zralé úvaze a je přesvědčen o morálním oprávnění všeho, co kdy udělal. Chápete?“

„Myslím, že to chápu. Na rozdíl od vás si myslím, že právě takového člověka potřebujeme. Muže, který bude stoprocentně přesvědčen o správnosti toho, co dělá.“

„Jen abyste se v něm nemýlil. Je to fašista, zřejmě fanaticky oddaný Hitlerovi; až za hrob. No prosím, zkuste ho kontaktovat. Já s tím budu souhlasit, za obvyklých podmínek.“

Selby mi vlídně pokynul ke svému stolku. Usmíval se a choval se ke mně jako k rozmazlenému dítěti.

„Chtěl bych vám navrhnout jistou formu dohody, pane Somoncove. Podívejte, jste jistě inteligentní, vzdělaný člověk a dovedete si jasně představit, co by vás čekalo v případě, že byste upadl do rukou svých bývalých kolegů, totiž mám na mysli Sovětskou armádu. Jste u nich považován za zrádce, za muže, který pracoval pro nepřítele; v tom případě je jediným trestem smrt...“

„Jsem připraven zemřít,“ řekl jsem. „Vím, co mne tam čeká a jsem si vědom toho, že pravděpodobně budu vydán.“

„Ale jistě se na to netěšíte.“

„To jistě ne.“

„Já vám tedy nabízím jinou možnost. Nabízím vám možnost kariéry v jiné zemi, sice dost vzdálené, ale jinak velice kulturní a... otevřené pro všechny statečné a rozhodné muže, kteří se odváží jít s námi.“

„Ve které zemi?“

„Slyšel jste někdy o Arminu?“

„To je... nějaký ostrov. Blízko Indie, ne?“

„Ano, velmi správně. Jsem zástupcem jeho legální vlády, vlády ministerského předsedy Monty Draggona. A protože máme nedostatek dobrých důstojníků, byli jsme vysláni do světa, abychom přivedli do našich řad nové odvážné a oddané muže, kteří by nám pomáhali v našem velikém díle.“

Neříkal jsem nic.

„V případě, že se rozhodnete přistoupit na naše podmínky, pane Somoncove, zařídíme vám okamžitý odjezd do našeho výcvikového tábora a potom k nám do Arminu, kde vás čeká kariéra důstojníka dle vašich schopností a válečného štěstí. V opačném případě pro vás bohužel nemůžeme nic udělat.“

Podíval jsem se na majora, který trůnil za svým stolem a sledoval mě dost nepřívětivým pohledem.

„Zapomněl jste, že jsem tu zajatcem.“

„Pan major má instrukce nám dle možností vyhovět. Ostatně se s ním můžeme rozumně domluvit.“

Napadlo mi, že dobrák major není tak čestný a bezúhonný, jak vypadá. Nejspíš počítá, že nebude věčně v armádě a prodejem některých zajatců si zahospodaří slušný majeteček, aby nemusel na stará kolena žebrotou. Inu, každý se snaží, aby byl živ.

„Myslím, že si to nemusím moc rozmýšlet. Ale major něco říkal, že snad už o mně vědí...“

„To není tak docela přesné,“ řekl major. „Ten ruský důstojník znal pouze vaše jméno a hodnost a domnívá se, že jste v našem táboře. Dáme mu jiného muže s vašimi papíry.“

„Obávám se, že to prokouknou velmi brzy!“ namítl jsem. Až příliš dobře jsem věděl, že Stařík mě pozná i po letech, zvlášť když mu místo mne dají někoho jiného.

„Poraďte nám, jak to zařídit!“ řekl pan Selby.

„Mezi našimi vojáky je jeden muž, který je mi postavou a barvou vlasů dost podobný. Nějaký Šaporov, bývalý dozorce vězňů našeho útvaru; myslím, že skončil jako četař. Znám ho, dělal pro nás některé výslechy...“

„Přesně řečeno, byl to váš útvarový kat,“ řekl major. „A co s ním? Obličej má přece odlišný?“

„Obličej by se musel... znehodnotit. Například několika ranami z revolveru.“

Viděl jsem, že se Selby ošil. Nebylo mu to příjemné?

„Vy ho chcete zastřelit?“

„Vaše stráž ho zastřelí na útěku. Tak, aby měl zničenou obličejovou část. Potom ho můžete vydávat za kohokoliv...“

„Já s tím nechci nic mít!“ řekl major. „Když se na to cítíte, můžete si ho zastřelit sám, Somoncove!“

„Jak je libo, majore.“ pokrčil jsem rameny.

Vstal.

„Svině...“ zasyčel mi do obličeje. „Mizerný, vražednický svině! Ještě se to postřílí navzájem, ta zrádcovská banda! Vyhladil bych vás do posledního...“

Mlčel jsem - co jsem taky měl povídat? Major kývl hlavou na Selbyho: „Souhlasím. Ale ať to provede on!“

Pan Selby se zářivě usmál.

„Těším se, že naše spolupráce bude dobrá, pane Somoncove...“

„Taky doufám.“ řekl jsem.

„Tak souhlasíte?“ řekl major.

„Ano, beru.“

Major s vrčením udělal do rohu mých papírů malou poznámku. Potom vstal a přistoupil ke mně:

„Tak poslouchejte, vy... od této chvíle přestáváte být plukovník Somoncov a cokoliv jiného, co jste kdy byl. Vaše papíry a všechna agenda, která o vás byla, zůstává tady a co se s ní stane, to už není vaše věc. I když vy to třeba víte, není třeba, abyste komukoliv cokoliv vyprávěl. Je vám to jasné?“

„Zcela jasné, pane majore.“

„Vy budete od této chvíle docela jiný člověk; budete mít jiné jméno, jinou hodnost, jiný původ, všecko jiné. To už si dohodnete s panem Selbym. Já se to nové jméno nikdy nedozvím a vy je taky nikomu neříkejte, dokud neopustíte tábor. A současně už nikdy nikomu neřeknete, že jste se někdy jmenoval Somoncov. Rozumíte?“

„Ano, pane majore.“

„Protože já od této chvíle budu ručit svojí... osobou za to, že plukovník Somoncov zahynul při pokusu o útěk tady v tom táboře.“

„Ano, pane majore.“

„Tak. Ale toho vašeho... Šaporova si vezmete na starost sám! A taky si ho sám zastřelíte, rozumíte?“

„Ano, pane majore.“

„Přát štěstí vám nebudu, protože mi na vás docela nic nezáleží. Čert vás vem, když se už nikdy v životě nesetkáme, bude to pro nás oba jen dobře...“

Tak jsme se rozešli. Už nikdy jsme se v životě nesetkali; myslím, že to bylo pro nás oba jenom dobře.

Selby mě odvedl do místnosti, kde měl svůj úřad; v podstatě černý notes.

„Jak se chcete jmenovat?“ ptal se.

Chvíli jsem uvažoval. „Když jsem byl mladý, četl jsem knihy našeho ruského spisovatele Alexandra Grina. V jedné z nich je muž, který se jmenoval Detrey.“

„Jak se to píše?“

„Myslím, že tak, jak se to čte.“

Selby napsal na volnou stránku zápisníku tohle jméno.

„A křestní?“

„Vždycky se mi líbilo Jiří.“

„Georgij?“

„Ne. Jorgen. Nebo Jorg, to zní lépe.“

„Dobře, Jorg Detrey. Narozen?“

„Mám si vybrat, nebo říct pravdu?“

„Máte poslední možnost udělat se mladším, než jste.“

„18. července roku 1905. Náhodou je to pravda.“

„Raději to změňte. Mohlo by to být nápadné.“

„Napište tedy srpen a rok 1907. Myslíte, že to někdy bude někdo porovnávat?“

„Nevím. Já jenom... pro jistotu.“

„Co ještě chcete vědět?“

„Víc už nic. Snad jenom ještě místo, kde jste se údajně měl narodit. Ale to už si domluvíte se svým velitelem...“

„Narodil jsem se v Saratově; ale od té doby jsem tam nebyl.“

„Máte ještě dost času si to rozmyslet. To je prozatím vše, pane Detrey. Přeju vám hodně štěstí.“

„Nepřejete si aspoň, abych složil nějaký slib, že budu pro vás pracovat... s určitým nadšením? Obvykle se takhle do armády nevstupuje...“

Selby přistoupil blíž. Pořád se tak nasládle usmíval, ale pod tím úsměvem zazněl kupodivu vážný tón:

„Vy nemáte kam utéci, Detreyi. Armin je jediné místo, kde budete moci žít, všude jinde budete člověk bez jména a bez dokumentů. Až když si získáte u nás v Arminu postavení, budete moci odejít. A my to dobře víme.“

Uznal jsem to.

„Já to taky vím. Jenom mi napadlo, že jsem se stal něčím jako byl středověký žoldnéř. Chlapem, který jde za něco bojovat, aniž by se ho to týkalo.“

„Bude se vás to týkat, až dostanete svůj první plat. Já jsem přesvědčen, že budete bojovat dobře.“

„Jsem k tomu odhodlán...“

„Ano. Teď zůstanete tady až do setmění. Přijede auto a odveze vás... zkrátka vás odveze. Předtím ještě vyřídíte tu záležitost s tím... vašim dvojníkem.“

Zůstal jsem tam; už mi ani nedovolili vrátit se do baráku. Moje věci přinesl nějaký voják; ani jsem si z nich nic nevzal, stejně jsem neměl nic cenného.

Když se setmělo, přivedli Šaporova. Přišel klidně a skoro tupě, jak chodil vždycky; když mě uviděl a zjistil, že jsem na svobodě, dal najevo přece jen trochu radosti, jako by se přestal bát.

„Pojedem do jiného tábora, Šaporove,“ řekl jsem. „Já a ty se mnou. Pak ti to vysvětlím. Zatím vem můj tlumok a jdi k těm drátům, tam na mě počkáš...“

„Provedu!“ řekl, vzal tlumok a šel k drátům. Poručík mi podal svou pistoli; střelil jsem Šaporova odzadu do páteře a jak padal, ještě jednou do zátylku. Kulka proletěla hlavou a vyrvala mu z obličeje tolik masa, že rázem přestal být k poznání. Byl na místě mrtev. Vrátil jsem zbraň poručíkovi.

„Máte ocelové nervy, Detreyi...“ šeptal mi Selby.

Venku na mne čekalo auto; už v něm sedělo dalších pět mužů, vesměs zajatců, nikoho z nich jsem neznal, snad je jen párkrát zahlédl v táboře. Hlídal nás černoch s rameny jako almara a se samopalem, který přísně zakázal, abychom se o čemkoliv bavili.

Dojeli jsme na nádraží, kde nás odvezli k vagónu, odstavenému na boční koleji; obyčejný dobytčák, vylepšený o pryčny podél obou stěn. Pro černého hlídače tam byl stůl s rozvrzanou židlí, na níž se mohl uvelebit, my jsme si vlezli na pryčny. Pak náš vagón zvenčí zatloukli hřebíky a pověsili na něj znak americké okupační armády, aby ho někdo náhodou neprohlížel.

Ležel jsem na své pryčně a mlčel, protože jsem stejně neměl nikomu co říct. Přemýšlel jsem o tom, co se dnešního dne sběhlo, a o svých reakcích na jejich podněty. Kriticky jsem všechno ještě jednou přebral a usoudil, že ačkoliv v některých případech jsem nejednal zcela podle potřeby a nechal se (zvláště během výslechu) unést k přílišné sdílnosti, nedalo se to řešit jiným způsobem.

Pak jsem přemýšlel, co asi řekne Stařík, až mu předloží moji mrtvolu. Pravděpodobně neuvěří, že jsem sešel se světa tak nesmyslným způsobem; ale svědectví majora okupační armády mu bude muset stačit. Bude si pěkně lámat svoji šedivou hlavičku; to jsem mu přál. A bude po mně pátrat. Ale zcela jistě na nic nepřijde, protože plukovník Somoncov už přestal existovat a na Jorga Detreye nepřijde...

„Jméno!“ šeptal mi kdosi. „Jak se jmenuješ?“

Rychle jsem se probral z otupělosti. U mé pryčny klečel jeden ze spolucestujících a šeptal na mne. Černoch měl hlavu položenou na stole a chrápal, ale samopal svíral pořád ještě v ruce.

„Nerozumíš mi? Ptám se tě na jméno!“ opakoval muž.

„Jorg Detrey.“ řekl jsem. Byl první, komu jsem se tak představil ve své nové kariéře.

„To je skutečné jméno?“

„To nové. Staré už jsem zapomněl.“

Mluvili jsme německy; přisunul se ke mně, až mi napadlo, zda nemá jiné zájmy než se dozvědět mou totožnost. Zřejmě ale nebyl homosexuál, neboť i když ulehl vedle mne, nechoval se jako oni.

„Potřebuju vědět, s kým mluvím, soukmenovče!“ šeptal mi. „Já jsem oberhauptsturmführer Günther Mollnar; teď se jmenuji Meredith, Dick Meredith.“

„Jasné. Já... posledních pár let jsem se jmenoval Somoncov. To ti musí stačit. Teď jsem Jorg Detrey.“

„Somoncov? Ty nejsi Němec?“ řekl to tak, jako by nebýt Němcem byl hrdelní zločin hodný přísného trestu.

„Neříkám přece, že nejsem Němec! Mám... měl jsem jenom ruské jméno, protože jsem sloužil v ruské armádě.“

„U nepřítele?“

„Různí lidé, soukmenovče, sloužili Vůdci a Říši různým způsobem - já například jako důstojník Vlasovovy armády. Mluvím dokonale rusky a mám o té zemi velice dobré informace, proto jsem se jí zabýval. Stačí ti to?“

„Dokonale,“ bylo znát, že ke mně získal úctu. „Jak se ti podařilo... jim uklouznout?“

„To, co mám na sobě, je uniforma vojína Vlasovovy armády. Nejspíš ti dojde, že jsem se jim nepředstavoval a nevykřikoval na plnou hubu, co jsem zač, ne?“

„Rozumím. A co děláš teď?“

„Jedu v zatlučeném vagóně, aniž bych věděl kam.“

„Snad přece víš, kam jedeme, ne?“

„Vím, že budu sloužit v arminské armádě. Jako ty. Nebo ti to snad milý pan Selby nenabídl?“

„Ty ho znáš?“

„Seznámil jsem se s ním dneska.“

„Nikdo z nás ho nezná. Přijali jsme jenom proto, abychom se nedostali...“ rozpačitě zmlkl.

„Před soud jako váleční zločinci.“ řekl jsem klidně.

„Tak tomu říkají oni!“

„Jejich terminologie je až na další správná. Terminologii a vůbec hodnocení situace určuje vždycky vítěz, pamatuj si to. Kdybychom zvítězili my, potom bychom my určovali, jakým způsobem naložíme se svými protivníky.“

„Ale... copak tebe nechává klidným ta nespravedlnost? My jsme sloužili führerovi, jako oni slouží svým nadřízeným. A najednou jsme zločinci a chtějí nás soudit! Copak tobě to nevadí, nechceš proti tomu nic dělat?“

„Nechci. Rozhodně ne, dokud na to nebudu mít prostředky. Jdi si lehnout na svou pryčnu, kamaráde, a nepřemýšlej o věcech, které nejdou změnit. Až budeme velet armádě, můžeme povídat dál...“

„Ty myslíš, že... se zas dostaneme k moci?“

„Samozřejmě. Na to si nás přece najali.“

„Výtečně! A kdy to bude?“

„Až dojedem na místo určení.“

„Ale... v tom případě bychom mohli změnit výsledek té zatracené války v náš prospěch! Myslíš si to taky?“

„Je to jedna z variant vývoje. O dalších jsem doposud nepřemýšlel. Budu o tom přemýšlet, až uvidím armádu, které máme velet. Pak rozhodnu, co dál.“

„V každém případě musíme držet pohromadě! Alespoň my, staří Vůdcovi věrní! Mohu se na tebe v případě potřeby spolehnout, soukmenovče?“

„Samozřejmě, kdykoliv.“

„Dobře. Nejdřív si musíme zvolit velitele. Jakou jsi měl poslední hodnost?“

„Ve Vlasovově armádě plukovník. Jinak jsem byl bez hodnosti, protože jsem oficiálně nebyl voják. A s tím nápadem zvolit si velitele prozatím nesouhlasím - je to předčasné.“

„Předčasné? Nějaké velení přece mít musíme!“

Zvedl jsem se z pryčny a svolal všechny pokynem ruky, aby přišli poslouchat. Černoch hlasitě chrápal a nezdálo se, že by chtěl diskusi rušit.

„Tadyhle Dick navrhuje, abychom si zvolili velitele! Já naopak myslím, že by to vedlo ke zmatkům. Jak tu jsme, nepředstavujeme žádnou vojenskou sílu, vlastně jsme jednotliví důstojníci, kteří jedou ke svým útvarům a náhodně se sešli v jednom vlaku.“

„Ale... jsme příslušníci armády Tisícileté říše! Na to nesmíme zapomínat!“ zasyčel Meredith.

„Vycházejme z reality a ne z přání. Tisíciletá říše je dočasně zrušena. Německá armáda je dočasně rozpuštěna. A my jsme... doufám taky jen dočasně - přiděleni k jiné branné síle.“

„A to znamená, že nemůžeme - aspoň mezi sebou - mít velení, které posoudí naše záležitosti a vydá tomu odpovídající příkazy?“

„Ale ano, ovšem. Ale myslím, že zatím je to předčasné. Podívej, oni si jistě nenajali jen nás šest; podle mého předpokladu vzali i jiné naše kamarády a teď nás soustřeďují na jedno místo, kde projdeme nějakým výcvikem, nebo alespoň poučením o tom, co bude naším úkolem a tak. Tam nám přidělí nové velitele a zařadí nás do hodností, které budou pro příští léta oficiálně platné. Kdybychom si teď zvolili ještě vlastní velitele, kteří by případně novým velením nebyli uznáni, vedlo by to k dvojkolejnosti rozkazů a k hroznému zmatku...“

„Takže ty chceš uznat ty naše nové šéfy jako skutečné velitele a poslouchat je ve všem?“ ptal se Meredith.

„Ty snad ne? Ty myslíš, že je to jen nějaké provizorní řešení na pár měsíců?“

„Takhle to nemůže zůstat! Válka pro nás skončila nevýhodně, ale my jsme povinní její výsledky zvrátit! Kromě nás existuje spousta vyšších důstojníků, co pracují na odpovídajícím řešení momentální krize Německa a chystají se udeřit na nepřítele rozhodujícím protiútokem. Myslel jsem, že se k nim přidáme i my!“

„Možná. Ale rozhodně ne v nejbližší době.“

„Jak si představuješ vývoj ty, Detreyi?“

„Jako běžnou vojenskou službu bez kontinuity s předchozím děním. Projdeme nějakým kursem, budeme zařazeni do armády a v ní budeme sloužit bez snahy ovlivnit nějak tamní nebo zdejší vývoj. V případě, že se poměry v Arminu a poměry v Německu opět dostanou do kontaktu, zasáhneme podle toho, jak se situace projeví.“

„Tím ale porušíme příkazy vrchního velení!“

„Já nevidím důvod, proč bychom je měli poslouchat. Ty museli poslouchat bývalí důstojníci, kterými jsme byli až do včerejšího dne. Dnes jsme důstojníci nové armády jiného státu, máme nová jména a nové úkoly.“

„Ale staré srdce!“ vykřikl Meredith.

„To přijde na řadu, až na to bude čas.“

Muži přemýšleli; zřejmě si to museli přerovnat v hlavě pomalu, jejich mozky nebyly na uvažování zvyklé.

„Detreyi,“ řekl mi Meredith. „Věříš ty doopravdy v konečné vítězství a splnění Vůdcových ideálů?“

„Věřím.“

„Proč tedy nechceš plnit jeho příkazy?“

„Protože nadešla chvíle, kdy se musíme řídit vlastními rozkazy. Vůdcova vůle by nás k vítězství nepřivedla.“

Zabouřilo to v nich odporem.

„Vůdce je mrtev,“ řekl jsem pevně. „Od této chvíle není pro nás skutečnou autoritou; můžeme o něm mluvit, můžeme se k němu modlit, můžeme ho třeba prohlásit za svatého, ale jeho rozkazy už pro nás nejsou závazné.“

„A čí tedy?“

„Toho, kdo nám bude ustanoven jako nový velitel. Anebo - toho, kdo bude služebně nejvyšší v táboře, do kterého nás soustředí. Osobně myslím, že nové hodnosti vykrystalizují v denním styku a budou stanoveny podle schopností toho kterého z nás. Ale jsem ochoten poslouchat každého, kdo mi prokáže, že byl v armádě výše postaveným důstojníkem, než já.“

Meredith si svolal ostatní čtyři k sobě; mne nechali zatím stranou a já pro jistotu obhlídl, jak pevně černoch spí.

„Dohodli jsme se,“ řekl mi potom. „Že prozatímně budeme za velitele považovat tebe.“

„O to nemám zájem a považuji to za nesmysl. Já navrhuji, abysme se v původním znění návrhu považovali za samostatné důstojníky, kteří cestují ke svým útvarům.“

Ostatní to přijali, i když Meredith se zdráháním. Zřejmě mu nebylo příliš milé, že se musí rozhodovat vlastní hlavou.

„A co teď?“ ptal jsem se. „Nejlíp zalehnout a spát!“

„Musíme zjistit, kam nás vlastně vezou!“ řekl někdo.

„To zjistíme dost těžko. Zatloukli nám dveře hřebíky. A řekl bych, že až na hranice to tak zůstane.“

Jeden z kamarádů navrhl, abychom se pokusili udělat do stěny vagónu díru a tou se občas podívali ven, abychom mohli poznat něco podle krajiny. Souhlasili jsme, ale bohužel jsme neměli nic, čím by se podobný otvor nechal provést. Až po chvíli jsem nalezl hřebík vyčnívající z mé palandy, vytáhl jsem ho a až do rána se zabýval vrtáním otvoru.

Musím přiznat, během dne jsme toho moc neviděli; kolem byla dost nevlídná krajina, vyzdobená tu a tam dírami po leteckých bombách, zříceninami rozstřílených statků a troskami ohořelých tanků, což byly všechno památníky právě skončené války. Teprve k polednímu jsme vjeli do lesů, ze kterých jsme už nevyjeli až do večera; tehdy se mi chvíli zdálo, že vidím za špičkami stromů vyčnívající skály, ale to mohl být taky nějaký klam.

I jinak to bylo veselé cestování; ráno nám dali k snídani prohlášení našeho roztomilého černého strážce, že fašouni můžou chcípnout hlady. Až k jedenácté, to už jsme hlady málem neviděli, nám černoch rozdal konzervy a jeden bodák, který přísně střežil, abychom mu ho nesebrali. Jedli jsme to potom rukama, naštěstí se daly jíst studené. Tělesnou potřebu jsme konali malou do škvíry v podlaze, kterou to teklo přímo na koleje, velkou do kýblu, který byl velmi brzo plný a ohavně páchnul. Našemu strážci to nevadilo, na naše mínění se nikdo neptal.

Stejným způsobem jsme byli obdarováni i večeří a ulehli jsme ke spánku. Dick nedal pokoj a nutil mne, abych se díval i v noci; abych ho uklidnil, řekl jsem, že vidím Alpy a dle mého názoru nás vezou na jih k moři. Což ho potěšilo, kromě Sevastopolu u žádného moře nebyl. O tom moři v Sevastopolu mi vyprávěl nadšeně; jediné, co kalilo jeho vzpomínky bylo, že jej tam místní obyvatelé postřelili a on potom strávil půl roku v zavšivených lazaretech. Osobně jsem pochyboval, že by tam byl s turistickou kanceláří dobré pověsti a chtěl mu doporučit, aby příště přijel v civilu a beze zbraně, ale nechal jsem si to pro sebe.

Ráno došlo k výtečné změně v režimu; otevřeli dveře a pustili nám do vagónu čerstvý vzduch. Okolo nás byly skály a ty největší, jak se mi zdálo, měly sněhové čepice; protože byla polovina července, musely to být ledovce. Černoch nám nařídil vylít již výše zmíněný kýbl, vymýt ho čistou vodou z nádražní pumpy a sami se rovněž umýt, neboť, jak prohlásil, pach naší špíny se už nedá čuchat. Jeho vlastní pach nebyl o nic lepší, leč to nevnímal. Zato jsme si směli uvařit kávu z nějaké náhražky, která chutnala odporně; pak nás znovu zavřeli a jeli jsme až do oběda.

Byli jsme dle mého názoru v Rakousku; tomu aspoň odpovídá fakt, že jsme okolo poledního přejeli italské hranice. Vlak dlouho stál, pak jsme slyšeli venku hovor nějakých lidí, vedený zřejmě italsky. Náš vagón, označený jako americký vojenský materiál, ale nikdo neotevřel. Pokračovali jsme v cestě a podle vzrůstajícího tepla se nám zdálo, že skutečně jedeme do Itálie.

Čtyři hodiny nás nechali stát uprostřed trati, aniž nás pustili ven; na to jsme si už ostatně zvykli. Zato jsme jeli celou noc; tentokrát byla tmavá, foukal vítr a občas zabubnoval na střechu vagónu déšť. Spal jsem a o nic se nestaral.

Ale ráno, když jsem se probudil, byli jsme na nějakém nádraží přímořského městečka. Zvučel tu hovor, smích a zpěv, jaký jsem dlouhá léta neslyšel; lidé, co chodili po peróně a zvědavě okukovali naše zarostlé tváře, byli zřejmě šťastní, veselí a spokojení; to nepramenilo jenom z pocitu skončené války a konce nebezpečí, ale přímo z jejich vlastního životního stylu.

Ale co mne nejvíc překvapilo, byli dva velcí kamenní lvi, kteří střežili toto nádraží; totiž seděli ve vzpřímených důstojných postojích ve výši prvního patra v obou rozích budovy na kamenných balkóncích a z té výšky shovívavě shlíželi na lidské hemžení pod svými tlapami. Když jsem se podíval do jejich sympatických, vznešených tváří, poznal jsem, že jsem se vydal na dobrou cestu a že tahle cesta dopadne příznivě.

Mám rád kamenné lvy. Kdyby nebyla válka, bylo by mým koníčkem toulat se po světě, poznávat cizí země a lidi, krásy přírody a tak; ale protože válka přišla, já měl jiné starosti než tento svět a jeho nádheru a musel svoje plány nechat zarůst kopřivami zapomnění. Ale svoje kamenné lvy jsem nezradil; a dobře si na ně pamatuji, ať už jsem je potkal kdekoliv, kam mne zanesla doba.

Pamatuji se na Budapešť a na lvy, hlídající Řetězový most. Pamatuji si ty u Parlamentu, kteří hlídají jeho vchod od náměstí. Pamatuji se na lvy, kteří sedí před budovou nějaké školy v moravském městě Olomouci; my jsme v té škole spali jednu noc, než jsme se dali na strategický ústup dál k americké armádě. Pamatuji si lva, který drží v tlapách znak města Hradec Králové. A pamatuji si i toho nejstaršího, který leží v parku u nějakého zámku blízko toho města, a který se už ani lvovi nepodobá; spíš vypadá jako nějaký veliký smutný pes.

Ale první kamenní lvi, se kterými jsem se kdy setkal, byli na schodišti Voroncovského paláce na Jaltě, kde jsme byli ubytováni jako váleční sirotci. Jsou to tři dvojice; ti nahoře spí s hlavou na složených tlapách, ti ve středu zvedají hlavu, jako by byli vyrušeni a poslední pár stojí a přední tlapou si kutálí velkou mramorovou kouli. Chodil jsem tamtudy denně, dobře je znám.

Pod prostředním lvem na levé straně jsme se setkávali s Oljou. Už si ani nepamatuji její tvář; jen veliké modré oči a dva zlaté copánky, tenké jako myší ocásky. Tolik si přála nosit v nich červené mašle, že jsem se jednoho dne vloupal do skladiště a odstřihl asi pěticentimetrový proužek plátna z jednoho z našich praporů. Bylo to zbytečné, jako všechno, co jsem kdy v životě podnikl. Protože copánky i s mašlemi vzaly o dva týdny později za své při odvšivovací akci. A já s Oljou jsme se při příštím setkání celou dobu jenom smáli jeden druhému, nedovedli jsme ze sebe vypravit ani jediné slovo.

Stejně tak vzala o půl roku později za své i Olja. Byla o rok mladší než já, slaboučká jako pápěří; válečný sirotek, potloukala se světem už od sedmnáctého roku, až ji někde sebrali a dopravili k nám. Tehdy v zimě byl hlad a rozmáhaly se choroby: černý mor, cholera, tyfus. Ten poslední zachvátil i Olječku; ještě jsem ji navštívil, když ležela v karanténním baráku, smutná, s kapičkami potu na čele. Na druhý den to sklátilo i mne; zmítal jsem se v horečkách, ani nevím jak dlouho. A když jsem se probral, řekli mi, že moji Olječku už dávno pohřbili ve společném hrobě.

Od té doby mám nepřítele. Ty lidi, co pohřbívají děti do společných hrobů. Ty, co způsobují, že je hlad a bída, mráz, vši, tyfus a cholera a to všecko, co s tím od pradávna souvisí. Nenávidím je! Nenávidím všechny ty jejich vylízané zelené mozky. A neustanu, dokud je všechny jednoho dne nepohřbím do společného hrobu a na jejich náhrobní kámen nevytesám vlastníma rukama jediné slovo, které vydá za všechna jejich jména: VÁLKA.

Olječka zemřela a já zapomněl na její obličej i na všechny dny, kdy jsme se setkávali. Ale nezapomněl jsem na tu svoji nenávist. A když se nakonec po všelijakých životních kotrmelcích stalo, že i já skončil v uniformě, říkal jsem si každého dne před usnutím: Nesmím být zelenej mozek. Ať se se mnou stane cokoliv, jen ať neztratím svoji lidskou tvář, ať se nestanu jedním z těch, co zaviňují války. Jen to mi dej, dalšího už nic nebudu chtít.

Ale prozatím jsme byli na malém nádraží jakéhosi italského přímořského městečka; přišel si pro nás oddíl amerických vojáků a vypustil nás z vagónů. Až tady jsme zjistili, že naše šestičlenná skupina není jediná, která cestuje v tomto zvláštním vlaku; také z jiných vagónů vystupovali stejně zarostlí, nevyspalí a hladoví chlapi ve všelijakých uniformách, co jich jenom Tisíciletá říše vymyslela pro své věrné podřízené. Byli tam muži staří i mladí, podle vzhledu inteligenti i primitivové. Ale všichni vypadali značně nesví a zvědaví na svůj osud, protože zřejmě jako já měli důvod nehlásit se ke svému předešlému jménu a činnosti a byli upřímně vděčni novým šéfům, že nám dopřáli uniknout válečnému soudu a jeho následkům.

Seřadili nás do čtyřstupu a vedli uličkami městečka na břeh moře, kde byl postaven tábor, obehnaný ostnatým drátem. Můj kamarád Dick Meredith už se viděl, jak se šplouchá v modravých vlnách; ale chyba lávky! Nejdřív ze všeho nás nechali svléknout do naha a všechny naše hadry putovaly rovnou do spalovací pece. Potom nás ostříhali, odvšivili a vydesinfikovali. Nakonec nám dali tmavohnědé tepláky a bundy a poslali nás k ostatním, kteří už čekali za dráty a zvědavě si prohlíželi nové přírůstky.

Celkem bylo v táboře asi tak tisíc lidí. Představovali jsme se navzájem, někteří říkali svá pravá jména, jiní zase jen nová, která jsme měli napsána v oficiálních dokumentech. Já se zásadně představoval jako Detrey a snažil se moc toho o sobě nerozhlašovat; přiznal jsem jen, že jsem válku prožil na východní frontě a to stačilo, aby si mne soukmenovci začali vážit. Vládl mezi námi značně kamarádský duch, všichni si tykali a snažili se jeden druhého okrást o jeho příděl, ostatně nijak valný.

Každodenně přicházely další transporty; v některém bylo třeba jen dvacet lidí, v jiném možná i stovka. Odkud to jezdilo, jsme nevěděli; zřejmě takový pan Selby byl jenom jeden z mnoha mužů, co se potloukali po sběrných táborech celé západní zóny a tam vybírali lidi podle svého gusta.

Jednoho dne zakotvila v přístavu nákladní loď nejasné státní příslušnosti a její námořníci se počali připravovat, aby na palubu vzali naše lidské stádo. A toho dne jsem se setkal s mužem, kterého jsem v první chvíli nepoznal, zato on mne poznal okamžitě. Jmenoval se Lehmke a byl pracovníkem Gestapa. To jsem věděl já. On o mně věděl mnohem víc.

Setkal jsem se s ním toho dne při obědě, když jsem si hledal místo, kde bych nerušeně pozřel svoji porci fazolí s nakrájeným uzeným masem (tři nudličky na porci). Udělal mi místo vedle sebe a zeptal se tiše:

„Jak se vám teď daří, plukovníku?“

Zarazilo mne to a prohlédl jsem si ho pozorněji.

„Podívejme se... to jste vy, pane Lehmke?“

„Lennox, když to musí být. Jak vy se jmenujete?“

„Jorg Detrey.“

„Tak, správně, Detrey. Moc hezké jméno... a jak jsem si všiml, změnil jste i národnost. Je z vás teď Němec.“

„Vždycky jsem byl částečně Němec.“

„Ano, právě že částečně. A to se ještě zakládá pouze na vaší vlastní výpovědi. A na jednom úmrtním listě, který dokazuje jen to, že... nedokazuje vlastně nic.“

„To je věc názoru. Řekl bych v tomto případě zcela nepodstatná.“

„To se mýlíte. Chtěl bych vědět, co by řekli vaši kamarádi a soukmenovci, kdyby se dozvěděli, že jste vlastně původem Rus a že jste si svůj nordický původ přisvojil!“

Neřekl jsem nic. Když tím vyhrožoval, určitě tím nechtěl moji kariéru pokazit. Snad jen mne k něčemu dovést.

„Já pochopitelně nejsem tak špatný člověk, jak se někdy myslí!“ rozesmál se. „Naopak, můžete se na mne spolehnout, že nikdy nic neprozradím. Nemám v úmyslu kazit kariéru lidem, které mohu ještě někdy potřebovat!“

„Mám tomu rozumět tak, že mi nabízíte nějakou práci?“

„Velmi chápavý, Detreyi. Zajisté, že vám něco nabízím; myslím si totiž, že naši šéfové budou především potřebovat spolehlivou a výkonnou informační službu. A zdá se mi, že byste byl ochoten se mnou na tomto poli spolupracovat. Při vašich schopnostech a speciálních znalostech byste mohl získat vysokou hodnost!“

Už jsem se v tomto táboře setkal nejmíň s dvaceti muži, kteří byli pevně rozhodnuti stát se vrchním velitelem armády. Lehmke byl první, kdo se chtěl stát šéfem tajné služby. Až mě zamrzelo, že to místo už asi bude obsazeno.

„Budu o vaší nabídce uvažovat.“ řekl jsem.

„To jsem rád,“ usmál se přátelsky. „Uvidíš, že budeme dobrý kolektiv. Je tady víc lidí, kteří jsou mi za něco malého vděčni a se kterými můžu počítat. Však uvidíš...“

„Stejně si myslím, že je to trochu předčasné!“

„Pochopitelně. Prozatím to nikde neroztrubuj a snaž se držet v tajnosti, že mě znáš. Naše nové velení nemusí od počátku vědět, kdo je s kým ve spolku...“

Když jsem osaměl, trochu jsem se nad tím zamyslel. Ten dobrák chystá spiknutí proti dosavadnímu velení ještě dřív, než byl mezi ně oficiálně přijat. Skutečně, jsme vybraný kolektiv.

Toho večera jsme dostali příkaz jít spát o hodinu dříve. Nazítří hned po budíčku jsme zlikvidovali tábor, spálili všechny důkazy o své přítomnosti a nalodili se na tu loď. Ještě téhož dne jsme vypluli směrem k jihu.

Proplouvali jsme Jaderským mořem; první dva dny bylo počasí krásné a my se mohli opalovat na palubě a pozorovat racky, kteří naši loď provázeli v naději na něco k snědku. Jednou jsme jeli blízko pobřeží Dalmácie a potkávali jejich rybářské čluny, minuli jsme několik ostrovů.

Naše loď nebyla žádný zázrak rychlosti; kromě toho jsme se museli vyhýbat minovým polím, která válčící státy rozprostřely v celé oblasti a teprve nyní pozvolna odstraňovaly. Tak se nám cesta, kterou by dobrý parník urazil za čtyřiadvacet hodin, protáhla na čtyři dny. Z toho ty dva poslední byly nejhorší, počasí se změnilo k horšímu a loď se začala silně kymácet. Většina cestujících dostala mořskou nemoc a trávila svůj čas u zábradlí s hlavou vysunutou nad kalnou hladinu. I mně bylo zle; ale protože jsem si odpustil jakékoliv jídlo a snažil se zbytečně se nevyčerpávat pobíháním a skuhráním, cítil jsem se přece jen dostatečně schopný nejen uvažovat, ale i konat.

Zato zle se vedlo mému příteli Lennoxovi, dříve Lehmkemu. Potácel se po palubě zelený jako sedma, občas přibíhal k zábradlí a dával oceánu něco ze svých útrob. Nakonec si našel dobře ukryté místo na zádi u jednoho z kotevních průvlaků, kam nebylo odnikud vidět, a tam se snažil sebrat síly. Trochu jsem se zajímal o to, kam jde; a jednu chvíli, kdy vítr obzvlášť zesílil a loď skákala na vlnách jako korková zátka, jsem tam za ním zašel.

Visel přes zábradlí jako zmuchlaný hadrový panák. Ani si nevšiml mých kroků; až když jsem byl těsně u něho, zvedl na malý okamžik hlavu. Ale v té chvíli jsem ho udeřil hranou dlaně přes zátylek. Pak jsem ho chytil za nohy, rozhlédl se a přehodil přes zábradlí. Ani to nežbluňklo.

Poprvé se po něm sháněli až večer, když jim chyběl v kabině. Jeden voják se přišel zeptat i k nám, jestli jsme ho neviděli; nikdo z nás bohužel žádného Lennoxe neznal.

Mířili jsme k Lybijskému pobřeží, vyhnuli jsme se ale hlavnímu městu Tripolisu a přistáli v nějakém menším rybářském přístavu. Místní Arabové sice zírali s vykulenýma očima, ale už tu viděli Rommelův Afrikakorps a Montgomeryho Pouštní krysy; tato setkání je poučila, že ozbrojeným mužům je lépe jít z cesty. Proto jsme nerušeně nasedli do připravených kamiónů a vyrazili do pouště. Mířili jsme k jakémusi městečku, lépe řečeno shluku rozdrbaných chatrčí, které se jmenovaly Garian. Asi sto kilometrů za tímto hnízdem na předhůří hor se nacházel náš výcvikový tábor.

Přesně řečeno, nenacházelo se tu nic než dva stany, v nichž bydleli instruktoři. Byli to chlapi silně opálení, svalnatí a nějak zvláštně zakalení tvrdým životem; napřed mi připadali všichni stejní, jako by byli navzájem spřízněni. Měli stejné teplákové obleky jako my, jenom na nich měli přišity distinkce od nadporučíka po majora.

Kromě stanů tu byla kupa stavebního materiálu, ze kterého jsme měli postavit baráky a vše ostatní. Počasí bylo vynikající, slunce pálilo k zešílení, vítr nás dusil žhavým dechem a navíc zasypával oblaky jemného písku. Stavba nám trvala čtrnáct dní; za tu dobu se čtyři chlapi nervově zhroutili a se slzami v očích prosili, aby byli posláni někam jinam. Major s jestřábím nosem, který tu velel, je dal nejdřív odvést na ošetřovnu a když ani za tři dny nebyli schopni se zapojit do práce, dal je odvézt džípem. Už jsme je neviděli a nevím ani, co se s nimi vlastně stalo.

Když jsme dokončili práci, domnívali jsme se bláhově, že naše utrpení skončilo. Jenomže to byl omyl; právě začínalo a mělo být ještě horší než to předešlé, protože nám nastal výcvik. Zacházeli s námi jako s bažanty a honili nás přímo šíleně; někdy se mi zdálo, že nás nenávidí. Mistrem v tom byl kapitán, kterému jsme říkali Doga - a pak sám major Jestřáb. Ti dva byli snad z ocele; většinou po táboře chodili nazí a vyžadovali to i od nás, prý abychom se otužili. Oni si to mohli dovolit, měli figury jako nějaké řecké sochy a po těle tetování z barevných obrazců. My jsme se spíš ploužili; zkuste to šlapat dvacet kilometrů nazí, bosí, s celou výstrojí na zádech po kolena v ostrém rozžhaveném písku! Ti dva chodili jako na procházku, a přitom měli tytéž podmínky jako my! Jak jsme se přesvědčili, i ostatní instruktoři to dokázali, i když už ne tak zvesela jako ti dva blázni.

Možná vás překvapí, že je označuji přezdívkami; ale oni nám vlastně ani neřekli svá jména. Tykali si navzájem a říkali křestním jménem či dokonce přezdívkou; například Doga se jmenoval Douglas. Jenom majorovo jméno jsme náhodou zaslechli, jmenoval se Gath Flagherty.

Aby výcvik nebyl tak jednotvárný, občas jsme jej střídali. Jednou jsme byli celý den v horách a plazili se po rozpálených skalách, další den jsme sestoupili do údolí mezi těmi horami a prosekávali se mačetami hustým porostem trnitých akácií. Podotýkám, i s těmi pichlavými potvorami jsme se potýkali zcela nazí; když někdo dostal do těla trn, major jej poučil, že proto se učí, aby se pak uměl podobným nepříjemnostem vyhnout. Uprostřed údolí bylo malé solné jezírko; to byla naše odměna, když jsme se k němu prosekali, směli jsme do něho padnout a dvě hodiny si užívat vodní lázně. Smutné bylo ovšem, že voda byla silně prosolená a když jsme z ní vylezli, sůl nám na těle uschla v krunýř, který se pomalu sloupával a velmi nepříjemně svědil.

„To nic není!“ řekl nám se smíchem major. „Máme taky bažiny, ve kterých se chodí po krk ve vodě, pušku a střelivo se musí nosit nad hlavou. Ale tady to nemáme na čem simulovat...“

„A co tam ještě máte za svinstvo?“ ptal se někdo skomírajícím hlasem, vytahuje si trny z těla.

„Džungli, chlapče. Tu jsi ještě neviděl.“

„Ani o to moc nestojím.“

„Džungle je krásná. Nejkrásnější na světě... je tam pořád šero a vám by tam asi připadalo vlhko, ale nikdy tam není zima a téměř všechno se dá jíst, i když musíš dát pozor na jedovaté ovoce...“

„Tam rostou taky jedovatý stromy?“

„Taky. A jedovatý hadi, jedovatej hmyz a komáři, co roznášejí malárii a spavou nemoc.“

„Proboha, snad ne! A co malomocenství?“

„Nevím. Myslím, že už se dlouho neobjevilo. Ale nebojte se, po příjezdu budete očkovaní proti všemu.“

Můžete si snad představit, že jsme nijak nejásali při těch perspektivách. Někteří naši chlapi otevřeně reptali a slibovali majorovi a ostatním krutou pomstu.

Večer po tom rozhovoru za mnou přišel Dick Meredith: „Už o tom víš?“

„Nevím. O čem?“

„Pár našich kluků chce vzít šmíra. Domlouvají se, že se pokusí o útěk. Někteří říkají, jestli bys šel taky.“

„Hm. Kolik jich je?“

„Nevím přesně. Na poradě je jich dvanáct. A chtějí, abys přišel k nim - do Brianova baráku.“

Šel jsem; u vchodu mi jeden muž posvítil baterkou do obličeje, pak mě pustil dál. Byla tam tma a nikomu jsem neviděl do tváře. Mohl jsem hádat jen podle hlasu.

„Já myslím, že by nebylo tak těžký vzít některej vůz!“ vykládal ten, co právě mluvil. „Když se jde na výcvik, nechávají je docela bez dozoru. Jeden kamarád je prohlídl, nechybí jim žádná důležitá součástka kromě startovacích klíčků. To se dá zmáknout!“

„Kdybysme jedním vozem utekli a ostatní poškodili, nemohli by nás dohonit, dokud bysme se nedostali do Tripolisu!“ souhlasil další. „Tam už bysme měli vyhráno!“

„Tak to bych si rád poslechl,“ řekl jsem. „Co bysme kupříkladu dělali v Tripolisu? S našimi schopnostmi, znalostmi a vybavením?“

„To je snad už jedno, ne? Byli bysme na svobodě... mohli bysme se dát najmout na nějakou loď!“

„Jako pomocnej personál. Nebo se vyznáš v mořeplavbě?“

„To se přece dá naučit! Máme určitý znalosti a schopnosti, jaký nám žádnej nemůže vzít; a můžeme zastávat i místa důstojníků, teda po nějakým zaučení...“

„Teď po válce je takovejch jako my všude až moc.“

„Ty si teda myslíš, že nemáme odcházet?“

„Myšlenka odejít odtud není špatná; ale jde o to, co si počneme jinde. To se musí především promyslet, a pořádně, s přihlédnutím ke všemu, co stojí proti nám. Protože toho, co nám nahrává, bude tak málo, že to nestojí za úvahu. Počítejte prosím se mnou: nemáme civilní šaty, jen tyhlety tepláky, který vypadají krajně podezřele. Neumíme ani arabsky, ani anglicky, ani žádnou jinou řeč, kterou používají místní; naopak mluvíme německy, což mnozí od Rommelovy války nemají rádi. Místní policie, která podléhá Angličanům, zcela jistě dobře ví o tomhle táboře, a dá si snadno dohromady, odkud jsme utekli. Pokud nespolupracuje s Arminy, asi nás jen zatkne a vydá tomu, kdo po nás touží jako po válečných zločincích. Pokud spolupracuje, vydá nás Arminům. Stačí?“

„Vypadá to, že seš proti nám! Uvádíš jen věci, co nám škodí!“

„Tak mi řekni jedinou, která nám prospívá, a já budu už mlčet a půjdu do toho s váma!“

„Zbavíme se majora a těch jeho surovců!“

Neřekl jsem na to nic. Ostatní čekali; potom se někdo zeptal přímo: „Tak co - co tomu říkáš?“

„Taky se mi nelíbí výcvik, jakej na nás používají. Ale přesto pochybuju, že má nějakej rozumnej smysl odtud utíkat. Toho drilu už musí být jednou konec! Už to trvá víc jak měsíc a zatím nás učí jenom kvérgrify, který se hodí tak pro nováčky. Já osobně myslím, že to byla jakási prověrka kondice; už brzo začne vážná práce, ve který nás budou cvičit jako důstojníky!“

„Nevěřím! Jestřáb je blázen; bude nás honit, dokud nás neumoří!“

„Někdo by s ním měl promluvit. Ale opatrně!“ řekl jsem.

„Tak s ním promluv, když jseš tak chytrej!“

„Dobře, promluvím s ním. Zítra o polední pauze. Ale upozorňuju vás, že budu mluvit vaším jménem a že mu řeknu i to, že jestli ten výcvik nebude mít žádnej konec, tak mu odepřeme poslušnost! Chci, abyste to věděli pro případ, že by bylo potřeba mu to dát na vědomost i činem!“

„Jasný, Detreyi. Uvidíme, co dokážeš.“

S tím jsme se rozešli; a já přemýšlel, jakým způsobem budu s majorem mluvit. Nebyl mi sympatický, především svojí hranou vznešeností a nepřístupností, kterou dával najevo. Uvažoval jsem nad tím i ráno a nic nevymyslel; nakonec jsem se rozhodl jít na to otevřeně a nic si na něj nevymýšlet. Když mě má potrestat, ať to klidně udělá.

Toho dne se výcvik konal v horách; když jsme v poledním žáru na smrt unaveni padli na zem k odpočinku, rozhlížel jsem se po majorovi. Zatímco ostatní se před palčivým sluncem schovávali do stínu, on se natáhl na rozpálenou skálu a vyhříval se jako kočka. Ani neotevřel oči, ačkoliv mne zcela jistě musel slyšet.

„Dovolte mi promluvit, pane majore!“

„Neříkej mi majore.“ řekl vlídně.

„Jak tedy?“

„Pokud vím, říkáte mi Jestřáb. A tykej mi!“

Sedl jsem si k němu. Trochu mne zarazil a najednou jsem honem nevěděl, jak začít. Otevřel oči a podíval se na mne.

„Ty jsi Detrey, že?“

„Ano, pane... Jestřábe.“

„A přišel jsi mi říct, že mužstvo není spokojeno a chce se vzbouřit nebo uprchnout.“

Asi jsem nevypadal nejchytřeji. Major se zasmál.

„Už nějaký čas čekám, kdo si první troufne říct mi to do očí. Překvapuje mne, že jsi to ty; myslel jsem, že tobě ten výcvik tolik nevadí. Zatím nejsi na pokraji sil.“

„Zato ostatní jsou téměř vyřízeni!“

„Tak dalece, že je to dokonce pohne k činnosti?“

„Několik mužů se rozhodlo uprchnout do Tripolisu.“

„To je pouhý důkaz, že dlouhodobá nesmyslná šikana oslabuje mozkovou činnost. Docela rád bych viděl, co by si tam počali, ale experimentovat v tomto směru nebudu. Co dál?“

„V případě, že se situace nezmění, jsou muži odhodláni postavit se proti instruktorům.“

„Jakým způsobem?“

„Odmítnou se podrobit výcviku.“

„V pořádku. Odmítnu dát jim potraviny.“

„Pak si je vynutíme zbraněmi!“

„Vy máte nějaké zbraně? A i když, máte do nich střelivo? Totiž, my máme všechny náboje pod zámkem...“

„Nejsme kluci, ale vojáci, a byli jsme už v boji. Dokážeme si vydobýt, co potřebujeme.“

Jestřáb chvíli uvažoval. „Vždycky jsem tě měl za myslícího člověka, Detreyi. Mluvíš soudně, nebo jen tak žvaníš?“

„Myslím, že co jsem řekl, je pravda.“

„Podívej: mám zájem dostat vás na pokraj vašich sil, do stavu, kdy byste prokázali, co ve vás je. Zatím jste dokázali, že jste jen tupé stádo, které dělá, co se od něj chce. Teď, podle tebe, se někteří z vás rozhodli odhodlat k akci. Mám riskovat a vyčkat, jaká ta akce bude, nebo ti mám věřit?“

„Obávám se, že ti moc dobře nerozumím, Jestřábe. Totiž není mi jasné, co od nás vlastně chceš.“

„Chci poznat, jaké důstojníky získá moje vlast.“

„Když jste si nás vybrali, tak to snad víte!“

„Vybrali jsme materiál, surovinu na výrobu lidí. Až při zátěži se pozná, jestli je to čistý kov nebo zmetkový odpad. A to právě zkouším při tomto výcviku.“

„Tím ovšem nic nepoznáš. Nejlepší při takovém výcviku budou tupci a lemouni schopní fyzické zátěže. Ale o jejich morálních vlastnostech se nedozvíš nic!“

„Správně. Myslí ti to, Detreyi. V první fázi vyčleníme ty, co by fyzicky nestačili na život v Arminu. Později přijdou různé psychologické testy, jen se neboj. Ovšem, tohle je jeden z nich. Kdo z důstojníků se první odváží postavit na odpor velitelovým rozkazům a jakým způsobem. Píšu ti malou červenou čárku.“

„Dobře. Tak si tedy budeme povídat dál, dokud mi to nezakážeš. Jaké lidi vlastně potřebujete?“

Posadil se. Už nevypadal tak ospale. „Otázka na tělo. Především fyzicky i duševně vynikající vysoko nad průměr. Nepotřebujeme ani chcípáky, ani blbce. Těch už máme dost a kvůli nim je naše armáda ve srabu, který nás nutí brát takový ksindl, jako jste vy.“

„Prozatím přecházím tu urážku mlčením.“

„To tě nikdo nenutí.“

„Alternativou by bylo, kdybych ti dal do zubů. Což si ovšem ke svému veliteli nemohu dovolit. I když bych rád.“

Jestřáb se zatvářil pobaveně. „Dobrá, pokračujeme. Chci chlapy rozdělit na dvě poloviny. Do jedné zařadím ty, co nevynikají velkým rozhledem a chytrostí; bude z nich vytvořen pohotovostní pluk a odeslán do akce. Zbytek bude dál školen jako důstojnické kádry. Rozumíš?“

„Rozumím, Jestřábe. Jak to poznáš?“

„Až skončím tenhle výcvik, začnu to zkoušet.“

„Kdy ten výcvik skončí?“

„Až to uznám za vhodné.“

„Děkuji za vysvětlení.“

„Není zač.“

„Taky si myslím.“

Jestřáb se natáhl na skálu za zase zavřel oči.

„Pane majore, dovolte mi odejít!“ řekl jsem.

„... tě snad nedržím!“ zabručel.

Odešel jsem k ostatním, sdělit jim výsledek jednání; zatímco jsme o tom diskutovali, zaslechli jsme najednou odkudsi křik. Zdálo se mi, že je to od Jestřába; rozběhli jsme se tam.

Major stál na nohou a okolo něj se svíjelo po zemi šest mužů. Podle toho, jak měl sevřené pěsti, bylo vidět, že ho zřejmě napadli a on je ztřískal.

„Detrey - ke mně!“ zavelel hromovým hlasem.

Přiběhl jsem a postavil se do pozoru.

„Tohle jsou tvoji chlapi?“

„Ne, pane majore. Nerozumím, o co jde.“

„Napadli mne a chtěli zřejmě zabít. Holýma rukama, což svědčí o jejich odvaze, ale ne vynalézavosti. Opakuji otázku: poslal jsi je na mne ty?“

„Ne. Důkaz: dosud jsme nestačili přijmout opatření, vyplývající z informací, které jsi mi dal.“

Moji kolegové důstojníci strnuli leknutím.

„Uznávám důkaz. Vyhodnoť situaci!“

Zaváhal jsem, ale jen na chvíli. Musel jsem si napřed ujasnit, co se vlastně ode mne chce.

„Předpokládám, že se jedná o další fázi odporu vůči tvé metodě výcviku. Tito muži zřejmě nehodlali diskutovat, ale namísto toho se rozhodli zbavit se příčiny svých starostí.“

„Správně. Co dál?“

„Ti chlapi nepatří ke skupině, za kterou jsem mluvil.“

„To je logické. Kdo z nich je velitel?“

„Nevím. Zatím jsem s nimi nic neměl.“

Jestřáb zvedl jednoho ze zkroucených chlapů: „Kdo vás vedl? Mluv, nebo ti rozbiju hubu!“

Nebylo to ani třeba; ukázal na jednoho prstem. Byl to Herman Kast, dříve Herrmann Karstenberg, mladík sotva dvacetiletý, bývalý příslušník SS a jeden z velitelů organizace Hitlerjugend. Touto organizací prošel a byl jí vychován, protože jeho rodiče zahynuli ještě před válkou, neznámo jakým způsobem. Byl to plavý krasavec typu oblíbeného ženami, zato velmi krutý a nelítostný. Útok na velitele byl asi tak v jeho stylu myšlení. Momentálně se nacházel v bezvědomí.

Jestřáb se ho pokusil přivést k vědomí lehkým poplácáním po tváři, ale k ničemu to nevedlo; chtělo to polít ho vodou. Ale major si uměl poradit: rozkročil se a vyčůral Kastovi na hlavu. To chlapce probudilo spolehlivě.

„Tak vstávej, mladíku!“ řekl mu major vlídně. „A pověz mi, co tě přimělo k tak nepředloženým činům!“

Herman vstal, ale neodpověděl, na co byl tázán. Naopak se počal okamžitě rozčilovat: „Čím jste mě to... To je sprostý! Zabiju tě! Urazil jste čest důstojníka Velkoněmecké říše!“

Major nedůvěřivě potřásl hlavou. Herman po něm skočil a chtěl jej udeřit; Jestřáb levičkou odrazil jeho ránu a pravou pěstí jej srazil k zemi. Herman vyskočil, dostal další a vzápětí na to kopanec do břicha; přesto ještě vstal a inkasoval další dvě rány, než se bezvládně natáhl na zem a začal bolestí chroptět.

„Tak vstávej!“ řekl mu otráveně major. „Nebo se chceš válet celej den jako lazar?“

Herman vstal. Oči měl kalné, nohy se mu podlamovaly.

„Tak povídej, cos mi chtěl!“

„My... my už dál nevydržíme takovej výcvik! Jestli s tím hned neskončíte, tak... my vás zabijem!“ vykřikl Herman vysokým hlasem, podobným tónu mutujícího kluka. „My už to dál nemůžeme vydržet! Rozumíte?“

„Jo, mluvíš dost nahlas. Ale to jsem nevěděl, že jste takový sračky. Když nevydržíš ani výcvik, co budeš dělat ve skutečným boji? Tam to bude takový jako tady, a navíc po vás budou střílet tam shora řádný vojáci a odevšad z okolí odstřelovači. Pak tě budu chtít vidět, koho budeš prosit, aby to přestalo!“

Herman mlčel. Byl dobře vychován a věděl, že důstojníkovi se neodporuje.

„Říkáš, že to už nevydržíte,“ pokračoval major, přecházeje okolo těch zhroucených postav a pomáhaje si nervózními gesty pravačky. „A já vám zas říkám, že to vydržíte, nebo zdechnete! Kdo zdechne, po tom mi nic není, to je jeho vlastní neschopnost. Ale kdo vydrží, se stane důstojníkem, rozumíš, skutečným rytířem naší armády! A jednou, až bude mít hodnost jako já, tak mi bude vděčnej, že jsem z něho udělal chlapa! A já z vás ty chlapy udělám, i kdyby z vás měl týct hnůj horem i dolem!“

Herman stál a polykal naprázdno.

„A už se mi to dokonce daří, protože se ukazujou první výsledky. Tadyhle Detreyovi to ze samý námahy začalo myslet. Tobě se aspoň vaří krev. To už jsou znaky chlapů. Až na tom budete tak zle, že vás moje krutost donutí začít uvažovat, až se stanete takovejma, jaký vás já chci mít, potom uznám, že je konec a přistoupím k další fázi výcviku. Už je ti to jasný?“

„Je mi to jasný, pane majore.“

„To jsem rád. A teď se seberte a jděte odpočívat. Máte ještě tři čtvrtě hodiny čas, než to zvednu a poklušem dolů. S potěšením konstatuju, že máte ještě po vší námaze dost síly napadnout chlapa jako jsem já. Budu si to pamatovat a zvýším tréninkové dávky. Ty dosavadní už vám nestačí.“

Chvíli jsme mysleli, že se Herman rozbrečí; ale pouze pozdravil po vojensku a odploužil se, jeho chlapi s ním. Taky my jsme šli; někdo nabídl Hermanovi, že mu ošetří rozbitý ret, a on přijal.

„Co tys měl s majorem, Detreyi?“ ptal se.

„Skoro to, co ty. Jenže já se ho byl slušně zeptat, kdy s tím míní skončit.“

„Pcha! Po dobrým?“

„Docela to mělo úspěch. Když nic jinýho, aspoň mi trochu naznačil, co od nás vlastně chce, to je důležitý.“

„Chce si nás osedlat, to je jasný!“ vzlykal Herman. „Účel každýho výcviku je podřídit všecky podřízený šéfovi!“

„Neřekl bych. Jak mi naznačil, jeho plán je naučit nás spíš samostatnému rozhodování a činnosti.“

„Samostatný rozhodování - v armádě?“ ptal se někdo.

„Jo, zřejmě. Koukej, v každý armádě panujou jiný poměry. Kdyby to tak nebylo, nemuseli se starat o tenhle výcvikovej tábor, hodili bysme se jim tak, jak jsme. Zřejmě potřebujeme určitý přizpůsobení jejich podmínkám.“

„To budou teda sakra blbý podmínky!“

„Jak mi major naznačil, jsou ještě horší, než myslíme. Zřejmě je ta jejich armáda ve velikým srabu; a nejspíš vinou toho, že jejich vojáci a důstojníci neměli pořádnej výcvik. Jejich velení se rozhodlo získat takové muže, aby byli na úrovni protivníka.“

„Ještě řekni, že ty jejich nepřátelé jsou takový jako major a kapitán Doga, a já padnu!“

„Myslím, že jo. Nevím, jaký k tomu mám důvod, ale je nápadný, že ti dva mají po těle to tetování a všeobecně trochu jinej vztah k životu, než ostatní instruktoři. Všimněte si, jak se k nim ostatní obracejí! Nejenom k majorovi, který je velitel, ale i k Dogovi. Řekl bych, že major ani ostatní si nijak nepotrpí na formality, řekl mi, abych mu tykal a říkal Jestřábe. Všichni si tykají; ale k těm dvěma se chovají, jako by to byli jejich starší bráchové. To něco znamená, nemyslíte?“

„Hm... co ti ještě řekl?“

„Že po skončení tohohle výcviku začne s psychologickými testy. A že to nebude nic lehkýho.“

„Chacha!“ zasmál se Herman zkřivenými rty. „To ho roztrhnu jako žížalu! To jsme dělali už v Hitlerjugend!“

„Opravdu? To teda oceňuju. A jaký?“

Herman vstal. Nějak mu opadl vztek i bolest; zřejmě o tomhle vyprávěl velice rád.

„Nejvíc jsme se vyřádili ve výcviku psychické odolnosti. Už ve třinácti jsem dokázal vypíchnout kočce oči a ani jsem při tom nemukl! Ostatním klukům z toho bylo zle, ale já to klidně opakoval kolikrát za sebou...“

„Vypíchnout kočce oči? A proč?“ ptal jsem se.

„Vůdce si přál, abychom byli nesmiřitelní k nepřátelům říše. Tak jsme si to cvičili tak, že jsme zaživa pitvali zvířata, co museli odevzdat židi. To byla sranda! Rozřezali jsme je zaživa na kousky... Samozřejmě byli mezi náma takový, co nevydrželi. Ale na to právě byla ta psychologie, aby se to naučili!“

„Myslíš, že tohle budou chtít i od nás?“

„A ty se toho snad bojíš?“ Herman už byl docela v pořádku, dokonce vstal a docela s úspěchem napodobil tón hlasu i gesta majora Jestřába. „Já teda ne...“

„Myslím, že máš o psychologii dost divný představy.“ řekl jsem. „Psychologie je, pokud se pamatuju ze školy, věda o myšlení. Tvý řezničení nemá myslím s myšlením nic společnýho. Spíš vychovává nemyslící blbce!“

„Jo?“ Herman dostal bojovou náladu. „Chtěl bych tě vidět, až budeme vyslýchat nějakýho zajatce! Ty se před ním možná posereš, až ho budeš mět donutit k řeči, ale já ti potom ukážu, jak jim umím rozvázat jazyk!“

„Vypíchneš jim oči?“

„Někdy pomáhá jim jenom pohrozit. Bylo hodně zatvrzelejch; ale když přišli o jedno oko, řekli všecko, jen aby si to druhý zachránili. Uvidíme, co umíš ty!“

„Dělal jsem výslechy zajatců z východní fronty, chlapče. Nikdy jsem nikoho neuhodil a vždycky jsem se dozvěděl, co jsem chtěl. Takoví, co mlátili a mučili, u nás sloužili jako strážný!“

Herman se zamračil, ale neodvážil se nic povídat, neboť ostatní byli zřejmě na mé straně. Kromě toho se objevila vytáhlá postava majora Jestřába; měl-li dobrý sluch, musel naši diskusi slyšet. Prošel okolo nás; a jak se podíval na Hermana, napadlo mi, že si chlapec udělal právě o jednoho nepřítele víc.

Vraceli jsme se s mnohem menším elánem, než jsme šli na výcvik; byli jsme tak unavení, že jsme shltali večeři a zalezli do svých baráků. Ale zavolali mě na poradu do štábu party, jak se říkalo těm, co se chtěli bouřit.

Teď byl čas, abych jim přesně zopakoval vše, co mi Jestřáb dal na vědomí; muži to vyslechli a usoudili, že by prozatím nebylo moudré dělat něco proti vedení.

„Je třeba, abychom se přizpůsobili okolnostem,“ řekl jsem při hodnocení. „Major si to přeje, a zřejmě to patří ke zvykům jejich armády. Přizpůsobivost novým okolnostem je podle některých vědců znamením inteligence.“

Slova se ujal jakýsi bývalý major od werhmachtu, člověk oč méně chytrý, o to víc užvaněný. Začal nám líčit nějaký případ ze své kariéry, jehož souvislost s naším postavením jsem zprvu nechápal. Ani jsem ho nepochopil, protože se dostal sotva do poloviny, když se zvenku ozval křik.

„Co je to? Koukněte se někdo ven!“

Než se muž, sedící u dveří, vrátil, přerostl křik v řev, jaký snad vydávají jen zatracenci smažící se v pekle. Ani jsme se nemuseli domlouvat, všichni jsme vyběhli ven jako jeden muž.

Na zemi mezi baráky se svíjel Herman Kast. Mezi prsty rukou, přitisknutých na obličej, mu prýštila krev; řval a vypadal, jako by nebyl vůbec při smyslech.

„Světlo!“ velel někdo. „Hermanovi se něco stalo!“

Kdosi přinesl svítilnu; posvítili jsme Hermanovi do zakrvácené tváře. Jeden z vojáků mu přiložil ke rtům polní láhev s rumem; Herman ucítil alkohol a polkl dva doušky.

„Co se ti stalo? Co je ti?“ křičeli všichni jeden přes druhého. Herman odtáhl pravou ruku a pohlédl na nás okem plným děsu.

„Někdo... vypíchl mi oko!“ zavřeštěl.

„Kdo?“

„Nevím... neviděl jsem nikoho. Najednou mě chytil odzadu za krk a píchl nožem... do oka!“

„Do levého oka,“ upřesnil jeden z mužů. „To je divný... pravou rukou by odzadu bodl do pravýho!“

„Chyťte ho!“ křikl jiný. „Musí tu někde být!“

To už křik přilákal i majora; Jestřáb rozhrnul chlapy a sklonil se nad Hermanem. „Co je to tady za randál?“ ptal se pohoršeně.

„Někdo vypíchl Hermanovi oko!“

„Máš ještě jedno - tak co vřískáš?“

Herman na něj pohlédl zmateně. „Musíte ho přece... potrestat! Mohl mě zabít!“

„A koho? Kdo to byl?“

„Nevím, neviděl jsem ho... ale nebude daleko! Nemohl přeci utéct, když... musíte ho potrestat!“

„To mohl být leda někdo z tvých kamarádů od Hitlerjugend. Ti se učili vypichovat oči. Zeptej se jich.“

„Neberte to na lehkou váhu, majore!“ řekl muž, který předtím uznal za divné, že Herman ztratil levé oko. „Jedná se o vražedný útok na důstojníka, to není jen tak...“

„Já bych to nepovažoval za vražedný útok. Spíš vyjádření mínění někoho, kdo nepovažuje za správné vypichovat oči kočkám. Třeba to má být jemné ponaučení, že podobná operace není nijak užitečná pro život. Ostatně máš štěstí, chlapče, přišel jsi jen o jedno oko. Tamti na tom byli podstatně hůř.“

„Co to žvaníte?“ ječel Herman. „To byly přeci zvířata!“

„No právě. Kočka potřebuje oči víc než ty. Zapamatuj si to pro budoucnost.“

„Nicméně, majore, přes všechno by se mělo vyšetřit, kdo je tím vinen!“ namítl jsem.

„Správně, Detreyi. Tak to vyšetříš a podáš mi zprávu.“

„Já? Proč já?“

„Bereš si rád za ostatní slovo. Tak za ně vezmi i odpovědnost. Můžeš si přibrat někoho k ruce!“

„A co bude se mnou?“ křičel Herman.

„Jo, správně. Na ošetřovnu, vyčistit a vydezinfikovat, aby se ti do toho nedala sněť. A máš tři dny volno od výcviku.“

Major se obrátil a odcházel. Někdo mu zastoupil cestu.

„Majore - to je všechno, co k tomu řeknete?“

Jestřáb se k nám obrátil. Jeho nos vypadal mnohem víc než jindy jako zobák dravého ptáka.

„Není to všechno. Tahle událost doufám všechny poučila, že je třeba dodržovat zákony země, ve které budete působit. Namítnete možná, že Herman ty zákony nemohl znát a že ani vy je neznáte. Proto z toho taky vyšel tak lehce. Podruhé by se mu to nemuselo podařit, neboť za činy, kterými se dneska vychloubal, je u nás smrt. Tak si to pamatujte.“

A nyní odcházel. Už nikdo se neodvážil jej oslovit.

„Co budeš dělat, Detreyi?“ ptal se někdo.

„Nevím. Nikdy jsem nic nevyšetřoval.“

„Já jo,“ řekl muž, který se v tom asi vyznal. „Sloužil jsem u Gestapa, ve vyšetřovací skupině. Kdybys chtěl...“

„Chtěl. Vyšetři to a podej mi zprávu, jak říká náš milý major. Pokud někoho najdeš...“

Gestapák (jmenoval se Schranz) se mi zkoumavě podíval do očí. „Ty si myslíš to, co já. Že to mohl být jen někdo z instruktorů. Nejspíš sám major.“

„Obávám se, že je to jediné vysvětlení. Podle jeho přístupu...“

„To je hrozné.“

„Major je hrozný člověk. Dává nám tím najevo, že naše životy a zdraví pro něj absolutně nejsou důležité, že je pánem nad naším životem a smrtí. Abychom si to pamatovali...“

„Znám Hermana. Pomstí se mu.“

„Odhadl jsem majora. Nedá se.“

„Myslíš, že to bude pokračovat ještě hůř?“

„Major je Armin, který drží s námi - a chová se takhle. Dovedeš si představit, jaké jsou asi zvyklosti nepřátel?“

Schranz mávl rukou. „Znal jsem komunisty a Židy a všelijaké spiklence. Už jejich myšlení bylo téměř nepochopitelné. Ale co tamto bude za lidi?“

„Nevím. Dám ti dobrou radu: nikoho nenajít, dokud si nebudeme jistí, co vlastně od nás chtějí. Musíme se jim přizpůsobit.“

Schranz zaklel, obrátil se a šel po svých. Rozcházeli jsme se všichni; já si lehl na pryčnu a přemýšlel.

Měl jsem hodně o čem přemýšlet.

V sobotu skončil výcvik, zaměřený na tělesné disposice, jak nám suše a nevzrušeně oznámil Doga. Všichni se zaradovali, o tom snili od začátku výcviku, skoro dva měsíce. Doga dále vyložil, že nyní začne test psychologické připravenosti, což nebude žádný med. Věřili jsme mu, ale naše nadšení to nezkalilo.

V neděli byla sloužena polní mše; kupodivu ji sloužil Jestřáb, který uměl celý obřad zpaměti a obstaral i kázání. Mluvil o lásce k Bohu a o tom, že naší povinností je milovat bližního svého. Počínal si jako skutečný kněz, dle vyjádření jednoho instruktora snad opravdu měl kněžské vzdělání. Asi normální věc...

Po mši nám rozdali bloky a kuličkové tužky a major prohlásil, že si napíšeme malý test. Usedli jsme a on řekl, že bude klást otázky, na které musíme během tří minut výstižně odpovědět.

První otázka byla, jak se vyrábí papír. Někteří chlapi se rozesmáli, o výrobě papíru jaktěživ neslyšeli; já o tom věděl něco málo, tak jsem to začal popisovat; sotva jsem se dostal do poloviny, byl konec lhůty a major kladl novou otázku: podoba a povaha vaší matky. Pamatoval jsem se z dětství velmi málo na svou matku, ale i tak jsem nemohl být s otázkou hotov ve lhůtě. A už vůbec jsem nestačil pochopit, kam tím vším směřuje.

Padaly další otázky. Nemohl jsem chápat, jaký v tom je systém a co tím Jestřáb vlastně chce dokázat. Jediné, co mne napadlo, bylo, že snad chce všechny dokonale dezorientovat. Mohl to být stejný systém jako u výcviku: snaha uštvat, dohnat ke konci sil. Střídal osobní otázky se záležitostmi ryze odbornými, s problémy vyžadujícími rychlý a bystrý úsudek i s věcmi, vypadajícími jako nesmysly. Nejhorší bylo, že sotva se člověk soustředil na odpověď a začal rozumně odpovídat, vyštěkl Jestřáb: „Limit!“ a vzápětí diktoval zas jinou, zcela odtažitou otázku.

Po několika prvních bodech jsem pochopil alespoň délku limitu a stanovil si zásadu odpovědět nejdřív jednou větou, vystihující krátce podstatu věci; teprve potom rozvádět dál, co o ní všechno vím. Tak se mi podařilo napsat o všem něco; zato ostatní více méně jenom začali, a někteří se už omezili jen na to, že napsali název a pak už jenom zírali, jak z ostatních leje pot. Trvalo to dvě hodiny, během nichž nám major nedovolil jít si ani zakouřit. Mně to nevadilo, ale mnozí jiní byli u konce svých sil.

Když to skončilo, Jestřáb se na nás mile usmál a sdělil, že do večera naše výplody vyhodnotí. Pak nám milostivě udělil do zítřka rána volno. Odpotáceli jsme se.

V pondělí ráno nás nechali nastoupit. Jestřáb se ani slůvkem nezmínil o výsledku včerejšího textu, naopak se tvářil velice mile a důstojně. Spolu s ním přišli všichni ostatní instruktoři, což působilo slavnostně. Nařídili nám sednout si na zem s nohama zkříženýma, což, jak jsme později pochopili, je v Arminu poloha velmi obvyklá.

„Na počátku výuky,“ zahájil Jestřáb povzneseným hlasem. „Máme povinnost vás krátce seznámit se zvyklostmi a obyčeji země, v níž budete působit. Protože tyto zvyklosti v některých případech nebudete moci jen tak jednoduše pochopit, jelikož vyplývají ze zvláštností historického i politického vývoje země, přednesu vám nyní stručný historický nástin. Prosím, abyste si to všechno zapamatovali, neboť se jedná o základní kámen všeho vědění o Arminu - a kromě toho to budu přísně zkoušet.

Tedy: jak jistě víte, Arminský stát se rozkládá na území ostrova, ležícího v Indickém oceánu jižně od Ceylonu, v rovníkové oblasti. Klima je poměrně mírné, zejména na místní poměry. Krajina tak rozmanitá, že by mi prozatím nestálo za to ji popisovat. V podstatě se dá říct, že se tam vyskytují všechny krajinné typy snad až na tundru a polární zalednění.

Pro některé specifické vlastnosti byl ostrov stranou lodních cest a dlouhá léta nebyl objeven. Prvním objevitelem byl na konci minulého století Charry Rither, pozdější hrabě de Guyrlayowe a císař Arminský, který se tím císařem jmenoval v podstatě sám, v součinnosti s domorodým obyvatelstvem.

Toto obyvatelstvo vás možná trochu překvapí, neboť se skládá ze šelem rozličného druhu a zvyklostí. Oficiální názor říká, že ty šelmy jsou inteligentní ve smyslu připisovaném obvykle zvířatům, velmi vhodné k výcviku pro potřeby člověka. Jiný názor je, že mají inteligenci blízkou lidské, počítaje v to jistou schopnost ovládání řeči a práce s nástroji, někdy i jejich výroby. Jako důstojník jsem povinen přiklonit se k názoru vlády, že šelmy jsou pouze skvěle vycvičené; avšak pro jistotu radím v případě konfliktu nepodceňovat je a přiklonit se spíše k názoru, že se jedná o samostatně myslící bytosti.“

Nastal mírný šum; mnozí moji kolegové si nemohli jen tak zvyknout na myšlenku, že by důstojník projevoval oficiálně nesouhlas s vládním stanoviskem. Jestřáb se tím však nedal nijak vyrušit ze své přednášky.

„Charry de Guyrlayowe po příjezdu navázal kontakt s hlavními skupinami šelem, to jest tygry, leopardy a jaguáry. Stal se jejich přítelem. V souladu s přáním jejich předáků vyhlásil ostrov za svoje vlastnictví, sebe jmenoval císařem a nejvyšším pánem země. Poté ostrov opustil a odjel zpátky do Evropy, kde navázal styk s vojensko-průmyslovým komplexem, založeným na nábožensko-politickém základu, který v té době měl krycí název »Řád Blesků«. Ta skupina mu vyšla vstříc a poskytla podporu a pomoc. Během doby si císař vybudoval silnou skupinu příznivců a přátel, s níž se vrátil zpátky do Arminu a rozdělil se s nimi o neomezenou moc nad vším ostatním obyvatelstvem.

Vůdčím duchem řádu byl Tomáš Baarfelt, kancléř a ministerský předseda státu, pozdější kardinál, hlava arminské církve a téměř všeho ostatního. On a jeho početná rodina a příbuzenstvo během doby obsadila veškeré výnosnější a mocí nadané funkce ve státě; získala mnohem větší vliv než sám císař. Dá se říct, že se císař stal pouhým formálním vykonavatelem moci, kterou ve skutečnosti z pozadí určoval kardinál Baarfelt.

Jak rostla moc a vliv Baarfeltů a celého nábožensko-politického bloku, počala vzrůstat také opozice vůči nim, pramenící především z neuspokojivé situace lidu země, drženého v nejhlubší hmotné i morální bídě. Průmyslová výroba stagnovala, na trhu byl zoufalý nedostatek jakýchkoliv výrobků včetně oděvů, nástrojů, nábytku, stavebního materiálu. Zatímco vysoká šlechta si stavěla obrovské a nádherně vyzdobené paláce, chudý lid nacházel přístřeší jen ve stanech nebo provizorních boudách, pokud ovšem nežil přímo v prázdných sálech šlechtických paláců, které nebylo členy rodiny možno obsadit. Rozmáhal se alkoholismus, stát ovládali povaleči a chuligáni z řad vojenské šlechty, svérázné odrůdy domobrany. Stát nedbal na morální výchovu mládeže, docházelo k sexuálním výstřelkům a orgiím, vyplývajícím z připuštění volné lásky. Nevzdělanost byla přímo katastrofální; většina lidu slepě věřila v náboženskou moc řádových vůdců, věda se rozvíjela pouze v intencích daných vládou, to jest v pseudovědeckých směrech, využívajících víry v nadpřirozené síly. Skoro polovina národa neměla vůbec žádný majetek, mnozí chodili nazí a žili z ruky do úst; zatímco císař, šlechta a duchovenstvo žili v přepychu. Opozice tento stav oprávněně kritizovala a snažila se mnohokrát o nápravu parlamentní cestou. V té době se stal vůdcem Monty Draggon, světlá postava toho období, lidumilný průmyslník, který ve svých továrnách zajišťoval lidem alespoň nejnutnější obživu.

Když se stav státu stal zcela neudržitelným, rozhodla se opozice s těžkým srdcem postavit proti císaři a omezit jeho moc. Bylo zahájeno lidové povstání, jemuž na žádost Monty Draggona přišla na pomoc mocná zahraniční armáda. Společně s touto armádou se nám podařilo císařovu soldatesku porazit, včetně divokých tlup jejich šelem; zbytky tohoto vojenského seskupení byly zatlačeny do neobyvatelných pustin jihu ostrova a tam ponechány, protože císař před konečnou likvidací uzavřel s armádou mír.

Baarfelt byl sesazen, předsedou vlády se stal Monty Draggon. Pod jeho vedením asi pět let pokračoval příznivý vývoj, během kterého se konsolidovalo hospodářství, byly uvedeny do provozu nové továrny a zahájena tak zvaná druhá vlna přistěhovalectví. Tato opatření podstatně přispěla ke zlepšení a zklidnění celého života země a počala již nést svoje blahodárné účinky.

Ale síly starého režimu nezůstaly nečinné a zaútočily opět, když se vrátil z emigrace syn starého Baarfelta Denis. Podařilo se mu oklamat naše bezpečnostní orgány a proniknout na jih, odkud zahájil podvratnou činnost vůči občanům celé země. Promyšleným systémem polopravd a lží rozvrátil zčásti ideologii státu, také se mu podařilo dostat na svou stranu část dezorientované mládeže. Dále se různými podvodnými praktikami zmocnil značné části průmyslového potenciálu a získal přes nastrčené lidi určitou kontrolu nad kapitálem země. Dalšími jeho oporami je inteligence a duchovenstvo, ještě stále svázané s bývalým režimem.

Před šesti lety došlo k rozporu mezi vedením opozice, a to mezi Denisem Baarfeltem a arminským princem Lerou Guyrlayowem. Otázka prince je prozatím jednou z nevyřešených záležitostí země; ve skutečnosti princ a následník trůnu padl během posledního dne války spolu se svou matkou, císařovnou Dianou. Ale Denis Baarfelt přivedl odněkud z jižního území chlapce asi toho věku, jaký by měl mít následník trůnu a prohlásil, že je to pravý princ, jehož zachránili tygři. Vzhledem k tomu, že je to tvrzení dost nesmyslné, mu většina soudných lidí neuvěřila; nicméně opozice stojí na tom, že je to skutečný syn císaře. Tedy, mezi tímto chlapcem, který právě v té době zahájil politickou činnost a mezi jeho vychovatelem Denisem Baarfeltem vznikl spor, který skončil Baarfeltovou smrtí. Poté se pokusila opozice o převrat,který skončil neúspěchem a jejich drtivou porážkou.“

Jestřáb se zarazil, ohlédl se na ostatní instruktory a chvíli uvažoval; potom dodal:

„Od té doby pokračuje vývoj vcelku zdárně, až na to, že síly, které straní princi Lerovi, se neustále pokoušejí o provokace a vyvolávají pohraniční incidenty. Političtí pozorovatelé soudí, že v dohledné době dojde k dalšímu konfliktu ozbrojených sil, jehož výsledek bude konečným řešením arminské otázky. Naší povinností je přispět, aby se tento boj rozhodl ve prospěch zákonné vlády ministerského předsedy Monty Draggona.“

Jestřáb přešel podle nás a sledoval, jak dalece kdo chápe jeho výklad. Asi s tím nebyl moc spokojen.

„Předpokládám, že leccos z toho, co jsem tady řekl, vám není zcela jasné. Prosím, abyste se zeptali na všechno, co chcete vědět. Já vám podle možnosti odpovím.“

Odezva nebyla tak velká, jak očekával; většina mužů se bála vůbec na cokoliv ptát. Padlo několik otázek vyloženě hloupých; major potlačil svoje rozladění a odpověděl na ně téměř vlídně.

Až se někdo zeptal: „Jak je to teda s těmi vašimi zvířaty? Jsou opravdu tak chytrý, jak jste říkal, nebo jako normálně?“

„V každém případě se jedná o vyšší formu šelem, než jaké znáte z denního styku.“

„Jaký je právní stav těch zvířat?“ ptal se Schranz.

„Nerozumím otázce. Co máš na mysli?“

„Jakým způsobem se postupuje vůči člověku, který některé z těch šelem způsobí zranění nebo smrt.“

„V oblastech kontrolovaných legální vládou neexistuje v tomto směru žádný zákon, který by podobné jednání trestal. Na jihu, v oblasti vzbouřenecké, se takový čin trestá stejně jako zranění nebo vražda člověka.“

„Mám na mysli to, co řekl Herman Kast a co se mu vzápětí na to stalo.“ pokračoval gestapák. „Můžu si myslet, že to byl čin vyplývající ze zvyklostí země? Například že to udělal někdo z přívrženců vzbouřenecké vlády, který nemohl přenést přes srdce utrpení a smrt nějaké kočky?“

„I většina lidí ze severu považuje takový čin za špatný. Třeba já, který jsem se v Arminu narodil, bych se nikdy ničeho takového nedopustil a zabránil bych v tom i jinému, kdyby to chtěl udělat. Ne z důvodů zákonných, prostě z pouhé lidskosti.“

„V tom případě byste měl zasáhnout i proti tomu, kdo způsobil zranění Kastovi!“

„Podařilo se vám snad získat důkazy, kdo je tím vinen?“

„Ne, pane majore.“

„V případě, že mi předložíte takové důkazy, budu postupovat proti viníkovi se vší možnou přísností.“

„Domníváme se, že to byl někdo z instruktorů.“

„Který?“ major se zamračil na svoje důstojníky.

„To nevím.“

„Zjistěte to a hlaste mi výsledek!“

„Obávám se, pane majore, že nemáme právo pátrat v kruzích instruktorů. Spíše vy byste je měl vyslechnout a dopátrat se pravdy. Myslím, že je to i vaše povinnost!“

„Podle mého názoru se jedná o zranění, které si přivodil kadet Herman Kast vlastní neopatrností.“

Někteří muži začali tlumeně hučet.

„Neopatrností!“ opakoval důrazně major. „Protože muž, který se veřejně vychloubá svými zločiny, tím vyzývá všelijaké pochybné živly k následování. Já osobně se nedomnívám, že je vinen někdo z instruktorů, neboť podobné činy nepatří k arminským zvyklostem. Spíše ke zvykům Hitlerjugend, jímž mnozí z vás prošli.“

„Vy jste velitel, vy máte pravdu!“ řekl gestapák.

„Ano, správně.“ přikývl Jestřáb. „Další otázky?“

Přihlásil se nějaký mladík. „Je pravda, že dřív uměli vaši lidi čarovat?“

„Uměli ledacos, co na první pohled vypadalo jako kouzla, ale jednalo se vždy pouze o vědecké pokusy, vysvětlitelné zcela normálním způsobem.“

„Jak to ale souvisí s tím, co jste říkal, všeobecně nízkou úrovní státu?“

„Tím, že všeobecně byla úroveň lidu nízká, je míněna masa prostých občanů. Nepopírám, že špičky národa měly úroveň vyšší.“

„V čem se vlastně projevovala ta bída?“

„Téměř třetina národa neměla žádnou práci a žila z ruky do úst. Lidé chodili nazí, živili se tím, co jim milostivě darovali bohatí, přespávali pod širým nebem nebo v palácích šlechty. Podle statistického zkoumání na tom nejhůř byly děti; zjistilo se, že tři čtvrtiny dětí neměly vůbec nic, co by si mohly obléci...“

„Všimli jsme si, že i vy, pane majore, chodíte bez zábran nahý a nařizujete to i svým podřízeným. Mám tomu rozumět tak, že i vy jste byl jedním z těch dětí?“

„Já pocházím z továrnické rodiny, my jsme hladem netrpěli. Ale je pravdou, že většina mých kamarádů mi záviděla moje oblečení, a že jsme podporovali hodně chudých rodin.“

„Od čeho je to tetování, co máte na těle?“

„To byl tehdejší zvyk. Zůstalo mi to.“

„To chodily nahé i ženy?“

„Ano, většinou.“

„A to se nestyděly?“

„Ženy za císařství se vůbec málo styděly. Morálka byla v té době poněkud... zvláštní.“

Muži zahučeli; nezdálo se mi, že by ten zvyk příliš odsuzovali. Byli jsme už delší dobu bez žen a mnohým to nedělalo dobře.

„Kolik procent obyvatelstva podporuje nynější legální vládu?“

„Na procenta to nevím, ale převážná většina.“

„Z jakého důvodu pak potřebují k likvidaci povstalců zahraniční důstojníky?“

„Nemají dostatek vlastních kádrů, proto vás požádali, abyste jim vypomohli.“

„Jaké vyhlídky na úspěch má legální vláda bez naší pomoci?“

„Vláda dosáhne úspěchu v každém případě!“ řekl Jestřáb tvrdě. „Jde jenom o to, jaké prostředky by musela vynaložit v tom kterém případě. Podívejte se, arminská vláda podporuje přistěhovalectví. A pochopitelně chce pomoci i vám, kteří nemůžete z různých důvodů žít ve své zemi...“ mluvil ještě déle, ale značně od věci, zřejmě s úmyslem rozmluvit tazateli jeho starosti.

Další otázky byly už méně důležité; většinou šlo o rozmělňování a objasňování toho, co už bylo řečeno. Major odpovídal ještě asi hodinu, pak nám dal volno s tím, že zítra ráno začne po četách výuka angličtině, francouzštině a arminštině, což je jazyk původních obyvatel, jímž mluví i převážná většina občanů.

„Co tomu říkáš, Detreyi?“ ptal se mne Schranz.

„Zatím nic. Ještě jsme toho moc neslyšeli.“

„Mně to připadá jako pěkně pochybný podnik! Generál asi dobře ví, proč se ptal...“

„Generál?“

Ukázal očima na šedovlasého muže, který kladl řadu otázek. „Je to nějaký generál od Wehrmachtu. Nechal postřílet rukojmí ve Varšavě předtím, než odtamtud ustoupili, proto ho Poláci shánějí. Nelíbí se mu zdejší poměry...“

„Co s tím chce dělat?“

„Co může dělat? Musí držet hubu, jako my všichni. Jenomže říká, že nevěří tomu optimismu a nadšení. Předpokládá, že tam budeme biti jako žito.“

Radši jsem to nekomentoval.

Ještě jeden měl zájem, co si o tom myslím: major. Když na mne narazil, řekl: „Čekal jsem, že taky položíš nějakou otázku!“

„Zatím toho moc nevím. Až budu vědět víc, zeptám se.“

Jenom se zašklebil a šel po svých.

Od příštího dne nám nastaly tak zvané kursy; rozdělili nás do skupin po padesáti a začali honit z angličtiny do arminštiny, na výklady o taktice a strategii a všelijaká jiná školení. Přihlásil jsem se, že už anglicky a francouzsky umím; instruktor zvaný Vousáč si mne zavolal k přezkoušení a když jsem zkoušku složil, požádal mne, abych jim pomohl s vyučováním těch předmětů. Na ostatní jsem pilně chodil s prospěchem vyhovujícím.

Po čtrnácti dnech nás zhodnotili a přeřadili do jiných skupin. Mne zařadili do skupiny, v níž byli ti chápavější, ale nebylo nám co závidět, neboť těm zařazeným do nižších skupin odpouštěli značnou část vyučovacích hodin a nám nic.

Výuka naší skupiny šla dopředu největším myslitelným tempem, jaké jsem si nikdy nedokázal ani představit. Každý žák, který nějak zaostal za druhými, byl přeřazován do nižších skupin. Nevysvětlili nám, co je v tom za smysl, ale všem bylo jasné, že nižší skupina bude znamenat i nižší postavení, tak se každý učil, až se z něho kouřilo. Nejobtížnější ze všeho byly tříhodinové kursy arminštiny; já z nich sice strach neměl, ale mnohým byla ta zvláštní řeč kamenem úrazu. A ti málem brečeli, když Jestřáb zakázal pod přísným trestem mluvit v táboře jinak než arminsky; taky od té chvíle nepromluvil jinou řečí.

(Abych nelhal: on nemluvil - zpíval. Pronášel ty podivné zvuky, jako by sloužil nějaký barbarský obřad. Kdyby naslouchal někdo, kdo nerozumí, mohlo se mu znát, že recituje zaklínadla.)

Asi po dvou měsících od zahájení kursů přeletělo nad táborem letadlo s arminskými výsostnými znaky a přistálo nedaleko na poušti. Přiletěli jím dva muži, pilot a vysoký štíhlý důstojník hezké, leč krutě nepřívětivé tváře. Nás si ani nevšiml, zašel za Jestřábem a tam se asi dvě hodiny dohadovali. Zjistili jsme, že mu předal velkou obálku z hrubého papíru, opatřenou pečetěmi; nejspíš rozkazy. Jak zjistil Schranz, který měl pod kontrolou službu z kuchyně, Jestřáb se s ním dost hádal a zřejmě se mu ty rozkazy nějak nezamlouvaly. Před večerem důstojník odletěl.

Druhý den ráno nás Jestřáb nechal nastoupit a oznámil, že se osazenstvo tábora rozčleňuje do dvou sekcí. Do sekce A byli jmenovitě převedeni frekventanti vyšších skupin, včetně mne, celkem asi tři sta lidí. Všichni ostatní, přes sedm set mužů, bylo zařazeno do sekce B. Bylo nařízeno přestěhování příslušníků sekce A do baráků blíže velitelskému a určeno, že naše výuka bude probíhat takovým tempem, že bychom pravděpodobně ztratili se sekcí B veškerý kontakt. Proto se nám doporučuje se se sekcí B raději příliš nestýkat.

Od toho okamžiku Armini ztratili na sekci B jakýkoliv zájem. Vyučovali je už jenom řečem a boji muže proti muži, ve všech do toho zahrnutých disciplínách. Někdo z instruktorů prozradil, že je brzy odvezou do Arminu.

Zato z nás dřeli kůži bez nože; už toho bylo málem na dvě vysoké školy, co všechno jsme museli spolykat. Překvapovalo mne, kolik toho instruktoři znají; přednášeli sice z knih nebo ručně psaných skript, ale když bylo třeba, uměli si poradit i bez nich. Jestřáb a Doga mluvili vždy bez papíru, až jsme si z nich dělali legraci, že možná ani neumějí číst. Nechali nás psát sáhodlouhé a zmatené testy, dodnes nevím, co z nich vyhodnocovali. Předpokládám, že kladli velký důraz na schopnost řešit současně mnoho různých úkolů, což je třeba při bojovém nasazení. Asi to měl být trénink na rychlá a přesná rozhodnutí.

Po dalších dvou měsících přijel do tábora vojenským džípem důstojník arminské armády, kapitán Moran. Jestřáb ho už čekal a uvítal ho přátelsky; nás pak nechal nastoupit a oznámil, že celá sekce B odpluje lodí, která právě přistála v Tripolisu, do Arminu, kde bude pod vedením kapitána Morana nasazena na zvláštní akce. Je to pro příslušníky sekce B zvláštní vyznamenání, které jim vláda dopřává, protože zvláštní úkoly se v Arminu svěřují jen těm nejlepším. Ostatní se dozvědí na místě, protože to už není Jestřábova věc.

Tak se s námi rozloučili a opustili nás. Odjel s nimi i můj přítel Dick Meredith, který nesplnil vysoké nároky, kladené na příslušníky sekce A. Mrzelo mne to, měl jsem ho docela rád a považoval ho za dobrého kamaráda.

Společně s nimi odjelo i deset důstojníků ze sekce A, které instruktoři vybrali a nabídli Moranovi. Byl mezi nimi i jednooký Herman Kast; měl sice vysokou inteligenci a skvělé schopnosti, ale Jestřáb ho neměl rád a náklonnost mezi nimi byla zřejmě vzájemná. Herman jel docela rád; když se s námi loučil, vyjádřil se, že se Arminům za svoje vypíchnuté oko škaredě pomstí.

„Jak chceš,“ řekl jsem mu na to. „Ale dávej bacha! Tam ti asi nevypíchnou jenom oko, ale propíchnou tě skrz naskrz, když budeš dělat takový věci...“

„Jen se neboj,“ zasmál se sarkasticky. „Už si dám pozor!“

Potom je kamióny odvezly na sever. My zbývající jsme byli odkomandováni na vyčištění a úklid jejich baráků, všechno, co po nich zbylo, jsme snesli na hromadu a zapálili.

„Kdoví, koho z nich ještě uvidíme,“ řekl mi gestapák Schranz, když jsme shrabovali popel. „A nic po nich nezůstane! Ani jejich jména...“

Zůstala mi památka na Dicka Mereditha: ve volných chvílích si sehnal jakýsi železný odpad, snad péra ze starého náklaďáku, a vybrousil z nich krásné vrhací dýky, se střenkami ze ztuhlé pryskyřice. Jednu z těch dýk mi daroval a já ji od té doby nosím pořád s sebou. V táboře jsme nesměli mít střelné zbraně, ale nože a meče oni považují za čestné a schvalují je. Tak jsem se pro jistotu cvičil ve vrhání této své ostré kamarádky. Jeden neví, kdy se mu podobné umění může hodit.

Přání zabít tygra

Kingtownské letiště už vidělo všelijaké podivné zjevy a mělo by mít zkušenosti; ale muž, který jednoho dne vystoupil z letadla z Londýna přes Káhiru a Bombay, zaujal i otrlé letištní techniky.

Byl velice vysoký, rozhodně víc než metr devadesát; možná ani ne hubený, ale v poměru k té výšce vypadal vychrtlý. Z bledé tváře vystupoval dopředu dlouhý nos s velmi pohyblivou špičkou, která se natáčela ze strany na stranu jako radar. Oči vodově modré, v pravém vězel monokl, upevněný k límci košile stužkou. Ta košile byla bílá jako sníh, zrovna tak lovecká kazajka a pumpky a bělostné byly i punčochy a střevíce. Vlasy rezavé jako u zvlášť pěkně vybarvené lišky, včetně dlouhých licousů, dosahujících až k bradě. Na hlavě seděla velká tropická přílba, lesklá a upevněná pod bradou bílým řemenem. Mohlo mu být tak pětadvacet let. Scházel po schůdcích z letadla s povznesenou nevšímavostí, vyhrazenou pro příslušníky vyšších vrstev.

Za ním kráčel asi padesátiletý, obtloustlý a velmi důstojný pán, oblečený do kalhot a pruhované vesty; vlasy měl stříbrné, obličej složený do vrásek, působících dojmem starého pergamenu. Nesl v pravé ruce cestovní tlumok, v levé pak pouzdro se dvěma loveckými puškami. Za nimi pochodovali nosiči, táhnoucí dalších osm velikých kufrů.

Vysoký muž důstojně prošel letištěm, neohlížeje se na nic okolo sebe; vstoupil do haly a zamířil rovnou k úředníkovi, který kontroloval doklady. Podal mu svůj pas a pronesl hlasem, podobným přesypávání bedny hřebíků:

„Sir Henry Amiath Copperfield Grasscourt, lord of Foolbridge.“

Úředník otevřel pas a přečetl si to jméno napsané. Trochu mu vzalo dech; přesto si přitáhl tuhou evidenční kartu a řekl zdvořile: „Srdečně vás vítám v Arminu, pane. Přejete si vízum pro turistiku nebo snad přistěhovalecké?“

„Nerozumím zcela přesně, o čem hovoříte, pane!“

„Jaký je účel vašeho příjezdu do Arminu, prosím?“

„Přibyl jsem do této země, abych zde zastřelil tygra.“

Úředník úžasem otevřel ústa. „Jakého tygra?“

„Pokud možno co největšího.“ Lord zpozoroval rozpaky svého protějšku, tak dodal: „Žijí tu přece tygři, či nikoliv?“

„No... teda žijou, ale... ne přímo tady ve městě. Ti žijou dole, na jihu...“

„Přesně tak jsem byl informován. Pojedu tedy na jih.“

Úředník položil pero a zatvářil se pochybovačně. „Nechtěl bych se zdát dotěrný, pane, abych vám nějak radil proti vašim záměrům. Ale skutečně se domníváte, že je to moudré počínání?“

„Vy se zřejmě domníváte opak. Jakéhož důvodu naleznete pro toto své domnění?“

„Zdá se mi to nebezpečné. Nejenom samotný lov na tygra, který plánujete, ale celý nápad jít na jih jen proto, abyste tam zastřelil někoho z tygrů. Myslím, že se to tam nebude úřadům ani obyvatelstvu moc líbit!“

„Neobávám se nebezpečí. Ba dalo by se říci, že je přímo vyhledávám! Jsem lačen dobrodružství.“

„To vidím. No, když nedáte jinak, vyhovím vám, ale nechtěl bych být odpovědný za to, co se vám případně stane!“

„Nikolivěk, vás bych nikdy neobviňoval. Ostatně umím se o sebe dokonale postarat sám, jakož i každý z mých předků. Jste si snad vědom toho, že moji předkové sloužili jako důstojníci v armádě indického místokrále?“

Úředník se vzdal naděje a znovu se chopil pera.

„Pro jistotu vám napíšu vízum s neomezenou platností. Je to lepší, zřejmě nemáte zcela přesný časový plán svého pobytu...?“

„Budu viděti, jak se situace vyvine. Leč předpokládám, že za dva měsíce bych mohl být zpět na svém zámku i s tygří kožešinou, již toužím získati.“

Úředník se rozesmál. „Jo, tak vám jde jenom o tu kůži?“

„Ovšem. Hodlám ji rozprostříti na zem ke krbu.“

„Tak to je úplně jednoduchý. To můžete být zpátky třeba už zítra. Takovou tygří kožešinu dostanete v každém lepším obchodě se suvenýry, už vyčiněnou a skvěle upravenou...“

„Nikolivěk!“ nafoukl se lord. „Vidím na vás, mladý muži, že se nikterak nevyznáte ve zvyklostech, platících ve vznešené společnosti. Hanbou bych se musel propadnouti až do podsklepí svého zámku, kdybych jen na okamžik připustil myšlenku vychloubat se nezřízeně svým důvěřivým přátelům kožešinou bestie, kterou bych získal způsobem tak podlým a nečestným. Nikoliv, jediným čestným počínáním, hodným muže mého rodu, je sám osobně zabít tygra, z něhož bude ozdoba mého salónu pocházeti!“

„No, mně je to jedno,“ řekl úředník, mírně pohněván nad tou dlouhou řečí. „Já vám přeju hlavně hodně štěstí.“

„Říká se Lovu zdar, pane!“

„Tak Lovu zdar, vaše lordstvo!“

Úředník udeřil razítkem do formuláře a podal jeden díl lordovi; pak mu dal ještě razítko do pasu a vrátil jej.

Nyní přistoupil k pultu starší muž.

„To jest můj vrchní komorník Parson.“ prohlásil lord.

Pan James Parson podal úředníkovi svůj pas a ten si zapsal jeho nacionálie na stejnou kartu, jako byla lordova.

„Přeji i vám mnoho štěstí, pane. A Lovu zdar...“

„To je zcela zbytečné,“ pronesl Parson důstojně, leč velice distingovaně. „Nezúčastním se lovu. Jsem tu pouze proto, abych se staral o pohodlí jeho lordstva.“

„To bude dost obtížné v těch podmínkách!“ usoudil muž.

„Tomu věřím. Nicméně jsem připraven na jakoukoliv oběť.“

Úředník vrátil panu Parsonovi pas, vstal a přistoupil ještě jednou k lordu Foolbridgeovi:

„Vaše lordstvo, osmělím se ještě jednou vás poprosit, abyste si své počínání laskavě rozmyslel, jak nejlíp můžete. Džungle je nebezpečná; jak vidím domníváte se, že vaším nejlepším průvodcem bude tento moudrý a důstojný muž, který však zdá se nemá nejmenších zkušeností s podobnými výlety...“

„Pane,“ usmál se lord Foolbridge. „Pan Parson má povinnost pouze dohlížet na všechno ostatní služebnictvo mého domu, nehledě k některým maličkostem, jako je například to, že mi připraví snídani, koupel a bude se starat o mou osobní garderobu. Kromě něho míním najmout několik sluhů ze zdejších pramenů, rovněž též zkušeného průvodce, který mne zajisté správným způsobem k cíli mého podnikání dovede. Jsem vám vděčen za vaši starost; avšak jsem zcela jistě přesvědčen, že až se budu vraceti s tygří kožešinou, uznáte sám, že vaše obavy byly neopodstatněné.“

„To asi jo.“ řekl úředník. Rozloučil se s lordem a jeho sluhou a šel si dát k baru velký koňak.

Lord Foolbridge vyšel před letištní budovu; jeho komorník Parson sehnal dva taxíky, do jednoho nechal naložit jejich zavazadla, do druhého zdvořile otevřel dveře svému pánovi. Poté usedl vedle něho, jak mu lord pokynul.

„Dobrý muži,“ oslovil taxíkáře. „Znáte v tomto městě nějaký skutečně dobrý hotel?“

„Zajisté, pane, hotel Grand Maximum. Leží zrovna na Victory street naproti císařovýmu zámku.“

„Dobrá, vezte nás tedy tam!“

Mladík vyrazil; lord důstojně seděl, dokud nezastavili na červenou, tehdy se zeptal: „Je odtud daleko do džungle?“

„Prosím?“ Taxíkář zřejmě hned nechápal, kromě toho nebylo lehké porozumět lordově šroubované angličtině.

„Ptám se, jakou vzdálenost třeba uraziti na pokraje míst, kde by se bylo možno setkati se šelmou zvanou tygr.“

„No... tak tři sta kilometrů. Proč?“

„Byl byste ochoten nás tam zítra odpoledne zavézt?“

„Ne!“ řekl mladík vyplašeně.

„Ach... proč nikoliv?“

„Já... nezlobte se, jsem taxíkář, ne dálkovej jezdec! A po těch silnicích, co tam jsou, to je vyložená sebevražda. To vám žádnej taxíkář neudělá!“

„Tedy aspoň na hranice onoho... jak se říká... jižního území?“

„To je přesně to samý místo, o kterým mluvím.“

„Vy se domníváte, že tygři žijí přímo na hranicích?“

„Když budete mít štěstí, budou přímo v pohraniční hlídce a budou vám kontrolovat pas.“

Lord se usmál koutkem úst. „Mám rád humor!“ pravil. „Leč přesto se domnívám, že snad sto liber navíc by mohlo zviklati vaše neochvějné rozhodnutí, pokud se týče cesty na jih.“

„Pane, já jsem seveřan!“ řekl taxíkář. „Nikdy jsem nebyl tam na jihu a nikdy tam taky nepůjdu, pokud nebudu muset. A nevím, proč bych měl pospíchat do neštěstí kvůli vašim sto librám!“

„S nelibostí konstatuji, že jste poněkud nestatečného charakteru, mladý muži. To vás nešlechtí!“

„To je sice možný - ale zato budu dlouho živ.“

Foolbridge pokrčil rameny.

„Parsone - až se ubytujeme, půjdete a koupíte auto.“

„Ano, mladý lorde.“ pravil pan Parson klidně.

Šofér se rozřehtal jako závodní kobyla.

„Čemu se smějete, mladíku?“ ptal se Parson.

„Když ten váš šéf má tolik peněz, aby si mohl koupit auto, tak snad sežene taky jižanskýho průvodce, ne?“

„Lze snad takového člověka sehnati?“

„Ale jo! V kterýkoliv jižanský hospodě je fůra povalečů, co vám to rádi za nějakej ten šesták udělají. Například U Piráta nebo U Černý Kočky...“

„Poznamenejte si ta jména, Parsone!“ velel Foolbridge.

„Již jsem tak učinil, mladý lorde.“

Zastavili před hotelem; zatímco Parson platil taxíkáři, lord vystoupil a prohlížel si ulici s výrazem zdvořilého zájmu.

„Co tady chce ten směšnej panák?“ ptal se taxíkář.

„Můj pán? Přijel zastřelit tygra.“

„Cože? Na jih - a zabít tygra?“

„Ano. Jako loveckou trofej.“

„Proboha! Ten váš pán je blázen!“ vykřikl šofér, zabouchl dvířka a ujížděl odtud, jako by za ním hořelo.

Parson to přijal se stejným důstojným klidem, s jakým přijímal jak rány osudu, tak nástrahy, vytvořené bláznivými nápady svého pána. Jal se instruovat hotelové nosiče, jak mají zanést jejich zavazadla dovnitř za lordem.

Hotel Grand Maximum byl trvale neobsazen, z důvodu vysokých cen za ubytování i jakékoliv služby. Není tudíž nic zvláštního, že lorda Foolbridge přišel uvítat sám pan ředitel a přidělil mu jedno z nejkomfortnějších apartmá. Lord nebyl zvyklý na arminské způsoby a ani na okamžik neuvažoval, jak dalece jsou ceny přemrštěné. Souhlasil se vším a hned se odebral do svých pokojů. Kromě jeho ložnice, jídelny a společenské místnosti to byla další ložnice pro milostivou paní, pokoj pro sluhu, komornou a ještě noclehárna pro případné další služebnictvo. Taky k tomu patřila stáj pro závodní koně a psí bouda na dvoře, ale to lordovi neřekli, jen jim to taktně připsali k účtu.

„Výtečně, Parsone,“ komentoval to Foolbridge. „Zde v té velké místnosti si zařídíte kancelář, kde budete přijímat uchazeče o službu. Omezím dočasně své požadavky a budu přijímat pokrm ve společenské místnosti.“

„Jak si přejete, mladý lorde.“ kývl Parson důstojně hlavou. „Je vaším přáním, abych zahájil přijímání služebnictva okamžitě, nebo snad vyčkáme do zítřka?“

„Oznámení o tom zařídíte ihned, jakmile mi posloužíte při koupeli, a jakmile poobědváme.“

Pan Parson tedy připravil koupel (koupelna byla v apartmá jen jedna, zato kovové části kohoutků byly pozlacené) a obsluhoval svého pána při koupání. Když byl ze sebe smyl prach cesty, to jest většinou komfortních letadel a letišť, lord i jeho komorník poobědvali menu, které jim okamžitě připravil hotelový kuchař.

Po obědě lord Foolbridge, zahalen do brokátového županu, usedl na balkón pod slunečník do proutěného křesla a počal pročítat noviny, které mu ochotně přinesli z hotelové trafiky. Byly to čtyři deníky a ilustrovaný humoristický časopis, vesměs orgány vládních stran. V hotelu Grand Maximum se nevyskytovalo nic tak ohavného jako opoziční noviny. Informace, jež lord získal z toho tisku, byly poněkud jednostranné, leč jemu zcela dostačovaly. Cestovní příručku Cookovy agentury si pročetl již v letadle a byl tedy přesně informován, aby o Arminu mohl přednášet v Oxfordu.

Pan Parson se vrátil asi za tři hodiny, mírně unaven. Svého pána nalezl spícího v křesle s novinami na obličeji. Avšak při příchodu komorníka lord procitl.

„Ach, vítám vás, Parsone. Jak se podařily vaše záměry?“

„Zakoupil jsem automobil nejlepší značky, mladý lorde. Je-li libo, přinesu vám dalekohled, jímž jej uvidíte tam na konci hotelového parkoviště.“

„Není třeba, Parsone, důvěřuji vašim schopnostem.“

„Co se týče služebnictva, zadal jsem několika zprostředkovacím kancelářím tento požadavek. Leč byl jsem informován úředníky oněch kanceláří, že se získáním služebnictva se pravděpodobně vyskytnou určité obtíže.“

„To mne nepřekvapuje, drahý Parsone. Zřejmě netušíte, že trh pracovních sil této země je ovládán zločinci.“

„Oh! To jsem vskutku netušil, mladý lorde!“

„Ano, je tomu tak, Parsone. V této zemi možno získat skutečně zodpovědné a výnosné zaměstnání pouze prostřednictvím odborových organizací, ovládaných zavilými spiklenci protivládního směru. Z toho též vyplývá, že osoby, jež se nacházejí mimo organizaci, jsou menších schopností a nepožívají mojí důvěry.“

„To je strašlivé! Co budeme dělat, pane?“

„Budeme používat co nejpřísnější výběr osob, které přijímáme, Parsone. Každý z nich nám před jednáním o zaměstnání vyplní čtyřstránkový dotazník, jaký používá ministerstvo práce v podnicích, v nichž využívá svého vlivu. V tomto dotazníku jsou mimo jiné otázky o politické příslušnosti toho kterého uchazeče, jeho příbuzných a známých na jihu a o tom, zda je či není členem některé teroristické tlupy. Zajisté nám to pomůže se orientovat.“

„Probůh! Je nebezpečí hrozící od teroristů skutečně tak veliké?“

„Zdá se, Parsone. Při četbě těchto novin jsem napočítal dvacet sedm organizací, jež se zabývají protivládním bojem. Zdá se mi téměř nemožné, aby uchazeč nepřináležel alespoň k jedné z nich, při poměrech v této zemi obvyklých.“

„Soudím, že bude jen dobré opustit toto nebezpečné město co nejrychleji, mladý lorde!“

„Mám tentýž názor, Parsone. Leč nedoufejte ve zlepšení v kraji, do něhož míříme. Podle těchto novin jsou pohraniční oblasti rejdištěm mnoha divokých tlup banditů, s nimiž nám zajisté bude se setkati.“

„Ach, mladý lorde! Nebylo by lépe využít pro naše záměry některou jinou zemi? Pokud je mi známo, tygři obývají celý pás, zasahující Indii, Indočínu, Indonésii a Čínu!“

„Toho si jsem vědom. Ale jste si i vy vědom, že kožešiny tygrů, jež pocházejí z této země, jsou mnohem krásnější než ony? viděl jsem kožešinu, kterou si přivezl lord Beawerbrooke a s níž se nyní nezřízeně vychloubá?“

„Ach nikoliv, neviděl jsem ji, ale hovořil jsem s jeho komorníkem. Mohu vás ujistit, onen dobrý muž se vychloubá ještě mnohem více než jeho pán.“

„Povoluji vám totéž, Parsone.“

„Jste velice laskav, mladý lorde. Nicméně, co učiníme s přijímáním nových služebníků, pokud se tito nedostaví?“

„To je jednoduché. Nedostaví-li se, potom zajisté nejsou hodni vstoupit do mých služeb.“

Vzhledem k tomu, že se počalo šeřit, oblékl se lord Foolbridge do fraku, jenž mu velice dobře padl a v němž byl doma ozdobou společnosti. Pan Parson vzal na sebe poněkud střízlivější oděv, leč rovněž společensky na výši; takto přioděni sešli do jídelny a poté do hotelového baru, kde lord objednal whisky. Hotelový bar byl poloprázdný, osoby tam se nacházející patřily většinou ke společnosti vznešené, leč značně již obstarožní. Lord Foolbridge byl ze všech nejmladší a zvláště dámy, které žádná nebyla mladší než čtyřicet let, po něm zálibně házely očkem.

„Dobrý muži,“ oslovil Foolbridge číšníka, kráčejícího kolem. „Mohl byste mi poradit? Překvapuje mne, že jak nahoře v jídelně, tak i zde v baru je prostředí více méně neveselé. A přece jsem se dočetl v cestovním průvodci, že společenské události v Arminu jsou eldorádem nevázaného veselí. Mohl byste mi poradit, kde bych se tedy mohl skutečně zúčastnit onoho veselí?“

Číšník diskrétně přimhouřil oko, zvláště pro bankovku, již pan Parson vložil do jeho ruky.

„Nejlepší zábava je v soukromých klubech, pane,“ šeptal. „Ovšem tam vás zatím nepřijmou, když nemáte doporučení. Ale myslím, že byste se docela slušně pobavil v některým baru na Nábřežní třídě. Zvykem pánů je obejít těch barů několik a vybrat si podle toho, jak se jim v kterým líbí. Ale pěkná mladá děvčata jsou jak v Alhambře, tak i v Kleopatře a Aldebaranu. Má to pouze jednu nevýhodu, že je třeba při odchodu dávat pozor, abyste nepřepadl přes zábradlí u řeky...“

„Domníváte se snad, že bych se dokázal přivésti do stavu nezřízené opilosti?“ zděsil se Foolbridge.

„Jo, to já nevím. Ale u pánů to bývá zvykem.“

Lord se krátce zamyslil. „Neznám zdejší zvyklosti. Ale skutečně je zvykem zdejších lidí nejít spát střízliv?“

„Ano, pane. Alespoň v lepší společnosti.“

„Hm. Velmi zajímavé. Doma jsem nikdy nemírně nepil alkohol; ale pokud tvrdíte, že to tu patří ke všeobecným zvyklostem, zajisté se jim rád přizpůsobím.“

Foolbridge dal Parsonovi pokyn, aby zaplatil, opustili hotelový bar a vydali se na pouť nočním městem. Před hotelem stálo několik taxíků a jeden z nich je samozřejmě velmi ochotně zavezl na Nábřežní třídu. Trvalo to asi půl hodiny, neboť zjistil velice rychle, že se ve městě nevyznají. Nábřežní třída se totiž nachází za rohem hotelu.

Prvním nočním podnikem, ve který vstoupili, byl bar Kleopatra. Již na schodech, vedoucích do sklepení, v němž se nachází, slyšel lord hudbu, cinkání sklenic a nevázaný smích žen; sotva vešel, rozšířily se tyto vjemy o kouř a vůni šminek a alkoholu. Zdvořilý číšník je uvedl k volnému stolu blízko malého pódia, kde se čtyřčlenná hudební skupina snažila překřičet hluk v sále a zahrát něco k tanci. Lord usedl, upravil si monokl a pozoroval okolí.

Muži, kteří se tu nacházeli, patřili většinou ke zbohatlické společnosti Kingtownu, to jest továrníkům a vyšším úředníkům, státním zaměstnancům, vojákům, policistům; jejich společnice pak dozajista náležely k počestnému cechu kurtizán. Muži se chovali, jako by odložili svoje tituly a majetky v šatně, ženy se snažily je co nejvíc odřít o to, co se rozhodli utratit.

K Foolbridgeovi se přitřela dívka, pamatující už hodně jar, leč upravená na mlado a velice veselá; bez vyzvání se ladně uvelebila na volné židli, usmála všemi falešnými zuby a zatvářila se, že by nebyla proti. Lord se na ni zdvořile usmál a zlehka se jí uklonil; ze všeho, co ji mohlo potkat, nejmíň měla zájem o nějakou zdvořilost.

„Hezkej večer, co?“ řekla, když už dlouho čekala na nějaký projev zájmu z jeho strany.

„Velice hezký, slečno.“ řekl se zdvořilým nezájmem.

„Byl by eště hezčí, kdyby bylo co pít!“ zdůraznila.

„Ach ano, zajisté.“ souhlasil.

„Tak že bys mi něco vobjednal, né? Nebo se ti nezdám?“

„Jak si přejete...“ Číšník nebyl daleko a úslužně vyčkával, co si bude lord přát. „Dejte dámě, co jí obvykle chutná!“

Objednala si velkou sklenici ginu. „Jseš frajer!“ řekla uznale. „Jiný kořeni smlouvaj, jako kdyby neměli šesták. Ty máš prachy?“

„Prosím?“ řekl zaraženě. „Obávám se, že vám tak zcela dokonale nerozumím. O jaký prach se jedná?“

„No jo, ty seš cizinec, viď že jo? Tak se budu vyjadřovat co možná tak, aby pochopilo i malý dítě, jo? Chtěla jsem se zeptat, jestli máš peníze!“

„Zajisté ano. Jest snad možno žíti v této společnosti bez peněz?“

„To si řek hezky! To víš, že to jde, ale dá to zatracenou fušku. To ty asi nevíš, ty seš z velkýho světa. Jak ti říkají? Já jsem Mirabelle...“

„Sir Henry Amiath Copperfield Grasscourt, lord of Foolbridge.“

„Jo... ty seš jižan, nebo co?“

„Prosím?“

„No... máš ňáko moc dlouhý méno! Nevadí, já mám jižany docela ráda. Vědí co a jak a nedělají fóry...“

„Nejsem jižan. Jsem Angličan.“

„Anglán! No príma! Jednoho Anglána sem už znala a ten byl...“ zarazila se, asi si vzpomněla, jaký byl.

„Těší mne.“ řekl lord neutrálně.

Mirabelle zatím objevila mezi ostatními svoji kamarádku a jaksi zahýkala, což mělo znamenat pozdrav a pozvání. Druhá žena, ještě mnohem pochybnější, přišla blíž a usedla vedle Parsona, který si ji prohlížel se značným zalíbením.

„Čau Gladys,“ řekla jí Mirabelle. „Já vás představím, jo? Tohle je Gladys, moc fajn holka. A to je lord... no, ono bude stačit Henry, že jo?“

„Jak je vám libo, slečno.“

„Je ve velikým balíku, Gladys, když zapracujem, pomějem se. Ale ňákej moc vybíravej nebo váhavej, řekla bych...“

„Že před ním tak kecáš?“ zarazila se Gladys.

„Bez starosti, von slang nekapíruje.“

„Co je to za zjeva?“

„Vypadá to, že pravej anglánskej lord.“

Zatím se v sále sešeřilo, hudba počala hrát tiše a na pódiu se zjevila dívka. Vrhla do publika oslnivý úsměv a začala odkládat oděv; muži ji pozorně sledovali a když textilu na jejím těle začínalo být málo, počali někteří tleskat. V Arminu není zvykem, aby se s odhozením posledního kousku dívka ztratila za závěsem či zhaslo světlo; když už si dala práci a svlékla se donaha, zatančila mezi stoly, aby si ji mohli pořádně prohlédnout.

Všichni se dobře bavili; snad až na lorda Foolbridge. Ten sice hleděl na striptérku jako ostatní, ale usmíval se pořád tak zdvořile a nezúčastněně.

„Líbí se ti?“ ptala se Mirabelle. „Hezká, co?“

„Ano, zdá se mi, že je velmi příjemná.“

„Cha! To ještě nic není. Kdybych se svlíkla já...“

„To by bylo zajisté velmi zajímavé.“

„Co dáš, když to udělám? A hned tady...“

„To záleží zcela na vaší libosti, slečno...“

„Neříkej mi slečno, ty troubo! Už jsem ti řekla, že se jmenuju Mirabelle. Přeci si nebudeme vykat jako blbci!“

„Jak si přejete, Mirabelle.“

„Bože, ten je tupej!“ vypískla Gladys. Předtím ve tmě se ji pan Parson pokoušel obejmout, což ji potěšilo, neboť při světle se choval rezervovaně, po pánově vzoru.

„Neboj, já si ho už ochočím...“

Seděli dál a příjemně se bavili; totiž ženy se pokoušely navázat rozhovor, ale veškeré pokusy narážely na neuvěřitelný chlad a zdvořilost lorda Foolbridge, který zřejmě nemínil slevit nic ze svých způsobů.

„Co si sem vlastně přijel dělat?“ ptala se ho Gladys. „Přece nechceš říct, že seš vystěhovalec?“

„Ne, prosím. Přijel jsem sem zabít tygra.“

„Páni kluci! A nebojíš se?“

„Nikoliv. Domnívám se, že jsem dobrý střelec.“

„To ne! Ale jejich policajtů; oni to nemají rádi!“

„Jakých policistů?“

„Jižanskejch. Copak si neslyšel o šerifech a inspektorech? Ty by ti dali, kdybys jim v rajónu někoho zabil! A to nemluvím o tygrech samotnejch...“

„Tygři jsou snad v oněch oblastech hájeni?“

„No jasně, že jo. To si neslyšel?“

„Naopak. Četl jsem v tisku, že způsobují na hranicích neustálé obtíže a že je dobře, když je někdo odstřelí. Snad nechcete naznačit, že ony noviny nemluví pravdu?“

„Proboha! A ty myslíš, že jo? Prosím tě, poraď se s někým, kdo tomu rozumí, nebo neprojdeš ani přes hranice!“

„Vy snad znáte někoho, kdo tomu rozumí?“

Mirabelle se rozhlédla po sále. „Zrovna teď tu nikoho nevidím. Před třema dny tady byl jakejsi flákač z jihu, co tu a tam dělá průvodce; ale odjel s vystěhovaleckou karavanou...“

„Fajn nápad!“ řekla Gladys. „Mohl by se přidat k nějaký další karavaně! Tam by ho už naučili, co a jak!“

„To je moudré,“ souhlasil lord. „Nemáte snad jízdní řád?“

„Cože?“

„Chci říct, že bych se rád dozvěděl, kdy odjíždí příští taková vystěhovalecká karavana!“

„Proboha, ty myslíš, že jezdějí jako tramvaje podle jízdního řádu? Vždycky, když se shromáždí dost lidí, a když na to získají povolení. To není tak lehký!“

„Nevadí. Najmu si vlastního průvodce.“

„Nejlíp by bylo v nějaký jižanský hospodě. Třeba u Kočičího drápu... tam choděj starousedlíci...“

„A vy byste mne snad mohly s některým seznámit?“

„No... oni se s náma moc nekamaráděj!“

Lord Foolbridge mlčel a přemýšlel. Mezitím se začala na pódiu svlékat další žena, tak byla jejich pozornost upřena tím směrem. Když to skončilo, lord pohlédl na hodinky:

„Je to tu velice zajímavé. Parsone, zaplaťte a půjdeme.“

„Proč? A kam?“ ptala se Gladys.

„Chtěl jsem prohlédnout ještě některé další podniky.“

Mirabelle chtěla navrhnout, že půjde s nimi, ale Gladys ji zarazila pokynem ruky, že to nemá cenu.

„Jen jsem se chtěl na něco otázat,“ pronesl lord. „Prosím, vy jste zřejmě to, čemu se říká kurtizány, že?“

„No, tak něco!“ vyprskla Mirabelle.

„To jsem rád,“ usmál se. „Slyšel jsem, že zábava s kurtizánami je nesmírně příjemná. Dobrou noc, slečny...“

Takto navštívili ještě několik nočních podniků. Ačkoliv Parson měl zájem o zábavu vyššího stupně, dle představ jejich společnic, lord zřejmě o této okolnosti nevěděl nebo ji odmítal připustit; tak byl i komorník nucen se zachovat po příkladu svého pána. Zpátky se vrátili asi v jednu po půlnoci, k údivu personálu. Bylo zvykem, že pánové se vraceli v ranních hodinách značně rozezpíváni a s doprovodem pochybných společnic, které bylo nutno vyhazovat z elegantního hotelového prostředí.

Když se vyspali, zahájil pan Parson přijímání služebnictva. Zjistil, že se dostavili pouze dva muži, oba dosti pochybného zevnějšku i chování. Když jim předložil list papíru, aby na něj napsali svoje jméno, datum narození a stručný životopis, vylekali se a zdvořile omluvili, že vůbec obtěžovali. Parson usoudil, že z nějakého důvodu nemají zájem o zveřejňování svých dosavadních úspěchů.

Později se dostavil ještě jeden černoch, který byl vcelku lepší než ostatní, ale měl tu chybu, že neuměl psát, nevěděl, kdy se narodil a vyjadřoval se pouze lámanou angličtinou. Dozvěděl se, že se jedná o cestu na jih, vylekal se rovněž a uprchl, přivolávaje na pomoc duchy předků.

„Nedá se nic dělat,“ pravil lord Foolbridge. „Zřejmě nemají dosti odvahy, aby se s námi vypravili na tak nebezpečnou cestu. Bude třeba, abychom si služebnictvo nalezli sami.“

Vypravili se toho večera ke Kočičímu drápu; byla to hospůdka na jižním předměstí Kingtownu, mnohem menší, méně reprezentativní a mnohem méně panská než na Nábřežní třídě. Lord i jeho sluha se v ní vyjímali jako pěst na oku; přestože si tam sedli a objednali pití, nikdo si jich zbytečně nevšímal. Byly tam samozřejmě též ženy; ale ty se držely své společnosti a po lordovi vrhaly pouze zvědavé pohledy.

„Číšníku,“ pravil Foolbridge, když se obsluhující na okamžik zastavil u jejich stolu. „Prosil bych vás o maličkou laskavost. Potřebuji se seznámit s některým pánem, který by se za dobrou odměnu odhodlal jít se mnou na jih střílet tygry.“

Číšník na něj chvíli zíral s úžasem. Pak odnesl tác, vrátil se a přisedl k nim: „Nevím, jestli jsem rozuměl správně! Vy dva chcete jít na jih střílet na tygry? Proč?“

„Jsem lovec a doposud nikdy jsem nezastřelil tygra. Hodlám si jeho kožešinou vyzdobit prostranství před krbem ve svém zámku v Anglii. A předem vás upozorňuji, že to nemůže být kožešina, již jsem zakoupil od jiného, šťastnějšího lovce!“

„No... to mi připadá dost divný, pane. Koukněte, já jsem tu jako číšník, nikdy jsem nebyl dole na jihu, ale povídá se, že tygři, co tam žijou, jsou inteligentní zvířata, skoro jako lidi! Nevím, jestli je rozumný...“

„To bude pravděpodobně nějaký žert. Slyšel jsem, že zdejší lidé rádi přehánějí...“

„Já bych to nepodceňoval! V každým případě myslím, že je lepší se přesvědčit, jak to doopravdy je, a teprve potom střílet!“

„To učiním v každém případě. Můžete si být jist: nevystřelím, dokud si nebudu zcela jist, že je to správné. Pokud mne průvodce ujistí, že to bude dobrá rána, pochopitelně nebudu váhat...“

„Jo, hodně záleží na průvodci. Zkusím se pozeptat na tuhle vaši záležitost... zkuste se zejtra stavit!“

„Dříve by to nešlo? Už jsme tu ztratili celý den!“

„Bohužel. Momentálně tu není žádnej, kdo by byl ochotnej jít s váma na jih; ani nevím, kdo je tady ve městě vůbec. Chodil sem jeden chlápek, ale odjel s karavanou. No, zeptám se...“

„Dobrá. A při té příležitosti... dalo by se tu sehnat několik lidí, kteří by chtěli přijmout u mne práci? Jednalo by se o místa služebnictva při již zmíněné cestě na jih!“

„Vy si chcete brát s sebou služebnictvo?“

„Pochopitelně! Potřebuji přece nějaké lidi...“

„No... já vás nechci ukecávat. Ale mám dojem, že z Kingtownu se jen hodně málo lidí vypraví na jih za tak nejistým a pochybným cílem! Sice to zkusím, ale...“

Nicméně, když další den přišli, číšník se jim zdvořile omluvil a sdělil, že nikoho nesehnal. Poradil jim, aby se tu buď zdrželi do odjezdu některé karavany, nebo poohlédli jinde. Doporučil jim hostinec U Šilhavého slunce, kam také ještě téhož večera lord i jeho sluha zašli.

Vystěhovalecká karavana, která se vydala z Kingtownu na jih, překročila hranice a nyní se namáhavě vlekla pustou stepí, jen mírně zvlněnou. Přistěhovalci byli zmoření vedrem, žízní a prachem, kvůli němuž museli mít obličeje zavinuty šátky a těžce se jim dýchalo. Většinou jeli s volskými potahy, na automobily neměli a koně se hodili spíš k jízdě. V čele jel arminský stopař, přesněji řečeno přistěhovalecký tramp, který však za tu dobu krajinu i situaci dokonale znal.

Ve voze Irčana O'Connora všichni spali; až na otce, ten řídil vůz, a jeho třináctiletého syna Davida, který seděl vedle něho. V poslední hodině se mu zalíbilo jet vpředu po boku stopaře, tak prosil tatínka, aby mu to dovolil; dokonce osedlal jezdeckého koně, který rodině patřil. Blížili se k horskému hřebeni, kde doufali najít odpočinek, a David chtěl jet napřed.

„Říkali, že za tím hřebenem je farma, tatínku!“ vykládal. „Ten stopař tam prý má známý...“

„Seď a nedělej hlouposti!“ vrčel O'Connor. „Tak jako tak tam dojedem, tak nebuď netrpělivej!“

„Já bych chtěl jen vidět, jak taková farma vypadá! Až budeme stavět svoji...“

„Já už jich pár viděl. Jsou všecky na jedno brdo. Obytnej dům, stáje a kůlny, stodoly a tak. Vím, jak se to dělá...“

David zmlkl, ale myslel na to pořád; hory se pomalu, až příliš pomalu přibližovaly...

Najednou zaslechli výstřel; trochu opožděně po účinku, který však až nyní pochopili zcela přesně. Když se arminský stopař, jedoucí v čele, náhle prudce sklonil ke koňské hřívě, mysleli si, že kůň klopýtl nebo se muž chce podívat na něco na zemi. Až při tom zvuku si všimli, že košilí na jeho zádech prosvítá rudá stružka krve...

„Přepadení!“ vykřikl O'Connor a vytáhl zpod sedadla kulovnici. „Davide, podej druhou pušku!“

Zatím už hvízdly další kulky a se zpožděním se ozvaly výstřely; někdo z osadníků ukazoval k obzoru, kde se hýbaly jakési postavy na koních, a odkud stoupal prach.

„Srazte vozy do kruhu!“ křičel někdo. „Budeme se bránit...“

Vzápětí na to vykřikl a chytil se za ruku; kulka jej zasáhla do ramene. Tentokrát přišel zvuk mnohem dřív.

„Davide,“ řekl O'Connor. „K horám není daleko; sedni na koně a leť, jak umíš, na tu farmu! Musíš ji najít a musíš přivést pomoc! Jsou to banditi, rozumíš?“

„Jo, ale... co ty a máma, a Dorotka?“

„Jeď a nebuď zvědavej! Jsem chlap, ubráním se!“

David skočil přímo z vozu do sedla koně, nakopl jej patami a vyrazil k horám, modrajícím se na obzoru.

„Kluk nám přivede pomoc!“ křičel O'Connor. „Je tu nějaká farma! Zatím střílejte po každým, kdo se ukáže! Musíme je odrazit!“

David jel, jak kůň nejrychleji mohl; na okamžik se otočil, aby spatřil, že se na karavanu řítí lavina jezdců. Muselo jich být víc než stovka, a všichni stříleli jako blázni. David slyšel křik bolesti i vzteku, jak se loučili se životem umírající; do očí mu vhrkly slzy, ale pokračoval ze všech sil ve své životní jízdě.

Když se opět ohlédl, viděl, že několik jezdců se žene i za ním. Přidal, kopal koně bosými patami a litoval, že si nevzal svou pušku. Nechal ji matce, ta sice střílela mnohem hůř než on, ale neuměla jezdit na koni a brzy by ji určitě dohnali. Zatímco on měl pořád ještě naději, že se mu podaří najít pomoc...

Ale potom pochopil, že pomoc nepřivolá; ty prokleté hory byly příliš daleko a tam byl boj už určitě rozhodnut. Jen těch několik přízračných jezdců se za ním hnalo; jinak byla celá step zcela pustá. David pocítil strach; neuvědomoval si v té chvíli, že otec i matka jsou možná mrtví, i jemu hrozí smrt, cítil jenom, že je na světě docela sám a ta samota ho rozechvěla a zděsila. Plakal při jízdě; ale držel se na koni a mířil stále dál a dál od toho místa, jako by věděl, že jen v rychlosti je záchrana.

A najednou zjistil, že ty hory jsou blíž než před chvílí a ti jezdci zase dál než myslel. Pocítil naději; vítr mu osušil slzy, už zase viděl. Napadlo mu, že přece jenom jsou ty hory a za nimi farma a na té farmě lidé, kteří vezmou pušky a půjdou s ním na pomoc tatínkovi, který se možná ještě brání. Vždyť ti lidé jistě nemohli být tak zlí, aby zabíjeli nevinné; maminka a malá sestra jim jistě neublížily, tak...

Konečně byl u prvního skaliska; jen osamělého balvanu, trčícího uprostřed stepi. Projel rychle kolem, ale zarazil koně, když zaslechl ostrý, zvučný hlas: „Hej, ty tam! Zastav se, nebo střelím!“

David se otočil; ve stínu skály stál muž v černém oděvu, v ruce kulovnici divného tvaru. Měl opálenou tvář, zpod černého klobouku vyčnívaly dlouhé bílé vlasy, i vousy měl bílé jako mléko. U pasu mu visely dva revolvery s perleťovými pažbami.

„Pomoc!“ vydechl David. „Proboha, pomozte mi!“

„Kdo jsou ti, co tě honí?“

„Nevím... lupiči, bandité... přepadli nás!“

„Slyšel jsem střelbu. Co to bylo?“

„Vystěhovalecká karavana. Jedu pro pomoc!“

„Jak je to dlouho?“

„Nevím. Hodinu... možná víc. Kůň už nemůže...“

Cizí muž se rozhlédl po stepi. „Teď tě nevidí, jsou v dolíku. Za chvíli budou tady. Jeď dál jako předtím, rozumíš? Až uslyšíš střílet, neotáčej se. Až to bude hotové, zahvízdám.“

„Je jich ale hodně! Zvládnete to, pane?“

„Není jich tak moc. Šest.“

Muž si už dál Davida nevšímal; poklekl za výčnělek balvanu a připravil si kulovnici. David pobodl koně; ten už ale nechtěl běžet tak rychle, zřejmě jej při odpočinku opustily síly. Jen s vypětím všech sil se mu podařilo ho pohánět.

Pak zaslechl v rychlém sledu za sebou několik ran; předtím taky pálili, ale tyto rány měly poněkud jiný zvuk a pocházely zřejmě z kulovnice starého muže. Bandité rovněž stříleli; David proti rozkazu zastavil, otočil se a koukal zpátky, co se tam děje.

Tři muži už leželi nehybně na zemi, zbylí tři mířili k balvanu a stříleli. Zrovna v té chvíli jeden z nich rozhodil rukama a skácel se. Pak všechno zahalil prach.

Davida napadlo, že starý muž zřejmě padl; nemohl se přece jen tak ubránit tolika chlapům! Pobídl znovu koně a už se chystal prchat dál, když zaslechl táhlé zahvízdání na prsty. Obrátil se; černě oděný muž stál uprostřed mrtvých a mával mu ručnicí.

David se vrátil. Když sesedal, zachvěl se, poprvé viděl mrtvé lidi tak zblízka. Nejblíž k němu ležel jeden bandita obličejem nahoru, v zarostlé špinavé tváři výraz překvapení, v rukou ještě svíral samopal. Byl střelen do prsou; obličej byl neporušen a mrtvé, nehybné oči hleděly kamsi za Davidova záda.

„To nic, chlapče,“ řekl stařec až překvapivě laskavě. „Už se jich nemusíš bát. Už nikomu neublíží...“

„Jak... jak jste to dokázal?“

„Měl jsem dobrý úkryt, tady za balvanem. Oni byli na otevřeném poli. Nemohlo to dopadnout jinak. Kromě toho, s řehtačkami mne nemohli zasáhnout na dálku...“ muž vykroutil mrtvému z rukou samopal a prohlížel ho. „Běžná, ničím nevynikající značka. Takový ti prodají vojáci z kterékoliv pohraniční posádky...“

„Já... a co naši?“ napadlo Davidovi.

Muž přimhouřil oči a pohlédl k obzoru. „Dlouho neslyším žádnou střelbu. Obávám se, chlapče, že budeš muset být velmi statečný!“

„Já... já...“ David vykoktal jen to; pak se rozplakal a počal tiše irsky šeptat: „Pane Bože na nebesích, Panenko Maria a všecky svatý, prosím vás, ať maminka a tatínek a Dorotka neumřou! Prosím vás z plna srdce a slibuju, že už budu hodnej...“

Muž neřekl nic; obcházel mrtvé a prohledával je. David si ho nevšímal, byl příliš utrápen vlastními starostmi. Neviděl, jak muž pochybovačně vrtí hlavou. Pak se vrátil a nesl v levé ruce podobnou pušku, jakou měl sám.

„Jsi schopen poslouchat, co ti říkám?“ zeptal se irsky.

David zvedl hlavu; zřejmě proto, že neočekával ten jazyk.

„Ano, pane... ale jak to, že mi rozumíte?“

„Já rozumím každé řeči, víš? Ale na tom teď nezáleží. Pojedeme se podívat, co se stalo s karavanou; po cestě ti řeknu, co jsem objevil. Zatím si vem tohle; je to puška muže, kterého jsem odeslal do pekla prvního.“

David uchopil pušku do rukou. „Ale to je taková, jakou máte vy! Jak se s tím vůbec zachází?“

„Je to opakovačka Winnifred. Drží se tady za spoušť a levou rukou za zásobník, který se zasune ze strany. Takhle je nabitá a připravená ke střelbě; když ji chceš zajistit, jednoduše vytáhneš zásobník. Chápeš?“

„Ano.“ David přijal pušku, ale zůstal stejně skleslý.

Muž zatím zahvízdal zvláštním způsobem. Odkudsi z dolíku se zvedl grošovatý kůň s lehkým sedlem, u něhož byly zavěšeny dva tlumoky a pouzdro na pušku. Muž nasedl:

„Počkej tady, chytím ti koně.“ Roztočil laso a rozjel se za jedním z koní, kteří pobíhali ještě poplašení kolem. Za chvíli byl zpátky a vedl zvíře velmi slušného zjevu.

„To není můj kůň.“ řekl David.

„Teď už je. Patřil veliteli těch mužů, jako ta puška. Vše, co jim patřilo, je tvoje. Válečným právem.“

David trochu s obtížemi vylezl do sedla. Kůň byl lepší než jeho, ale dal se mnohem hůře zkrotit; ještě štěstí, že stařec byl nablízku a mohl pomoci.

„Pevně ho drž, on si už zvykne. Kdyby něco, můj kůň mu domluví, aby poslouchal. A pojedeme...“

Rozjeli se. Ostatní koně chvíli váhali, potom se rozběhli za nimi, zřejmě je k nim poutal stádní pud. Zabití muži zůstali ležet vzadu. Však on se o ně někdo postará...

„Jak se jmenuješ?“ ptal se stařec.

„David O'Connor.“

„Já jsem... říkají mi Shane. Tykej mi a říkej Time.“

„Ano, strýčku Time.“

„Slíbil jsem, že ti řeknu, co jsem našel u těch mužů. Prohledal jsem všech šest. Nelíbí se mi to... nejsou to bandité, na jaké jsem zvyklý.“

„Hm.“ řekl David nijak zvlášť se zájmem.

„Pět jich mělo vojenské samopaly, ten šestý, který se zdál být velitelem, měl tvoji pušku. Měl i lepšího koně než ostatní. A potom... žádný z těch pěti neměl s sebou peníze. Ale u velitele jsem našel tohle...“

Shane sáhl do kapsy a vytáhl nacpanou peněženku. David se podíval na tlustý pakl bankovek a přece jen ho to zaujalo:

„Tolik peněz jsem jakživ neviděl!“

„Nedivím se. Je dost neobvyklé, že jeden bandita má takové jmění, ostatní nic. Obvykle se po loupeži dělí, aby měl každý, kdyby se museli rozejít...“

„No... tak se asi nestihli rozdělit.“

„Možná. Ale... kolik bylo všech banditů dohromady?“

„Nevím, nepočítal jsem je. Asi stovka.“

„To přeháníš. Strach má velké oči.“

„Bylo jich strašně moc. Všecko jich bylo plný.“

„Sto jich být nemohlo, to je nesmysl. Největší banda, co znám, je Dvacetidolarová; těch je čtrnáct. To je hranice možností, kolik lidí se dá uživit loupežením. Kdyby jich bylo víc, umřou hlady, protože si nevydělají na jídlo.“

„Nevím, jestli ti rozumím, strýčku Time.“

„Překvapuje mne, že poslali za tebou šest mužů. Dobrá, chtěli se zbavit svědka; ale šest je na to mnoho. Kdyby Dvacetidolarová banda poslala šest mužů na takovou akci, přijde naráz o polovinu úderné síly. Nehledě na to, že na tebe by stačili dva...“

„Já nevím. Najednou mě začali honit!“

„Co jsi říkal, může být pravda. Třeba jich opravdu je sto. Ale kde se potom vzali a čím se živí?“

„Přepadají karavany!“

„Víš, kolik toho sní sto chlapů? Museli by přepadnout jednu karavanu denně, aby získali dost jídla!“

David mlčel. Nevěděl, co na to říct.

„Vyprávěj mi přesně a po pořádku, jak to bylo!“

David začal mluvit; občas se zajíkal a polykal slzy, to když si vzpomněl na otce a matku. Shane naslouchal a neříkal nic, až když David skončil.

„Nejdřív zabili arminského stopaře, to je správné... Ale proč jste měli jen jednoho? Podle vládního nařízení je ochranný oddíl nejméně tři lidé!“

„To nevím. Ale táta říkal, že Armini chtějí moc peněz.“

„Asi si je zaslouží, jak jsi viděl! Kdyby byli tři, ti dva by určitě jen tak nekoukali, když prvního zabili!“

„Asi. Ale my jsme neměli peníze. Jsme chudý; a hodně prý stojí všecky ty povolení od seveřanů i od jižanů... Všecko, co jsme měli, jsme vydali za cestu sem!“

„Hm, to chápu. Máš pravdu, chlapče, je to vina vlády, že na cestách není bezpečno. Ale už dlouho se nestalo, aby někoho přepadli. Dokonce zabili...“

„Jeden člověk v Kingtownu povídal, že nás Armini zabijou všecky - jenom kvůli tomu vybavení, co máme!“

„Co to bylo za člověka?“

„Policajt.“

„Já si myslím ledacos zlýho zas o policajtech, a přece s tím nechodím na trh. Nevěř tomu, tohle nebyli Armini. Viděl jsem ty mrtvé, byli cizinci.“

David mlčel. Hlavně proto, že spatřil daleko na obzoru jeden z vozů, převrácený, s vojí trčící nahoru jako výstražný kříž. I Shane to viděl; vytáhl z pouzdra pušku, ale hned dodal:

„Je to zbytečné. Myslím, že už odešli.“

David pobodl koně a vyrazil k vozu; hned, jak dojel do větší blízkosti, spatřil v trávě u vozu ležet mladou ženu, zcela nahou a zřejmě uškrcenou; její šaty byly rozházeny okolo ní. Kousek dál leželo dítě, kojenec; peřinka byla nasáklá krví. Rozplakal se.

„Zdá se, že zabili všechny.“ řekl Shane tiše. Sesedl s koně a opatrně, s puškou v ruce, procházel mezi vozy. David klopýtal za ním, sotva vidíc pro slzy.

Najednou se Shane zastavil u jednoho převrženého vozu a poklekl k páru nohou, který odtamtud vyčníval. Opřel se silou o vůz a odvalil jej stranou; pak klekl k muži, který zřejmě nebyl ještě zcela mrtev, i když mu z prsou tekla krev. Muž otevřel oči a spatřil cizí tvář.

„Kdo to byl?“ otázal se Shane naléhavým hlasem. „Co bylo?“

Muž pootevřel rty; Shane zaslechl jen zašeptání:

„Jednooký... Jednooký... zabili...“

„Proč vás přepadli?“

Ale on už nic neřekl; odvrátil hlavu a z úst mu vytekl pramínek krve. Teď u něho poklekl David a pokusil se zvednout mu hlavu zase do původní polohy. „Strýčku Martine...“ šeptal.

„Nech ho,“ řekl Shane. „Už tě neslyší.“

David vstal; svůj vůz poznal, i když byl rozházen jako po útoku tlupy opic. Shane jej zadržel. „Nechoď tam! Zůstaň radši tady!“

David se mu vyškubl; otce našel nejdřív, ležel u vozu a v rukou ještě svíral starou pušku. Napřed neviděl matku; ale Shane našel ji i holčičku pod vozem, obě zastřelené.

David padl na zem a plakal; Shane zatím obcházel a ohledával mrtvé. Tu a tam se podíval i do vozů; zjistil, že kromě peněz a pár drobností se nic neztratilo. Vzal z jednoho vozu dva rýče a jeden hodil k nohám Davidovi.

„Vstávej. Musíme je pohřbít.“

„My?“ zaštkal David.

„Víc mužů tu není.“

Chlapec si otřel oči rukávem. Shane rozepjal kabát i košili a odložil je stranou; pak se chopil rýče a na jednom místě počal hloubit hrob. David chvíli váhal, pak se přidal k muži, který pracoval rychlými a pravidelnými pohyby jako stroj, nevšímaje si ničeho kolem. David pomáhal ze všech sil; nebyl uvyklý takové práci a po chvíli jej začalo bolet celé tělo, ale vzdát se nechtěl. Shane neříkal nic, pracoval a nevšímal si Davida, ačli nepovažujeme za povšimnutí, že se mu při práci vyhýbal nebo ho přistrčil na místo, kde šlo lépe kopat. Stružky potu mu stékaly po zádech, pokrytých zvláštním tetováním.

Až když byl hrob vykopán, řekl: „Počkej stranou. To udělám sám!“

Snášel všechny mrtvé; David seděl otupěle a mlčky, až na tu chvíli, kdy Shane přinášel mrtvoly rodičů a sestry; to se znovu rozplakal. Ale hned přestal, vstal, vzal kladivo a dva kusy dřeva a sbil z nich těžkými hřeby kříž.

„Tak je to dobře.“ řekl Shane.

Zasypal mrtvé; bylo jich hodně a hlína vytvořila nad místem jejich posledního odpočinku vysokou mohylu. Do ní zasunul nejenom kříž, ale i pušku starého O'Connora.

„Teď se pomodlíme.“ vytáhl Shane z kapsy kabátu starou Bibli v černých deskách. Otevřel ji a chvíli z ní zpíval arminsky, takže David nerozuměl. Ale Otčenáš říkal irsky, aby se David mohl modlit s sebou.

Slunce se sklánělo k západu.

„Půjdeme,“ řekl Shane. „Možná, že přijdou tamti; budou chtít vědět, co se stalo s jejich šesti lidmi. Musíme pryč.“

„Kam... mám jít?“ rozhodil rukama chlapec.

„Půjdeš se mnou.“

„Strýčku Time!“ David uchopil do rukou pušku, kterou mu Shane dal. „Kdybych uměl střílet tak jako ty, myslíš, že by nás byli nepřemohli? Že by je nezabili?“

„Nevím. Ani já nemohu zabít všechny zlé lidi.“

„Ale stejně - kdybych uměl střílet...“

„Naučím tě to.“

„Opravdu?“

„Jsi nyní poslední z rodu O'Connorů. Máš povinnost se pomstít za své drahé.“

V Davidových očích se zablesklo: „Pomstít...“

„Kdo bere život druhému, je zlý a propadl peklu. Nevím, kdo byli ti lidé a jaké jsou jejich úmysly. Ale kdo jednou zabil, bude zabíjet dál a nikdy neskončí, dokud nezemře nebo neodejde. My je musíme zahnat do pekel, kam patří.“

„Víc mužů tu není...“ řekl David téměř šeptem.

„Správně. Pojď. Třeba někoho potkáme.“

Jejich koně čekali; ostatní se rozběhli po stepi, když viděli, že se o ně nikdo nezajímá. David nasedl, ale kymácel se v sedle jako potlučená opice, to po hrozných zážitcích a těžké práci.

„Budeš spát.“ řekl mu Shane. „Musíš spát...“

„Spát a jet na koni?“

Muž vztáhl ruku a položil mu ji na čelo. S Davidem se zatočil celý svět, připadalo mu, že se propadá někam do tmy... už necítil nic, nic ho nebolelo, nic nevěděl.

Když se probral, svítilo slunce a ležel na písku u praskajícího ohně. Shane, otočený zády, vařil něco v kotlíku. Byli v horách na místě, které David nikdy neviděl.

„Dobré ráno, strýčku Time!“ řekl zdvořile.

„Dobré ráno, Davide. Čaj bude za chvíli.“

„Jak jsem se dostal až sem?“

„Přijel jsi v noci. Ve spánku. To tě naučím.“

„Vy... znáte toho tolik, že to ani nechápu!“

„Pročpak už mi zase vykáš?“

„Promiň... jsem jsem tak najednou pocítil... úctu.“

„Mezi námi se úcta vyjadřuje tykáním. Vykáme jen nepřátelům, víš? To jsou zvyky Arminů, tvého nového národa.“

David koukal trochu zmateně.

„Pamatuj si: žádná živá bytost nemá právo vyvyšovat se nad jinou bytost. Jedna osoba, jedno slovo. Kdo dovolí, aby jej druzí oslovili jako více osob, dopouští se hříchu.“

„Já... už rozumím.“

Shane mu nalil čaj do kovového pohárku. Vyčkal, až se napije; pak mu podal pánvičku s fazolemi a tvrdý suchar.

„Nemám nic lepšího. Budeš si muset zvykat na horší časy, než jsi měl doma. Já žiju prostě, dle vůle Boží.“

„Co vlastně děláš?“

„Nic. Jsem tulák. Jezdím po světě a dělám, co je třeba.“

„Tramp? Náš stopař byl taky tramp.“

„Vím. Znal jsem ho od vidění, ale nepamatuji si jeho jméno.“

„Já vlastně taky ne. Říkali mu Bille.“

„Je mrtev a pochován. Teď se musíme starat o živé. Vzpomínáš, co řekl strýček Martin?“

„Jednooký!“ vykřikl David.

„Ano. Zřejmě ho jeden muž něčím zaujal. Bude to velitel nebo ten, který nejvíc řádil v boji. Toho musíme najít a potrestat, aby neškodil druhým. To si přeje Bůh na nebesích.“

„Ty jsi kněz, strýčku Time?“

„Proč myslíš?“

„Nosíš s sebou Bibli a umíš v ní číst.“

Shane vytáhl Bibli a podal mu ji. „Je napsaná arminsky, ale budu tě v ní učit číst. Přečteš slovo a já ti vysvětlím, co které znamená. Je to třeba.“

„Budeme spolu dlouho?“

„Dokud nepřijde čas, abys odešel. Dokud nebudeš mít dost síly, aby ses postavil na vlastní nohy.“

„Jsi ke mně velice laskavý, strýčku Time!“

„To musíš vrátit jiným, až budeš velký. Každý musí prokazovat dobro druhým a nic za to nežádat. Za všechno, co ti dám, mi nikdy nic nevrátíš, protože to nechci. Ale dáš to opět jiným a jiným. Nás Arminů je příliš málo na to, abychom si mohli dovolit nedělat dobré skutky...“

Najedli se; pak přinesl Shane revolver a pouzdro s opaskem, obojí podal Davidovi. „Patřilo to tomu stopaři. Revolver je Tiger 7.65, dobrá zbraň, když ji umíš používat. Nevystřelil z ní, ale ty se to musíš naučit. Zavěs si ji k pasu!“

David tak učinil, i když se mu jednotlivé řemínky pletly.

„Teď ho zkus vytáhnout co nejrychleji a vystřelit tam na tu skálu. Je to pískovec, uvidíš zásah.“

„Jak se odjišťuje?“

„Palcem, tou páčkou nahoře. Dokážeš to najednou.“

David to zkusil, ale bylo to příliš pomalu. To viděl. Shane kývl hlavou; postavil se bokem, sáhl k opasku a v tomtéž okamžiku z jeho zbraně vylétl oheň. Tři kulky vyštíply v pískovci přesné tři vrcholy trojúhelníku; to už zbraň dávno vězela v pouzdře.

„Fantastický! To nikdy nedokážu!“ vydechl David.

„Dokázali to jiní, budeš taky muset.“

„Ale jak? Na to musí být asi talent...“

„Především musíš usilovně cvičit. Vyndáš z bubínku náboje; při rozhovoru budeš zkoušet rychle vytáhnout bouchačku, cvaknout spouští a zase ji schovat. Pochopitelně jen když budeme sami, lidé by se mohli leknout a spustit to doopravdy...“

„Táta vždycky říkal, že jsem na pistoli ještě moc malej. Že mám počkat, až vyrostu.“

„U nás se říká: Nic není tak malé, aby to nemohlo být zabito.“

David na chvíli posmutněl. Pak mu oči zahořely hněvem: „Proč to udělali, strýčku Time? Proč jenom?“

„Nevím. Určitě nejsou lupiči, to vím jistě. Tihle lidé berou jen peníze, možná šperky a tak, viděl jsem stopy po náušnicích. Skuteční lupiči by vzali vše, co osadníci měli. Jenom si uvědom, vaši lidé dali všechny peníze za výstroj, kterou museli mít; tu by jim lupiči jistě nenechali. A co víc, oni nechali ležet na místě i pušky! To by neudělal žádný Armin!“

„Kdo to teda byl? Strýčku Time, to bylo tak strašný! Já bych už nikdy nechtěl nic takovýho vidět!“

„Já už to viděl. Za války.“

„Teď přece není válka!“

„Možná právě začala.“

David chvíli mlčel. Nemohl si to srovnat v hlavě. „Snad si nemyslíš, strýčku Time, že to byli vojáci?“

„Od vojáků bych to čekal.“

„Neměli uniformy! A vůbec, vojáci přece nevraždí...“

„Nepřátelští vojáci, Davide. Ti zabíjejí každého, na koho přijdou, i když ne tak zběsile. Ale už se neptej, nevím víc než ty. Budeme to muset nejdřív zjistit, než...“

„A co potom?“

„Pak je budeme muset zabít. Potrestat za ty vraždy.“

Zlikvidovali tábor, nasedli na koně a vyrazili přes hory směrem k farmě, o které David věděl. Shane ji taky znal, dokonce se znal s farmářem, který tam bydlil. Měl vysílačku a Shane chtěl její pomocí oznámit úřadům, co se děje a přivolat pomoc.

Farma nebyla velká, jak ji prohlíželi, dojíždějíce k ní, spíš vypadala jako větší bouda. Obytné stavení, stáj a jedna kůlna, to bylo vše, co mohli vidět.

„Buď opatrný, Davide!“ řekl Shane, když se přiblížili na dvě stě metrů. „Vidíš to křoví? Tam sesedneš a schováš se. Připrav si pušku; když spatříš někoho jiného než mne, zastřel ho!“

„Proč, strýčku Time?“

„Na farmě se něco stalo. Nekouří se z komína, v tuhle dobu by hospodyně jistě vařila oběd. Podívám se napřed sám.“

David zajel ke křoví, seskočil s koně a sledoval, jak Shane dojel k pootevřeným vratům, sesedl a vstoupil dovnitř s tasenými revolvery. Za chvíli byl zpátky a zamával na Davida rukou.

„Jestli máš odvahu, pojď dovnitř.“ řekl pochmurně.

David vstoupil; uprostřed dvora leželo tělo ženy v domácí zástěře, na prahu tělo dítěte. U kůlny leželi dva muži s puškami v rukou; farmáře zastihla smrt přímo v domě.

„Strýčku Time...“

„Neboj se. Jsou mrtví už dlouho. Ještě dřív, než přišli na vaši karavanu. Zřejmě jeli právě odtud...“

Shane prošel přes dvůr a špičkou střevíce rozhrábl hlínu.

„Někdo z útočníků byl raněn, jak se zdá, je tady krev. Alespoň mají ve zvyku odnést svoje raněné a padlé, i když oběti nechávají jen tak ležet...“

„Proč...?“ zeptal se David, ale hned zmlkl.

„Budeme muset udělat, co včera.“

„Vykopat jim hrob?“

Shane šel do kůlny a přinesl dvě lopaty a krumpáč. David zatím obcházel dvůr; vykroutil jednomu z mrtvých pušku a prohlížel ji.

„To je opakovačka Winnifred.“ řekl, když se Shane vrátil.

„Co, oni tu nechali opakovačku?“ Poprvé viděl David Shanea překvapeného; stopař vzal pušku a kontroloval zásobník. „Dokonce nabitá... to není možné! Jsou to blázni!“

„Proč myslíš?“

„Nosí řehtačky... myslím samopaly, z těch nezasáhnou stodolu na sto metrů. A nechají tady nejlepší pušku, jaká se dá sehnat!“

„Vezmeme je my, strýčku?“

„Samozřejmě, zbraně se vždycky hodí. Podívej se po dalších důležitých stopách. Zatím budu kopat sám.“

David přinesl ještě druhou pušku, pak obcházel dvůr a za chvíli se objevil s tváří vyděšenou. „Strýčku Time... za domem je pes, uvázaný u boudy. Zastřelený, ale... předtím mu vypíchli oči!“

Shane nechal lopatu a šel s ním. „Neuvěřitelné... co to mělo za smysl?“

Odřízl psa od provazu a přinesl. „Kdyby byl aspoň Armin, tak snad, ale tohle je obyčejné domácí zvíře!“

„Jsou to krutí a zlí lidé.“ řekl David.

„Ano, zdá se...“

Vykopali hrob; David opět pomáhal jako včera. Uložili do něj všechny padlé a Shane přidal psa, položil přes nohy děvčátka.

„Pes patří k lidem, padl za ně.“

Opět se modlil z Bible; David mlčel a klečel u hrobu s rukama sepjatýma. „Bude to pořád takové, strýčku Time?“ zeptal se, když odjížděli. „Budeme pořád kopat hroby?“

„Dokud bude žít ten, kdo zabíjí.“

Bob Harwey se probíral velmi těžce, jako ostatně často po vypití většího množství alkoholu. Tím tíže se probíral dneska, protože když otevřel oči, neviděl okolo sebe nic známého a zdálo se mu, že v tak vznešeném prostředí ještě nespal. Nebyl si jist, jak se dostal do tak skvělé ložnice a co to má vůbec všechno znamenat, ale usoudil, že je na čase, aby se zvedl a vypadl, než ho tu objeví a vyhodí.

Byl by se rád umyl, ale v pokoji bylo všechno možné, jenom ne umyvadlo. Otevřel dveře a ocitl se v předsíni, rovněž bez lavóru. První dveře vedly na chodbu, druhé do další předsíně; tam konečně objevil něco živého, postaršího chlapíka, který seděl na stoličce a leštil bílé boty. Boba to trochu zarazilo; bílé boty nosily jen ženy a to ještě o hodně slavnostních příležitostech.

„Dobré ráno, pane.“ řekl ten muž zdvořile.

„Ahoj,“ řekl Bob. „Kdepak je tu voda?“

„Dovolte si posloužit umývárnou, pane.“

„Hm. Tak moc nóbl to zas bejt nemusí...“ soudil Bob, ale šel do umývárny. Tak přepychovou koupelnu ještě neviděl; ale voda tam tekla, tak ji pustil a strčil si pod proud hlavu, aby se mu v ní konečně trochu rozsvítilo.

Když se vrátil do předsíně, ten chlapík pořád ještě leštil ty bílé boty. „Dovolím si vás upozornit, pane, abyste nedělal takový hluk. Jeho lordstvo doposud odpočívá.“

„Co že odpočívá?“

„Náš pán, lord Foolbridge.“

Bob klesl na jednu židli. „A jéjej, to jsme asi včera zas pěkně vyváděli. Mohl byste mi vyložit, kde jsem a co tady dělám?“

„Jste v hotelu Grand Maximum, pane. Dle okolností soudě, právě jste se probudil a chystáte se zjistit, co budete dnes činiti.“

„Teda, tak perfektní odpověď jsem ještě nedostal!“

„Jeho lordstvo si potrpí na přesné formulace, pane.“

Bob si unaveně otřel obličej. „Hele, přece si nebudem vykat jako blbci. Já jsem Bob Harwey!“

„Je mi známo, pane. Já jsem James Parson.“

„Moc mě těší, Jime. Teď mi pěkně srozumitelně povídej, co se to vlastně včera dělo a jak jsem se dostal do společnosti jeho lordstva a tebe, jo?“

„Tedy, bylo to takto: byli jsme v podniku u Jednorožce, kde hrála kapela domorodých muzikantů...“

„Jo, na to se pamatuju. A já v tý kapele hrál na bubny, jako obyčejně. To se děje každej večer. Pamatuju si taky, že jsme nějak víc pili než obvykle. Dál.“

„Přišli jsme s jeho lordstvem do sálu a usedli ke stolku, který se nám doposud jevil jako volný.“

„Počkej! Tvůj pán je takovej dlouhej a oblečenej jako... no, to se dá těžko vysvětlit. Chodí v bílým obleku a vypadá jako z historickýho filmu?“

„Jeho lordstvo se odívá velmi decentně...“

„Přesně tak. To si pamatuju taky. Pak přišel vrchní a vynadal vám, že jste zasedli místo někomu z honorace. Mám na mysli jižanskou šlechtu. A tvůj pán se začal hádat.“

„Správně. A vy jste do toho účinně zasáhl.“

Bob se zatvářil sklesle. Po pravdě řečeno, jeho zásah vypadal takto: přistoupil k číšníkovi a požádal ho, aby neotravoval a mazal, jinak by musel dostat do nosu. Číšník protestoval a nastala menší diskuse, během níž Bob upadl na číšníka a když se pokoušel ho odstrčit, uznal to za útok a dal mu dvě rány pěstí. Poté přišlo víc zaměstnanců a spojenými silami Boba zmohli.

„A pak nás vyhodili!“ pravil Bob ponuře.

„Tedy... to je třeba přiznat. Bylo však od vás velice laskavé, že jste se nás zastal vůči těm... barbarům.“

„Sám bych rád věděl, proč jsem to vlastně udělal. Asi se mi něco přerazilo v hlavě, nebo jste mi byli obzvlášť sympatický. Pak jsem měl diskusi s tím tvým pánem.“

„Jeho lordstvo se vás tázalo na vaše povolání, pane. A vy jste řekl, že jste prérijní stopař.“

„Opravdu jsem to povídal? Panebože!“

„Jeho lordstvo vás najalo jako průvodce na velkou loveckou safari na jih. Pokud vím, nadšeně jste to přijal.“

„Bože, já musel bejt sťatej! A proč jsem to přijal?“

„Pokud se pamatuji, vedoucí vaší kapely vás požádal, abyste se již vícekrát nezúčastňoval jejich akcí.“

„Co... voni mě vyhodili z kapely?“

„Nevím přesně, zda to mysleli vážně. Pouze muž, jehož považuji za kapelníka, vám podal vaše bandžo a požádal vás, abyste... mu vstoupil do jistých míst.“

„Aha. A já mu taky něco řekl, že jo?“

„Domnívám se. Diskuse byla poněkud... rušná.“

Bob spokojeně přikývl. „Já hned věděl, že si něco pamatuju. Pak jsme se na něčem domluvili s lordem?“

„To bylo v tom dalším podniku. Tam jste nás zavedl vy, nevím ani, jak se to tam jmenuje. Tam jsme uzavřeli smlouvu.“

„Co - já jsem snad i něco podepsal?“

„Sdělil jste jeho lordstvu, že ručíte za své slovo ctí arminského šlechtice.“

„Jéé... opravdu jsem to tak řekl?“

„Skutečně.“

„To jsem teda určitě musel bejt pořádně sťatej. No dobře, tak já to beru. A kde vůbec je ten tvůj pán?“

„Doposud odpočívá. Diskuse se protáhla do časných ranních hodin a jeho lordstvo působilo poněkud znaveným dojmem.“

„Čili zkrátka a dobře, zlinkoval se taky. Fajn - nemohl bych se zatím poohlídnout po nějaký snídani?“

„Dle příkazů jeho lordstva snídáme společně, až se probudí...“

„Tak to bych prosil, aby to bylo brzo. Já mám hlad!“

Bob řekl ta slova dost silně, aby lord Foolbridge, vstupující právě do předsíně, je zaslechl.

„To je výtečný nápad, Bobe, já rovněž. Dobré jitro, pánové. Hledal jsem vás, Parsone.“

„Dobré ráno, mladý lorde.“ řekl pan Parson.

„Ahoj.“ řekl Bob a zívl.

Lord Foolbridge byl přioděn do dlouhé bílé noční košile, trepek naboso a noční čepičky s bambulkou. Bob ještě nikdy nikoho tak oblečeného neviděl a byl tím poněkud překvapen.

„Parsone, objednejte prosím snídani a připravte mi koupel. Promiňte, že jsem spal tak dlouho, ale byl jsem poněkud unaven.“ žádal lord svým aristokratickým tónem.

„Prima věc,“ řekl Bob. „Já bych taky kousal hřebíky...“

„Je to snad vaším zvykem?“

„Ale ne, to se jen tak říká...“

Lord se vracel do jídelny a vyčkal, až mu Parson podá jeho župan. Pak usedl ke stolu a pokynul Bobovi a Parsonovi.

„Vaše arminská úsloví jsou nesmírně zajímavá,“ podotkl. „Ve volných chvílích byste mohl být tak laskav a přiučit mne něčemu z bohaté pokladnice vašeho lidového výraziva!“

„Jo, to bych moh,“ souhlasil Bob. „A začít bysme mohli tím, že si trochu vyjasníme vzájemný oslovování mezi normálníma lidma. Teda bejvá zvykem, že si všecky Armini navzájem tykají a říkají křestníma jménama nebo přezdívkou, jak zkrátka je kdo zvyklej. Ty přezdívky se říkaj v případě představování, aby každej věděl, jak komu říkat. Takže to tak berte, jo?“

„To je ale velice roztomilé, milý Bobe!“

„Jo, asi. Pročež i já bych prosil, aby se mi tykalo. Už jsem to říkal Jimovi, ale ten to ňáko nepochopil či co...“

„Já proti tomu naprosto nic nemám, Bobe, a rád se přizpůsobím jakýmkoliv vašim požadavkům!“ řekl lord.

Bob na něj chvíli zíral. Pak mávl rukou.

Vstoupil hotelový číšník a přivážel na vozíčku snídani pro tři osoby; ale bylo toho dost i pro víc, protože tam bylo nejméně půl kila šunky, devět vajec, kotel čaje, smetana, černá káva, veliká mísa ovoce a několik krajíčků chleba. Bob zdvořile vyčkal, až si něco naloží na talíř lord Foolbridge; pak se teprve vrhl na zbytek. Parson jedl málo a distinguovaně, lord rovněž nevynikal žádnou obzvláštní chutí; Bob ale nebyl zvyklý jíst pravidelně, proto se raději najedl co nejvíc pro případ, že by to bylo na delší dobu naposledy.

„James mi povídal, že prý jedem někam na jih!“ řekl pak.

„Ano, tak jsme se přece dohodli!“

„No fajn. Já si tak přesně nepamatuju, kam se vůbec jede a proč se tam jede; tak kdyby to šlo ještě jednou upřesnit...“

„Prosím, je to velice jednoduché. Jedeme za hranice jižní oblasti státu s cílem zabít jednoho tygra.“

„Co... zabít tygra? No nazdar! A kterýho?“

„To už je jedno; ale raději bych, aby byl co největší.“

„A proč vlastně?“

„Jeho kožešina se stane klenotem mé sbírky loveckých trofejí; a toto dobrodružství bude zajisté ozdobou mých vzrušujících zážitků na tomto milém místě!“

„To si piš! Ale... jste si vědom, že zabít tygra není v Arminu nijak zvlášť schvalovaná činnost?“

„Už jsem o tom leccos zajímavého slyšel. Musím říci na rovinu, že mne poněkud překvapuje nestatečnost místních obyvatel v tomto případě. Kdykoliv jsem přivedl řeč na toto přání, reagovali moji společníci poněkud zmateně.“

„...se jim ani nedivím. Víte vůbec, že tygři jsou šelmy stejně inteligentní jako lidi?“

„I to jsem slyšel, ale nevěřím tomu.“

„To já zas jo, už jsem se s nima seznámil. A nikomu neradím, aby to zkoušel proti nim bojovat. To už je lepší rozdat si to s místníma banditama...“

„I o tom jsem slyšel. Leč však pořád ještě nejsem si zcela jist oprávněností oněch obav.“

„Dobře. Podle Jamese jsem slíbil, že zavedu výpravu až na místo - udělám to, ale s jednou podmínkou.“

„Prosím, poslouchám!“

„Nejdřív ze všeho vás seznámím s tygrama bez střílení a bez jinýho nepřátelství. Až se seznámíte, můžete se s nima dohodnout z oka do oka, kterýho chcete zastřelit.“

„Jak - dohodnout?“

„Zeptat se některýho z jejich náčelníků a vysvětlit mu, jaký důvody vás k tomu vedou. Možná to pochopí.“

„Oni mají svoje... náčelníky?“

„Mají i vlastního krále, i když doposud nebyl z jistejch jejich příčin korunovanej.“

„Neuvěřitelné! A mohl bych se s tím králem seznámit? Domnívám se, že můj rod a pověst mne k tomu opravňuje!“

„Pokavad bude k mání. Já osobně ho neznám, ale mám kamarády, co se s ním už mockrát setkali...“

„To je fantastické! Vidím, Bobe, že jste tím správným mužem, kterého jsem takovou dobu hledal!“

„No... já nevím. A teď, co budou mý povinnosti!“

„Budete vykonávat funkci stopaře a loveckého vůdce, organizovat výpravu po lovecké stránce. V otázkách provozu se dohodnete s panem Parsonem. Ze všeho nejdřív zajistíte schopného šoféra.“

„Když jde jenom o to, řídit umím taky!“

„Och! A byl byste ochoten to pro nás udělat?“

„Jasně, nějak se tam přeci musíme dostat. Auto máme?“

„Zajisté, docela nové a velice pohodlné. Stojí tam venku na parkovišti... třetí odleva.“

Bob se šel podívat a dost se podivil. „Vy chcete jet s tamtou limuzínou dolů na jih? To teda daleko nedojedem!“

„Proč myslíte? Je to poslední model a Parsona ujistili, že je velice výkonné a elegantní!“

„Což o to, ale na lepší silnice. Samozřejmě na jihu je dokonalá silniční síť, ale bohužel ne tam, kde se dají najít tygři. Budeme tam muset přesednout na koně. Umíte oba jezdit?“

„Velice dobře! K mému zámku přináleží hřebčinec s jízdárnou, kde často trénuji. A pokud se týče pana Parsona, přiznal se mi, že za mlada byl letory poněkud dobrodružné a rovněž jezdil...“

„No dobře. A střílet - umíte?“

„Samozřejmě! Mám několik pohárů za střelbu!“

„A máte čím?“

„Parsone - podejte naše pušky!“

Pušky byly dvě: dvouhlavňovka kulobrok a opakovací kulovnice na osm nábojů, obě zcela nové a velmi kvalitní. Bylo znát, že Bob se ve zbraních vyzná, už podle způsobu, jak je prohlížel.

„Jsou to nové pušky. Vyzkoušené?“

„Ano, několikrát jsem z nich střílel. Domnívám se, že s těmito dvěma zbraněmi mohu dostat jakékoliv zvíře, třeba slona. Kromě normálních mám i vysoce účinné explozivní střely; při zásahu roztrhají určený cíl na kusy. Ovšem ty na tygra nemohu použít, protože bych poškodil kůži.“

Bob o tom nediskutoval; nesouhlasil s lordovým plánem lovu na tygra, ale doufal, že během času se mu podaří jej odradit.

„Jakou zbraň vlastníte vy, Bobe?“

Bob vytáhl z kapsy na vnitřní straně saka revolver.

„Tiger 7.65. Stačí na všecko, i na zloděje. Ale nemám k němu pouzdro na zavěšení u boku. Tady ve městě se nosit nesmí, tak jsem ho prodal.“

„Hm. Zabil jste již hodně dravých šelem?“

„Ne, zatím nikoho. Ale zabil jsem pár lidí.“

„Proboha! Navzdory tomu to říkáte velice klidně!“

„Lidi v týhle zemi jsou nebezpečnější než šelmy. Poznáte to možná sám, pokud... nebudem dost opatrný. Budu se snažit uchránit vás od těch nejhorších možností, ale neručím za to, že v případě potřeby nebudete muset i bojovat!“

„Nebojím se. Za války jsem byl velitelem domobrany našeho okresu a i když jsem se nezúčastnil žádné bojové operace, byl jsem plně připraven osvědčit válečnický duch našeho rodu a potřít zbabělého nepřítele na hlavu!“

Bob něco nezřetelného zavrčel; neznělo to moc zdvořile.

„Kdy vyrazíme?“

„Co nejdříve. Hořím touhou být od tohoto města co nejdále, a konečně zažít nějaké dobrodružství!“

„Já můžu vyjet hned.“

„My též. Ale... nezdá se, že byste měl na takovou cestu nutné vybavení. Snad alespoň stan, spací pytel, campingovou soupravu a ostatní nejpotřebnější předměty...“

„Nic z toho nepotřebuju. V podstatě potřebuju bandžo a tele, ve kterým mám svý věci; pro to se stavím doma. To ostatní - poznáte sami, že to není důležitý. Radil bych vám, abyste campingovou soupravu a ostatní blbosti prodali.“

„Ale já jsem ty věci velmi draze koupil doma v Anglii!“

„Stejný zmetky jste mohl dostat tady a ušetřilo by se za dopravu. V džungli potřebuje člověk nejvíc vlastní tělo; ovšem to musí bejt kvalitní!“

Dojedli. Lord Foolbridge nařídil Parsonovi, aby sbalil jejich věci a zaplatil účet, neboť v tom společenství měl Parson šekovou knížku, z níž platil. Jeho pána zřejmě jakákoliv činnost příliš obtěžovala. Bob, který pomáhal při balení, byl několikrát v pokušení jeho lordstvo k nějaké činnosti donutit, ale pak se rozhodl, že s tím počká až na jižní území.

Když to bylo skončeno, uložili vše do vozu a opustili hotel i pohostinné město Kingtown. Bobova snaha vzít si jisté drobnosti v místě, kde právě bydlel, byla poněkud narušena hádkou s osobou ženského pohlaví, která si dělala nárok jak na něho, tak na jeho peníze. Naštěstí byl připraven; ukázal jí zálohu, kterou obdržel od lorda a tak dlouho sliboval, že ji obratem ruky zmnohonásobí, až dotyčná družka uvěřila a nejen že peníze nesebrala, ještě mu pomohla sbalit. Se ženami to Bob odjakživa uměl.

Teď už byli konečně na cestě. Lord a jeho komorník seděli vzadu a zřejmě se nehodlali s Bobem jako řidičem bavit. Nevadilo mu to, soustředil se plně na jízdu. Byl vynikajícím řidičem; to se ukázalo hned za městem, kde se rychlost vozu ustálila na stovce a opouštěla tuto rysku jen při předjíždění, kdy ještě přidával. Zatáčky projížděl bez zpomalení stylem chirurgickým (řezáním), v případě nezbytí po dvou kolech.

Asi po hodině požádal lord Foolbridge o zastávku za účelem občerstvení. Silnice byla v těch místech rovná jako šňůra a vedla bezútěšnou prašnou stepí, ale Bob poslušně zastavil a všichni vystoupili z vozu.

„Musím uznat, že jste vynikající řidič onoho vozidla,“ přiznal lord. „Ovšem obávám se, že jedete poněkud... závodním stylem!“

„Nebojte nic!“ řekl Bob téměř vesele. „Kdyby bylo kolem cesty něco zajímavýho, já přibrzdím.“

„To je od vás velmi laskavé. Co zajímavého by mohlo být okolo této cesty, prosím? Projíždíme touto krajinou již více než hodinu a doposud jsem nespatřil nic, co by mne zaujalo!“

„Já taky ne. Ale tu a tam jsou vidět zříceniny hradů a vesnic z předválečný doby, pevností z poválečný doby a někde i zříceniny policejních stanic ze současnosti.“

„Ach... navštěvuje tuto krajinu zemětřesení?“

„Ne. Osamělí střelci.“

„Musím s lítostí přiznat, že o nich ničeho nevím.“

„Osamělý střelci jsou lidi, co si řešej svý soukromý spory se státní mocí. Kdybysme se náhodou do podobnýho konfliktu dostali, bývá nejmoudřejší se do něj nemíchat. Obě strany vynikají rychlostí a přesností ve střelbě.“

„A stává se to často?“

„Nedá se říct, že často, ale většinou nevhod.“

Ta odpověď nebyla lordovi moc milá, ale musel se s ní spokojit. Od té chvíle měl aspoň zábavu, vyhlížel ven z okénka a pozoroval ony osamělé střelce. Neviděl žádného a byl by možná usnul, kdyby se při té jízdě dalo.

První zajímavou věcí na celé cestě se stala tabule s červeným orámováním, která hlásala:

STÁTNÍ HRANICE - 1 km!

„Ach... Bobe, snad už nejsme na hranicích?“

„Hnedle budem. Připravte si papíry!“

„Snad zastavíme k vyplnění dokladů, či nikoliv?“

„To vyplníme na celnici. Mají tam na to formuláře. A doufám, že taky pivo. Jinak zdechnu vedrem.“

Stejná cedule se opakovala ještě dvakrát; na první byl údaj 500 m, na druhé 100 m. To už viděli dřevěnou boudu, z níž vedl přes silnici červenobíle pomalovaný šraňk. Ta bouda byla celnice mezi dvěma téměř nepřátelskými státy; lorda to překvapovalo.

Bob zabrzdil těsně před závorou, málem ji přerazil. Otevřel dveře a vystoupil; vyčkával, až vylezou i oba druzí. Dveře do celnice byly otevřené a nebyla tu zřejmě ani noha, alespoň nikdo nevycházel ven.

„To je divný,“ řekl Bob. „Snad všichni chrápou. Ale... jejich leopard by se snad měl probudit!“

„Leopard? Domníváte se, že by se v tom domě mohl skrývat nějaký leopard?“

Lordovy ruce se lačně natáhly po pušce.

„Asi jo. Pro tygra je taková díra málo...“

„A... mohl bych ho zastřelit?“

„Vy se chcete kromě tygrů hádat i s leopardama? Prosím vás, to nedělejte, je to státní zaměstnanec!“

„Cože je?“

„Ale - hlídací zvíře!“

„Ach tak, již rozumím.“

Bob sáhl do saka a vytáhl svůj revolver; schoval jej za opasek kalhot a ohlédl se po lordovi. „Počkejte u auta! Jdu tam!“

„Proč si berete revolver?“

„Pro každej případ. Arminům to nevadí, mám ho viditelně.“

Vstoupil otevřenými dveřmi dovnitř; místnost byla prázdná, zařízená jako kancelář. Na psacím stole ležely nějaké papíry, pod sklem pár pohlednic z jižního území. Žádná zásuvka stolu ani příruční registračka nebyla otevřená, ani se nezdála prohrabaná.

Vzadu byla další místnost, zřejmě ložnice mužstva. Bob na ni zaklepal, pak otevřel dveře a vstoupil. Lůžka byla rozházená, což nemuselo ještě nic znamenat; u kavalců byly uloženy kufry a cestovní vaky, jak obvykle bývá v posádkách. Bob si chvíli prohlížel místnost, pak přistoupil ke stěně a zlehka přejel prsty po jednom místě, kde se nacházela čerstvě vyštípnutá tříska. Nelíbilo se mu to; poklekl a šmátral rukou pod jedním lůžkem. Bylo tam čerstvě vytřeno, odsunul lůžko a pod nohou našel drobné částečky seschlé červené hmoty. Vypadala jako krev.

Když se vrátil k vozu, vypadal zachmuřeně.

„Nikdo tam není. Myslím, že museli narychlo odejít.“

„To je velice zvláštní. Kam myslíte, že šli?“

„Obávám se, že dost daleko. Přesně nevím ani kam, ani (a to hlavně), proč vlastně odešli. Snad... abysme se vrátili.“

„Nechápu, proč bychom se měli vracet!“

„Podívejte, normální osazenstvo celnice je tři chlapi a šelma, leopard, tygr nebo třeba jen pes. Pro ty čtyři a jednoho hosta tu jsou lůžka. Není možný, aby všichni najednou jen tak odešli!“

„Přesto se to stalo, jak říkáte!“

„Není to dlouho, co se tady něco strhlo. Obávám se, že to byla přestřelka mezi celníky a někým cizím.“

„Vašimi osamělými střelci?“

„Nemyslím. Spíš bych hádal někoho ze severu, protože ti celníci jsou jižani. Mám strach, že náš přechod přes hranice bude kvalifikovanej jako trestnej čin.“

„Máme přece platné doklady - nebo ne?“

„Ale jo; ovšem nebudem je mít potvrzený.“ Bob vzal do ruky lordův pas a prohlížel si ho. „Ledaže by...“

„Měli bychom snad vyčkat návratu celníků!“

„Ne, čekat nebudem.“ Bob vzal pasy a vrátil se s nimi do kanceláře. Lord šel s ním a zvědavě přihlížel jeho počínání. Bob správně usoudil, že klíč bude trčet v zásuvce stolu; otevřel ji a v horním patře nalezl razítko i podušku, takže mu nic nebránilo všechny tři průkazy orazítkovat.

„Ale... to je podvod!“ zděsil se Foolbridge.

„Nemyslím. Víte jistě, že třeba já nepatřím k tak vysokejm osobnostem týhle země, že bych si to mohl oštemplovat sám? Nebo že k nim jednou nebudu patřit?“

„Inu... dost by mě to překvapilo!“

„Upřímně řečeno, mě taky. Ale když zavedli samoobsluhu...“ Při těch slovech otevřel Bob další zásuvku a s výrazem překvapení vyňal talíř s nakrájeným salámem, okurkou a nakousnutým krajícem chleba. Salám byl mírně zelený a zapáchal, ale v chlebu byl ještě otisk zubů člověka, který byl nenadále přerušen při svačině.

„Zdá se, že odtud odešli už včera ráno, zřejmě ve fofru! Neumím si představit, co mohlo donutit celníka nenacpat se!“

„Nemělo by se to někde... hlásit? Případy dezerce bývají velmi nepříjemné pro každou armádu!“ soudil lord.

„Dezerce? No, leda tak!“

Nasedli do auta a pokračovali v jízdě; krajina se nijak neměnila, byla to pořád ta bezútěšná step, ve které nebylo nic, co by přitahovalo oči. Až za další hodinu se na obzoru objevil černý proužek lesů a zavanul odtamtud svěží vítr.

„Doporučoval bych utábořit se tam.“ navrhoval Bob. „Najdu nějaký příjemný místo zrovna u řeky...“

„Jak si přejete, milý příteli. A je to dobrý hotel?“

„Ten nejlepší, co si můžete přát. Čistá voda ke koupání, měkká tráva na spaní a strop vymalovanej hvězdama.“

„Ach - snad nechcete říct, že budeme tábořit pod širým nebem jako... tuláci?“

„Zrovna to jsem měl na mysli.“

„Ale to je převelice romantické! Nikdy jsem nezažil nic tak okouzlujícího jako spánek pod širým nebem!“

„Tak toho si užijete tady na jihu víc, než si budete přát. Brzo toho dokonce budete mít plný zuby.“

„Nikterak, Bobe. Přál jsem si zakoušet různá protivenství či nebezpečná dobrodružství, neboť co jest lov bez podobných příhod, nežli jen pokojné sbírání trofejí? Naopak, tvrdým životem přírodních mužů se člověk zoceluje a jeho duše získá nové vjemy, jež mu potom budou zajisté jen k dobrému.“

„Hm. No, jak chcete...“

Ten les nebyla džungle, ale smíšený jehličnato-listnatý porost subtropického typu, jen občas promíšený jižnějšími keři a stromy. Zkušený pozorovatel by z toho usoudil, že se nachází na náhorní rovině. Lord Foolbridge neusoudil nic, neboť se v lese nacházel jen zcela výjimečně.

Bob zastavil v místě, kde se řeka protékající tím terénem spojovala s jakýmsi potokem. Přes potok byl postaven důkladný most, protože přes něj vedla silnice, zato řeka nebyla přemostěna vůbec, zřejmě nikdo nezatoužil jít na druhý břeh. Nacházela se tam dost široká loučka, bylo to asi sto metrů od silnice a dalo se tam docela dobře zajet vozem. Když zastavili, lord vystoupil a protahoval se. Pravil:

„Jak je krásné dýchat svěží vzduch divočiny!“

„Snad by bylo lepší počkat, až se rozplyne smrad od výfuku!“ řekl Bob. „Ale fajn tady je, o to nic...“

„Výtečně. Parsone, vyjměte prosím náš cestovní stan a soupravu k táboření. Ach... to je strašlivé!“

„Copak se děje?“

„Bobe, představte si! Zcela jsem zapomněl najmout kuchaře! Jak se nyní nasytíme, když jsme tak vzdáleni od civilizace?“

„To je dost jednoduchý? Viděl jsem v kufru fůru konzerv, ty jsou snad všecky k jídlu!“

„Nuže dobrá; leč kdo je otevře a ohřeje?“

„No, kdo asi? Jsme tady jenom my tři.“

„To jistě. Avšak obávám se, že Parson vařit neumí!“

„Já to umím, bez starosti.“

To lorda upokojilo. Pan Parson zatím vykládal z vozu všelijaké balíky a rozbaloval je na trávníku. Pak se jal stavět obrovský oranžový stan, do něhož by se vešlo celé jejich auto; ten stan měl dvě obytné místnosti, předsíň a suché WC dle všech moderních hygienických zásad. Bob viděl, že si se stanem sám neporadí, tak mu pomáhal; lord Foolbridge zatím bloumal okolo a pozoroval, jak jim to jde. Když byl stan postaven, počal sluha rozkládat skládací nábytek a instalovat dovnitř. Lord pořád ještě bloumal okolo, až to Boba rozčílilo:

„Nechtělo by vaše lordstvo taky něco dělat?“

„Ale zajisté! Co byste si přál, milý Bobe?“

„Když nic jinýho, tak aspoň nanosit dříví na oheň.“

„Ó, s radostí! Jak je to všechno romantické!“ rozzářil se lord a odkvačil do lesa, kde zmizel. Aspoň jim svým přihlížením nešel na nervy. Až po půlhodině, když končili práci, objevil se náhle na kraji lesa, držel v ruce dva klacky a usmíval se navzdory tomu, že sněžná bělost jeho oděvu byla narušena třemi šmouhami.

„Nikdy jsem netušil, že sbírání dřeva na oheň je tak zodpovědná a obtížná práce, milý Bobe.“

„No fajn. Kde teda to dřevo je?“

„Zde, prosím. Nejkrásnější klacky, které jsem tam viděl.“

Bob je vzal do ruky a bez prohlížení s nimi praštil o zem.

„Doufám, že jste se moc neunavil!“

„Ach ano, jsem poněkud unaven. Jest již připravena večeře?“

„Ne!“ zařval Bob. „A nebude, dokud neseženu dost dřeva na ten zatracenej oheň! A když říkám dost, tak tím myslím hromadu!“

„Souhlasím. Ale proč se hněváte, milý Bobe? Dříví je v lese dostatek, sám jsem se o tom přesvědčil.“

Bob mávl rukou a šel pro dřevo; donesl dvě náruče za pět minut, pak rozmetal podivnou stavbu, kterou sestavoval lord coby pyramidu ke slavnostnímu táboráku, udělal ohniště a konečně zapálil oheň. Komorník Parson mu přinesl na podnosu tři konzervy s výrazem, jako by servíroval krocana na víně.

„Kotlík nemáme?“

„K čemu kotlík?“

„No - přeci to nebudem dlabat z těch plechovek?“

„Domníval jsem se, že to v nich pouze ohřejete, Bobe. Máme dostatek talířů i příborů...“

„Odjakživa se vařilo v kotlíku. Takovým měděným...“

„Poznamenejte si tuto skutečnost, Parsone. V příštím městě zakoupíme kotlík dle Bobova přání.“

Bob zabručel a šel se podívat do kuchyňského nářadí. Kupodivu byl hned zpátky i s kotlíkem. „Vždyť ho máte a ani o tom nevíte! Na co jste myslel, že je tahle veliká měděná mísa?“

„Nemám zdání. Domníval jsem se, že na salát.“

Bob šel k potoku vymýt kotlík. Otevřel konzervy, vysypal obsah do kotle, pověsil nad oheň a zamíchal. Oba muži přihlíželi jeho činnosti s vrcholným zájmem.

„Nemáte aspoň nějaký koření? Sůl, pepř...“

„Přineste prosím kořenku, Parsone!“

Komorník důstojně odkráčel a pak se přibližoval s podnosem ozdobeným kořenkou a slánkou. Bob s těmi věcmi zacházel s mnohem menší důstojností, zato větší rychlostí.

„Můžeš přinýst ty talíře, Parsone, když na tom lord trvá. Ale u vandráků je zvykem dlabat lžícej z jednoho kotle.“

„Zvláštní. Jak se pak rozdělí krmě na jednotlivé díly?“

„Jednoduše. Kdo zaváhá, nežere.“

„Obávám se, že jsem tuto vaši sentenci nepochopil.“

„Taky si myslím. Znamená to, že když se někdo nedovede postarat sám o to, aby se najedl, bude muset hladovět.“

„Zvláštní názor. Budu o něm přemýšlet.“

A skutečně - lord Foolbridge o tom přemýšlel celou večeři. Nevymyslel nic, aspoň se se žádným uzávěrem nepochlubil. Po jídle Bob usedl k ohni, vzal bandžo a tiše na něj brnkal, zamyšleně zíraje do plamenů.

Lord si k němu přisedl. „Jak se zdá, přemýšlíte, milý Bobe!“

„Trošku jsem to zkusil.“

„Směl bych znát předmět vašich úvah?“

„Přemejšlím, koho bych pustil k sobě tak blízko, aby mě mohl bez výstrahy odpravit. A to v případě, že by musel zastřelit naráz tři až čtyři lidi.“

„Probůh... co vás vede k tak ponurým úvahám?“

„Přemejšlím, kdo mohl zabít ty celníky.“

„Vy myslíte, že je někdo zabil? Kdo a proč?“

„Aby se dostal přes hranice. Z jihu na sever nebo ze severu na jih. A s něčím, co nesneslo lidskej pohled, s kontrabandem, co stál za to přivolat na sebe krevní mstu příbuznejch po těch celníkách i samotnýho státu. Něco velikýho.“

„Myslíte, že to udělali pašeráci?“

„Blbý by byli. Pašeráci nevražděj, maximálně by strčili chlapům nějakou tu stovku, aby mlčeli.“

„Cožpak celníci nadržují pašerákům?“

„No... celníci i pašeráci jsou původem Armini, jižané! Tak proč by se měli navzájem nenávidět? Můžou se případně nějak dohodnout, co komu jak moc vadí...“

„A kdyby to byli pašeráci ze severu?“

„Těžko. Jižani nepřipustěj žádnou konkurenci, sejmuli by je.“

„Možná proto pašeráci ze severu zlikvidovali celníky?“

„Ne. Pašeráci severu by dole na jihu nikdy nezískali obchodní spojení, kdyby s tím jižané nebyli svolní; to znamená, že by to celníci pochopili a souhlasili, i když to odporuje předpisům.“

„Je to velice složité a nepochopitelné! Co myslíte vy, jak to mohlo být?“

„Musela to být věc, která stojí za pár lidských životů. Takže něco, co ohrožuje samotný základy jižanskýho státu. Kterou nikdo nesmí vidět a rozkecat to.“

„Nejsem si jist inteligencí úřadů z jihu, ale obávám se, že až se dozvědí o zmizení celníků, budou uvažovat podobně. Pak přijdou taky na to, kdo co převážel.“

„Řekl bych, že smrt celníků nebo jejich zajetí nebyla v plánu. Něco se nepovedlo, někdo něco prokoukl, tak byli nuceni zabíjet, což původně nechtěli. Například takhle: přijelo auto, jako naše. Vylezli lidi, který působili naprosto dojmem rodilejch Arminů, dokonce jižanů. Šli dovnitř a začali kecat s celníkama; se všema najednou, museli bejt připravený i na šelmu, co tam měli. Naráz při řeči, aniž kdo co tušil, vytáhli pistole a zastřelili nebo těžce zranili všecky celníky. Naráz, protože kdyby jen jeden dosáhl na zbraň, rozstřílel by ty chlapy na hadry.“

„To je téměř nemožné.“

„Je to obtížný, ale nemožný to není. Musí to ale dělat člověk, kterej má vzhled i chování chlápka z jihu, což je dost o hubu. Armini jsou nedůvěřivý, že by pustili někoho přímo do ložnice, to je dost divný...“

„Mohla to být jiná celnická hlídka.“

Bob se zadíval na lorda dost překvapeně.

„Jiná hlídka... to ani ne, ale... vojáci? Případně policajti, polovojenská stráž, očistná liga nebo tak něco. I když, k očistný lize by byli ještě nedůvěřivější. Fakt, jenom vojáci nebo nějakej jižanskej úředník to mohl udělat!“

„Ale říkal jste, že se jižané navzájem nezabíjejí!“

„Samozřejmě, že ne. Taky neříkám, že to byli jižani. Ale museli tak vypadat a chovat se, aby je celníci pustili dovnitř. Byla to chytře a šikovně zmáknutá akce, podle mýho rozumu nemohla být soukromý bandy. Na tu je to moc složitý.“

„Myslíte na státní orgány severu?“

„Bojím se toho. I když mě mate právě ta nezvyklá akceschopnost. Obvykle vojáci severu bývají spíš natvrdlý než vychytralý...“

Lord už nic nevymyslel, tak mlčel.

„Oznámím to první hlídce, kterou potkáme.“ řekl Bob.

„Objevují se tady vojenské hlídky?“

„No, měly by se. Ovšem v tomhle období bývají dost zlenivělý a neradi dělají cokoliv, co vyžaduje nějaký úsilí. Dá by se říct, že jsou líný jako mrchy.“

„Co je zvláštního na tomto období?“

„Je před začátkem dešťů. Přijdou asi tak za čtrnáct dní, možná o den nebo dva dřív.“

„To nám vadit nebude. Do té doby jistě dávno tygra ulovím a za těch čtrnáct dní bych mohl Armin opustit.“

„Jo, to jistě.“ Bob vstal a tvářil se velmi nepřívětivě. „Skoro jsem už zapomněl, že vlastně jedem lovit toho tygra.“

„To já na to myslím pořád. Nemohu se dočkat, až stisknu spoušť své věrné zbraně...“

„Jen aby to nebyly horší šelmy, než je tygr.“ řekl Bob a vydal se na obhlídku tábora. Vrátil se zřejmě uklidněn, sedl si znovu k ohni a hrál na svoje bandžo; lord už mlčel, seděl v houpacím křesle a kouřil dýmku. Rovněž Parson kouřil dýmku, leč seděl na židli normální. Umění sedět na zemi s nohama zkříženýma zřejmě doposud neovládali.

Když se připozdilo, rozhodl se lord jít spát; i zeptal se Boba, tváře se dost nesměle: „Je mi to poněkud trapné, avšak směl bych se vás otázat, jak vlastně hodláte strávit dnešní noc?“

„Budu spát. A proč?“

„To zajisté. Ale kde vlastně chcete spát?“

Bob položil na zem svoje tele a k němu přikrývku. „Tady.“

„Ale... já tu nevidím žádné lůžko! Při nejlepší vůli nedokážu pochopit, jak byste mohl strávit noc zde na zemi!“

„Jednoduše. Pod hlavu si dám tele a do deky se zabalím.“

„Tele... již podruhé jste použil názvu onoho dobytčete, aniž by mi bylo povědomo, zda nějaké vlastníte!“

„Tele je tenhle pingl. Říká se mu tak, protože má tadyhle teletinu, vidíte?“

„A lze si tím podložit hlavu?“

„Já myslím, že jo. Aspoň se to tak dělá.“

Lord nad tím kroutil hlavou, ale musel se vysvětlením spokojit. On i jeho komorník se uložili ve svých pokojích v onom obrovském stanu, a záhy sladce usnuli.

Přednáška č. 36. Téma: Vláda jižního Arminu.

Přednášející: mjr. Gath Flagherty.

Zapsal: kadet Jorg Detrey.

„Veškerá moc v Arminu, mám na mysli jižní část, je soustředěna do rukou prince a následníka trůnu Lery de Guyrlayowe. Ten mladý muž, teď už skoro pětadvacetiletý, je nejvyšším velitelem armády, policie, tajné služby, šéfem státu a velmistrem řádu Blesků. Všechny tyto úkoly prozatím zvládá s dost obvyklým vypětím sil; nicméně je možné, že časem pro něho budou příliš obtížné a že se o ně s někým rozdělí.

Dle oficiální verze arminského státu je to syn císaře Charry de Guyrlayowa, který v současné době žije v Kingtownu a je mu poskytováno pohostinství naší armádou. Realita je pravděpodobně trochu jiná, jedná se o chlapce, kterého přivedl do úřadu Denis Baarfelt, již mrtvý šéf arminského státu v meziválečném údobí, zvaný rovněž Mistr, což je státní funkce, kterou si sám vymyslel a zavedl. Ta druhá verze je platná v severní části Arminu a bude závazná i pro vás.

Pokud přikládáme věrohodnost verzi jižanské, byl princ Lera těsně před kapitulací císařské armády a Korunní rady odvezen členem rady tygrem Aflargeem tajně na jih do hor, kde se zdržoval v tygřím městě Aurrgharru. Pokud se týče věrohodnosti této verze, nemůžeme potvrdit ani to, že takové město vůbec existuje, protože žádnému z důvěryhodných svědků se je nepodařilo ani vidět. Vypadá to spíš na nějakou trampskou povídačku.

Asi pět let byl údajný princ vychováván tygry jako jejich žák. V době, kdy se vrátil do Arminu Denis Baarfelt, opustil Aurrgharr a potuloval se s Baarfeltem, který jej zaučoval do svých tajných intrik. Dá se říct, že se mu to částečně podařilo, neboť princ získal značné zkušenosti a schopnosti, neúměrné jeho mládí.

Je to muž prostřední postavy, černovlasý, černooký, velmi snědé pleti. Tváří podobný spíš matce než otci, vypadá podle zpráv spíš o mnoho mladší, než je ve skutečnosti. Někteří tvrdí, že vypadá na šestnáct, jiní na třicet let. Není ovšem zcela jisté, že se jedná vždy o tutéž osobu. Pokud se týče povahových rysů, je to člověk mlčenlivý, uzavřený do sebe, bez ostřeji vystupujících charakterových rysů. Zřejmě zcela bez vášní, natož pak neřestí; alespoň není známo, že by se oddával alkoholu, kouření, hazardu či ženám. Je to trochu divné, neboť tyto neřesti jsou zcela běžné u jeho poddaných.

Jiní svědkové tvrdí, že princ je vznětlivý, vášnivý, prudký až neuvážlivý v rozhodování; má sklon k impulsivnímu jednání či kategorickým soudům. Tyto vlastnosti se projevují obzvláště v případech, kdy je nutné, aby se rozhodoval rychle, například při vojenských operacích.

Možná vás zarazí rozpory, které existují při jeho hodnocení; chtěl bych vás upozornit, že věrohodné informace o celém životě na jihu se získávají velmi obtížně. Máme sice určité informátory mezi jejich špičkou, ale tito lidé nepronikli do samé blízkosti prince, ani do blízkosti členů korunní rady, nejsou tedy znalí všech souvislostí. Dá se říct, že princova osoba je dokonale chráněna a utajována, princ málokdy jedná s někým přímo, většinou pomocí prostředníků, hlavně svých komthurů. Pokud činí veřejná vystoupení, pak bývají obvykle velmi přesně narežírována a nikdy při nich nedochází k žádným konfliktům či situacím, vyžadujícím iniciativní řešení nebo vůbec jaké myšlení. Podle informátorů se jedná spíš o divadelní scény, v nichž jednotliví účastníci přednesou svá mínění, která jsou už princi známa, a on pak oznámí rozhodnutí, které je rovněž známo všem účastníkům. Mnohdy se jeho příkazy plní už před začátkem takového vystoupení.

Soukromý život prince je zahalen nejpřísnějším tajemstvím. Jeho ochranku tvoří šelmy, které zabrání v přístupu každému, kdo by měl snahu se s princem sejít a o čemkoliv s ním promluvit. Pokud přijímá novináře či vůbec cizince, pak je to stejné teatrální vystoupení bez emocí a myšlenek, které by přinášely něco nového. Princ nikdy nepřespává v obydlí někoho cizího, výjimku tvoří opevněná sídla jeho komthurů nebo dalších příznivců režimu, což jsou v podstatě středověké hrady, vylepšené moderní ochrannou technikou. Nemá vůbec sídelní město, jeho vlastní rezidencí je stan, který si staví kdekoliv a je střežen šelmami. Dá se říct, že kočuje z místa na místo a může se objevit kdekoliv. Zásadně není zveřejňováno, kam má právě namířeno, kdy se objeví v určitém místě a co má vůbec v úmyslu.

Dalších utajovaných skutečností o princi je mnoho a nebudu je tady uvádět. Je utajováno dokonce i to, co bude ten který den jíst a kdo mu potravu připraví. Někteří soudí, že se na poslední chvíli rozhoduje dát pozvat k něčímu stolu. Nemá snad žádný majetek, nikdy neplatí svoje účty, má privilegium být hostem všude, kde se ocitne a každý mu rád dá, co si přeje. Kdyby někdo očekával, že si vymýšlí hlouposti, aby někoho zruinoval, není to pravda, princ jí nesmírně skromně. V případě, že se jedná o osobu nemajetnou, je poskytnuta ze státních zdrojů náhrada, ale takový případ je zcela neobvyklý a je velkým zneuctěním pro člověka, který je nucen z důvodu bídy takovou náhradu přijmout.

Pokud kdokoliv z Arminů hovoří o princi, většinou neužívá jeho jméno ani titul, ale přezdívku Chlapec, která mu byla snad udělena trampy. Ve většině případů se používá anglické Boy, někdy také francouzské Gamin. Na rozsudcích smrti se občas najde italské Ragazzo nebo další varianty, někdy identické s předešlými případy, to znamená jména už popravených osob. Proč tento zvyk zavedli, nemohu přesně objasnit, protože to sám nevím. Snad není vůbec zdvořilé prince jmenovat. Při oslovení používají většinou neutrálního slova šéf, alespoň při telefonickém styku.

Princ vášnivě rád telefonuje a telegrafuje. Pokud používá vysílačku, obsluhuje ji vždy osobně, dokonce prý i telefonem vytáčí čísla sám a nenechává se spojit sekretářkou. Jeho telefony bývají odposlouchávány, což ovšem ví a tak podává jen takové informace, které je možno zveřejnit. Osobně píše na stroji dopisy, nikdy si nedává nikým pomáhat při práci. Ke zvláštnostem jeho povahy patří i to, že osobně čistí a ošetřuje svoje koně, maže svoje pušky a brousí nože i šavle. Vysvětluje to absolutní spolehlivostí, kterou vyžaduje od těchto věcí, ale někteří se domnívají, že se jedná spíš o rituální činnost.

Princ je bezvěrec. Je příslušníkem církevního řádu Blesků, ale nevykonává žádné obřady a zúčastňuje se pouze mší, pořádaných v rámci státní reprezentace nebo různých náboženských úkonů úzce svázaných s činností státu. Dle informátorů se nejedná o hlubokou zbožnost, spíš rituální odříkávání předepsaných formulí bez vnitřního smyslu, memorování po stylu svíčkových bab. V případě, že není bezpodmínečně nutná jeho účast, náboženských obřadů se nezúčastňuje. Učení řádu Blesků toleruje podobnou vlažnost ve víře u nejvyšších představitelů, ba i řadových členů řádu, proto má princův styl náboženství mnoho příznivců.

Princ je zdravý mladý muž a předpokládá se, že má normální sexuální potřeby. Navzdory tomu není známo, že by měl nějakou oblíbenou přítelkyni. V jeho blízkosti se pohybuje řada žen, ale jeho kontakt s nimi nepřekročil hranice náhodných styků. Pokud je na někoho blíže vázán, podléhá to nejpřísnějšímu utajení.

Myslím, že toto jsou nejdůležitější charakterové rysy člověka, který je naším nejvyšším protivníkem. Podotýkám: princ v žádném případě není stínová osoba, která by vnějškově kryla činnost ostatních členů vlády nebo případné nadvládní organizace, jak to někdy bývá v jiných zemích. Skutečně vládne a jeho zásahy se objevují ve všech důležitých aspektech státní politiky. Osobně nařizuje i likvidaci svých protivníků a jemu je hlášeno provedení podobných příkazů, případně důležité překážky při jejich plnění. S princem budeme bojovat, dokud jej nezničíme. Jakákoliv dohoda je možná jen termínovaně, na určitou dobu, hlavním cílem jeho politiky je osvobození země a sjednocení pod vládou jižanů. Od toho záměru se nedá ničím odradit a je zbytečné se o to pokoušet.

Nejvyšší moc po princi samotném má rada dvanácti komthurů, nejvyšších představitelů řádu Blesků. Tito muži současně tvoří vládu a generální štáb armády, to jest tři složky, které řídí téměř všechen život v zemi; kromě nich už neexistují důležitější hodnosti. V rukou těchto třinácti je veškerá moc; ale žádný není ani v perspektivě ochoten spojit se s námi, pročež všichni představují potenciální nepřátele.

Zapište si stručné charakteristiky jednotlivých členů:

Rolf Szarkay, hrabě, starousedlík a majitel značného jmění. Je nejstarším členem vlády a zdá se, že je mu podřízeno ministerstvo zahraničí, lépe řečeno vyjednávání se severní vládou. Zkušený, chytrý, zdrženlivý, diplomat. Za války zastával nižší velitelskou funkci, nejvyšší hodností dosáhl kapitána. Značně neochotný k jednání z důvodu smrti jeho jediného syna. Po válce pracoval jako nakladač v docích až do návratu Denise Baarfelta, kdy získal místo náměstka Ekonomické rady a generálního ředitele Oceláren v Iron-city. Těm zvláštním skokům v kariéře se nedivte, jsou u lidí z těch kruhů obvyklé. Je společně s plukovníkem Courtennayem a abbé d°Urvillem představitelem rady v době uchvácení většiny ekonomické moci pro jižany. Ti dva zbývající byli za povstání popraveni, Szarkay uprchl.

Algernon Monroes, baron, mnohonásobný milionář, ředitel bankovního domu Monroes. Svoje styky s řádem popírá, rovněž řád popírá jakoukoliv jeho účast. Má přezdívku Dollar, kterou nikdy nikdo nepoužívá. Financuje veškerý styk jižního Arminu s ostatním světem, jeho bankovní operace jsou zcela neprozkoumatelné. Má tým právníků, který jej chrání před zatčením a obžalobou u soudu, dále nájemné střelce, kteří jej chrání před likvidací. Žije trvale v Kingtownu, čímž je tato opatrnost vysvětlena. Prozatím nepovažujeme za účelné jej likvidovat násilím.

Jimmy MacLeod, náčelník generálního štábu, jeden z nejbližších princových přátel i v soukromí. Víme o něm velmi málo; konkrétně se neví, jak vypadá, neznáme jeho rodinu ani jiné styky. Známe písemné rozkazy a různé další spisy opatřené jeho podpisem. Je jedním z princových důstojníků, které známe jen přezdívkami, ale nevíme který. S princem téměř neudržuje služební styk, nikdy nevystupuje na veřejnosti. Předpokládá se, že je to muž, který má přezdívku Kobra, případně název jiného jedovatého hada. Možný vzhled: vysoký, štíhlý, nakrátko ostříhaný.

Gaird Halloway, pravděpodobně ministr vnitra. Podotýkám: v jižním Arminu není policie v našem slova smyslu, dokonce slovo policajt má urážlivý nádech a v předpisech je, že členy policie je třeba zabíjet. Práci tohoto orgánu mají na starosti místní šerifové a jejich pomocníci, nadřízenou složkou jsou vládní inspektoři. Styk Hallowaye s podřízenými je minimální, vlastně veškerý styk se světem je malý. Je mu asi padesát let, za války bojoval jako řadový voják až poddůstojník, ničím se neproslavil. Je ženat a má několik dětí, manželských i nemanželských.

Jarvis Kerr, ve struktuře státu zastává funkci tribuna lidu, snad předsedy parlamentu. Parlament sice existuje, ale ve smyslu zvláštních válečných zákonů není svoláván až do konečného vítězství. Jarvis Kerr se nezúčastňuje žádných státních jednání, nevyvíjí vůbec žádnou činnost, neví se, jak vypadá a kde se zdržuje. Někteří soudí, že je trvale v cizině, jiní se domnívají, že osoba toho jména vůbec neexistuje, nebo ten muž je již dávno mrtev a pod jeho jménem žije někdo jiný.

Jackie Therlowe, inženýr, žijící v Kingtownu, předseda arminské progresivistické strany, což je jistá odnož komunistického hnutí. Popírá styky s řádem jako Algie Monroes, což je vcelku jasné. Styky rovněž nedokazatelné, vyvíjí činnost jen v rámci koncernu AAC, což je největší firma v celé zemi, a ve straně. Jako člověk, který není přítomen u princova dvora, má značně omezenou moc. Předpokládá se, že řídí nebo alespoň kryje veškerou výzvědnou službu na území severu.

Armand de Clermont, přistěhovalec, bývalý důstojník severní armády, přešel k jižanům v průběhu válečných operací po povstání lóže Ariori. Patří k lidem, kteří mají velkou moc a značnou důvěru prince, což znamená velmi důležitý. Zná dokonale strukturu naší armády a může účinně zasahovat proti nám. Je neustále přítomen u princova štábu.

Chatt Wanner, syn Denise Baarfelta, druhý muž státu. Současná funkce zcela nejistá, snad ministr války, ale není to ověřené. Za války v Evropě zastával funkci velitele arminských branných sil, kterými posílili velitelské kádry a záškodnické hnutí Sovětského svazu a jeho spojenců. Má značné zkušenosti a velí svým osobním zabijákům, zvaným Commandos. Prozatím jich užívá jen ojediněle. Má absolutní důvěru a náklonnost prince.

Michael Torrence, zvaný Kajman, přistěhovalec, bývalý tramp. Je manželem zpěvačky Pamely Brewsterové, s níž nežije. Ředitel válečné školy pro výchovu důstojníků a agentů tajné služby, možná dokonce velitel tajné služby. Velmi silně ovládá podzemní hnutí tzv. trampů, což je dobrovolné sdružení individuálně myslících osob, které pod maskou tuláctví a lásky k přírodě podrývají základy státu a snaží se svrhnout legální vládu.

Pro pořádek uvedu i jména dvou mužů, kteří podle obvyklé struktury řádu nemohou zastávat místa komthurů, těch může být jen dvanáct; přesto se vyskytují na místech, která jsou pro komthury typická a vykonávají tuto práci. Nevylučuji, že princ změnil stanovy a počet komthurů rozšířil i o tyto dva:

Arley Trengan, syn válečného hrdiny plukovníka Trengana, nejmladší člen štábu. Ve státních funkcích pracuje od dvanácti let, což je svým způsobem unikát. Po návratu Denise Baarfelta se stal ústředním členem tak zvané smečkové rady, což byl dětský vládní orgán v Kingtownu, později rádcem a členem vedení zakázané organizace Černá Lilie. Pro činnost v organizaci byl poslán do polepšovny v Kamenném domě, kde se nejen nepolepšil, ale prošel i školou, kterou tam zavedl Michael Torrence. Podařilo se mu pod cizím jménem vniknout do armády, kde způsobil vzpouru a přechod pluku k nepříteli i se zbraněmi, tak zvanou Operaci Tvrdoježdík. V současné době zastává vysokou funkci v generálním štábu.

Felix Weyerworde, důstojník našeho letectva, přistěhovalec. Za povstání odletěl svým letadlem do Sovětského svazu, kde pracoval ve štábu i v přímém útoku. Po návratu velí leteckým silám jižního Arminu a zastává důležitou funkci v generálním štábu. Má značnou princovu důvěru.

Jak vidíte, princ Lera neváhá spřáhnout se i s našimi bývalými důstojníky a vůbec přistěhovalci proti nám. Je to podivné, neboť v obvyklé struktuře státu mají rozhodující vliv starousedlíci.

Nakonec jsem si nechal tři nejnebezpečnější členy komthurské rady řádu, což jsou:

Axorr, velitel tygrů

Gadharr, velitel jaguárů

Assarkhan, velitel leopardů

Souhrnně se jim říká Princovy krvavé hvězdy.

Tyto tři šelmy zastávají důležitá místa v generálním štábu. Velí svým plukům, případně armádním sborům, jak je právě potřeba. Mají absolutní princovu důvěru a princ má jejich absolutní lásku a oddanost. Jsou jádrem jeho moci, sledují cokoliv a kohokoliv, dokonce i členy generálního štábu. Mezi jejich podřízenými není nikdo, kdo by nebyl absolutně oddán státu a osobně princi. Styky s kýmkoliv mimo těch, které považují za přátele, odmítají, nedají se pohnout ani k vyjednávání, natož ke spolupráci. Princ jim svěřuje nejzodpovědnější a nejdůležitější úkoly a oni je plní k jeho absolutní spokojenosti. Nemají svědomí ani lidský cit, vojáci nepřítele jsou pro ně pouhá kořist, nebojí se smrti, bolesti či utrpení. Jejich mínění lze ovlivnit jedině zabitím všech; v případě smrti velitele okamžitě nastupuje na jeho místo další, stejně smýšlející.

Oficiální názor naší vlády říká, že princovy šelmy jsou pouze cvičenými zvířaty, které k jejich dokonalosti přivedli cvičitelé, kteří na jihu dosahují nejdokonalejších možných výsledků. Pro jistotu vám v případě nasazení proti nim radím, abyste alespoň jako pracovní hypotézu připustili možnost samostatného myšlení a rozhodování. Bývá to mnohem moudřejší, protože některé jejich myšlenkové projevy jsou... téměř vyšší než lidské.

Názor jižanů je, že tyto šelmy jsou praobyvateli Arminu, jejich vývoj je o mnoho tisíc let starší než náš. Sice se vyvíjeli pomaleji než my, ale v některých oborech činnosti dosáhli vyšší dokonalosti a oprostili se od ponižující závislosti na věcech vezdejších. Dle těchto názorů by šelmy žily přírodním životem bez civilizačních vymožeností nikoliv proto, že to neumějí, ale jejich vysoce inteligentní smýšlení jim to doporučuje. Podotýkám, tato smyšlenka je obecně zavrhována jako nevědecká a odporující Darwinově vývojové teorii, přesto je dobré ji znát a občas si ji připomenout.

Ještě bych se krátce zmínil o struktuře řádu jako takového. Řád Blesků je vojensko-politicko-náboženská organizace, původně odnož templářského řádu, která přežila jeho likvidaci. Během staletí se rozvinula v obdivuhodně dokonale utajený a značně vlivný systém, něco na způsob zednářských lóží. Skládá se z velmistra, dvanácti komthurů, dále rytířů, vojáků a bratří. Podle původních stanov měl každý komthur mít dvanáct rytířů, každý rytíř dvanáct vojáků a tak dál, snad na paměť dvanácti apoštolů. Princ Lera toto omezení zrušil a zavedl systém oddělených buněk o třech členech, složitě a neprůhledně pospojovaný dohromady.

Za mírového stavu, který je dle jejich názoru základem situace ve státě, je činnost řádu otevřená, i když důvěrná; řád se obrací na stát a lid prostřednictvím svých důvěrníků či mluvčích. V současné době nastoupila válečná organizace, to jest systém přísného utajení. Jednotliví členové se neznají, v případě, že znají někoho dalšího, pak tuto činnost tají nebo kamuflují jinými styky. V zásadě není příliš trestné vyzradit něco z řádových tajemství, ale smrtí se trestá jakákoliv chyba, která přinese řádu škodu. Takovou chybou může být i prozrazení tajemství někomu nepovolanému, snad chápete, jak to myslím. V případě, že člen řádu prokáže lóži prospěch, je jeho postup schválen, ať je jak chce neobvyklý či dokonce zločinný. V případě škody je hledán viník a ten potrestán, i když se držel přísně a nekompromisně zásad, které pro tento případ ztratily účinnost. Je to trochu složité, ale Armini se v tom vyznají a obvykle nedělají příliš mnoho chyb. Tvrzení, že ani nemohou, když po první chybě následuje smrt, je ovšem přehnané.

Náboženský charakter řádu se projevuje v tom, že zdůvodňují jakékoliv své rozhodnutí (často těžko vysvětlitelné rozumnými pohnutkami) jako vnuknutí Boží. Takový důvod by těžko obstál při logickém posuzování, ale když ho někdo uvede jako důvod, přestává obvykle veškerá diskuse a nikdo nepochybuje o jeho správnosti. Což platí i v případech nejvyšší důležitosti: vydávání zákonů, příkazů generálního štábu a Korunní rady. Nelze se ztotožnit s názorem, že všichni členové řádu jsou šílení fanatici; ale při zběžném pohledu to tak často vypadá.

Závěrem bych chtěl říci toto:

Základní podmínkou našeho úspěchu je likvidace osob, které jsem jmenoval, rozvrácení řádu Blesku a vyhubení šelem. Za tím účelem je nutno, abyste si přesně a dokonale osvojili jejich systém vlády a používali těchto informací při své práci.“

Skutečný stav věcí

Když se lord probudil, chodil Bob okolo vesele praskajícího ohně a vařil čaj. Ohlédl se a spatřil Foolbridge v jeho noční košili a s noční čepičkou na hlavě, kterak stojí ve vratech stanu a zvědavě jej pozoruje.

„Dobrý ráno, šéfe!“ řekl zdvořile.

„Buďte zdráv, milý Bobe. Již tak brzy na nohou?“

„Však není zas tak brzo. Už dvě hodiny svítí slunce.“

„Zajisté, že ano. Avšak přesto je to poněkud brzy... nechápu vůbec, proč jsem vlastně tak brzy procitl. A nemohu najít svoje domácí střevíce a nechci budit chudáka Parsona, je ze včerejška tolik unaven...“

„Hm. Kam jste si je večer dal?“

„Obávám se, že zapadly pod lůžko.“

„To se dělá tak, že se člověk ohne a vytáhne je.“

„Samozřejmě. Leč Parson doposud nevstal!“

„A vy nemáte ruce, nebo co?“

„Myslíte tím snad, že bych si je měl podat sám?“

„No, třebas!“

„Vidíte. To je skvělá idea! Že mne to doposud nenapadlo!“

Bob právě lámal klacky; jak to slyšel, praštil s tím, co držel, do ohně, až se rozlétly jiskry. „Hele, ty nádivo!“ zařval. „Tady nejseš na svým anglánským hogo fógo zámku, ale v arminský džungli - tak by ti mohlo cvaknout do tvý natvrdlý kotrby, že by sis měl taky tu a tam chytit něco do vlastních pracek a nenechat si všecko podávat jako milostpán! Chápeš?“

Lord chvíli zíral; špička jeho nosu se nervózně pohybovala sem tam a zdálo se, že se rozbrečí. Potom se však namísto rozčilování zdvořile usmál: „Zajisté, milý Bobe. Avšak byl byste tak laskav a přeložil mi tu zajímavou sentenci do srozumitelné angličtiny?“

„Vykašlu se na tebe!“ zabručel Bob a pokračoval v lámání větví. Lord chvíli stál a zíral; pak pokrčil rameny, obrátil se a vrátil zpět do svého stanu.

Když se opět objevil, měl na sobě svoje trepky a župan. Protože Parson pořád ještě spal, zřejmě se obsloužil sám.

„Nechtěl bych vás obtěžovat svými neustálými prosbami, Bobe, ale smím vědět, kde bych se tu mohl s laskavým dovolením umýt?“

„Kdekoliv.“ ukázal Bob rukou na blyštící se řeku.

„Zajisté. Leč... obávám se, že voda bude poněkud studená.“

„Jo, to bejvá. To se musí vydržet.“

„Jistě, jistě.“ přikývl lord a sešel k řece. Na břehu se ovšem nerozhodně zastavil a zíral do vln, jako by tam viděl nějakého zvlášť nebezpečného hastrmana.

„Avšak... nenapadne mne něco?“

„Silně pochybuju, že by tebe něco napadlo!“ vrčel Bob.

„Mám na mysli nějaké dravé zvíře. Třeba hada.“

„Ne, žádnej had tady není.“

„Nebo žravé ryby. Piranhas. Slyšel jsem, že za chvíli ohlodají dobytče, že z něj zbudou jenom kosti...“

„Piraňi žijou pár miliónů kilometrů odtud. V Jižní Americe. Bez starostí, koupal jsem se taky.“

Lord tedy se vzdycháním svlékl svůj župan. Pod ním měl zcela nové červenobíle pruhované plavky až ke kolenům. Bob vyprskl smíchy, ale lord sundal z pravé nohy střevíc, vnořil do vody palec a urychleně jej stáhl zpět.

„Ale ta voda je skutečně velmi studená!“

„Předehřívat ti ji nebudu.“

„To samozřejmě nemohu žádat. Nicméně...“

Bob se odvrátil a odmítal se nadále o tom bavit.

„Skutečně se domníváte, že neonemocním, když se pokusím do této vody vstoupit?“

Bob nechal všeho a šel k němu. „Ještě slovo a zahučíš tam jako saze do komína!“

„Prosím? Co znamená zahučíš tam?“

Bob ho srazil lehkým úderem ruky přímo do vody. Lord zaječel a složil se; bylo tam asi tak půl metru vody, ale mlátil sebou, jako by spadl do moře. Pak se vydrápal ven a zíral nevěřícně na toho zlého člověka: „Promiňte, prosím, drahý Bobe; avšak nemohu uvěřit, že byste byl tak nezdvořilý a srazil mne do vody!“

„A co když jo?“

„V tom případě naprosto nechápu důvod.“

„Já jo. Koukni, kámo: hodím tě do vody každý ráno, dokud se tam nenaučíš skočit sám. A to z těchto důvodů: za prvý je to zvykem, za druhý je to zdravý a za třetí mě hrozně serou tvý způsoby.“

„Ach tak!“ lordovi schlíply vlasy a vypadal na chvíli méně důstojný a vznešený, než obvykle. „Nicméně nechápu, jaký lékařský užitek může býti ze studené koupele, jenž...“

Bob pocítil, že mu někde v duši zpívají kůry andělské.

„Vaše lordstvo, zabýval jste se někdy ve svém jistě zajímavém životě tělesným cvičením? Například boxem?“

„Samozřejmě, v Etonu a později na studiích v Oxfordu.“

„Co byste teda řek cvičnýmu zápasu na tři kola?“

„Zajisté by mne to potěšilo, leč nemáme rukavic.“

„Neva. Já to umím i bez nich.“

„To by vás však jistě bolelo, milý Bobe!“

„Pro dobro vašeho lordstva to risknu.“

„Výtečně, můžeme to zkusit. Nyní či po snídani?“

„Čaj se už vaří. Tak po jídle...“

V té chvíli vstal i výtečný pan Parson. Když zjistil, že jeho pán se probudil dřív a obsloužil sám, zděsil se a jeho důstojná tvář dostala tragický výraz. „Odpusťte mi, mladý lorde! Neměl jsem ani tušení, že byste snad vstal o své vůli...“

Lord Foolbridge se vypjal: „Parsone, rozhodl jsem se od základů změnit styl svého života. Od této chvíle mi nebudete podávat župan a trepky, nýbrž budu si je brát sám!“

„Probůh! Co vás vede k této výstřednosti, pane?“

„Bob, náš milý průvodce, mě vyzval, abych omezil své potřeby na nejnutnější míru. Pojďte, Parsone, pomůžete mi při oblékání!“

„Snad se nejdřív najíme, ne?“ ptal se Bob.

„Chcete snad stolovati nepřioděn?“ zděsil se Foolbridge.

„Nechci stolovat. Chci se napít čaje a radím to taky vám, pokud ho chcete dostat ještě teplý.“

„Nevadí. Když vystydne, uvaříte přece nový!“

„Leda hovno! Buď budete jíst, kdy je to hotový, nebo si laskavě trhněte nohou, panstvo!“

„Proč si máme trhnout nohou?“

„To se tak říká. Vlezte mi na záda!“

„Má to snad znamenat: Neobtěžujte mne?“

„Jo, něco na ten způsob.“

„Velmi zajímavé výrazy. Nebudete se hněvat, kdybych se jim příležitostně přiučil?“

„Už je pět minut po dvanáctý. Což znamená, že je skoro pozdě, to už dávno mělo bejt.“

„Zajisté, milý příteli.“ řekl lord a usedl do svého houpacího křesla. Očekával, že mu Parson podá jeho šálek s čajem a potom konvici s mlékem, aby si je do čaje mohl nalít.

„Hele, Jimmy, neobsluhuj ho. Ať si to podá sám!“

„Je to můj pán a zaměstnavatel, pane. Jsem povinen sloužit mu ze všech sil!“

„Nejseš povinnej mu dělat šaška. Ať si to podá sám!“

„Nerozčilujte se, Bobe,“ řekl lord Foolbridge. „Obsloužím se, pokud si to výslovně přejete!“

„Výslovně si přeju, aby se každej staral sám o svý tělesný blaho, zvlášť o to, co dostane najíst. Je to potřeba, protože tady v Arminu je Parson snad jedinej sluha, kterej je ochotnej obskakovat takovýho ňoumu!“

„Jakým způsobem se pak obsluhuje zdejší šlechta?“

„Každej sám sebe. Jenom děti a nemocný obsluhujem!“

„Zvyklosti této země jsou velice složité!“ posteskl si lord. „Nuže dobrá, Parsone, obsloužím se sám.“

„Je mi to velice líto, mladý lorde.“

Bob usrkával čaje a okusoval k tomu tlustě namazaný krajíc chleba s máslem. Zamrkal na Parsona: „Jime, proč říkáš šéfovi mladý lorde?“

„Byl jsem dlouhá léta komorníkem u jeho milostivého pana otce, Jeho lordstva sira Arthura Foolbridge. Když umíral, prosil mne, abych jeho lordstvo neopouštěl, dokud mi budou stačit síly a bděl nad jeho dobrem. Od té doby jsem strážným andělem mladého lorda.“

Lord Foolbridge si otřel ukazovákem levé oko, v němž se měla zalesknout slza. Nelesklo se mu tam nic.

„Hm. No dobrý, když je to tak, bránit ve vašem způsobu života vám nebudu. Ale radil bych, abyste si co nejrychlejc zvykli na něco jinýho, protože přicházíme do divočiny a v nejkratším čase budem muset cestovat na koních a mimo cesty.“

„To bude zajisté velmi romantické!“ soudil lord.

Po snídani odešli do stanu, aby se oblékli. Bob prohlásil, že se poohlídne po nějakém ovoci, které by se dalo jíst jako zákusek k snídani, a odešel do džungle; vzal s sebou jen mačetu na sekání banánových trsů.

Lord Foolbridge právě dokončil svoji toaletu, když zaslechl odněkud zvenčí dusot kopyt mnoha koní.

„Zajděte se podívat, kdo nás navštívil, Parsone!“

Komorník došel sotva k východu ze stanu. Když spatřil výhružně napřaženou hlaveň samopalu, bez vyzvání zvedl ruce a ustupoval zpět. Za ním zamračený chlap s touto zbraní a dva další, všichni oblečení jako honáci dobytka.

„Co se to děje, Parsone?“

„Všichni ven!“ řekl zamračený chlap. „A bez keců!“

Lord kráčel. Parson měl víc zkušeností, tak šel pokud možno tak, aby to ty chlapy příliš nerozčilovalo. Venku před stanem stálo do půlkruhu aspoň padesát jezdců na koních, podobných těm třem. Před půlkruhem byli ještě tři další.

„Byli tam tihle dva šašci.“ vysvětlil zamračený chlap.

„Jméno!“ vyštěkl prostřední jezdec.

„Sir Henry Amiath Copperfield Grasscourt, lord of Foolbridge. Nechápu, pánové, jak se opovažujete chovat se tak nezdvořile ke mně a k mému vrchnímu komorníkovi panu Parsonovi. Ujišťuji vás, že si budu stěžovat vašim nadřízeným...“

„Co je to za pitomce?“ zeptal se někdo z jezdců nahlas.

„Vy jste cizinec?“ zeptal se prostřední.

„Zajisté jsem; pocházím ze Spojeného království Velké Británie a Severního Irska!“ prohlásil lord důstojně.

„Jasný. Anglán. Zjevně ťatej. Co tady děláte?“

„Přibyl jsem do této země, abych zde zastřelil tygra.“

„Tygra?“ chlapi se rozesmáli. „A proč?“

„Pro jeho kožešinu. Jako loveckou trofej.“

„Já to říkám, že je ťatej!“ řekl jiný chlap. „Nechte ho, šéfe! Jižani z něj nadělají sekanou sami...“

„Držte hubu, Willsone!“ zahřměl vyslýchající. „Na nic jsem se neptal ani tebe, ani těch ostatních blbců...“

„Není to špatný nápad.“ řekl muž nalevo. „Kdybychom ho použili podle vašeho plánu, plukovníku...“

„Morane!“ zasykl ten plukovník. „Vy myslíte...“

Muž zvaný Moran sesedl s koně a přistoupil k lordovi.

„Dejte ty ruce dolů, vaše lordstvo, zřejmě se jedná o nějaký nepříjemný omyl. Jenom mi ukažte váš pas!“

Lord mu ho velmi ochotně podal. Byl rád, že se situace obrací k lepšímu; jestli to byli vojáci, bylo to v pořádku.

„Je to pravda, co povídá. Je tady už přes tejden... Říkal jste někomu, co tady chcete podnikat, mylorde?“

„Samozřejmě, sdělil jsem to každému, kdo se mne ptal. Ač musím přiznat, že většinou na má slova hleděli s až nepochopitelnými pochybnostmi, jako by to byl nějak zvlášť nebezpečný či snad dokonce pochybný podnik...“

Moran se obrátil na plukovníka; chvíli mlčeli, pak plukovník kývl hlavou. Moran se zadíval na lorda a Parsonovi se na okamžik zdálo, že vidí v jeho očích soucit, jaký lidé obvykle cítí při setkání se šílencem.

„Bude to stačit?“ ptal se třetí muž.

„Když se to dobře provede...“

„Podívejte,“ řekl Moran. „Já s tím nechci mít nic společnýho. Pojedu dál, jak jsme se dohodli, a zajistím určitou publicitu celýmu podniku. Vy tady plňte rozkazy, jak jste se dohodli s... vrchním šéfem. Co jich se týče... co uznáte za vhodné.“

„Vy si nepočkáte na výsledek?“

„Nemám rád takové věci. Moje ruce jsou čisté a chtěl bych, aby čisté taky zůstaly. Ale pošlu sem ve vhodné chvíli dost čiperných novinářů, aby o tom něco sepsali. Snažte se... aby bylo zcela jasné, že to byli tamti!“

„Bez starosti. Víme, co a jak.“

„Hlavně dejte pozor na obličeje. Musí být identifikovatelné i v případě, že... zkrátka žádné zranění ve tváři, chápete?“

„Rozumím. Nejsem přece blbec, Morane!“

„Tak... zlomte vaz.“

Muž jménem Moran naskočil na koně a ještě se dvěma jezdci vyrazil směrem k severu. Zatím ostatní sesedli; plukovník přistoupil k Angličanům.

„Vás nikdo nevaroval, že orgány tady na jihu nebudou na váš plán zabít tygra pohlížet příznivě?“

„Zajisté, někdo něco takového říkal. Ale domnívám se, že obavy z úřadů jsou poněkud přehnané; nepřišli jsme sem přece zabít člověka, ale pouze nebezpečnou šelmu!“

Plukovník se rozchechtal. „Škoda, že musíte umřít. Jste mi docela sympatický a není mi příjemné, že vás budu nucen poněkud nepříjemně zprovodit ze světa...“

„Vy jste zástupce oněch orgánů jihu?“

„Ne, nejsem. Kdo jsem, na tom snad ani nezáleží. Jsem například člověk, který nutně potřebuje, abyste zemřeli, protože na tom závisí spousta důsledků. Proto vás budu nucen zabít, i když se to mně samotnému nelíbí.“

„Ale nám se to rovněž nelíbí!“ řekl lord. „Dalo by se říci, že proti tomu přímo protestuji!“

„To jsem čekal. Svázat!“

Lord se pokusil bránit, ale muži byli připraveni; povalili pána i sluhu na zem, svázali je provazy a postrkovali směrem, kam ukázal plukovník. Byl to břeh řeky; byla tam smuteční vrba, jejíž převislé větve visely nejen nad vodu, ale i kus nad paseku.

„Osekejte drobné větve tady z toho místa! Nechte jenom tuhle silnou převislou. Tam je uvážem. Deset chlapů sbírat klestí... Je tady už hromada, tak ještě přidejte. Ať to frčí!“

Muži se rozběhli okolo; každý měl nějakou práci, plnili rozkazy přesně a bez váhání, jako dobře cvičení vojáci. Plukovník stál vedle lorda a sluhy, jeho pobočník zajišťoval zdárný průběh.

Vojáci očistili jednu silnou větev, aby byla jasně viditelná; na pokyn plukovníka pak přivázali oba muže tak, že se špičkami nohou sotva dotýkali země a viseli za ruce na větvi. Bylo to velmi nepohodlné a lord protestoval, seč mu stačily hlasivky, i když stále slušně a zdvořile.

„Proboha,“ řekl Parson. „Proč nosíte to klestí? Snad nechcete skutečně... snad nás nechcete upálit?“

„Ano, obávám se, že to bude trochu nepříjemné!“ řekl plukovník lordovou zdvořilou intonací. „Ale neobávejte se, nebude to trvat tak dlouho, jak si myslíte...“

„Ale proč? Proč to děláte?“

„Jižané většinou svoje nepřátele nepopravují normálním humánním způsobem, ale všelijak různě je při tom mučí. Mají pro to dokonce teoretické zdůvodnění, jejich bohové rádi vidí utrpení nevinných, protože se tím něco očišťuje. Nevím, co. Takže jsme nuceni tento zvyk zachovat, i když se nám osobně příčí.“

„Ale vy přece nejste jižané!“

„Ne. Ale potřebujeme z nějakého důvodu, aby jižané spáchali zločin. Krutý čin, který vyvolá hněv a nenávist veřejnosti.“

„Ale proč? Proč to potřebujete?“

„Potřebuju to zkrátka! Proč, to vás nemusí zajímat. Vy stejně nemáže žádnou možnost to změnit.“

„Pane, nevím, kdo jste,“ řekl lord. „Ale ujišťuji vás na svoji čest, že sotva se dostanu k první policejní stanici, podám na vás trestní oznámení!“

„Ubohý blázne!“ smál se plukovník. „Věřím, že byste to skutečně udělal. Naštěstí už nebudete mít žádnou příležitost.“

Lord Foolbridge zmlkl. Chlapi začali přinášet klestí a rovnat je okolo jejich nohou. Parson, sinalý hrůzou, řekl:

„Odpusťte mi, mladý lorde, že jsem nesplnil, co jsem slíbil vašemu panu otci. Neochránil jsem vás...“

„Vy mi odpusťte, Parsone, že jsem vás pošetile zavlékl do tohoto nebezpečí! Velmi mne mrzí, že...“

Lord zmlkl; přicházel muž s hořící větví a chystal se zapálit hranici. Plukovník už přikývl; vtom jeho pobočník, který bloumal po břehu, vykřikl: „Počkejte s tím! Nedělejte to!“

„Proč? Co se děje, Meredithe?“

„Pojďte sem, plukovníku! Je tady stopa...“

„Cože? Jaká stopa?“

„Byl tady ještě jeden chlap! Člověk, který nosí arminské ručně šité boty, zřejmě... jejich doprovod!“

Plukovník se vrátil k zajatcům, brunátný hněvem.

„Vy jste tady nebyli sami?“

„Samozřejmě, že ne. I když vám po tom nic není.“

„Kdo byl ten třetí?“

„Náš průvodce, pan Bob Harwey.“

„Harwey? Takovej flákač a ožrala s bandžem?“ zeptal se jeden z mužů. „Znám ho z Kingtownu. Je to budižkničemu.“

„Je to svědek!“ řekl plukovník. „Než provedem akci, musíme ho najít. Kde je, mylorde?“

„Šel do džungle poohlédnout se po nějakém ovoci. Bude to tak přibližně hodina, snad trochu víc.“ lord přes veškerou obtížnost své situace hovořil klidně a zdvořile.

„Jasný! Vzal draka, když nás slyšel! Na koně! Sharky, ty a pět chlapů hlídat tyhlety dva, ostatní za mnou!“

„Jeho stopy vedou podle řeky!“ hlásil Meredith.

„Dobře. Dicku, veď nás, když vidíš stopy!“

Ve chvilce byli všichni kromě šesti na koních; těch šest byl onen zamračený chlap a pět podobných zjevů, všichni se samopaly; jen jeden měl ručnici s nasazovacím zásobníkem, jaké se v Arminu říká systém Winnifred.

„Vaše lordstvo,“ šeptal Parson. „Myslíte, že nás zabijí?“

„To bych jim rozhodně nedoporučoval!“ řekl lord nahlas.

Šest mužů chvíli bloumalo po pasece; domlouvali se jazykem, který lord neznal, ale považoval ho za němčinu nebo holandštinu. Pokud rozuměl, nadávali na obtíže svého života. Potom jeden udělal jasně srozumitelný posunek a vydal se dál do lesa; ostatní si ho nevšímali, nešel ostatně daleko, jen za blízké křoví.

„Hej, Helmuthe, ne tak blízko, ať to tu nesmrdí!“ zařval za ním jeden. „Radši běž blíž k řece...“

„Seš ňáko fajnovej...“ zabručel Helmuth, obešel křoví a zamířil k dalšímu. Po cestě si rozpínal kalhoty... Náhle zaslechl tiché prasknutí větvičky, pokusil se otočit, ale těsně před obličejem spatřil ostří mačety. Výkřik zůstal v hrdle; tupý hrot nástroje se mu zasekl do hrdla, ubožák zamával rukama a skácel se k zemi.

„Ten Helmuth snad dostal úplavici!“ řekl druhý. „Trvá mu to nějak dlouho... nebo tam něco našel. Třeba ryby?“

„Ty seš rybář?“ ptal se ho Sharky.

„No a jakej! Kdybych měl prut, udělám ti pstruha na oleji, že by ses olizoval ještě za tejden!“

„Prut nemám. Zkus ho chytit do ruky!“

Muž odešel k řece. „Ryby tady jsou, Sharky. Ale... musím kousek dál od břehu. Až se budou smažit ti dva, mohli bysme si zároveň osmažit taky rybu, co říkáš?“

„Tak jdi, ale bacha, aby se nevrátil starej. My je vohlídáme, však jsou přivázaný dost dobře!“

Voják se zasmál; přehodil si samopal přes rameno a šel podle břehu, zíraje do vody. Břeh byl zarostlý křovím; za pár okamžiků jim zmizel z očí. Kráčel zaujat pozorováním ryb, ale neuvědomil si nebezpečí od muže, který se najednou vymrštil z křoví a sevřel jeho hrdlo strašným stiskem. Oba padli do hluboké vody, která hlasitě šplouchla...

„Hele, Willi už dostal rybu!“ zasmál se někdo.

Willi bojoval, co měl síly; jeho protivník mu tiskl hrdlo, držel ho pod vodou, dokud mu nedojde vzduch; Willi se dusil, polykal vodu, zmítal se a snažil osvobodit, ale paže nepřítele byly silné a nepovolily, dokud se tělo nepřestalo zmítat.

„Bude to pořádná ryba!“ smáli se chlapi. „Willi, nepotřebuješ pomoct? Uneseš tu potvoru vůbec?“

„Ale... kde je vlastně Helmuth?“ zeptal se Sharky. „Přece už je tam moc dlouho... Chlapi, přestaňte!“

A do ticha, které se rozhostilo, řekl nějaký hlas: „Helmuth a Willi jsou po smrti. Vy budete taky, jestli se opovážíte pohnout. Můžete se pomalu otočit!“

Ztuhli. Pomalu se otáčeli. U křoví za jejich zády stál chlap se samopalem v rukou, mokrý jako vodník; ze šatů mu tekla voda, košili měl trochu umazanou od krve.

„Kdo se hne, tomu to nasypu do břicha. Beze srandy.“

Chvíli stáli mlčky. Potom Sharky jako první odhodil do trávy svůj samopal a ostatní po něm.

„Ty nože taky. A revolver, Sharky. I s opaskem, ať tě nenapadne po něm šáhnout. Já střílím dost přesně, i z týhle řehtačky.“

Slovo řehtačka znali, používali je Armini. Věděli, že Armini střílejí velmi přesně.

„Teď vy tři po pás do vody. Jen se nebojte, že nastydnete, já se už taky koupal. Správně, ty tady zůstaneš, hošánku. A vy tři sednout. Sednout do vody, rozumíte?“

„Proč to? Co to má znamenat, pistolníku?“

„Drž hubu, když mluvím já. Ze sedu se blbě vstává k útoku, milej Sharky. Pořád ještě platí, že při nevhodným pohybu budu střílet. Nemysli si, že jsem blbec.“

„Vopravdu... jsi zabil Willieho a Helmutha?“

„Helmuthovi jsem usek hlavu mačetou. Willieho jsem utopil. Vás můžu pro změnu zastřelit.“

Vstoupili do vody a usedli na dno, jen hlavy koukaly z vody. Bylo tam ještě mělko, až uprostřed řeky byla hloubka jeden a půl metru, ale tak daleko je zas Bob pouštět nechtěl.

Zůstal tam jen ten nejmladší a nejvyjevenější. Bob mu ukázal na lorda a komorníka, kteří viseli na větvi a tvářili se nechápavě.

„Odvaž je! A žádný hlouposti, hošo. Máš poslední šanci dožít se dnešního večera, tak si ji nepokaž!“

Chlapec se otočil a odvazoval oba muže; Bob zatím došel ke zbraním, odhodil samopal a sebral ze země opakovačku.

„Ono je lepší mít vždycky spolehlivou zbraň.“

Lord sklouzl s větve; třel si ruce a zářil nadšením.

„Děkuji vám ze srdce, milý Bobe; nebýt vašeho laskavého přičinění, zajisté bychom...“

„Teď nežvaň. Chyť samopal a dávej pozor na ty sígry! Já si chci popovídat s tímhle roztomilým klučinou...“

Bob chytil vojáčka za límec a smýkl jím surově k zemi. Lord se chopil samopalu a mířil na muže v řece. Chlapec koukal vyděšeně; Bob vytáhl z opasku zakrvácenou mačetu a opřel mu ji o klín. „Máš rád děvčátka? Že by z tebe taky byla holčička!“

„Já... já...“ zajektal chlapec. „Proboha ne, pane!“

„Tak povídej. A nedej se prosit, nemám moc času.“

„Jmenuju se Hubert MacEnroy, pane. Ze třetí čety.“

„Na to ti kašlu. Povídej, co tu děláte!“

„Já nic nevím, pane! Já jenom plním rozkazy!“

Bob přejel zlehka ostřím mačety po chlapcových kalhotách a rozřízl je, takže se odhalilo tělo.

„Možná jinej, hošo. Já si srandu nedělám. Máš to docela k světu - byla by toho škoda. Tak povídej!“

„Plukovník nám dává rozkazy. Opravdu, já nic nevím!“

„Jak to bylo na celnici?“

„Tam byl kapitán Meredith, já tam nebyl!“

„Kde jsou ti celníci? Kde jste je...?“

„Na kraji lesa. Pochovali je tam.“

„Všecky tři? A leoparda?“

„Taky leoparda. Plukovník říkal, že ho nesmějí najít. To by prý poznali, co se stalo!“

„Kolik vašich padlo?“

„Dva byli raněný. To ten leopard... byl venku a dával na ně pozor. Ale chlapi prej nic netušili.“

„Byl u toho Moran?“

„Ne, ten zůstal s náma u oddílu.“

„Kolik vás je v oddíle?“

„To... to já nevím. Dvacet kamiónů.“

„Aha. A napřed jel Meredith s čím?“

„S džípem přeci. Dělali jižanský vojáky.“

„Hm. Kam přišli všichni ti chlapi? Přece je vás sotva padesát, a dvacet kamiónů, to je skoro tisíc lidí!“

„Ostali tam... v jednotlivých oddílech. My jsme velitelská četa, jenom pro pana plukovníka, chápete?“

„Jo. Moc povedená četa, řekl bych...“

V tu chvíli pokusil se Sharky vyskočit z vody a vrhnout se na Parsona, který tam stál neschopen pohybu. Zřejmě ho hodlal použít jako rukojmí; ale Parson zaslechl šplouchnutí, pokusil se udělat krok a upadl. Bob se obrátil; jeho mačeta zasvištěla vzduchem a zasekla se Sharkymu do prsou. Muž tlumeně vykřikl a skácel se přes Parsonovo tělo.

„Já říkal, že nechci, abyste se hejbali! A když to povídám, tak to myslím vážně!“

„Odpusťte, pane!“ řekl jeden z obou zbývajících. „My už se ani nepohneme, dokud... nedovolíte!“

„Taky si myslím. Co jste měli za úkol dál?“

„Já... nevím. Pan plukovník...“

„Hm. A ty ostatní skupiny?“

„To taky nevím. Každá měla svůj úkol, ale já nejsem důstojník, tak mi nikdo nic neřekl. Pan Sharky možná...“

„Aspoň vidíš, jak dopadl. Tak se zvedej. Dám ti zlehka po hlavě pažbou, abys na chvilku usnul. Až se probudíš, seber se a mazej odtud, jak nejrychlejc můžeš. Jen tak se ti podaří zestárnout!“

„Ale... to mi nedovolí! Plukovník...“

„Jestli bude mít smůlu a potká se se mnou, už nikdy nebude uvažovat nad tím, kam ses mu ztratil. A tobě dám taky moc dobrou radu, chlapče: vyhýbej se mi. Chraň pámbu tebe a tvý kamarády, abysme se ještě někdy viděli!“

Chlapec měl očividně strach. Zvlášť velký před ranou do hlavy, kterou mu Bob chtěl dát. Zavřel oči a tvářil se, jako by měl každou chvíli umřít; Bob ho tedy klepl jen zlehka, ale i to spolehlivě stačilo.

„Vy dva, vystupte na břeh! Jedinej pohyb, co by se mi nelíbil, a jste mrtvý. Když budete mít rozum, odskáčete to jen boulí na hlavě jako tamten. Je vám to oboum jasný?“

Přikývli. Konečně, viděli na břehu ležet mrtvolu svého velitele Sharkyho, z jehož zad pořád ještě trčel hrot mačety. Parson se už zvedl, ale omezil se na odvalení mrtvoly stranou.

„Sundejte si na to klobouky,“ řekl Bob. „Ještě lepší by bylo vystříhat uprostřed hlavy kolečko. Ale nemáme čas.“

Udeřil je po hlavě jednoho po druhém; padli jako podťatí vedle toho prvního.

„Pouta by byla mnohem humánnější!“ upozornil lord Foolbridge, kterému už otrnulo a choval se jako jindy.

„Možná. Ale fůra lidí se z pout osvobodila moc brzo. Omráčený se buděj, až když přijde čas.“

„A co kdyby jim to zanechalo trvalé následky?“

„Tak si na nich smlsnou v pekle. Snad ti jich není líto? Chtěli tě zabít - teď budeme my muset zabít je!“

„Koho? Tyhle tři?“

„Ne, ale plukovníka a jeho bandu. Neříkám všecky, ale udělá jim jen dobře, když je poučíme, co jsme zač...“

„Snad je nechcete napadnout, Bobe?“

„No ba že chci! Ty snad ne? To bylo keců, jak budeš střílet na tygry, který ti nic neudělali; oni tě chtěli zabít, to je nic?“

„Ach... to byl dozajista jenom nějaký žert. Nevěřím, že by svou hrozbu skutečně splnili. Snad to byl psychologický nátlak...“

„... bych chtěl vidět, kdybych je nezkrouhl! Mohl's bejt pěkně usmaženej, a kdoví z jakejch všiváckejch důvodů!“

„Právě. Je mi divné, proč to asi dělali!“

„Jsou to nejspíš vojáci, ti mají občas divný nápady. Já u nich léta sloužil, tak je trochu znám!“

„Přece nebudou ubližovat nevinným lidem!“

„A co jinýho kdy dělaj? A vůbec, kecy jsou na hovno. Vem si ty svý parádní bouchačky a jdem na ně. Ještě, že ti je neukradli. Na tom je právě vidět jejich blbost.“

„Domníváte se, že jsou to zloději?“

„Sakra, co já vím? Vrazi, zloději, nepřátelský vojáci - jedna verbež. Konečně, válečnou kořist bereme i my, na jihu na to mají dokonce nějakej zákon. Tak padáme, ne...?“

Lord poslušně vytáhl z pouzdra obě své pušky a nabil je. Bob zatím sbíral samopaly vojáků; Sharkyho pistoli pověsil k boku a nechal si i jeho ručnici Winnifred. Jeden voják měl taky celý svazek granátů, i ty se mohly hodit.

„Já nevím,“ pravil lord Foolbridge. „Domnívám se, Bobe, že to, co hodláte učinit, je neodpustitelným zločinem a člověk, který se toho zúčastní, se navěky vyřadí ze společnosti osob čestných a spořádaných. Snad bychom měli postupovat cestou zákona!“

„To dělám. V týhle zemi mají zajímavej zákon o porušení míru. Kdo poruší stav míru, kterej je normální v Arminu, je zločinec a zaslouží, aby ho první pocestnej odpráskl jako vzteklýho psa. Ať mě čert vezme, jestli ti chlapi neporušili mír!“

„Přesto. Je to záležitost místních úřadů, ne naše.“

„Oni tě chtěli zabít a ty je chceš šetřit? Copak vůbec neznáš něco jako... touhu po pomstě?“

„Té učiním nejlépe zadost, když to oznámím policii. jen co se potkáme s nějakým jejím zmocněncem.“

Bob chvíli mlčel. Pak se zeptal: „To mě necháte jít proti nim samotnýho?“

„Jak to myslíte? Vy proti nim půjdete, i když já ne?“

„Já jsem chlap, lorde. Chlapi v týhle zemi se vždycky stavějí proti každýmu bezpráví a zločinu. Když se bojíš nebo máš nějaký svý vlastní názory na tu věc, tak půjdu sám.“

Bob vykročil směrem pryč, ověšen zbraněmi jako vánoční stromek. Lord chvíli váhal - pak jej doběhl.

„Počkejte, Bobe! Jdu s vámi, samozřejmě!“

„Výborně. A Parson?“

„Já také, pane. Ale nemám zbraň!“

„Tady máš dvě řehtačky. Jako samopaly. Umíš zacházet s ručními granáty? Myslím, že tím se jim dá účinně domluvit...“

„Umím, pane; bojoval jsem v burské válce!“

„Tady máš tři, to ti musí stačit. Ostatní si nechám já. Lordovi budou stačit jeho flinty, doufám...“

„Zajisté. Avšak, jakým způsobem je napadneme? Domnívám se, že je jich značná přesila proti nám třem...“

„Máme výhodu domácího prostředí. Znám to tam...“

„Což jste již určil vhodné místo?“

„Není to tak těžký. Viděl jsem, kde se přebrodili na druhou stranu řeky; přešel jsem taky. Dost dobrý místo, když budou v tom brodu, můžou se míň bránit!“

Na tom místě nebyla řeka hluboká, sotva metr v nejhlubším místě - zato se rozlévala do větší šířky a uprostřed byl značný proud, který nutil jezdce postupovat pomalu. Bob to prošel pěšky, lépe řečeno brodil se tudy, tak věděl, jak moc bude muset zpomalit plukovníkův oddíl.

„Doufám, že není námitek, abych převzal velení. Parsone, ty se schováš tady za ten velikej balvan; je to sice dost blízko k nepříteli, ale s řehtačkami bys z větší dálky nic netrefil. Kdyby to začalo bejt horký, padni na zem, řehtačky nech ležet a odplížíš se semhle do tý houštiny. Pak už tě neuviděj. Po cestě tě budu krýt palbou a neboj, že bych utek dřív. Teď úkoly. Až uslyšíš první výstřely, vysuneš jeden sapík a budeš střílet na všecko, co se ti dostane pod mušku. Až tě najdou, schováš se a hodíš po nich svý granáty. Pokud možno přesně. Jasný?“

„Jasné, pane. Na co mám druhou... řehtačku?“

„Kdyby ti v první došly náboje. Kdyby tě napadlo něco chytrýho, můžeš to udělat i bez rozkazu. Například střílet oběma naráz, aby mysleli, že jsou tam dva chlapi.“

Bob přešel výš, kde byl padlý kmen stromu; mezi větvemi, které se sice zpřelámaly, ale stejně ho držely asi třicet centimetrů nad zemí, bylo dobře vidět na celý brod.

„Ty si tadyhle lehneš na zem,“ řekl lordovi. „Není to sice moc příjemný a možná se umažeš, ale musí to bejt. Budeš čekat, až ti vlezou do brodu... přesněji, až jich tam bude co nejvíc. Některý můžeš pustit i na náš břeh, ale tak dva až tři, víc ne. Potom vystřelíš; a první ranou musíš sejmout plukovníka! Je to tvůj nepřítel, chtěl tě zabít, tak nad tím moc neuvažuj a střílej! Pamatuj si: musíš ho dostat, a to prvního. A musí bejt mrtvej!“

„Rozumím.“ lordovi se pohybovala špička nosu, asi se dostával do lovecké nálady. „Smím v tom případě použít kulky na slony? Jsou velmi účinné i při nepřesném zásahu!“

„Ale jo, klidně. Ty myslíš, že střílíš nepřesně?“

„Doposud jsem vždy zasáhl s velkou přesností. Avšak je naopak pravdou, že jsem dosud nikdy nestřílel na člověka.“

„To nejsou lidi, lorde. To jsou vrazi.“

„Jsem si vědom určité zvláštnosti situace, která nás nutí činit opatření, která ve stavu hlubokého míru nemají...“

„Jo, vím. To si povíme potom. Až zabiješ plukovníka, můžeš zastřelit tolik chlapů, kolik se ti jich dostane do rány. Čím víc, tím to bude lepší pro všecky.“

„Rozumím, drahý Bobe.“

„Já budu tam za tím křovíčkem. A ještě něco: Kdyby se náhodou stalo, že bych exnul... nebo byl těžce raněnej, vem svýho sluhu a svý cajky a vrať se na sever. Rozumíš mi? Okamžitě se vrátit a neuvažovat o tom, co je se mnou. Já se o sebe postarám.“

„S tím nesouhlasím, milý Bobe! Opustit kamaráda v neštěstí je velice nepěkné a já jakožto gentleman bych nikdy nebyl schopen zachovat se tak nízce a podle...“

„Zavři chlebárnu! To znamená, abys mlčel. Je to rozkaz, jasný? Okamžitě se vrátit na sever v případě, že bych vás nemohl vést!“

Lord Foolbridge dvakrát naprázdno polkl. „Hodně štěstí!“ řekl přiškrceným hlasem.

„U nás se říká zlom vaz! Tak...“

Podali si ruce; pak se Bob vzdálil a od té chvíle ho už lord neviděl. Zalehl na svoje místo, připravil si zbraně a vyčkával; nikde se nic nehýbalo a Bobův předpoklad, že se ti muži vrátí, se mu nezdál docela přesvědčivý, ale byl zvyklý důvěřovat v případě lovu myslivcům, kteří ho naváděli na stezky zvěře. Automaticky tedy předpokládal, že Bob zná svou práci a že se nemýlí.

A skutečně: asi po půlhodině se objevil na druhém břehu jezdec, vyjel z džungle, zastavil se u řeky a dával svému koni pít. Pak, když se ubezpečil, že je vše v pořádku, zamával rukou; na to se vyhrnula celá plukovníkova banda. Foolbridge dobře viděl šéfa, jak dává příkazy svým lidem; nerozeznával dobře, kdo je kdo, ale viděl na dálku, že se nevracejí nijak s veselou. Svého člověka neměli; možná některé důvtipné hlavě napadlo i to, že je obelstil a mohl by pomoci zajatcům.

První muži sjížděli do brodu, ale plukovník zůstával stále na druhém břehu. Nebylo to daleko, ale lord musel vystřelit z brokovnice, kam se jedině hodily náboje na slony. A jak známo, brokovnicí se přesně zasáhnout nedá.

Konečně! Plukovník pobídl svého koně a mezi ostatními se v řadě brodil řekou. První muži už byli na bližším břehu, zůstali však ve skupině a čekali na svého velitele. Lord Foolbridge přiložil pušku k líci a dlouho, trpělivě mířil. Pak, když byl plukovník uprostřed řeky, vypálil.

Vojáci byli zvyklí na ledacos; ale když se jim náhle z ničeho nic s ohlušující ranou rozpadl velitel na kusy a na koni zůstala sedět jen spodní polovina trupu, strašně se lekli. Vzápětí se ozvala druhá rána; jednomu z nejbližších uletěla hlava, jako by ji odfoukl vítr. Současně se rozrachotily dva samopaly, mezi muži na břehu vybuchl granát a pár dalších zasáhly kulky z opakovačky.

„Jsme přepadeni!“ zaječel jakýsi voják, zvedl samopal a chtěl střílet; lord Foolbridge na něj namířil opakovačku a v okamžiku, kdy chtěl stisknout spoušť, mu prostřelil hruď. Muž zařval, pustil samopal do vody a kácel se pozadu s koně. Jiného zasáhla lordova kulka doprostřed čela, dalšího jenom do břicha, zřejmě se pohnul. Z křovisek práskaly suché výstřely Bobovy opakovačky; na břehu vybuchl druhý granát, tentokrát Parsonův, taky jeho samopal neustále kropil ty darebáky, i když bez očividného výsledku.

Rychle pochopili, co se děje; padli na zem, utekli do lesa nebo se aspoň potopili pod vodu. Poplašení koně pobíhali sem tam a zděšeně řičeli.

Do toho se ozval Bobův hlas, zesílený rukama složenýma do trubky: „Vzdejte se! Zajišťujeme všem řádný soud!“

„Kdo je to?“ vykřikl kdosi.

„Tady poručík MacMarry z druhého pluku císařské jízdní gardy! Jste obklíčeni; v případě, že nebudete klást odpor, vám princem bude udělena milost!“

„Armini!“ zaječel někdo, podle hlasu Meredith. „Zpátky! Chlapi, neblázněte, bude jich asi hodně...“

„Vzdejte se, nebo budeme pokračovat v palbě!“ řval Bob.

Nikdo se nevzdával; Bob vypálil ještě několik ran směrem, kde tušil nepřítele, potom toho nechal. Ani už nebylo nač střílet; na břehu zůstalo osmnáct mrtvých či těžce raněných, lehčeji ranění prozíravě utekli.

Bob přelezl k lordovi. Byl trochu špinavý, ale usmíval se a lord taky vypadal nějak spokojeněji.

„Tak se to podařilo, co? Ne, nezvedej se! Nemusejí vidět, že jsme to byli my. Odplížíme se pomalu, možná tam na druhý straně čekají, kdo vyleze...“

„Cožpak neprohlédneme ony mrtvé a raněné? Měli bychom jim poskytnout alespoň první pomoc...“

„Ať se postarají jejich kámoši! Oni by nás maximálně dorazili, a na to já nejsem ten správnej císařskej assassin. Ať si to vyříděj sami mezi sebou!“

„Myslíte, že ještě není konec?“

„Vypadá to, že jim velí ten Meredith. Měl jsem ho na mušce, ale netrefil jsem toho hajzlíka. A nebude to blbec, z čehož plyne, že se vrátí. Podle toho, co křičel, chce ustoupit a zjistit, co se děje, než něco podnikne...“

„A potom - zaútočí?“

„Pošle nějaký chlapy přes řeku oklikou, aby se nám dostali do zad. Na to nesmíme čekat, musíme odtud. Ale nepojedem auťákem, ten luxus si nemůžem dovolit. Vezmem koně, nechali nám jich šest a to stačí i na náklad...“

„Co uděláme s výstrojí a vůbec s věcmi?“

„Co doopravdy potřebujem, to naložíme a vezmeme s sebou. Zbytek tady budeme muset nechat. Takový věci jako kempingovou soupravu a houpací křeslo s sebou tahat nebudem!“

„Ale... to bude asi velice nepohodlné!“

„Mnohem nepohodlnější je bejt mrtvej, vaše lordstvo!“

Lord to asi pochopil. Vrátili se na tábořiště, kde byl doposud mrtvý klid; omráčení spali na svých místech, jak padli, jejich koně byli uvázáni u křoví a klidně se popásali.

„Kam vlastně pojedeme?“ ptal se lord Foolbridge.

„Samozřejmě zpátky na sever!“

„Ne! A co bude s mým tygrem?“

„Proboha, tys na ten nesmysl ještě nezapomněl? Tygr si bude běhat v džungli, jako si běhal doposavad, no!“

„S tím ovšem já nesouhlasím. Připomínám, že jsem přijel do této země, abych tu ulovil tygra, a dokud se mi to nezdaří, neodejdu odtud! Bez ohledu na to, jaké překážky se mi postaví v cestu. A vyžaduji podobný vztah k našemu usilování též od svých zaměstnanců, vás v to počítaje!“

„No jasně; ale když jsme se teď dostali do konfliktu s armádou, nejspíš severskou, tak se snad situace mění!“

„To se velice mýlíte, příteli. Předpokládám, že je vám jasné, že se tím nemění docela nic. Samozřejmě jsem vám kolegiálně vypomohl ve vašem sporu s oněmi muži. Ale očekávám od vás, že vy nyní zase pomůžete mně, jak jsme se dohodli!“

Bob se tvářil přímo vyděšeně. „Dobrá, pojedeme tedy na jih. Ale ať mě čert vezme v tý chvíli, kdy se ještě jednou vydám na cestu s tak zatraceně tvrdohlavým bláznem, jako seš ty!“

„Na vašem mínění o mně mi naprosto nezáleží.“ nafoukl se lord. „Prosím vás pouze, abyste mne zavedl tam, kam jsem si přál jít, a to pokud možno v rozumném termínu. Co se týče vašich sporů s těmi muži, jsem ochoten pomoci vám jakkoliv a kdykoliv si budete přát, ale mějte na paměti, že to není hlavním účelem naší cesty.“

Bob už dál nemluvil; počal probírat lordova zavazadla a to, co považoval za nutné, ukládal do cestovních vaků, které hodlal pověsit na nákladní koně. Lord mu vyloženě překážel a měl námitky proti každému kusu svých vzácností; až se Bob konečně naštval:

„Snad ses už přesvědčil, že se tu vyznám líp než ty! Taky líp vím, co je potřeba a co ne! Tak by bylo dobře, abys mě nechal rozhodnout. Já odmítám s sebou vláčet vetešnictví!“

„Jakým způsobem potom ale zajistíme svoje potřeby v tomto divokém a pustém kraji?“

„Stejným, jako já a všichni ostatní, co tu jsou!“

„Ale ti lidé přece žijí ve velikém nepohodlí!“

„Tak tak budeme žít taky! Nebo seš taková baba, že bys to snad nevydržel?“

„Promiňte, to se prosím nedomnívejte! Jsem schopen vydržet jakékoliv podmínky; avšak upozorňuji, že pokud to není zcela bezpodmínečně nutné...“

„Je to nutný. Tak drž hubu.“

„Chtěl jsem jenom upozornit, že...“

„K zemi, oba dva!“ vykřikl Bob a udělal salto směrem k místu, kde nechal svou ručnici. Lord i komorník padli k zemi o vteřinku později; těsně předtím, než nad nimi zahvízdaly kulky. Viděli, jak Bob vleže na zemi vytáhl z pouzdra revolver a vypálil směrem, odkud kulka přišla; na to se ozval z džungle výkřik a lomoz prchajícího člověka. Bob se zmocnil pušky a přikrčen odběhl. Lord a Parson zůstali na místech, jenom Foolbridge si přitáhl jeden ze samopalů a připravil se k případné obraně.

Z lesa se ozvaly ještě nějaké výstřely; pak se objevil Bob, kráčel vzpřímeně a nesl přes rameno tři opakovačky, v ruce pak dva opasky s pistolemi. Došel k nim a hodil to všecko na zem.

„Co se vlastně stalo, milý Bobe?“ ptal se lord Foolbridge, oprašuje si oděv.

„Nic. Pan Meredith nám poslal pár hlavní. Vemte si každej jednu flintu a stříkačku. Umíte si zapnout opasek?“

„Ale... kde jsou ti lidé, kterým to patřilo?“

„Věřil bys, že je mi to docela jedno?“

Bob se odvrátil a věnoval pozornost svému koni. Foolbridgeovi a Parsonovi nezbylo, než se chovat podobně.

„Je otázkou, co se stane s mými věcmi!“ pokusil se lord ještě jednou orodovat za svůj majetek.

„Nejspíš ho někdo rozkrade. Věc ponechaná bez dozoru se v týhle zemi považuje za věc odhozenou. Doufám, že kvůli tomu nezchudneš. Můžem se odškodnit na nepříteli, když ti jde o těch pár šestáků!“

„Samozřejmě se mi nejedná o peníze, mám dost, abych si to mohl dovolit! Ale na jihu se jistě nic podobného nedostane koupit!“

„Vykašlem se na to.“ rozhodl Bob. „Kupředu!“

Vyrazili; lord i Parson byli dobří jezdci, což Bob zjistil velice jednoduchým pokusem, totiž uvedl koně do cvalu. Nejhůř se jelo Parsonovi, který musel vést všechny tři nákladní koně; ale Bob mu poradil, jak si jejich vodicí šňůry jednoduše přivázat k sedlu. Koně jsou zvířata stádní a pud jim velí držet se vůdce stáda; takže neměli chuť zbytečně zůstávat pozadu.

Nejdřív se drželi silnice; Bob tvrdil, že kdyby slyšel nějaké vozidlo, budou mít dost času ztratit se z cesty. Soudil, že každé auto by mohlo být nepřátelské, proto není nejlepší být na silnici a vystavovat se nepřátelským kulkám. Asi po hodině na chvíli zastavili a odpočinuli si.

„Čím dál víc se domnívám, že náš spěch byl poněkud nedůstojný!“ soudil lord Foolbridge. „Snad by bylo bývalo mnohem moudřejší zůstat na místě a čelit nebezpečí jako muži, tváří v tvář. Naši nepřátelé se budou domnívat, že jsme zbabělci!“

„Proboha!“ Bob se zatvářil, jako by ho bolely zuby. „Co sis to zas vymyslel? Koukni, uvažuj trochu logicky! Po smrti plukovníka to samozřejmě převzal ten Meredith, nebo jak si říká. Nebude to žádná hlava otevřená, ale je zřejmě dost chytrej, aby nás dokázal úspěšně pronásledovat. Pokud se aspoň trochu vyzná v poměrech, dojde mu, že nejsme vojenská jednotka, když ho nenapadneme. A to jsme neudělali, naopak jsme ustoupili. Už mu teda došlo, že se jedná jenom o pár chlapů!“

„Výslovně jste mu přece oznámil, že jste voják!“

„Taky jsem ho tím oblafnul, aby se stáhli! Ale po prvním úleku se určitě vzpamatoval a chtěl zjistit, jak je to doopravdy. Poslal ty čtyři, z toho dva lepší s puškama. Jednoho jsem dostal hned na místě, zbylý tři jsem dohnal, tak se už nevrátí; ale není jistý, jestli byli všichni a jiný nešli z jinejch stran. Některý určitě přijdou na to, že jste zmizeli a od těch tří muklů se dozvědí, co bylo. Meredith vzplane spravedlivým hněvem a půjde po nás!“

„Hm... vaše obava může být oprávněná!“

„To ani nedejchej. Jistý je jen to, že v tuhle chvíli nás už ženou. Pokud neudělají něco lepšího, třeba nás nebonznou nějakým svým kámošům, aby nám zastoupili cestu...“

„Myslíte, že mají takové přátele?“

„Ten kluk mluvil o hodně kamiónech. To znamená buď jednu velkou skupinu, nebo hodně malých. Plukovník, co velí jen padesáti chlapům, je dost málo; třeba to byla jen nějaká velitelská četa, co jela nahoru k hranicím něco vyřídit a po cestě si přibrala nás jako určitou formu rozptýlení po cestě. Ale někde před náma jsou jejich další, zřejmě silnější oddíly...“

„To je nepříjemné! Co budeme dělat?“

„Budem postupovat skrytě, pokud možno. Uvidíme, co se dá dělat, až se dostanem do obydlenějšího kraje.“

Zase nasedli a jeli mlčky; trvalo to zase asi hodinu, než si Bob všiml, že nad lesem krouží sup a spouští se níž a níž. Zamířili tím směrem.

Vedle cesty ležel převrácený skútr s kingtownskou poznávací značkou a rozpáraný kletr. Kousek od silnice v trávě u silného stromu leželo nahé dívčí tělo s dlouhými světlými vlasy. Ke stromu byl připoután rovněž nahý mladík asi osmnáctiletý; tvář byla zkřivená hrůzou. Byl mrtev, ruce přibity ke stromu silnými hřeby, po těle nejmíň dvacet ran. Žádná z nich nebyla smrtelná, zřejmě zahynul vykrvácením. I dívka umírala nelehko; zdá se, že byla před smrtí znásilněna. Jejich šaty byly poházené okolo, stejně jako součásti vybavení z kletru.

„Ještě věříš, že tebe by ušetřili?“ ptal se Bob.

Lord Foolbridge zbledl ještě víc, než byl předtím, jeho citlivý nos se počal pohybovat ze strany na stranu. Rozčílením zřejmě nemohl mluvit. „To udělali... nějací divoši!“

„To udělali se vší pravděpodobností naši přátelé vojáci, kteří se tak něžně chovali i k vám!“

„To není možné! Proč... by to dělali?“

„Dostali chuť na tu holku nebo se chtěli zbavit nepříjemných svědků. Nebo... možná aby policie ze severu měla důvod zastat se svých zavražděných občanů.“

Bob vytáhl z kapsy bundy, pohozené v trávě, chlapcův řidičský průkaz. „Martin Alfréd Ravenal z Kingtownu. Sotva devatenáct... podle pasu byli na jihu už skoro čtrnáct dní, asi se vraceli z dovolený. Měli smůlu...“

„Nemohli to udělat... bandité z jihu?“

„Pochybuju. Nic jim nevzali, snad nějaký peníze. Banditi berou všecko nač přijdou, třeba tu krásnou koženou bundu by tu nenechali. Ne, vypadá to...“

Foolbridge chvíli mlčel, jen pohyboval nosem.

„Parsone,“ řekl potom. „Rozhněval jsem se!“

„Já rovněž, mladý lorde.“

„Až se dostaneme k nejbližší poště, podáte telegram. Požádáte mého správce, aby sem okamžitě poslal Archibalda. Rozumíte?“

„Rozumím, mladý lorde.“

Bob dokončil prohlídku dokladů a opět nasedal.

„Což těm nebožákům neposkytneme ani dobrodiní pohřbu?“

„Zatím ne. Mohli bysme je následovat. Radši pojedem.“

Opět jeli, tentokrát bez zastávky. Blížilo se poledne a slunce oslnivě pálilo. Ještě horší to bylo, když po čase vyjeli opět na otevřenou step.

„Tamti určitě nejezdí za poledne,“ řekl Bob. „A i kdyby, uvidím je zdálky. Kupředu!“

Všichni tři vyrazili do stepi a zakrátko se ztratili v její nekonečné opuštěnosti. Než minula hodina, zjistil Bob nezvratně, že je nikdo nepronásleduje.

Krčma U Šilhavého slunce byla jediným zařízením svého druhu široko daleko, leč nebyla často navštěvována; dílem i proto, že tento vyprahlý a nepříjemný kraj se netěšil pozornosti dobytkářů a farmářů ani turistů, kteří opět rádi a často jezdili na jih. Když se někdo objevil, byl tu buď omylem či nedopatřením a rychle odtud spěchal pryč, sotva se obeznámil se situací.

Jedinou výhodou krčmy (dost pochybnou) byl daleký rozhled, neboť stála na vrcholku kopce sice nepříliš vysokého, ale přesto přečnívajícího všechno v okolí. Nevýhodou pak bylo, že na kopci nebyla voda a bylo nutno ji čerpat z hluboké studny. Avšak hosté Šilhavého slunce pili vodu zřídka a pro koně tu byl bazén, naplněný za posledních dešťů. Teď před obdobím dešťů byl napolo vyschlý a čekalo se, že se znovu naplní; když byl kůň některého hosta dost zmlsaný a host dosti bohatý, mohl si dát načerpat vodu ze studny.

Majitel krčmy, jehož jméno nebylo známo, a jeho dva dospívající synové byli obvykle jedinými obyvateli; ale dnes dostali hosty, dokonce pět najednou. Přijeli krátce k polednímu, usadili se do lokálu a poručili si kořalku, aby mezi sebou něco domluvili. Hostinského pozvali taky, ale jeho syny poslali radši dávat pozor, kdo sem jede.

Velitelem těch pěti byl zarostlý a zanedbaný chlap neurvalého zevnějšku, jehož oslovovali krátce Šéfe. I ostatní vypadali jako darebáci, což nemuselo být na překážku jejich počestnosti, ježto zanedbanost je v tomto kraji obvyklá. Ale byli dobře vyzbrojeni a zdálo se, že ze všech nástrojů nejlíp umějí používat zbraně.

Byli tak asi uprostřed své diskuse, když mladší hostinského syn (bylo mu osmnáct, staršímu čtyřiadvacet) přišel se zprávou, že se blíží tři jezdci. Byly čtyři odpoledne, sotva pominul největší žár, z nejbližšího stinného místa to sem byly nejmíň tři hodiny; museli tedy jet celou tu dobu a být hodně unaveni.

„Jsou tři a mají spoustu koní,“ hlásil mladík. „A vypadají hodně divně. Hlavně jeden z nich...“

Pětice chlapů i obsluha krčmy vykoukla oknem a spatřila hosty. První z nich byl oblečen celkem normálně v džínách, staré khaki kazajce a širokém klobouku. Zato druhý byl oděn do bílého, mírně pošramoceného obleku, tropické přílby a dokonce i bílých bot, byl velmi dlouhý a seděl na koni, jako by spolkl lineál. Třetí byl starší, oblečený ve vestě a jakési zvláštní čepici se štítkem, jakou nosí jockeyové, což ovšem nikdo netušil.

Trojice zajela ke krčmě a zastavila. Hostinský pospíšil ven, aby je s nevšední ochotou uvítal.

„Dobrý vodpoledne, panstvo! Ráčej dovnitř?“

„Zajisté, dobrý muži!“ pravil onen dlouhán nepopsatelným přízvukem, který v tomto kraji nebyl doposud nikdy slyšen. „Správně jste usoudil, že jsme k smrti uondáni a že myšlenka na odpočinek a dobré jídlo by...“

„Počkej,“ řekl muž v loveckém. „Nejdřív já. Máš tady hodně hostů, krčmáři?“

„Ani ne. Vlastně jenom vás.“

„Hm. Komu patří těch šest koní?“

„Jo, to jsou hosti. Ale ty na noc nezůstanou, odjedou.“

„Co je to za lidi?“

„No co - hosti, jako ty. Neptám se jich.“

„Znáš je? Ručíš za jejich počestnost?“

„Říkám ti jasně, že se jich neptám na rodinný poměry. Co já vím, co jsou zač?“

„Jaký mají zbraně?“

„Seš snad policajt, že se tak vyptáváš?“

„Já jsem čestnej chlap. Ale co když jsou voni policajti?“

„Jsme na arminským území, kovboji. Žádný policajty bych si do svý hospody nepustil, to snad uznáš!“

„Za normálních okolností bych uznal. Ale v kraji řádí nějaká obzvlášť nebezpečná banda. Tak jaký mají zbraně?“

„Revolvery a pušky. Jako každej.“

„Řehtačky žádný?“

Krčmář se rozesmál. „Co by tady kdo dělal s řehtačkou?“

„Divil by ses. Tak jo, půjdem dál. Napojíš naše koně a byl bych rád, kdyby se napili dost a ne jen tak úsporně.“

„Napoj si je sám, vzadu je bazén.“

„Tu břečku ti koně pít nebudou, to dobře víš. Načerpej!“

„Máš na to? Stojí to tři dolary za koně, to znamená za vašich šest to bude osmnáct babek!“

„Zaplatíš osmnáct dolarů, Lorde?“

„Samozřejmě.“ řekl dlouhán. „Parsone, zaplaťte to!“

Krčmář zbystřil pozornost. Oslovení Lorde mohla být přezdívka, bylo jich tu dost, ale překvapilo ho, že oslovený vyká svému společníkovi. Když potom Parson sáhl do kapsy a vytáhl odtamtud peněženku, krčmáři zazářily oči.

„Tak račte dál, vašnosti!“ projevil se. „Bude mi potěšením vás uvítat pod svojí skromnou střechou...“

Pistolník zafrkal nosem nad tou zdvořilostí, potom vstoupil a prohlédl si se zájmem pětici mužů, kteří seděli kolem stolu a rovněž na něj civěli.

„Ahoj!“ řekl, ruce svěšené podél těla.

„Ahoj.“ řekli pětihlasně. Nic víc.

Zato lord se rozpovídal okamžitě, jak vstoupil a usedl ke druhému stolu. Hostinský kráčel za ním, neboť instinktem poznal, kdo z hostů ovládá bank.

„Především,“ poroučel Foolbridge. „Bychom se rádi naobědvali a to pokud možno dobře, poněvadž naše snídaně nebyla nijak veliká a uplynul již drahný čas, kdy jsme naposled vzali do úst. Dále pochopitelně něco k zapití, což může být i sherry či francouzský koňak, pokud nemáte skotskou whisky.“

„Máme tady jenom rum,“ řekl krčmář překvapeně. „Ale dva druhy, červenej a bílej. Potom pivo a kořalku.“

„Zkusíme to s rumem.“ řekl pistolník.

„Po jídle bych potom prosil, aby mi byla připravena koupel!“ přál si lord.

„Co... cože?“ vyjevil se krčmář. „Co že chcete, vašnosti?“

„Koupel, jak jsem pravil.“

„Vy se chcete koupat? Teď - a tady?“

„Samozřejmě. Cožpak si to doposud nikdo nepřál?“

„To teda opravdu ne. Ani ne pět hodin odtud je solný jezero, tam se lidi občas máchaj, ale tady... to myslíte jako v neckách nebo ve škopku?“

„Vy zde nevlastníte koupelnu? Ale to je neodpustitelné, drahý příteli; takto se samozřejmě nemůžete nadít, že by vás pravidelně navštěvovali hosté ze vznešených kruhů...“

Hostinskému bylo vidět na tváři, že po tom ani příliš netouží.

Lord se nenechal vyvést z míry: „Snad se vám podaří to nějakým způsobem zařídit!“

„To jo, ale... bude to dost stát! Vodu na to musíme čerpat a to není nijak laciný... máte na to vůbec?“

„Kolik byste si počítal?“

„Sto... sto dolarů, vašnosti. Míň určitě ne!“

„V pořádku. Parsone, zaplatíte to, až dostaneme účet.“

Krčmáře zamrzelo, že si neřekl o dvě stě. Podivný host nejspíš vůbec nevěděl, jakou cenu mají peníze. Zato pistolník se mračil.

„Jak račte, vašnosti. A teď, co byste rád k jídlu?“

„Očekávám, že mi předložíte jídelní lístek!“

„To bych rád, ale bohužel žádnej nemáme.“ (krčmář se nehodlal přiznat, že neumí číst ani psát. Jeho synové uměli, ale neměli zase chuť něco tak zbytečného provádět.)

„To je velice smutné. Snad mi můžete vyjmenovat seznam pokrmů, které nám kuchyně může nabídnout!“

„Ale jo, to bude lehký. Uzený s fazolema, bifteky ze sušenýho masa se sucharama a božskej guláš.“

„Dobře propečený steak s lehce osmaženými brambůrky a salátem bych docela uvítal. Co myslíte, Bobe?“

„Snad, ale... brambory žádný nemáme a salát jsem viděl onehdá ve městě, když jsem tam byl nakupovat.“

„Co tedy pojídáte k onomu guláši?“

„Brzdový suchary. Když se namočej do šťávy z toho guláše, dají se docela dobře ukousnout.“

„Co nazýváte brzdou?“

„Kedr... no, chleba, podle panský řeči.“

„Černý či bílý?“

„Šmarjá, co já vím? Ze začátku byl bílej, ale už zčernal, za tu dobu, co je tady. Ale takový rasisti my zas nejsme...“

„Hm. Co tomu říkáte, Bobe?“

„Já říkám, že bysme měli dlabat a nevybírat si. Jedí to místní lidi, snad nás to neotráví.“

„Nicméně je to velmi zajímavá kombinace. Nebylo by tam něco jiného? Třeba smažené kuřátko?“

„Kuřata už jsou vodrostlý. Snad bych mohl zaříznout slepici, ale to by dost dlouho trvalo, než se uvaří...“

„Je hodně stará?“

„No...“ krčil hostinský rameny.

„Dobrý,“ řekl Bob. „Třikrát ten božskej guláš.“

Hostinský odešel. Zdálo se, že mu po zádech teče studený pot z toho výslechu.

„Proč onomu zvláštnímu guláši říkají božský?“ ptal se lord.

„Jenom Bůh ví, z čeho to dělají.“

„Z čeho tak obvykle, víte to vy?“

„Normálně z koniny. Když si kůň zláme nohu, stane se většinou obohacením jídelníčku. V tomto kraji se maso rozřeže na kusy a položí na plechovou střechu; tam se vysuší a trochu opeče, takže má potom tmavou barvu. Ale není nejhorší, stačí ho hodit na pánev a osmažit a je docela k jídlu...“

„Vy mě děsíte! To budeme jíst koně usušeného na plechové střeše?“

„Bojím se, že nic lepšího nedostaneme.“

„Nuže dobrá. Doufejme, že ona střecha je aspoň čistá.“

„Ale jo, aspoň myslím. Horší je, když se to suší, je potřeba jednoho kluka co hlídá, aby to neoklovali supi. Viděj z vejšky, že se něco děje a přiletěj si pro odpadky; mohli by klidně sežrat třeba celý to zvíře...“

Hostinský se vracel; zadal objednávku černé kuchařce, jež byla jedinou ženou široko daleko a se kterou ve chvílích náhlé vášně obcoval on i oba jeho synové, někdy společně. Byla to žena prostá a nijak inteligentní, ale vařila obstojně. Zvlášť žádostivým poutníkům ji propůjčoval za mírný obnos k použití.

Na stůl postavil láhev bílého rumu a tři téměř čisté sklenice. Bob láhev odzátkoval a nalil, ochutnal a kývl, že se to s bídou dá pít. Rum byl poněkud ředěný a v rušnější oblasti se mohl stát příčinou sporu mezi hostinským a jeho méně trpělivými hosty.

„Panstvo se zřejmě zdrží přes noc?“

„Uvidíme,“ řekl Bob. „Snad bys mohl aspoň tady pánovi připravit něco, kde by se moh vychrápnout!“

„Bude panstvu libo ve stáji jako všecky vostatní, nebo snad mám uvolnit vlastní cimru?“

Bob se nad tím hluboce zamyslel. „Spal jsi už někdy ve stáji na slámě?“ zeptal se lorda.

„Oh ne! Což je možno tak spáti?“

„I jo, docela dobře. Aspoň tam nebude tolik blech jako ve slavnostních komnatách pána domu!“

„Blechy? Míníte tím snad ona zvířátka, jež cizopasí na tělech některých zvířat a v nepříznivém případě jsou schopna vzíti zavděk i tělem lidským?“

„Jo, právě ty zvířátka myslím. Ačli ovšem si to nepleteš se všima. Těch je tady taky dost.“

„Bylo by možno se těmto cizopasníkům vyhnouti?“

„Bylo, kdyby se spalo venku na stepi, dál od baráku. Tady jich bude nejmíň milión a žádná lidská moc není schopná jim zabránit, aby nás aspoň trochu vožraly.“

„Domníváte se, že to v konírně bude lepší?“

„Vo dost, řekl bych. Ale ujišťuju tě, že pokud budeme častěj navštěvovat tyhle bělošský špeluňky, nevyhnem se blechám ani vším; až dole na jihu to je lepší, tam jsou rodilý Armini a ty je plánovitě vybíjej.“

„Ale... jak potom dostaneme ony tvory ze svého těla?“

„No, když to chceš mermomocí vědět, tak se vydrhnem a vykoupem; hadry dáme mezitím do mraveniště, aby nám z nich vytahali ty potvory. Pak vyklepem mravence a je to.“

„To je strašlivá, neuvěřitelná země, Bobe!“

„Vona země s tím nemá moc co dělat. Horší je ta špína, co je tady všude kolem k vidění. Nejlepší metoda je zvyknout si. Že se dá žít s blechama pod jednou střechou, vidíš nejlíp tady na kamarádovi hostinským...“

Hostinský při jejich rozhovoru stál vedle a šklebil se.

„Ujišťuju vás, vašnosti, že v mým podniku nikdy nikdo žádnou blechu neviděl a neuvidí!“ řekl důstojně.

„Dáš za každou chycenou deset centů? Že bysme zbohatli!“ smál se mu Bob, popíjeje ze sklenice.

„Ty neprovokuj! Co já vím, kolik jich nosíš po světě s sebou? Ale v mým hotelu ti žádná nepřibude, ručím za to! Nevěřte těm jeho kecům, vašnosti, je to darebák!“

„Prosím? Nedomníval jsem se ničeho podobného; pan Bob je velice inteligentní a spolehlivý mladý muž a já na jeho informace ve všech případech béřu zřetel. Rozhodl jsem se, že budu dnešní noci spát v konírně!“ Lord to sdělil tónem, jímž rytíři Richarda Lví Srdce ohlašovali úmysl vydat se na výpravu do Svaté země.

Krčmář se zlovolně ohlédl na Boba, a potom se vzdálil. Za pár okamžiků přišel jeho syn požádat Boba, aby dohlédl na jejich koně; podotkl, že by se jim mohlo vyčítat, že je nenapojili a neopatřili dostatečně, tak by byl rád, aby byl u toho. Bob zaklel a odešel s ním.

Vzápětí se hostinský opět vrátil. Zřejmě potřeboval odlákat Boba, který svou uvážlivostí bránil lordovi v jeho nesmyslných nápadech, tak to zařídil takhle. „A jak se vám tu celkově líbí, vašnosti? Co ještě dobrýho bysme pro vás mohli udělat?“

Lord se přátelsky usmál. „Musím přiznat, že kraj je tu velice nádherný a žijí tu milí a přátelští obyvatelé.“

Krčmář se dost podivil. Krajina byla vyprahlá a nevlídná a o obyvatelstvu měl oprávněné pochybnosti.

„A moc se mi líbí zdejší zvláštní kolorit kraje!“ pokračoval lord, dostávaje se čím dál víc do nadšení. „Například fascinují mne zdejší mravy. Například nevíte, proč se tomuto vašemu restaurantu přezdívá U tří zlodějů?“

Krčmář zrudl a vztekle se ohlédl na svého staršího syna, který trčel za barpultem a tvářil se posupně. Chlapi u vedlejšího stolu se zachechtali, asi to věděli.

„Kterej lhář vám namluvil takovouhle sprostou lež?“

„Můj přítel Bob mi sdělil, i když jen důvěrně, že ačkoliv se tento hostinec jmenuje oficiálně U Šilhavého slunce, doptám se na něj nejsnáze pod oním druhým názvem.“

„No... nevím. Já to ještě neslyšel!“ hostinský mluvil velice nevlídně. „A vůbec, v životě jsem neviděl, že by se v kraji objevil nějakej zloděj!“

„To se velice mýlíte, pane. Pokud vím, je tento kraj oblíbeným střediskem tlup banditů; a o tomto hostinci se proslýchá, že se tu s oblibou stavuje Dvacetidolarová banda!“

Chlapi u vedlejšího stolu položili sklenice a všichni jako jeden muž obrátili zavilé kukuče k lordovi.

„Dvacetidolarová banda? To jsem nikdy neslyšel!“

„Já ano; je to velmi zajímavé! Říká se jim tak proto, že jednou na počátku své kariéry s velikým rámusem přepadli poštu, svázali pošťáka, jeho ženu a děti, roztříštili poštovní trezor dynamitem a nenašli víc než dvacet dolarů, což se jim za tu práci naprosto nevyplatilo. Je to velmi humorná příhoda!“ Lord se suše zasmál.

Po tvářích pěti mužů přeběhlo pět různých výrazů vzteku.

„Obávám se, že tohle by neradi slyšeli!“ řekl krčmář.

„Zajisté, to chápu. Ale je mi vcelku lhostejné, jaký vkus mají sprostí bandité, kteří se zabývají krádežemi slepic, protože si na nic většího netroufají...“

„Pokud je to tak, je to záležitost policie a ne naše.“ řekl krčmář. „Já se o ně nestarám. Ani o tom nic nevím!“

„To já jsem o nich slyšel hodně,“ usmíval se lord. „Jejich vůdci říkají... Všekaz? Nikoliv, Termit. To je takový druh hmyzu, mravenec, který vše sežere a zničí. Zasvěcenci o něm soudí, že je naprosto neschopný hlupák...“

V té chvíli velitel pětice praštil svou sklenicí do stolu, až to zadunělo: „Jestli ten chlap nezavře okamžitě svou nevymáchanou držku, tak mu ji rozmlátím na sračku!“ zařval.

Lord Foolbridge se na něj zdvořile usmál: „Promiňte, pane, mohl byste mi to přeložit do nějakého obecně srozumitelného jazyka? Obávám se, že jsem vám nerozuměl!“

„Nelíbí se mu, co povídáte. Lidi tu neradi slyšej o bandách, zvlášť týhle, protože je nejnebezpečnější!“ řekl krčmář.

„Skutečně? Poslyšte, je-li co pravdy na těch pověstech, zajisté byste mne mohl seznámit s někým z oněch banditů. Rád bych je poznal; moji přátelé tvrdí, že jsou to velice zajímaví lidé, se kterými lze prožít vzrušující dobrodružství!“

„No...“ hostinský se nejistě ohlédl na své hosty.

„Samozřejmě, že bych to nepožadoval zadarmo!“ dodal lord.

Šéf těch mužů zavrtěl krátce hlavou. Pak něco naznačil rukama, vypadalo to jako míchání karet.

„Nevím, jestli se tu snad objeví. Dá se to těžko odhadnout. Ale napadlo mě, zda byste si třeba nechtěl zahrát karty se skupinou zdejších počestných občanů. Utekl by vám líp čas, po který budete naším hostem...“

„Velice rád. Ovládají ti pánové bridž či kanastu?“

„No... tady se hraje spíš poker. Nebo očko.“

„Obávám se, že přesně nevím, jak se to hraje. Nejsem obzvláštní milovník karet, dávám spíš přednost šachu...“

Pánové šachy neznali, tak šéf mávnutím ruky návrh zrušil. Taky se otevřely dveře a vstoupil Bob, trochu zamračený, ježto se mu jednání hostinského syna moc nezdálo. Chlapi u stolu po něm koukli vražednými pohledy; všimli si ale jeho ruky, pohupující se nebezpečně blízko pažby revolveru, a raději se rozhodli nedat zatím svým citům průchod.

Objevila se tlustá černoška a přinášela kotlík a tři misky. V kotlíku bublal onen božský guláš a šířil okolo sebe příjemnou vůni. Lord měl hlad, tak byl potěšen. Černoška postavila kotlík doprostřed stolu a nalila každému vrchovatou misku guláše. Bylo v něm dost masa i hodně koření. Přidala k tomu misku nakrájených sucharů a tři lžíce, pak jim popřála dobrou chuť.

„Děkuji,“ řekl lord. „A kde je příbor, prosím?“

„Co kde je? Tady máte lžíci, vašnosti!“ řekl krčmář.

„Samozřejmě, tu vidím. Ale to snad není všechno!“

„A hele! To si budete ráčit přát radši hůlky?“

„To nikoliv, ale vidličku a nůž.“

„Kudlu mívá každej vlastní. A vidličky... no, viděl jsem už, jak vypadají. Ale tady by s tím žádnej neuměl jíst, tak jsem je ani nesháněl. Dlabejte lžící!“

„Dlabat?“

„No, jezte. To se tak říká.“

Lord pokrčil rameny a jal se ochutnávat. V okamžiku, kdy se jeho jazyk dotkl prvního sousta, zakoulel strašlivě očima, otevřel ústa a zahýbal nosem. „Probůh... co do toho dáváte?“

Bob to ochutnal taky. „Papriku, pepř, čili, kurkumu... a leccos dalšího. V dost velkým množství, jak se zdá...“

„Co - vono vám to snad nejede?“

Lord chvíli lapal po dechu. Pak se mu to podařilo:

„Včerejšího večera, Bobe, když jste mi podal k jídlu onen pokrm z našich konzerv, seznal jsem ke svému údivu, že je značně, ba možná přespříliš překořeněn, leč z vrozeného taktu jsem se o své pochybnosti nezmínil. Avšak nyní, kdy mi bylo předloženo jídlo pálící jako... ohně zplozenců pekelných, je třeba, abych proti tomu co nejúčinněji protestoval?“

Bob, který se při jeho řeči pilně krmil, potřásl hlavou.

„Na to si zvykneš. Zkus přikusovat ty suchary.“

Lord poslušně uchopil suchar a pokusil se jej ukousnout, což se mu nezdařilo; všiml si ale, že Bob je namáčí do omáčky, tak to udělal po něm. Pak vpravil do úst druhé sousto, po němž už se necítil ohrožen na životě.

Pan Parson přijímal všechny události s flegmatickým klidem, nijak neprotestoval, aniž se snažil usměrnit svého pána. Zřejmě mu různé změny životních podmínek nepřipadaly tak hrozně nepříjemné, či byl na leccos zvyklý.

Během dalšího jídla se lord poněkud upokojil; když dojedl do posledního sousta, řekl s jistou spokojeností: „Jsem nucen přiznat, že ačkoliv se mi požívání tak velkého množství koření zdá zvykem barbarským, přece jen mohu seznati v tom jídle určitou zvláštní chuť, jež ve mně vyvolává pocity ne zcela nepříjemné!“

„Tak to jsem rád,“ zavrčel Bob. „Ještě se to zapíjí!“

Nalil si znovu z láhve bílého rumu, načež lord i sluha jeho chvályhodného příkladu následovali.

Je třeba podotknout, že je při jídle sledovala jak pětice mužů od vedlejšího stolu, tak i hostinský a oba jeho synové. Pozorovat lorda Foolbridge bylo zřejmě jedním z mála potěšení, jež skýtal jejich osamělý život. Nikdo nedával pozor na cestu, proto všem bylo překvapením, když venku zaklapala kopyta tří koní.

Hostinský si až teď uvědomil svoje povinnosti a hněvivě loupl očima po svých potomcích. Stejně tak oči Šéfa se nedívaly nijak zvlášť přátelsky.

Další hosté se nijak nezdráhali vstoupit; jeden ze synů jim sice vyšel vstříc, ale setkal se s nimi už ve dveřích a urychleně zacouval zpět. Nejdřív vešli dva, oblečení jako honáci v džínách, jezdeckých botách s ostruhami, kostkovaných košilích a starých vojenských kabátech, se širokými otřepanými klobouky. Na oděvech bylo znát, že už něco pamatují a jejich nositelé prošli všelijakým prostředím, aniž měli možnost o sebe přemrštěně dbát. Zato revolvery, zavěšené po obou stranách, byly v nejlepším pořádku a pušky, které postavili do kouta u dveří, skvělé arminské opakovací kulovnice.

Za nimi vstoupil třetí, o hodně menší, s jednou pistolí, jinak oblečený stejně jako oni. Všichni si všimli, že levou ruku má zasunutou do kapsy a používá výhradně pravačku; ale žádný nepovažoval za slušné zjišťovat, proč je to tak.

Přistoupili k barovému pultu a opřeli se o něj.

„Co si panstvo ráčí přát?“ ptal se hostinský.

„Pivo - máš?“ ptal se nejmenší z hostí.

„Z plechovky nebo ze sudu?“

Jeden z mužů pronesl něco v cizí řeči, které nikdo nerozuměl. Oba druzí se zasmáli.

„Ze sudu, jestli se vůbec dá pít.“

„Je to nejlepší pivo v širokým okolí, pane!“

„Uvěřím, až ochutnám.“

Hostinský poslal jednoho ze synů dolů, připumpovat vzduch do systému od sudu k pípě. Obvykle byl tlak slabý, málokdo z hostí věděl, co je pivo, natož aby si je dával. Teď chvíli čerpal, až to začalo hvízdat, prskat a hučet, pípa chrlila pěnu; nakonec se povedlo načepovat tři celkem obstojné půllitry.

Všichni tři přiložili sklenice k ústům a pili.

„Máš rezavý trubky.“ řekl pak jeden. „Propláchnout!“

„Jo, až budem dělat celkovej úklid...“

„Aby to bylo ještě v tomto století!“

Hostinský nebyl nijak zvlášť nadšen jejich přáním, pivo nebylo nejdražší nápoj. Muži se obrátili a hleděli na ostatní hosty; asi je zaujal Bob, protože se naklonili k sobě a něco si o něm šeptem povídali svou mateřštinou.

Boba zřejmě taky zaujali. Neříkal nic; ale když jejich obhlídka okolí trvala už dlouho, zvedl se a přiklátil blíž.

„Ahoj, Tede a Donalde!“ řekl vcelku přátelsky.

„Ahoj, Bobe!“ řekli ti dva. „Co ty tady?“

„No... jak už to chodí. Za chlebem, za chlebem.“

„Dal ses na průvodce cizinců?“

„Co se ti na tom nezdá?“

„No co - kšeft je kšeft!“

Nikdo nepozoroval jejich ruce; muž, kterému Bob říkal Donalde, udělal pár stručných posuňků, kterým Bob jak se zdá porozuměl, nicméně se zeptal nahlas: „Proč?“

Donald ukázal očima na pětici chlapů. Pak řekl zlostně: „Co na nás tak vejráš? Máš vztek, že nemáš co žrát a musíš dělat doprovod tomu křenovi?“

„Tcha! To mně řeknou lidi, co maj dole na jihu takovej hlad, že musej žrát potkany!“ řekl Bob pohrdavě.

„Aspoň žerem za svý a nevokrádáme druhý!“ zvolal Ted.

„Eště sem nic neukrad, to bys mohl vědět!“

„Eště na tebe nic neprasklo, chceš říct! Známe lidi z města!“

„Jo, pracky jim choděj jenom po cizím a ještě dělaj uražený!“

„Jinej by za tohle dostal na tlamu!“

„To bych tě chtěl vidět, jak bys mně ji dával!“

„Takhle!“ zaječel Bob a praštil ho do ksichtu, až Ted padl na barpult. Donald se pokusil chytit Boba za ramena, ale ten se otočil a odhodil ho daleko ke stěně. Třetí chlapík se nějak záhadně ztratil, aniž do boje zasáhl.

Je nutno říct, že chlapy v sále rvačka dost překvapila; nebylo zvykem, aby se Armini na potkání servali jako psi kvůli několika neuváženým slovíčkům. Ale neměli čas jakkoliv reagovat, protože Ted znovu útočil; Bob stál nyní zády k barpultu, chytil Teda za krk a posunul si ho tak, aby byl zády přímo ke stolu těch pěti. Pak jej praštil; musela to být hrozná rána, protože Ted přeletěl lokál a skácel jim stůl i s jejich pitím.

„Tak pomalu, chlapče, pomalu!“ zařval chlap s černými vousy, kterému rozlili jeho kořalku. „Dávej bacha, kam padáš! Aby tě to náhodou nemrzelo!“

Ted se po něm ohnal. Nebo se ohnal černovousý po Tedovi, není to zcela jasné, ale Ted náhle vyrazil silou, kterou ve rvačce s Bobem vůbec nedával najevo, chytil vousáče za paži a přes hlavu jej přehodil na zem, až to zadunělo.

„Teď už toho mám dost!“ zahřměl Šéf a vyskočil na nohy. Vzápětí do něj naletěl Donald hlavou, snad jej Bob popohnal, ale Šéf se zapotácel a už zas ležel na zemi. Bob skočil k nim, ale snad se spletl či co, chytil jednoho z hostí a začal ho mlátit po hubě.

Lord Foolbridge povstal a pokoušel se je uklidnit: „Pánové, pokud mezi vámi snad vznikl jakýkoliv spor, já bych doporučoval, aby jste se snažili najít raději smírné řešení, než aby jste tímto neodpustitelným a negentlemanským způsobem snižovali mínění veřejnosti o svém chování...“

„S tebou si to taky vyřídím!“ zařval vztekle jeden z těch pěti a vrhl se na něj.

Lord jeho útoku docela šikovně uhnul. „...jak se domnívám, není třeba, abyste se choval...“

Chlap zjistil, že ho minul, obrátil se a vrhl se na něj znovu. Lord uhnul jeho pěsti, vzápětí jej udeřil přesným direktem do nosu, až vystříkla krev.

„...takhle neurvale, protože jako gentleman...“

Chlap zaútočil znovu. Než mohl cokoliv dokázat, udeřil ho lord levičkou do žaludku a vzápětí na to levým hákem do brady. Útočník se složil jako pravítko.

„...jsem nucen vás poučit o slušném chování. Byl jsem vychován v Etonu a Oxfordu, kde se klade též značný důraz na...“

Proti lordovi letěl jiný chlap, dychtiv pomstít svého kamaráda. Lord se ohnal a zasáhl ho pěstí do brady.

„...sportovní vyžití, ke kterému arci patří též...“

Další rána způsobila, že darebák kus odletěl a padl do rukou Bobovi, který se právě rozhlížel, koho by zmlátil.

„...výcvik ve způsobu boje nazvaném box.“

Do boje zasáhl hostinský i oba jeho synové; byli na straně pětice podivných hostí a nedokázali nic moc, neboť Ted, Donald, Bob, lord i Parson se uměli o sebe postarat. Z kuchyně vyletěla černá kuchařka, příhodně ozbrojená paličkou na maso; Ted jí ji vykroutil jemně z ruky, otočil ji a kopancem poslal zpátky do kuchyně. Nestačilo jí to, za okamžik se objevila znovu, tentokrát třímaje sekáček. Znovu byla taktně odzbrojena.

Náhle jeden z těch chlapů, kterého Donald hodil na zeď a tím na chvíli vyřadil z boje, zařval z plna hrdla:

„Dost! Zarazte to, sakra chlapi!“

Zastavili boj; zvedali se ze země a zlostně pohlíželi na ty, kdo jim tak načechrali fasádu. Všichni měli u pasu revolvery; ale bylo jim jasné, že Ted a Donald nejsou nováčci a ve střeleckém souboji by mohli být lepší. Krom toho Bob se dostal k něčí pušce, stačil jediný pohyb a mohl všechny držet v šachu.

„Co je?“ ptal se černovousý, který moc neviděl na oči.

„Chlapi,“ řekl ten první. „Kde vlastně máme Šéfa?“

Rozhlíželi se; po Šéfovi nebylo ani stopy.

Když Šéf upadl, sražen Donaldem, stalo se tak blízko malých dveří do tak zvaného salónku, místnosti pro lepší hosty. Ti však tento hostinec nenavštěvovali, takže se tam nacházelo skladiště harampádí, jež nikdo neměl zájem uklízet. Jak se Šéf zvedal, spatřil náhle přímo proti obličeji hlaveň revolveru třetího z příchozích, malého muže s divnýma rukama.

„Dovnitř!“ ukázal ten chlapík nedvojsmyslně zbraní.

Šéf šel. Měl úctu k lidem, kteří drží v ruce pistoli. Kromě toho se svého společníka moc nebál. Ten vstoupil za ním; bylo tu příšeří a dost velký nepořádek.

„Tak vo copak kráčí?“ ptal se Šéf vyčkávavě.

„Rád bych si s tebou popovídal, Termite.“

„Neříkají mi Termit, všeobecně to nerad slyším a už vůbec ne vod chlapa, kterýho neznám. Jestli to řekneš eště jednou, budeš toho sakra dlouho litovat!“

„Na tom houby záleží, co ty si přeješ. Já bych si rád promluvil o něčem zajímavým pro šéfa Dvacetidolarový bandy. A to seš ty.“

„Mejlíš se, kovboji. S někým si mě pleteš.“

„Tak to povídej svý babičce. Jedu za tebou dost velkou dálku, abych se tady nechal zblbnout.“

„Co bys ode mne rád?“

„Už jsem řekl: chci si s tebou popovídat.“

„A ty seš jako co?“

Malý muž zastrčil pistoli, sáhl do kapsy a ukázal mu plechovou hvězdu. „Znáš to?“

„A hele, šerif! Že tě neznám...“

„Přečti si kloudně, co je tam napsaný.“

V matném šeru dokázal Termit rozeznat slovo Inspector.

„Jo tak... vládní inspektor osobně? To teda bude něco velkýho, že? Abysme se na to posadili...“

„Klidně.“

Termit se obrátil, sáhl po židli, ale místo co by na ni usedl, hodil ji po tom druhém a vrhl se ke dveřím. Inspektor byl ještě o chlup mrštnější; vůbec se ho nedotkla židle, skočil Termitovi do cesty a současně mu hlavou narazil do brady, až to zadunělo. Vzápětí mu podtrhl nohy a jak Termit padal, udeřil ho ještě do hrdla. Velký silný chlap padl na zem a než se stačil vzpamatovat, už opět mu mířila inspektorova pistole na čelo.

„Tak to ne, se mnou si nehrej. Zkrotil jsem jiný fešáky...“

Termit se zvedal a třel si naraženou bradu.

„Seš tvrdej, inspektore. Jak se jmenuješ?“

„Říkají mi Jack.“

Termitovy oči se na okamžik přimhouřily, pak se rozsvítily nějakým poznáním. „Náhodou... není to Tichej Jack?“

„Taky někdy.“

„Jo ták...“ zdálo se, že Termit získal když ne určitou úctu, tak aspoň snahu chovat se opatrněji.

„Tak to nebudem zdržovat. Nebo myslíš, že si tam moji kamarádi s Bobem Harweyem roztloukají huby jen pro tvůj plezír?“

„Začínám chápat, jak se to seběhlo. Tak oč jde?“

„Je s tebou zle, Termite. I s tvojí bandou. Brzo s váma tvrdě zatočíme za ty vylomeniny, co se teď dějou na hranicích.“

„Nepamatuju se na žádný extra vylomeniny!“

„Vidíš, to je právě ta chyba. Republika ti dala důvěru, ale ty na ni zvysoka sereš. Namísto, co by sis toho vážil a udržoval na hranici pořádek, necháváš tady řádit všelijaký přivandrovalce a vůbec nic s nima neděláš.“

„Ale... já nevím, o čem mluvíš!“

„Chyba. Víš třeba, že nějaká sprostá banda napadla a vyloupila Fortressovu usedlost? Zabila přitom všecky, co na tý farmě byli, ale ukradla jen peníze a to nejlehčí a nejmenší zboží, co našla. Když dojeli Fortressovi honáci, už byli pryč.“

„To jsme nebyli my!“ Termit se začal potit. „Přece každej šerif ví, že já nikdy nezabíjím...“

„Kdybych si jen na chvilku pomyslel, že bys to mohl bejt ty, tak tě sejmu a nebavím se s tebou.“

„Tak... co se ti teda nezdá?“

„Co? Že ti vleze do rajónu nějaká všivá konkurence, a ty ji necháš klidně řádit! To seš tak blbej nebo zbabělej, že neumíš vzít klacek a vypráskat je odtud? Sakra chlape, to si myslíš, že se ti vláda bude starat i o klid v rajónu?“

„A kdo jinej? Já snad jsem šerif nebo co, že se mám popotahovat s nějakejma cizíma grázlama?“

„Hele Termite, zaraž mluvidlo! Už jsme si zvykli na to, že v tomhle místě kradeš jenom ty. Když tu budou ještě nějaký jiný, musíš počítat s tím, že ti před nosem ukradnou to, co by jinak přišlo tobě, chápeš? Je teda ve tvým zájmu je nějak zarazit.“

„A... říkáš, že opravdu zabíjej?“

„Jo. Není to ještě všecko; mají na svědomí nějaký vyloupený auta a pobitý lidi ze severu. Taky napadali autobus společnosti Dostavník, jenže shodou okolností v tom Dostavníku byli většinou Armini a měli zbraně. Od těch víme, jaká je to banda...“

„Tak povídej!“

„Je jich kolem stovky. Jejich velitelovi říkáme zatím cvičně Holohlavej, protože má šišku jako koleno.“

„Sto chlapů? Ty ses zbláznil, inspektore. Tolik lidí by nikdo neuživil z našeho kšeftu, to není vůbec možný! Já mám čtrnáct a mám co dělat, abysme nezdechli hlady...“

„Prima, Termite, začíná ti to myslet. Tak teď poslouchej: my chceme dostat tu bandu. Ne my tři, všeobecně stát. Potřebujeme toho o nich vědět co nejvíc, ty znáš tenhle zatracenej kraj nejlíp a umíš se postarat. Proto nám ty a tvoji chlapi najdete bandu Holohlavýho. Jasný?“

„No... ale oni snad musej co nejdřív vylízt a dát se do díla! Hlad je dožene, i kdyby nechtěli, na tý farmě toho nemohli moc popadnout. Potom si je pochytáte sami!“

Tichý Jack pokrčil rezignovaně pravým ramenem.

„Jak chceš, Termite. Já tě k ničemu nenutím. Jenom aby sis pak nestěžoval, že jsem tě nevaroval včas.“

„Jako před čím?“

„No... až se o tý bandě dozví Šéf, tak se naštve. Viděl jsi už někdy Šéfa naštvanýho? Nebejvá to příjemný, když seš mu nablízku. A nejblíž u něj většinou bejvá Axorr nebo Gadharr nebo Assarkhan. Znáš je? Tak vidíš. Šéf jim řekne: Neválejte se tady, seberte svý kočky a žeňte na sever ke hranicím. Vymlaťte mi tam všecky bandy, na který padnete, abych o nich už v životě neslyšel. Jak tak znám ty tři, může se stát, že se s viníkama sveze chudák nevinnej Termit a jeho Dvacetidolarová banda...“

„Ty myslíš, že by se mohlo stát...?“

„Docela sichr se to stane, když se s tím něco neudělá. Já mám na tom houby zájem, mně je jedno, jestli tady nahoře bude o jednoho zatracenýho pitomýho zloděje víc nebo míň. Mně jsi nic neukradl a asi by ses divil, kdyby tě něco takovýho chtělo napadnout. Ale lidi, co jim kradeš dobytek, by mohli dát Axorrovi nebo těm druhým nějakou tu krávu a poprosit je, aby je zbavili tvé milé společnosti...“

„Já... my se po nich poohlídnem, inspektore.“

„Tak vidíš, že ti to myslí. Jen aby to bylo co nejrychlejc, my zas nemáme tak velkou trpělivost. Pamatuješ si, co jsem ti o nich povídal, viď že jo?“

„Jasně. Je jich kolem stovky, velitel si říká Holohlavej, ježto takovej je. Poohlídnem se. Kam ti máme dát zprávu?“

„Někde tady v okolí budu, to si buď jistej. Pokud skutečně podstatně pomůžeš spravedlnosti získat opět kontrolu nad tímhle všivým krajem, tak si můžeš bejt jistej naší blahovolností při posuzování tvýho podnikatelskýho úsilí...“

„Já ti rozumím, inspektore.“

„Tak vidíš. A teď pojď, než se nám kamarádi navzájem pomlátěj...“

Kamarádi se už nervali, stáli každý u jedné stěny krčmy a sledovali se navzájem pohledy značně nepřívětivými. Nedalo se vyloučit, že brzy dojde na revolvery.

„Chlapci, co to vyvádíte?“ ptal se mile Termit. „Přece se tady nebudeme prát s kamarádama!“

„Co... kde jsi byl?“ vybafl na něj černovousý.

„Povídali jsme si tadyhle... s Tichým Jackem.“

I na ostatní bandity to jméno udělalo trochu dojem. Ne, že by k inspektorovi pocítili nějakou lásku, ale vzali ho na vědomí jako rovnocenného partnera. Což stačilo.

„Hele chlapi,“ řekl Termit. „Dejte pazoury pryč od bouchaček, nemá to cenu. Zatím se bavíme po dobrým.“

Napětí se poněkud uvolnilo. Jen lord Foolbridge se doposud tvářil bojovně, neboť nerozuměl, o čem je řeč.

„Chtěl jsem se vás zeptat, jestli jste někdo neslyšel o bandě, kterou vede ňákej Holohlavej. Je prej z branže, ale o dost větší prase. Snad dokonce zabíjí, než něco vezme. A má stovku chlapů.“

„To je blbost!“ řekl jeden bandita. „To není možný!“

„Proved něco u Fortressovýho ranče a přepad Dostavník. To ti snad stačí, ne?“

Černovousý se poškrábal ve vousech a chvíli váhal.

„Ale... von nejni holohlavej!“ řekl potom.

„Co ty o tom víš?“

„No... potkal jsem předevčírem nějakýho toulavýho leoparda. Ten povídal, abych si dal bacha na bandu, co se potlouká tak tři dny na západ odtud, kolem hranice. Počet by souhlasil, velitel ne!“

Jack se zamračil a ukázal rukou, že to, co povídá černovousý, není možné.

„Je to pravda, jak mi to povídal!“ urazil se bandita. „Já ti fakt nekecám, Jacku, věř mi!“

„Tak schválně, o co jde?“

„Leopard říkal jejich šéfovi Švajn, prý to slovo často používá. Při každý větě aspoň jednou. Mluví vůbec divně, plete do řeči hodně cizejch slov.“

„Švajn? Snad der Schwein, prase!“ řekl Donald.

„Může bejt, leopard určitě německy nezná. Tábořili v lese a dohadovali se o nějakým chlapovi, kterýho chytli dopoledne předtím. Už asi nežil, podle těch řečí.“

„A co ještě?“

„Už nic. Já toho skvrnitýho kluka nebral moc vážně, vypadal, že má bujnou fantazii a já vůbec kočkám moc nevěřím...“

„Nešel po nich?“

„Ne. Ani nevím, kam šel. Byl to obyčejnej tulák.“

Jack krčil rameny a kroutil hlavou.

„Já vím, že se ti to nezdá. Mně se to taky nezdálo, ale je to tak, jak povídám, přesně! Víc už neříkal.“

„Co když jsou to dvě bandy?“ nadhodil Donald.

„Jdi, obě stejný? Taky pěkná blbost!“

Bob chtěl něco říct, ale zatím si to nechal pro sebe, protože nedůvěřoval přítomnosti Termita a jeho lidí.

„Dobrý,“ uzavřel inspektor. „Poohlížejte se dál, a potom mi řeknete, co a jak. Vláda na vás nezapomene.“

„Hm... jen aby ta vzpomínka byla co k čemu,“ řekl jeden lupič. „Hej, krčmáři, dones něco k pití! Musíme si spravit chuť...“

Krčmář už měl chuť vyhovět; ale v té chvíli se otevřely dveře. Stál mezi nimi muž v černém oděvu pokrytém prachem, s bílými vlasy i vousy a dvěma revolvery po boku. Vstoupil a ponurým pohledem přehlédl shromážděnou společnost.

„Pámbu s náma!“ vydechl černovousý. „Pobožnej střelec!“

„Pochváleno budiž jméno Boží.“ řekl střelec vážně. „Ale ten pozdrav patří jen řádným mužům. Kdo žije v hříchu, ať vypadne.“

Nikdo se nepohnul. Jen lord Foolbridge, který nechápal, co se děje, se otočil ke dveřím a skácel při tom židli.

„To se týká tebe, Termite, a tvý bandy. Odejdi raději dřív, než tvoje přítomnost zavdá příčinu k mrzutostem!“

„Počkej, Pobožnej,“ řekl Tichý Jack. „My jsme se momentálně s Termitem dohodli, tak nám není tak moc nemilej...“

„Já... my už jsme stejně na odchodu!“ řekl Termit rychle. „V podstatě jsme se dohodli... nevím, co bysme tady ještě hledali. Jak jsi správně řek, Pobožnej, byly by... mrzutosti.“

Jeho muži se jeden po druhém protáhli okolo Pobožného střelce a nasedli na koně. Vyšel na zápraží a sledoval je pohledem; pak zamával rukou a na to vjel do dvora chlapec, který vedl za otěže jeho koně. Střelec zřejmě přišel pěšky a co možná opatrně.

„Pojď dovnitř, Davide, a pozdrav!“ vyzval ho, když se vracel zpátky do krčmy.

„Ahoj.“ řekl teprve teď.

„Ahoj!“ řekli všichni ostatní až na lorda a komorníka, kteří tento pozdrav neznali. Pobožný střelec si jich nevšímal, přišel k Jackovi a podal mu ruku; stiskli si je zvláštním způsobem se zalomením palců.

„Děláš pořád ještě vládního inspektora, Jacku?“

„Jo, to dělám.“

„To je dobře. Chci podat trestní oznámení.“

„Ty? To bych rád věděl, co je to za případ, že to nedokážeš vyřídit sám a potřebuješ pomoc od vlády...“

„Vyvraždění přistěhovalecké karavany na stepi pod horama, dále vyvraždění farmy na druhé straně hor, jak se říká U vyschlého potoka, jestli to znáš.“

„Kdo to udělal?“

„Banda, kterou vede muž zvaný Jednooký.“

„Kolik chlapů?“

„Mohlo jich bejt tak kolem stovky.“

Armini si vyměnili pohledy. Pobožný pokračoval:

„Mám na to svědka, tuhle Davida O'Connora. Je jediný, kdo přežil přepadení karavany. Zatím jsem si netroufl jet za nimi, abych se o nich něco dozvěděl. Ale vím, že jsou bezohlední a sprostí vrazi a je třeba je ztrestat.“

„To souhlasím,“ řekl Jack. „Ale není mně jasný, jakej že chlap je to vede.“

„Slyšel jsem, že mu říkají Jednookej. Ale potvrdil mi to jenom jeden raněný z karavany, mohl se mýlit...“

„My totiž víme o dvou jinejch šéfech. Jednomu říkají Holohlavej a druhýmu Švajn.“

„Mám dost pochybností, že by mohly být dvě tak veliké bandy blízko u sebe.“

„Právě proto. Není vyloučený, že každej viděl jinýho vůdce; žádnej se s nima nesešel zblízka, aby to přežil.“

„To je pravda. David jim utekl ještě předtím, než začal boj. Ale já ty chlapy viděl, bohužel všichni byli mrtví dřív, než jsem je mohl vyslechnout. Myslel jsem, že jednoho vezmu naměkko, asi jsem se špatně trefil...“

„Počkej... tys s nima bojoval?“

„Šest jich honilo Davida. Počkal jsem si na ně. Ale šlo to moc rychle na to, abych mohl koukat, kam mířím.“

„Co jsou zač?“

„Opálení jako našinci, oblečení jako kovbojové nebo trampové. Ale mají zajímavé zbraně: velitelé skupin opakovačky a revolvery, podřízení samopaly. Podle čísel samopaly z jedné série.“

„Podívejte na mrchu, vona ji má navrchu!“ řekl celkem nelogicky Donald, ale Armini rozuměli, co tím myslí.

„Ještě jedna drobnost. Pokud mohu usuzovat z těch dvou případů, berou jen peníze a šperky, pokud nějaké najdou. Všechno ostatní nechávají na místě, dokonce opakovačky, i když jsou lepší než jejich řehtačky. Zabitým na farmě nechali zbraně v rukou; mám je tady s sebou a David má taky jejich bouchačky.“

„To je divný!“ řekl Ted vážně. „To banditi nedělají!“

„To vypadá na o moc větší svinstvo,“ řekl Tichý Jack. „Pokud si myslíte to samý, co já...“

Ted a Donald přikývli a obrátili se tázavě na Boba.

„Už vás hezkou chvíli poslouchám,“ řekl Bob. „Poslouchej, ty seš tady vládní inspektor?“

„Jo, to bych byl. Mám ti ukázat hvězdu?“

„Nejni potřeba. Ale já bych ti chtěl taky něco zahlásit. Je toho víc, tak kdybych mluvil na přeskáčku, tak mě zaraz. Hlavní z toho je, že jsme se s nima potkali a přežili to ve zdraví. Oni jsou na tom trochu hůř.“

„No prosím!“ mávl rukou Donald. „Celou dobu tady stojí jako úd a nechá nás kecat a vymejšlet. Tak to rozbal!“

„Tak za prvně: Tohle je lord Henry Amiath... a tak dál, až na konci je Foolbridge. A jeho vrchní komorník Parson.“

„Velice mě těší, pánové.“ řekl Foolbridge vznešeně.

„No sbohem!“ řekl Donald. „To je vopravdickej lord? Já myslel, že je to jeho přezdívka!“

„Copak seš slepej? Je to náš host z Anglie. Lorde, řekni mu, co jsi sem přišel udělat!“

„Přijel jsem do této milé a pohostinné země, abych tu s vaším laskavým dovolením zastřelil jednoho tygra.“

Arminští pistolníci si vyměnili nepřívětivé pohledy.

„Sakramentská krevní msta!“ řekl Jack. „To už s tou pitomou volovinou nemůžete jednou dát pokoj? Myslíš, že my tě teď budeme rovnat s tvejma nepřátelema od Pruhovanejch?“

„Já bych to malinko objasnil,“ řekl Bob. „Ono se nejedná o krevní mstu. On chce zastřelit toho tygra jako trofej. No, jako lovný zvíře, jen tak pro plezír.“

„Je blbej nebo co? Tos mu nemoh vysvětlit, než jste sem vlezli, že je to pitomost?“

„On to chápe malinko po svým. Myslel jsem, že nejlíp bude, když ho seznámím s Axorrem, ať se dohodnou. Někdy se stane, že chce některej tygr spáchat sebevraždu z nešťastný lásky; tak by se udělalo bum a bylo by to rychle vodbytý...“

„No co, to je konečně jeho věc; zná tygry? Jestli ne, tak mu to dojde, až je pozná. Co bylo s těma banditama?“

„Přejížděli jsme hranice ve stepi, jak je ta malá pohraniční stanice. Nejsou tam celníci. Našel jsem určitý stopy, že se tam silně střílelo a že při tom přišli o krk. Mimochodem, oštemploval jsem nám pasy sám bez úřadů, snad mně to vodpustíte.“

„Myslíš, že se staráme o takový blbosti?“

„No, tak dál. Přešli jsme a utábořili se u mostu, co je u ústí potoka do řeky. To jsme ještě jeli autem a měli nádherný vybavení - řek bych, že tam eště je. Byl jsem se poohlídnout po nějakým ovoci a v tý době se objevilo větší množství chlapů na koních. Lorda a Jima zajali, chvíli s nima diskutovali a pak oznámili, že je uvážou ke stromu a rafinovaně na pomalým ohni usmažej.“

„To už kecáš! Proč by to dělali?“

„To se nezmínili. Ale řekl bych proto, aby se ctěná veřejnost rozlítila. Ono zabít cizince, navíc kterej to nemá v kebuli tak úplně rozsvícený, je dost vo držku a mohlo by vrhnout blbý světlo na ctěný arminský obyvatelstvo, jak určitě uznáte. Tak jsem jim to malinko pozměnil.“

„Myslíš, že se jedná o to vyvolat co největší nepokoje a tím zajistit důvod k zásahu?“

„Já to tak vidím. A je to dost sprostá metoda, protože už jsme pak viděli i její výsledky. Chytli nějakou holku a jejího kluka, úplně normální mladý z Kingtownu. Holku znásilnili a potom oba dost surovým způsobem zabili.“

„Jo...“

„Tak dál v naší věci. Jeden z nich, nějakej Meredith, objevil na břehu mý stopy a napadlo mu, že tam nebyl jenom lord a Parson, ale ještě jeden chlap. Tak se většina rozjela po mejch stopách a nechali tam jen šest chlapů. Trochu jsem si s nima popovídal, zvlášť s jedním. Vypadá to, že to jsou nebo aspoň ještě nedávno byli vojáci. Bylo to zelený ucho a rozpovídal se jedna radost. Jejich velitel je prej nějakej plukovník a voni jeho velitelská četa. Přes tu celnici prej přejeli s několika kamiónama, proto se celníků museli zbavit, aby to prošlo.“

„Plukovník? To je teda dost velký zvíře!“

„Už není. Lord si na něm vyzkoušel svý speciální trhavý náboje. Dá se říct s úspěchem, z plukovníka zbyla v momentě jen krvavá kaše. My jsme taky nekoukali s otevřenou hubou... dá se říct, že jsme polovičce načechrali křidýlka...“

„Kolik jste jich dostali?“

„Nevím přesně, řekl bych tak pětadvacet. Schovali jsme se a práskali po nich ze zálohy, dokonce z jejich vlastních řehtaček, ježto já neměl nic než kudlu.“

„Výborně! To znamená, že už vědí, že si s náma nemůžou jen tak hrát. A co si myslíš o tom... o těch sto chlapech?“

„Řekl bych, že se jedná pokaždý o jinou bandu. Jedněm sto chlapům velí Jednookej, jinejm Holohlavej, dalším Švajn a nic bych za to nedal, že je jich ještě o něco víc.“

„No, to je nadělení!“ řekl Jack. „To sami nezvládnem...“

„Ještě bych něco dodal: byl s nima jeden, kterej to dobře zná v Kingtownu, třeba věděl mý jméno. Asi i spoustu dalšího...“

„Myslíš, že mají průvodce?“

„Jasně. Sami by se tu těžko vyznali a jestli je to tak, jak já si myslím, pak měli předem připravený všecko vybavení, například koně. A určitě dobrý úkryty. Sto chlapů je hodně na přepad, ale dost málo na hledání...“

„Přece musejí taky jíst! Nemůžou se schovávat dlouho, to by jim došlo žrádlo a pochcípali by hlady!“

„A co myslíš, že měli v těch kamiónech? Řekl bych, že příděly nejmíň na dva měsíce. Proto taky neberou ani dobytek, jak jsme sami viděli...“ řekl Pobožný střelec.

„V každým případě je potřeba s tím ksindlem něco dělat!“ řekl Ted. „Nesmí se nám roztahovat na našem území. A seveřani musejí rychle přijít na to, že si na svým území pořádek dovedem udržet a nepotřebujem jejich výpomoc!“

„Jistě,“ řekl Pobožný. „Se mnou můžeš počítat.“

„Já myslel, že velitel budeš ty!“ řekl Jack.

„Já přece nemám žádnou státní funkci. Jsem nejstarší, ale to mne k ničemu neopravňuje!“

„Kdo teda by měl... dejme tomu určovat směr pátrání?“

„Ty, samozřejmě. Jsi vládní inspektor.“

„Nerad bych. Ty se v kraji vyznáš líp!“

„Říkám, že půjdu s tebou.“

„To budem čtyři. To je dost málo, řekl bych.“

„Pět. David nám může hlídat koně, když půjdem pěšky. Učím ho bojovat. Co říkáš, Davide, půjdeš se s námi podívat, co to bylo za lidi, kteří ti zabili rodiče?“

„Půjdu s váma, strýčku Time... když mě vezmou!“

„Máš jim co splácet, chlapče,“ řekl Ted. „Tak pojď!“

„Co ty, Bobe?“ ptal se Donald.

„No... já bohužel nejsem svým pánem. Jsem zaměstnancem lorda Foolbridge; i když bych se na to nejradši vykašlal a šel s váma. Ty chlapi mě těžce naštvali.“

„To by se lord nemoh bez tebe vobejít?“

Všichni se obrátili na lorda Foolbridge, který až dosud stál a tvářil se jako obvykle nepříliš chytře. „Avšak já předpokládám zcela záměrně, že pan Bob půjde s námi proti těm banditům!“ řekl nyní.

„Co... vy chcete jít taky?“

„Již jednou jsem prohlásil,“ řekl Foolbridge s úsměvem hodným anděla. „Že jsem se rozhněval. Z toho důvodu samozřejmě půjdu za těmi lidmi a budu spolupůsobit k jejich zničení, jak jen to bude možno. Aniž bych přitom samozřejmě ztrácel ze zřetele hlavní záměr svého pobytu, totiž lov na šelmu zvanou tygr.“

„Hm!“ Tichý Jack byl tím prohlášením poněkud vyveden z míry, neboť ještě neměl možnost obdivovat lordovy pracně vybroušené formulace. „Tak dobře. Bereme každýho, kdo chce jít s náma. Bude nás dohromady osm... není to moc, ale stačí na to, abysme ty lidi našli a připravili půdu pro útok armády...“

„Jak se o tom ta armáda dozví?“ ptal se Bob prakticky.

„Hostinský musí dle předpisu mít vysílačku. Půjčím si ji a oznámím to do štábu...“

„Hm...“ teď zase byl nějak nespokojen Bob.

Pobožný střelec zatím vytáhl z kapsy svoji Bibli a položil ji na stůl. Hostinskému vzal osm sklenic a do každé nalil rumu.

„Prosím, pánové, abyste složili přísahu!“

Všichni se postavili okolo stolu a položili ruce na Bibli, uloženou uprostřed.

„Přísahám,“ předříkával Pobožný střelec. „Že budu statečně a věrně sloužit své zemi, Arminskému císařství a jeho voleným i jmenovaným orgánům; že všechno své konání budu směřovat k tomu, abych jí co nejvíce prospěl. Zbavím ji nepřátel, kteří ji souží a poškozují; kteří se dopustili vražd a loupeží na nevinných kamarádech. V tomto boji nebudu litovat života svého ani života cizího, a neustanu, dokud nevykonám dílo, jež jsem si předsevzal. V tomto se budu řídit svou ctí a svým svědomím. K čemuž mi dopomáhej Bůh, Pán a Vládce všeho...“

„Tak přísahám!“ řekli všichni jeden po druhém.

Potom Jack vzal svoji brašnu a vytáhl pět plechových hvězd s vyraženým nápisem SHERIFF. Dal je Bobovi, lordu Foolbridgeovi, Parsonovi, Davidu O'Connorovi a Pobožnému střelci. Ted a Donald vytáhli svoje hvězdy z kapes a připnuli si je na košile, aby byly jasně viditelné.

„Tímto obřadem jste se stali pomocníky šerifa, respektive mne jako inspektora. Já mám právo jmenovat tím kohokoliv; taky vám tím dávám pravomoc kohokoliv zatknout a když nebude chtít, třeba zastřelit. Pokud uznáte za vhodný to udělat...“

„Jasný,“ řekl Bob. „Zbraně máme vlastní, když bude potřeba. Jak to bude s placením střeliva?“

„Seš hamoun a ne šlechtic!“ řekl mu Ted. „Nějakou munici snad bude mít nepřítel. A co se žrádla tejče, někde se vždycky nacpem, když už to jinak nepůjde...“

„S vaším laskavým dovolením, pánové,“ řekl Foolbridge. „Nevím jistě, co jste to právě pronesli, ale pokud jsem rozuměl vašemu nářečí, domnívám se, že chováte obavy ohledně zajištění vaší obživy. V tom případě mohu vám nabídnout svoje služby!“

„Jako co? Máš něco k žrádlu?“

„Mám sdostatek prostředků, abych zakoupil vše, co budeme na své cestě potřebovati; a s ochotou budu financovat celý podnik, jak bude zapotřebí!“

„Pročpak? To jsme si získali tvoji náklonnost?“

„Je to velmi vzrušující dobrodružství. Dalo by se říci, že boj proti nepřátelům je možná ještě zajímavější než lov na tygra, čímž ovšem vás nechci nijak urazit!“

„Proboha!“ Ted zalapal po dechu. „To víš, že je to zajímavější! Ale s tím tygrem už bys toho jednou mohl nechat!“

„Samozřejmě, jsou důležitější a mnohem potřebnější záležitosti; nicméně doufám, že i na to dojde řada...“

Pobožný střelec uchopil sklenici: „Na vítězství!“

„Na vítězství!“ řekli ostatní a vypili.

„A teď bysme se snad mohli dohodnout, jak budeme postupovat!“ řekl Jack. „Jde o tohle: ty bandity budeme muset hledat opatrně, aby nenašli dřív oni nás. Taková stovka chlapů... taky bysme mohli mít škaredý starosti, jak se ubránit.“

„Nejlepší by bylo poohlídnout se po nich v noci!“ řekl Bob.

„Mohli bychom dva až tři dny posečkat?“ ptal se lord.

„Klidně. A proč?“

„Dovolil bych si přizvat ke spolupráci svého psa.“

„Psa? To by šlo, jestli je dobrej...“

„Je to nejlepší stopař a obranář na celém světě.“

„Hm... jaké je rasy?“

„Inu, poněkud výjimečné. Foolbridgeský ovčák.“

„V životě jsem o takovým plemeni neslyšel!“

„Ani jste nemohl, pane, pokud nečtete odborné články v tisku, věnujícím se kynologické praxi. Je to zcela nové plemeno, které jsem sám osobně vyšlechtil.“

Armini na sebe pohlédli dost nedůvěřivě. Lorda sice znali jen chvíli, ale už od začátku mu nepřičítali valné důvěry.

„A co by bylo potřeba, abys ho přizval?“

„Poslat telegram mému správci, aby ho sem odeslal.“

„Telegram pošleme,“ řekl Ted. „To se spolehni. Myslíš, že by tady za tři dny mohl být?“

„Samozřejmě. Mé rozkazy se vždycky plní.“

„Teda, počkat bysme mohli. Zatím můžeme prozkoumat nejbližší okolí a zjistit, jak to vypadá s těmi bandity. Utáboříme se někde poblíž, aby nás tady v hospodě nesežraly vši a blechy...“

„To bude zajisté velice romantické! Velmi se těším!“

Bob si všiml, že Armini nesdílejí lordovo nadšení. Zřejmě věděli o nastávajících problémech o něco víc než on. Bob nepatřil k lidem, kteří by dobrodružství a boji s nepřáteli dali přednost před vším ostatním; bojoval jen když to bylo nezbytně třeba. Ale nyní cítil, že přítomností banditů jsou ohroženi všichni a jediná metoda, jak se jich zbavit, je zlikvidovat je do posledního muže. Proto byl rozhodnut k tomu přispět svým dílem.

Lord mu něco vykládal, sáhodlouze a únavně. Bob ho poslouchal ani ne na půl ucha a snažil se vystihnout, o čem vlastně je řeč. Nebylo to lehké, lord míval promluvy dost komplikované a konečný záměr se někdy musel spíš odhadnout. Nakonec vyšlo najevo, že nic nechce, pouze líčí přednosti svého psa. Bob přestal poslouchat úplně, ke své škodě.

Vládní inspektor chytil za křídlo krčmáře a přinutil ho, aby uvedl do provozu svoji vysílačku. Byl to starý krám z armádních zdrojů, koupený pod rukou od nepřátel spolupracujících s jižany. Vysílačka byla sice v hanebném stavu a bylo na ní vidět, že ji nikdo nepoužívá, ale fungovala a při zkusmém volání centrále se Jack docela rychle domluvil. Poslal proto hostinského ven a začal usilovně telegrafovat.

Ted a Donal vyšli ven, ani je nezajímaly lordovy řeči. Za nimi vyšel Pobožný střelec, opřel se vedle nich o stěnu ve stínu a chvíli jeden druhého mlčky pozorovali.

„Zestárli jste, chlapci.“ řekl potom.

„Ani ty jsi nevomlád.“ řekl Ted.

„Kolik let jsme se vlastně neviděli?“ ptal se Donald.

Střelec jen pokrčil rameny. „Sloužíte vlasti?“

„Něco člověk dělat musí. Každej nemůže být krajským strašidlem jako ty. A mít úctu i u banditů...“

„Leccos tvrdýho mě to stálo, abych si ji zjednal.“

„...si dovedu představit.“

Pobožný střelec chvíli mlčel. „Co je to za chlapa, ten stopař? Odkud ho znáte?“

„Jmenuje se Bob. Snad Bob Harwey, aspoň to říká.“

„Spolehlivej?“

„Jo, zdá se. Kdysi sloužil u Černejch baretů. Potom se mu tam přestalo líbit, tak jim vzal roha.“

„Bob od Černejch baretů? Není to ten, co...?“

„Jo, Ten, co byl při tom, když Denis...“

Pobožný si odplivl. „Jo... Denis!“

„Denis byl i náš kamarád,“ řekl Ted vážně. „Nezapomněli jsme, ještě pořád. Pořád ještě máme nějakej ten dluh...“

„Každej máme svý dluhy. To je ten, co potom pomohl vaší malý Janě, že? Tak už vím...“

„Řekl bych, že mu můžeme věřit.“ soudil Donald.

„Prošel zemí a ona ho nechala žít.“ řekl Pobožný.

„Spíš mi vrtá hlavou ten Anglán! Nevypadá moc chytře a Bob se o něm vyjadřuje s pochybama. Sice umí docela dobře boxovat, ale to ještě nic neříká o tom, jestli vydrží cestu a nerozbrečí se, když to nepůjde po dobrým...“

„Zdá se, že není úplně blbej. Až na ten nápad zabít tygra, ale bělochům se občas stává, že je něco napadne, co nemá hlavu ani patu. Řekl bych, že bysme ho měli vzít.“

„Stejně budem divná parta! Pošukanej cizinec, jeho komorník, teď ten tvůj kluk do toho...“

„Davida nech být, Donalde. Stojí na počátku cesty a hned při prvním kroku mu hrozně ublížili. Byl čistý a nevinný; když uviděl krev a hrůzu, ztvrdl a vstoupila do něj hrozná nenávist. Teď musí vykonat svoji pomstu, aby se jí nasytil a nalezl klid. Pomůžu mu, protože je mi ho líto. Ale pak ho naučím hledat soucit a lásku.“

„Dáš mu šanci... projít zemí, jak ty říkáš?“

„Nemůžu dělat nic jiného. Šanci dostane; jak jí využije, je na něm. Věřím že ho země přijme. Kdybych si myslel něco jiného, poslal bych ho pryč.“

„Jak to poznáš na lidech?“

„Stejně jako ty. Cítím to.“

„Jo. Má jim co vracet.“ zahučel Ted.

Pobožný pokrčil rameny a vracel se zpět do krčmy. Lord právě končil vyprávění o svém foolbridgeském ovčákovi a teď se zhluboka napil, aby svlažil vyschlé hrdlo. Bob to udělal po něm.

„Pojedem,“ řekl Pobožný. „Domluvil se už Jack s velením?“

„Ještě tady nebyl...“

„Promiňte, prosím,“ řekl lord zdvořile. „My opustíme tento hostinec? To bychom neměli, neboť jsem si objednal u majitele horkou koupel a doposud jsem ji neobdržel!“

„Koupel? Pěknej nesmysl, teď se koupat nebudeme! Máme docela důležitější starosti. Zaplať a pojedem!“

Hostinský se zjevil na první zavolání. Bojoval právě těžký vnitřní boj se svým svědomím. To mu velelo, aby napočítal lordovi možné i nemožné a okradl ho co nejvíc, zatímco zdravý rozum, posílený strachem z Pobožného střelce, mu radil to nezkoušet. Postavil se proto ke střelci co možná nejvíc bokem a tichým hlasem přednášel lordovi jednotlivé položky účtu tak, aby to slyšel pouze on. Naneštěstí lord je po něm opakoval nahlas; jak se však zdálo, ochotně se vším souhlasil.

Pobožný střelec mlčel, dokud hostinský nevyslovil sumu. Pak mu zlehka položil ruku na rameno. „Na něco zapomínáš, krčmáři.“

„Prosím? Nejsem si ničeho vědom...“

„Ale ano, zapomněl jsi. Na tu plechovou hvězdu, kterou má náš kamarád lord na prsou. Nebo ji snad nevidíš?“

„Já... no vidím, samozřejmě. Ale myslel jsem...“

„Jestli ti můžu radit, přestaň se domnívat. Lord je členem arminského vojska, dokonce šerifem, což znamená osobou mnohem výš postavenou než ty. Proto bys měl trochu uvažovat, než ho požádáš o nějaké peníze...“

„Já... teda, já...“

„Já vím. Ale my zas víme, že přijímáš chlapy z Dvacetidolarové bandy a zajišťuješ jim překupnické služby. Jistě chápu, jinak bys tady v té pustině neměl co dělat. Ale uvědom si, my šerifové si všechno řekneme a mohli bychom ti to škaredě polepit...“

Krčmářovi se třásla ruka s účtem. Zmačkal jej a strčil do kapsy.

Lord povytáhl překvapeně obočí: „Nuže, kolik činí ten účet?“

„Nic, vašnosti,“ řekl hostinský a na čele se mu zaperlil pot. „Jsem potěšen, že jste byli mými hosty...“

„To je od vás velice laskavé... ale nechápu, jak je možné, že neutrpíte škodu...“

„Neračte se horšit, ono to nebude tak zlý... mohlo by to bejt i horší!“ vzdychl krčmář.

„Přesto to nechápu!“ kroutil lord hlavou.

„Tak to ani nezkoušej,“ řekl Pobožný střelec. „Slyšíš, má nás tak rád, že nás hostí. Tak si to pamatuj a pojď.“

Foolbridge vstal, usmívaje se kouzelně. „V této zemi mají lidé skutečně velmi zvláštní způsoby!“

Vracel se Tichý Jack a trochu se mračil.

„Copak říká velký šéfstvo?“ ptal se ho Ted.

„Kecy. Že máme zjistit skutečnost a poslat jim o tom zprávu. Zatím nepovažují naše informace za věrohodné.“

„S kým jsi to mluvil?“

„S Clermontem. Říká, že to odporuje všem možným dohodám.“

„Clermont je dobrý člověk, ale moc věří cizincům.“ řekl Donald. „A moc spoléhá na to, co seveřani podepíšou.“

„Ty taky na něco spoléháš?“

„Na svý bouchačky. To je jediná pravda, která platí na severu i na jihu stejně...“

Balili svoje věci a opouštěli hostinec. Krčmářovi synové už jim připravili koně i zásoby, které od nich vládní inspektor žádal. Ačkoliv byl ochoten jim podepsat stvrzenku na dodávku, činili tak s viditelnou radostí, že nepříjemná návštěva opouští jejich střechu. Hosté, na kterých nelze nic vydělat a navíc dokážou být nebezpeční, nejsou nikde na světě vítáni.

Hněv Boží

Osm jezdců se vydalo po hřebeni směrem na jihovýchod; vedl je Pobožný střelec, který se tu zřejmě vyznal nejlíp. Asi po hodině začali sestupovat se svahu a dostali se mezi nevysoké pahorky, z nichž porůznu vystupovala skaliska; Pobožný zajel do průrvy, která vypadala jako obyčejná slepá chodba a najednou projel do malého údolí, celého zarostlého křovím a trávou. Když tam vjeli, vyběhlo z křovisek asi dvacet zajíců, byly tu i koroptve a leccos jiného. Ten ráj uprostřed pustiny zajišťoval pramen, tryskající ze skály a o dvacet metrů dál se zase ztrácející v zemi.

„Takový oázy tu bejvaj,“ řekl Bob lordovi, který to považoval za zázrak. „V některý se možná skrývají naši nepřátelé!“

Sesedli s koní a vrhli se rovnou k vodě, bylo veliké horko a každý byl umořen prachem, který jim při jízdě vnikal do úst a nosu i přes šátky, uvázané na tváři. Taky koně dlouze pili životodárnou tekutinu.

Armini se připravovali k táboření zcela automaticky, bylo znát, že se v tom vyznají. Jenom Davida musel Pobožný střelec poslat na dříví, zatímco odstrojoval nákladního koně. Lord a jeho komorník stáli a zírali.

„Co koukáte, postarejte se o koně!“ houkl na ně Ted.

„Parsone, postarejte se o koně, prosím vás!“ řekl lord.

„Bývá lepší, když se každý stará o svého koně sám,“ řekl Pobožný střelec. „Nebo ti nezáleží na tom, aby si na tebe tvůj kůň zvykl a poslouchal tě?“

Foolbridge na něj vykulil oči. „Já... vám nerozumím!“

„Kůň...“ Pobožný střelec vložil svému vraníkovi dlaň na nozdry, ten mu ji zlehka vzal do zubů a frkal nadšením. „Je živá bytost nadaná rozumem a citem jako každý z nás. Musí cítit, že jezdec ho bere ne jako neživou věc, ale jako partnera, kamaráda. Nejen že na něm sedíš a on tě nosí, musíš mu rozumět a dát mu možnost porozumět tobě. Proto každý dobrý jezdec obsluhuje svého koně vlastníma rukama. Aby si zvykl na jeho pach, dotek jeho ruky; poznal jej i ve chvíli, kdy mu ten dotek řekne, co má dělat...“

„To... všechno jsem nevěděl!“ řekl lord sklesle.

Pobožný se už o něj nestaral; lord se tedy ujal svého koně, jen občas pokukoval po Arminech, aby vůbec věděl, jak s čím zacházet. Zřejmě se až doposud vždy našel někdo, kdo mu koně opatřil, proto považoval své zvíře za nějakou lavici či něco podobného.

Když koně odsedlal a pustil na pastvu, opět se odklidil stranou a zíral. Ostatní si připravovali svá lůžka, totiž sedlo či batoh pod hlavu, jednu přikrývku na zem a druhou na zakrytí. Foolbridge považoval něco takového za práci pro služebnictvo, a Parson mu taky jeho lůžko připravil. Ještě štěstí, že Bob při balení vzal s sebou přikrývky; lorda by to bylo nenapadlo.

Slunce zmizelo za obzorem a velmi rychle se setmělo. To už hořel oheň a Donald s Tedem vařili večeři v kotlíku ze svých vlastních zásob. Lordovi zbyla z veškerého jeho krásného nádobí jenom lžíce, ani ešus neměl; ale Ted a Donald měli plechové misky na cesty a půjčili mu.

„Až se potkáme s nepřítelem, musíš si sehnat vybavení!“ poučil ho Donald.

„Jakým způsobem? Myslíte, že nám budou ochotni něco prodat?“

„Jo. Výměnou za kus olova do žeber.“

„Tím míníte, že je máme zabít a potom okrást?“

„Právnickou terminologií ano. Ale u nás je zvykem, že majetek poraženého přechází do vlastnictví vítěze. To znamená, že od nepřítele bereme peníze, šperky, cennosti, kožené boty, bundy, sedlo, zbraně, koně... vůbec všecko, co má nějakou cenu.“

„Ale... tak si počínají jenom bandité!“

„Tak si počíná každý v divočině. Jenom hlupák si nevezme věci, které by podlehly zkáze. Náš stát je chudý a nemá na to, aby vystrojoval svou armádu. Musí se o sebe postarat sama.“

„Neuvěřitelné! Domníval jsem se, že když si Bob přivlastnil koně těch vojáků, kteří nás zadrželi tam na tábořišti, jednal ve stavu krajní nouze a tyto koně hodlá zaplatit, jakmile se mu k tomu jen naskytne příležitost!“

Donald se rozchechtal; ale Pobožný zvedl ruku. „Vysvětlím ti to!“ Položil obě dlaně na zem před sebou, jako by se s ní mazlil:

„Toto je arminská země. Ta země má své zákony; jeden z nich říká, že kdo přijde jako nepřítel, musí buď odejít, nebo zemřít. Země sama rozhodne, komu dovolí dotýkat se jí chodidly. Nás přijala vlídně a dovolila nám, abychom ji nazývali matkou...“

Lord pozorně naslouchal. Pobožný střelec měl zvláštní hlas, sice tichý, ale podivně naléhavý. Kdyby ho někdo poslouchal déle, mohl mít pocit, že je hypnotizován.

„Ten zákon dále stanoví, že člověk nepřátelský zemi tu nemá žádná práva, ani právo na majetek, který náhodou drží. Provinil se tím, že přišel jako nepřítel; je odsouzen k smrti a ke ztrátě vlastnictví. Jeho majetek patří těm, kteří mají právo tu být.“

„Zvláštní. Ale já občanem vaší země nejsem!“

„Jsi náš přítel. Bojoval jsi za naši zemi.“

„To by udělal každý čestný muž.“

„Jak jsi řekl: čestný muž. Každý čestný muž je naším přítelem, naším kamarádem. Je stejný jako my a má stejná práva jako my. Patří k nám, i když právě v té chvíli jeho noha poprvé přestoupila naše hranice.“

„A ti, kteří... ti, co zabíjeli?“

„Já viděl krev jejich obětí, dotýkal jsem se jich, jejich krev mne potřísnila. Je mou povinností je pomstít. Půjdu po jejich stopě, dokud budu živ nebo dokud oni budou živi. Taky oni přišli, aby byli našimi kamarády. A kdo je zabil, zemře.“

Lord se ohlédl po ostatních; Jackovi, Tedovi, Donaldovi. Každý přikývl, když na něj pohlédl. Současně kývl hlavou taky Bob. Lord si poprvé uvědomil, jak se jeho chováni i pohyby podobají zvykům jižanských stopařů.

„Je od vás velmi krásné, že jste mne tak přátelsky přijali mezi sebe,“ řekl dojatě. „Ale snad vás neurazí, že až vykonám, proč jsem přišel, zase od vás odejdu a pravděpodobně se už nevrátím!“

„Neříkej, co bude!“ řekl střelec. „Sám to nevíš. Říkej chci odejít. Nebo zatím si myslím, že odejdu. Nikdo z nás neví, co se stane. Než skončí naše práce, každý z nás bude jiný než byl, i jeho myšlenky budou jiné, než by mu dnes vůbec napadlo.“

„To je pravda,“ řekl Bob. „Z cest po týhle zemi se člověk vrací jinej, než na ně vyjel.“

Lord pokrčil rameny. Pobožný střelec vztáhl ruku a rozcuchal Davidovy zlaté, v záři ohně až narudlé kadeře.

„David O'Connor přišel teprve před několika dny. Nejdřív ze všeho se setkal se zlem, které ho málem připravilo o život. Svět se k němu obrátil svojí zlou tváří. Možná proto, aby se David stal dříve mužem.

Teď bude žít s námi a stane se mužem jako my. Věřím, že z naší země už neodejde. A jestli, bude se do smrti cítit jejím občanem a bude se k nám neustále vracet, protože se musí vrátit, neboť slunce se mu vpálí do krve a bude mu dodávat svoji sílu...“

Chlapec si přisedl blíž k němu a nechal se obejmout okolo ramen - zesmutněl, sklopil hlavu a díval se do ohně.

Všichni mlčeli. A byl to David, kdo první porušil ticho:

„Proč ti říkají Pobožný střelec, strýčku Time?“

„Protože je to Bůh, kdo vede moje kroky. Je mnoho těch, kdo Boha neznají. A mnoho těch, kdož jej odvrhli jako nepřítele. Taky mnoho těch, kdo vzývají jeho jméno a přitom jsou mu nepřáteli, jako Jidáš, jeho učedník. Já mu sloužím.“

„Jsi kněz?“

„Je-li třeba vykonat nějaký obřad, je správné, abych to učinil. Opovažuji se však rozlišovat mezi dobrým a zlým, to není činnost pro kněze. Kněz by měl odpouštět všem, i těm, kdo páchají zlo, protože dobře ví, že jsou zaslepeni nevědomostí.“

„Zachránil jsi mne! A zabil chlapy, co mě honili!“

„Vím. Přijmu za to trest, protože to bylo nutné učinit.“

„Trest? Za dobrý skutek?“

„Za každým činem následuje odpovídající důsledek. Jsem kněz, ale také bojovník. Jako bojovník vím, co je má povinnost, a plním ji, pokud jsem schopen. Ale jako kněz vím, že mi za to náleží trest. Přijmu jej, aby jej nemusel vytrpět nikdo druhý.“

„Takové jednání je vysoce ušlechtilé, ale... jste si nezvratně jist, že je také moudré?“ otázal se Foolbridge.

„Není. Ale v tom je celá naše služba: chráníme vlastním tělem ty, které by jinak postihlo neštěstí.“

Lord o tom přemýšlel, zatímco David se zeptal: „Táta mi vyprávěl o Pobožným střelci, kterej střílí líp než každej jinej chlap, trestá zlo a chrání bezbranný...“

„Lidé toho někdy namluví příliš mnoho.“

„Ale... ty to opravdu děláš!“

„Někdo to dělat musí. Kdybych to nebyl já, bude to jednou na tobě. Až se ovšem naučíš ovládat svoje zbraně.“

„A je pravda, že dokážeš sestřelit čtyři dolary, vyhozené do vzduchu, než dopadnou na zem?“

„Dokážu. Ale škoda peněz i nábojů.“

David zíral a oči mu hořely nadšením. Pobožný střelec se usmál a obrátil na Donalda: „Zahrej, než půjdem spát. Už dlouho jsem tě neslyšel hrát...“

Donald si přinesl kytaru, Bob bandžo. Chvíli se nemohli sejít, každý hrál jinak, ale pak se přece shodli; Bob původně pocházel z Kanady a na jižanské melodie si musel nejdřív zvyknout.

Lord Foolbridge se pokoušel zpívat s nimi, přestože jeho hlas byl nevalný a zpěvník se skládal většinou ze školních popěvků a nábožných žalmů, které se naučil v kostele. Najednou však jeho hlas ochabl a než došli ke konci, uložil se přímo u ohně a usnul.

„Má pravdu,“ konstatoval Jack. „Půjdem radši spát...“

Lorda odnesli do jeho pelechu a zabalili se do dek. Parson se o sebe postaral sám, Davida uložil Pobožný střelec. Hlídky nestavěli; střelcův kůň byl vycvičen tak, že svého pána probudil, pokud se kolem dělo něco podezřelého. Běloši páchnou jinak než Armini a zdálo se, že vraník je na ně speciálně rozzloben.

Ráno se probudili za svítání a zimou. Lord tentokrát nezaspal; ale moc se divil, když se probral na zemi, jen nepořádně přikrytý dekou, pod širým nebem. Nejspíš se mu v noci něco zdálo a při zápase s nepřítelem si celé lůžko rozházel okolo sebe.

„Jen se tak moc netřes!“ smál se mu Donald. „Hned bude větší teplo, až vyjde slunce; to jen za svítání je zima. Proběhni se kolem, to tě zahřeje.“

Sám lámal větve a zatápěl, ostatní se taky něčím zabývali. Lord se rozmrzele rozhlédl po táboře a pak se vydal k Pobožnému střelci, který seděl na bobku a čistil svůj revolver.

„Dovolíte, abych vám položil otázku, pane?“

„Jo, klidně. Co bys rád?“

„Včera jsem díky poněkud zvláštnímu způsobu odchodu z onoho pohostinského zařízení přišel o svoji koupel, kterou jsem hodlal přijmouti. Nicméně soudím, že by bylo dobré, abych to napravil alespoň dnešního rána.“

„To je sice pravda, ale s koupáním je to tady špatné. Není tu žádná voda a pramen nestačí. Jestli ti jde jen o umytí obličeje, tak si nachytej vodu do dlaní.“

„Ale já měl na mysli normální běžnou koupel, jaká se poskytuje ve všech hotelích! Ve vaně a s teplou vodou...“

„To nepůjde. Ale my se obvykle očišťujeme pískem.“

„Pískem? To naprosto nechápu...“

„Tady v kraji se tvoří závěje jemného písku, kterým se tělo popráší a pak odrhne. Vítr ti pak odfoukne zbytek písku.“

„Neumím si to dost dobře představit.“

Pobožný střelec vstal, zastrčil svůj revolver a kývl na Davida, aby šel s nimi. Vyšli průrvou ven do otevřené, bezútěšné stepi, kde Pobožný našel malý pahorek, za nímž se vytvořila závěj jemného písku. Rychle se svlékl; David se svlékal po něm, avšak u spodků zaváhal. Lord se nesvlékal, neměl na to čas. Zíral.

„Neboj se svléknout, Davide.“ řekl Pobožný střelec.

„Když... já nevím, jestli je to slušný!“

„Člověka stvořil Bůh. Můžeš si být jist, že na něm nestvořil nic, co by nebylo hodno pohledu člověka.“

David se začervenal, stáhl si trenýrky a přistoupil blíž. Aniž by chtěl, přitahovalo jeho oči střelcovo šlachovité tělo, zejména barevné tetování; také však řada jizev, pocházející z předchozích bojů. Ten muž si počínal, jako by konal nějaký rituál; padl do písku a několikrát se v něm převalil, zviřuje oblaka prachu, pak nabral hrst a sypal na sebe písek, zatímco druhou rukou si drhnul kůži, aby ji očistil.

David to udělal po něm a začal se smát nadšením: „To je bezva, strýčku Time! Ten písek je jako mouka, měkkej a příjemnej...“

„Děti si v něm často hrají, Davide. Ale neškodí ani dospělým, když se v něm můžou vyválet...“

Davidovi se líbilo vyhazovat písek plnými hrstmi a sypat si jej na hlavu, do vlasů, po celém těle. Lord Foolbridge poodstoupil, nezdálo se mu to dost hygienické. Pobožný střelec pokračoval ve své očistě a s úsměvem sledoval Davidovo řádění.

„Nelíbí se ti to?“ zeptal se lorda.

Ten nakrčil nos. „Je to zábava pro malé děti!“

„To je pravda. Ale jak chceš, jiná možnost není.“

Náhle se na východním obzoru objevil první střípek slunce. V té chvíli Pobožný vstal, pozvedl ruce a obrátil dlaně k slunci; tak setrval, zatímco stoupalo výš a zalévalo krajinu zlatým svitem. Davidovi napadlo, že se nechová důstojně svému ctihodnému věku třinácti let a postavení pomocného šerifa, zvedl se tedy a zkusil oklepat se jako Shane, ale nešlo mu to. Pobožný střelec se po něm ohlédl a usmál se.

„Choď častěji na slunce. Jsi příliš bledý; Slunce je dobré, dá ti sílu. Nejlíp, když budeš v táboře chodit nahý jako ostatní kluci. Očkovaný jsi byl?“

„Nějaké injekce mi dali ještě doma...“

„Myslím tady. Pětidrápem; víš, co to je?“

„Nevím. Asi jsem nebyl.“

„Dobře, to zařídíme. Je to zapotřebí, abys nedostal nějakou chorobu. Pak už nikdy nebudeš nemocný.“

Když slunce vystoupilo nad obzor, oblékli se a vraceli zpátky.

„K čemu bylo to, co jsme dělali?“ ptal se David.

„Pozdrav slunci. Sluší se je pozdravit.“

„Slunce není živé!“

„To nevíš jistě. Dává nám život a sílu. Sluší se pozdravit je; taky vítr, vodu, stromy, zvířata a ptáky... vše, co s tebou obývá tento svět. Nikdy není na škodu projevit úctu.“

Tentokrát už lord Foolbridge osobně, jen s Bobovou pomocí, osedlal svého koně a dokonce i složil svoje věci, i když značně nešikovně. Posnídali, nasedli a vyrazili.

Pobožný střelec se ujal vedení výpravy; jeli několik hodin, než se na obzoru objevila skupina osamělých palem signalizujících nějakou vodu. Pobožný nařídil, aby si všichni připravili pušky, i když nebylo vidět ani živáčka.

„Je to slaná voda, nikdo sem nejezdí, ale nějaký hlupák by sem zabloudit mohl.“ usoudil.

Nebyl tam nikdo; jen několik vyděšených skákavých antilop vyletělo z řídkého, polosuchého a polozvadlého křoví. Taky palmy vypadaly neduživě; ač dokázaly žít ze slané vody, nijak jim to nepřidalo na kráse a zdraví.

Samotný pramen bylo vlastně oválné jezírko na dně hluboké kamenné prolákliny. Okolo břehu nerostlo nic, veškerá vegetace začínala až u nejnižšího místa, kudy v období dešťů nejspíš odtékala voda. Jinde to ani nešlo, celý okraj byl kamenný.

„Nevím, jak tohle jezero vzniklo. Ale když prší, naplní se až po odtok, celý kraj se zazelená a rozkvete. Potom jezero vysychá čím dál víc, až před obdobím dešťů vypadá takhle. A je v něm o to víc soli, snad se rozpouští z kamenů, které ji obsahují. To bílé, co vidíte na stěnách, je sůl. Kdo nevěří, ať si lízne.“

Věřili všichni. Jen nevěděli, co tu budou dělat.

„Tady se vykoupáme. Kdo to nezná, poslouchejte, jak se dostat do jezera a jak zase ven. Seskočíme tadyhle, jak je ten skalní výčnělek. Pod ním je největší hloubka, ani teď se nerozbijeme o dno. Ven se vylézá jen támhle na místě, kde skála vypadá jako stupně. Není to tak těžké, jak vypadá. Kdo ovšem nechce, nemusí jít dolů. A bývá zvykem namočit se v oděvu; pojedeme přes poledne a trocha ochlazení po cestě nemůže škodit...“

David zajásal nadšením, lord Foolbridge se zachmuřil. Ostatní zůstali v klidu jako obvykle, zřejmě to už znali. Shane odepjal revolvery a pověsil je přes sedlo, pak přistoupil k okraji a skočil dolů. Hlučně to zašplouchalo, ale nepotopil se, zřejmě byla voda tak prosáklá solí, že to ani nešlo. Hned za ním šel David a když se počal cákat ve vodě, hlasitě se smál.

„Poslyšte, Bobe,“ zadržel stopaře Foolbridge. „Skutečně se domníváte, že je hodno gentlemana máchat se v tomto zvláštním přírodním bazénu, dokonce v oděvu?“

„Nevím jestli hodno, ale pokud se gentleman nechce usmažit ve vlastní šťávě, tak bych mu to radil.“ řekl Bob a skočil dolů.

Foolbridge tedy šel; voda jej okamžitě překvapila tím, jak ho nadnášela, což se mu doposud nestalo. David se pokoušel potopit, ale nešlo to, vždycky ho kus zůstal nad hladinou, ať dělal, co chtěl. Prosil, aby ho něčím zatížili, ale jen se mu smáli.

„Počkej po deštích, to voda zřídne a budeš se moci potápět. Zatím buď rád, že se koupeš...“

Pak Davida zaujalo něco jiného: do skály, z níž se skákalo dolů, bylo vytesáno několik nezřetelných tváří, vynikajících jen velkýma, dobře propracovanýma očima. „Co je to?“ ptal se.

„Duchové skal,“ odpověděl střelec. „Vytesali je tam bojovníci jako dík za ochranu a prosbu o pomoc.“

„Nechápu, jak tam mohli něco vysekat!“ řekl Bob. „Já se kdysi snažil lézt po skalách, tak něco vím; to museli viset na lanech a kamarádi je museli držet!“

„Přesně tak to asi udělali. Každá ta tvář pochází od jiného bojového sdružení a symbolizuje jejich ochranného ducha.“

„Ti bojovníci sem ještě jezdí?“ ptal se David.

„Pokud jsou naživu, určitě ano. Víš, oni jsou z jihu a jejich zvyklosti jsou trochu jiné než tvoje.“

„Třeba jaké?“

Pobožný střelec vylezl na skálu pod tvářemi skalních duchů, chvíli šmátral dlaní v rozsedlinách a pak vytáhl hrst podivného bahna. Nejen že vypadalo nechutně, taky nepříjemně páchlo.

„Když přijdou, natírají se tímto bahnem. Překryje jejich pach a chrání tělo před sluncem. Zvlášť hlavu, protože je vtírají do vlasů; nosí dlouhé hřívy a když do nich vetřou bahno, spletou je tak, aby nahradily klobouk.“

„To teda nechápu... umíš to, strýčku Time?“

„Chceš to zkusit? Tak se dívej a dělej to po mně.“

Střelec se svlékl a oděv vyždímal, aby ho mohl zavěsit k sedlu. Pak si začal natírat tvář i celé tělo tou ohavnou břečkou; lord Foolbridge zíral s ohromením a znechucením, stopaři zůstali zcela klidní, ale nepokusili se jej napodobit. David s potěšením; Shane mu pomohl se celý natřít, zvláště hojný nános vpravil do vlasů. Davidovi sice hlava ztěžkla o půl kila, ale jinak se mu zdálo, že je to spíš legrace.

„Máš velice jemnou a citlivou pleť, ale to bahno tě bude po určitou dobu chránit. Bojovníci chodí nazí celý život, zvykli si už v dětství. Dovedou obrátit nástrahy stepi ve svou výhodu.“

„Jak to dělají?“

„Zatímco cizinec vnímá pálící slunce jako nepřítele, bojovník z něj přijímá sílu. Stejně tak z větru, z vody... dokonce z proměny barev, ke které dochází během dne. Když se cokoliv změní nebo zůstává beze změny, přijímají to jako znamení.“

„Znamení čeho?“

„To je trochu obtížné vysvětlit. Mnohé věci nedokážeme ani říct anglicky; většina bojovníků zná několik jazyků, ale pro duchovní jevy mají ještě další řeč, vytvořenou z pojmů srozumitelných jen jim. Není tajná, ale je obtížné se ji naučit, když s nimi nežiješ den po dni a nevíš, co se jak mění.“

David nad tím kroutil hlavou, ale podřizoval se a zdálo se, že se mu to líbí. Střelec mu navrhl, aby jel na zásobním koni nahý a bez sedla, aby se to naučil.

Lord Foolbridge sledoval počínání starého muže se zřetelným nesouhlasem. Ocenil sice, že mu v mokrých šatech není takové vedro jako včera, chápal, že stopaři mají svoje zvyklosti, ale že se střelec pokouší změnit nevinné dítě v divocha, mu připadalo přece jen přehnané. Taky se mu nelíbilo, že jak na povrchu jeho oděvu i těla usychala sůl, vytvářela drobné lesknoucí se šupinky, které jen při delším otírání odpadávaly. Dělo se to i ostatním, takže mohl vidět, jak asi je na tom on.

Pobožný střelec vyhledával cestu velmi rychle dle předchozích zkušeností, nikde se nezdržoval a neměl pochopení pro zastávky; až po několika hodinách dovolil odpočinout si u nějaké skály, která vrhala jakýs takýs stín. Lord sesedl a nešťastně prohlížel svoje poničené šaty.

„Promiňte prosím, pánové,“ začal. „Nevíte náhodou, jak dostat z oděvu ty šupinky soli?“

„Nech je tam, jestli ti nevadí!“ poradil mu Donald.

„Právě, že se mi to zdá poněkud nevhodné...“

„Ale Bože... a pročpak? Naopak je to fajn, protože sůl nedělá dobře blechám. Aspoň se do tebe tak moc nedají!“

„Dejme tomu, že bych uvěřil vašemu tvrzení, že se v tomto kraji vyskytují podobní cizopasníci. Avšak přesto se mi zdá, že se tím oděv značně znehodnocuje, alespoň co do vzhledu!“

„Klid a rozvahu. Než dojedem někam, kde na tom bude záležet, ono se to vyklepe samo od sebe. Nic se neboj, nějak to dopadne!“

Davidovi bahno na těle uschlo a částečně opadalo, zůstal však tenký povlak, který se ve slunci leskl a odrážel jeho paprsky. Zvlášť vlasy, teď když vyschly, vypadaly jako zlato; byly stále ještě slepené tím bahnem, ale vypadaly spíš jako koruna.

„Neboj se, to snadno vyčešeš...“ usmíval se střelec.

„Škoda. Já bych chtěl, aby tam ty jiskřičky zůstaly!“

„Nevadí. Naučíš se jiným způsobům zdobení.“

„Má to taky nějaký význam?“

„Každá věc, co dělají bojovníci, má význam. Když nic jiného, tak jim zajišťuje přízeň ochranných mocností.“

„Odpusťte mi prosím, lorde Shane,“ nevydržel Foolbridge. „Avšak domníval jsem se, že jste zbožný člověk, téměř kněz!“

„Počínám si snad tak, že jsou o tom pochybnosti?“

„Již několikrát jste se zmínil, že uctíváte různé mocnosti, jež s Bohem nemají ničeho společného; spíš jakési duchy, strašidla či démony, kteří vládnou ve stepi!“

„To je jednoduché. Bůh je absolutní pán všeho, ale má spoustu různých služebníků; ti všichni jsou mými bratry a já si jich jako bratří vážím. Někteří jsou lidé jako ty, jiní třeba duchové. Ale to je nijak nesnižuje v našich očích.“

„Ale to zní, jako byste na ta strašidla věřil!“

„Čemu věřím a nevěřím, je úplně jedno. Nestarám se o to, čemu věřím já a čemu kdo jiný; beru v úvahu všechno, s čím se na svých cestách setkám.“

David byl s tím vysvětlením spokojen, lord Foolbridge nikoliv.

„Stejně mne vaše jednání poněkud překvapuje! Počínáte si, jako by v této zemi neexistovaly úřední orgány oprávněné zabývat se podobnými záležitostmi. Mladý pan David je, pokud jsem vyrozuměl, po smrti svých rodičů to, čemu se říká sirotek; mělo by mu tedy být přiznáno právo vyžadovat péči státního sirotčince! Není-li to možné, jsem ochoten založit nadaci a věnovat určitou částku peněz na jeho výchovu a vzdělání. Avšak nelíbí se mi, že hodláte o toto ubohé dítě pečovati sám, přičemž mu matete hlavu různými nesmysly a nutíte jej k činnostem, jež by nevydržel ani dospělý!“

Pobožný střelec lorda nepřerušoval, pouze zíral. Když konečně dohovořil, Shane pokrčil rameny.

„Představiteli úřadů jsme všichni, jak tu jsme. Se sirotčincem to je horší; než se dostaneme do civilizace, bude David schopen se o sebe postarat sám a nebude nic už takového potřebovat. Sice nějaké takové zařízení existuje, ale to není důležité, David tam nemusí. Rozhodl jsem se ho vychovat sám; záleží na něm, zda chce být se mnou nebo se svěřit těm tvým odborníkům.“

„Já... rozhodně zůstanu s tebou, strýčku Time!“

Foolbridge se i nadále držel svého přesvědčení: „Obávám se, lorde Davide, že jste poněkud příliš mladý na to, abyste dokázal zodpovědně posoudit, co je pro vás nejlepší! Pokud vám skutečně nepřipadá nevhodné, jaké nesmysly vám poskytuje pan... Pobožný střelec coby objektivní a ověřené informace, pak pouze proto, že vám již zmátl rozum! Vezměte prosím na vědomí, že neexistuje nic z toho, o čem se pokouší vás přesvědčovat. Žádní duchové pouště, žádné bytosti, které vás ochraňují a žádné příšery, které vám naopak hrozí. Všechno to je vymyšlenost a lež!“

„Ani žádný Bůh?“ zeptal se Pobožný střelec mírně.

„V tom případě promiňte!“ řekl lord. „V Boha samozřejmě věřím; byl jsem pravidelným účastníkem veškerých akcí, které pořádal náš sbor a nezastírám, že kdybyste vychovával pana Davida v tomtéž duchu, nikdy bych proti vám neřekl jediné námitky!“

„Jak víš, že ty přednášky ve vašem sboru byly pravdivé? A když, jak víš, jestli jsi je správně pochopil a nic nespletl?“

Foolbridge chtěl na první otázku odpovědět velmi rychle, ale ta druhá jej zarazila; přece jenom se skutečně zamyslel.

„Přece... nemohu je podezírat, že by mi lhali!“

„Nemuseli lhát. Tyto náměty jsou tak rozsáhlé, že může být víc věcí pravda současně. Někteří samozřejmě mohou být přesvědčeni, že už vědí všechno; ale já, ačkoliv se o to zajímám už hodně let, se stále ještě setkávám s něčím novým, co mne překvapí a může změnit můj názor.“

„Není snad pravda, že ve světě probíhá neustálý boj mezi Bohem a ďáblem, který představuje Nejvyšší zlo?“

„Pravda je, že nějaká hra se tady okolo nás vede; zúčastňuje se jí ale daleko víc hráčů než dva, i my ji nějak hrajeme. Musím ti odpovědět: nevím. Vím jenom, že Matka Země chrání své děti tím víc, čím víc jí věří a spoléhají na ni. Právě tady ve stepi je to cítit nejvíc. Chci učit Davida, aby těm hlasům rozuměl.“

„A na jiném místě je to jinak?“ ptal se David.

„Až přijdeme do města, budu tě učit chování ve městě. Nebude to lehké; duchové měst jsou zlí a zákeřní, nedodržují zásady jako tady v divočině. Bytosti, které ovládají tuto zemi, jsou kruté a nelítostné, ale zákon je pro ně důležitý. Rozumím jim a chtěl bych, aby ses naučil rozumět i ty.“

David byl velice vzrušený, těžce dýchal a mysl mu pracovala na vyšší obrátky, než kdykoliv předtím. Teď se obrátil na lorda, co on na to. Ano, povzbudilo jej to k další otázce:

„Není to příliš nebezpečné pro tak malého chlapce?“

„Ano, je to nebezpečné. Rozhodl jsem se přivést jej záměrně až na hranici toho, co vydrží. Ale pečlivě sleduji, jak to zvládá; kdybych se o něj začal bát, pomůžu mu. Nepopírám, že jej často přivedu až k vyčerpání; ale ta hranice se stále posunuje dopředu. Za dva měsíce už vydrží víc, než si dnes dokáže představit.“

„Ale proč to všechno děláte?“

„Chci, aby se vyrovnal ostatním.“

„To jsou tak mocní?“

„Nevím přesně, proti čemu stojíme a co je na naší straně. Chci, aby byl připraven na cokoliv, aby dokázal přemoci nepřítele. Dá to velkou práci, samozřejmě, ale já ji chci podstoupit.“

„Proč to musí udělat právě on?“

„Je k tomu vhodný. Patří ke kastě bojovníků.“

„Jak to víte?“

„Poznal jsem to. I podle toho, že to sám chce.“

„Jak se dají poznat takové věci?“

„Jak se dá poznat, je-li pes vlčák nebo jezevčík?“

Foolbridge nespokojeně zamručel, ale zdálo se, že diskuse jej zaujala víc než cokoliv jiného. Ostatní sice naslouchali, avšak jejich spokojenost vyplývala spíš z toho, že mohou o chvíli déle odpočívat, než se dají na další cestu. Rozhodně neměli chuť se přiklonit na jednu či druhou stranu.

Jenom David se zeptal: „Co bych měl ještě vědět, strýčku Time?“

„Třeba tohle: od této chvíle víš, že patříš k bojovníkům. Proto se už nehodí, abys cokoliv dělal jen proto, že to dělají druzí, že je to zvyk společnosti. Jsi něco výjimečného a sluší se, abys dělal jen to, o čem jsi nezvratně přesvědčen, že je to správné. Chápeš, co tím myslím?“

„Jako třebas uctívat duchy divočiny?“

„Třeba.“

„Ale... to přece všichni dělají! Četl jsem knížku o Indiánech; tam psali, že každý bojovník má svého ochranného ducha a ten mu radí, co má dělat. Je to něco takového?“

„Správně! Vidíš, že už znáš řadu věcí!“

„Ale taky tam psali, že když se Indiáni pokoušeli vysvětlit to bílým, nikdo je nechápal. Považovali je za blázny.“

„Přesně to se stane i tobě. Nevysvětluj jim to.“

„Můžu se spolehnout aspoň na to, co mi říkáš ty?“

„Věci, které říkám, platí pro mne. Pro tebe můžou a nemusejí; zatím je ber v úvahu, ale počítej s tím, že něco může být jinak, třeba jen pro tebe. Vyzkoušej, co ti vyhovuje a co škodí; tak může jednou přijít čas, kdy překročíš všechno mé poznání jako otisk kopýtka antilopy. Tak se dostaneš dál.“

„Kdy s tím budu u konce?“

„Když budeš mít štěstí, tak nikdy. Kdyby se ti někdy zdálo, že už víš všechno, zapřemýšlej, zda jsi nezhloupl.“

David zamrkal; pak se rozesmál: „Ale to je bezvadnej svět!“

„Jsem rád, že se ti líbí. Jenom nevím, co budeš povídat, až už vyčerpáním nebudeš moci dál.“

„Nevím, zkusíme to. Tak jedem, ne?“

Chystali se na další cestu; David naskočil na neosedlaného koně a objížděl skálu, pátraje po stopách. Taky lord Foolbridge si chystal koně, ale bručel při tom: „Vůbec netuší, co ho čeká!“

„Myslím, že to je jen dobře.“ odpověděl Pobožný střelec.

Nyní už mířili rovnou k horám, které začaly být jasně patrné. Střelec jel nyní pomaleji a sledoval pečlivě půdu, zvláště když spatřil na zemi nějaké stopy lidí či koní.

„Myslíš, že by tu mohli být?“ ptal se ho Jack.

„Bylo by to docela dobré místo na schování. Kdybych jim velel já, hledal bych něco podobného. Musíme být opatrní.“

Změnili tedy způsob jízdy; až doposud jeli po dvou i po třech vedle sebe, občas měnili postavení a předjížděli se, jak se komu líbilo. Nyní střelec nařídil, aby přísně dodržovali pořadí: první jel on, za ním David, Tichý Jack, Bob Harwey, lord Foolbridge, Parson, Ted a Donald.

„Je zvykem, že v čele jezdí nejzkušenější, nováčci uprostřed a vzadu zase někdo, kdo ví, jak se chovat. Nikdo nesmí opustit svoje místo! V případě, že přední udělá nějaký manévr, ostatní ho bez říkání budou následovat!“

Pro lorda to byla cesta plná utrpení. Musel poslouchat a nemohl se ani vyptat, proč a nač je to třeba, jak je to míněno a co se stane, pokud příkaz nedodrží. Pobožný střelec jej plánovitě zařadil mezi Boba a Parsona a zakázal mu vybočit, aby mohl aspoň pokládat nějaké otázky. Tak přemýšlel sám, ale nešlo mu to tak, jako kdyby o tom mohl polemizovat s přáteli.

Střelec tu znal velmi důležité místo, totiž napajedlo, kde se mohlo napít až dvacet koní najednou. Bylo to klíčové místo skal, protože až doposud se nepotkali se žádnou vodou a voda je v této oblasti základní podmínkou života. Kromě toho ji cizinci nemohli minout, každý kůň by je už zdálky upozornil, že ji cítí.

Tichý Jack zastavil ostatní na místech, zatímco Pobožný střelec jel k prameni, pušku připravenou k palbě. Když propátral okolí, kývl, aby dojeli blíž; všichni sesedli a prohlíželi terén.

„Byli tady.“ konstatoval Tichý Jack.

Pobožný střelec kývl a přivolal Davida.

„Podívej se, co tady vidíš. Na břehu.“

„Nic, strýčku Time.“

„Správně. Ale pořádně se podívej. Dívej se po zemi. Nezdá se ti, že někdo se snažil zakrývat stopy?“

„No... nezdá.“

„To je důkaz, že to udělal dobře. Já taky nevidím žádné stopy. A to je právě chyba; musely by tu být aspoň stopy jezdců, kteří napajedlo navštívili předtím...“

„Jo tak!“ David už to chápal. „Ty myslíš, že ten, kdo zakrýval svoje stopy, zametl pochopitelně i ty staré?“

„Přesně tak.“

„A bývá těch starých stop hodně?“

„Dost. Dá se z nich poznat, kdo navštívil napajedlo v průběhu třeba čtrnácti dní, když se kopyta pořádně otisknou do bahna. Projdi se po okraji vody a uvidíš, že zůstanou šlépěje. Ty by tam zbyly, dokud je nerozšlape někdo jiný.“

„A myslíš, strýčku Time, že to byli ti lidé?“

„Čestný muž nepotřebuje skrývat svoje stopy, protože lidé jej znají a vědí, že kráčí po dobrých cestách. To musí udělat jen ničema, který má z něčeho strach.“

„Když nenechali stopy, jak je najdeme?“

„Budeme muset přemýšlet, chlapče.“

„Vypadá to, že je někdo učil zakrývat stopy,“ řekl Ted. „Vojáci to obvykle nedělají, ani nedovedou.“

„Vůbec je někdo naučil znát víc, než umějí bílí.“ řekl Donald. „Nebo s sebou mají arminskýho stopaře.“

„Nemyslím. Tak zvlášť chytře si zas nepočínají. Armin by udělal aspoň pár stop a trochu je umetl, aby vypadaly jako staré. Pak by možná pozorovatel mohl myslet, že tady někdo byl před týdnem a pak už ne.“

„Kam asi odjeli?“ ptal se Bob.

Pobožný se rozhlédl kolem sebe. „Já myslím, že dál do hor. Tady na stepi bychom viděli je nebo aspoň jejich stopy. To si nemůžou dovolit, zvlášť když jim jde o to, aby je nikdo neviděl zblízka. Šli do hor a nic bych za to nedal, že už jsou za hranicemi.“

„Myslíš, že jeli tak daleko?“

„Nevěřím, že by se cítili jistí na našem území. Udělali tu dost rozruchu a mají-li v hlavě mozek, musí jim dojít, že někdo je bude hledat. Nejlepší by pro ně bylo jet ke hranici, tam přejít na svoji stranu a schovat se. Přes hranice nemůže vojenský oddíl a nějakého osamělého stopaře se nebudou bát.“

Museli uznat, že má pravdu. Pobožný střelec ještě prohlédl okolí a zjistil, že se tu nedá absolutně nic najít.

„Ten, kdo je učil, nebral svoje peníze zadarmo. Bude nejlepší se utábořit a počkat na ráno.“

„Tady, u jezera?“ ptal se nedůvěřivě Bob.

„Radši nahoře ve skalách. Tentokrát postavíme hlídky, protože by se někdo mohl k napajedlu podívat. A já chci vědět, kdo to je. Nahoře, jak je těch několik palem, se dá tábořit docela dobře; a budou nás tam chránit místní strašidla...“

Ve stejné době, kdy se skupina vládních šerifů ukládala ke spánku, zasedala o pár set mil na jih princova válečná rada. Seděli pod širým nebem u ohně a při radě jedli opečené kusy slaniny, které si osobně opékali nad ohněm. Jen šelmy pohltily svůj příděl syrový, teď ležely blízko pána a špicovaly uši.

Mluvil Michael Torrence, zvaný Kajman, princův generál.

„Počkej, říkej mi to po pořádku,“ zarazil ho princ Lera. „Já o tom případu nic nevím.“

„Jedná se o skupinu Holohlavého, o které jsme dostali hlášení předevčírem v noci. Poslali jsme tam Jacka, jestli si vzpomeneš, a jeho dva pistolníky.“

„Jo, slyšel jsem.“

„Jack hlásí, že dojel ke krčmě U tří zlodějů a diskutoval tam s Termitem, šéfem Dvacetidolarový bandy. Kromě toho se dozvěděl od nějakých lidí, že kromě Holohlavého se objevily další dvě bandy o stejné síle, totiž banda Jednookého a Švajna. Všechny tři mají stejný program činnosti: vraždy.“

Princ polkl kus slaniny, který žvýkal: „Nesmysl. Tři bandy po sto lidech? Nevěřím, bude to jen jedna, ale každý ze svědků viděl jiného šéfa.“

„Jackovi se to taky nezdá,“ řekl Armand de Clermont. „Říkal, že některým z nich se dá věřit tak napůl. Ale bandu Jednookého viděl v činnosti Pobožný střelec.“

„No... ten nekecá hlouposti,“ řekl nejstarší z mužů, hrabě Rolf Szarkay. „Možná má pravdu...“

„Abych to dopověděl,“ hlásil se o svá práva Kajman. „Jack potkal partu, která tvrdí, že bojovala s další skupinou, tentokrát nějakého plukovníka. Říkají, že se jedná o vojensky organizované skupiny, které vyhledávají nevinné a všeobecně sympatické lidi, hlavně ze severu, a sadisticky je zabíjejí. Pokud možno s cílem, aby odpovědnost padla na nás.“

„Proč to dělají?“ ptal se někdo.

„Myslím,“ řekl Torrence vážně. „Že se jedná o záměrnou provokaci.“

Princ zašermoval klackem, na kterém měl napíchnutou slaninu. „Počkej, to mi vysvětlíš. Co rozumíš slovem provokace?“

„Manévr vojenské skupiny s cílem předstírat bojové operace, jež ve skutečnosti neprobíhají; tím vyprovokovat protivníka k nějaké činnosti, kterou by za normálních okolností neprováděl.“

„Jo. Zkrátka a dobře: dělají si z nás srandu, to chceš říct?“

„No... když tomu tak chceš rozumět...“

„Domníváš se, Kajmane, že jsem tam někomu pro legraci?“

Kajman se ohlédl po svých kamarádech; princova otázka byla položena tichým, až skoro záludným hlasem a Kajman věděl, že ji nepoložil jen tak pro nic za nic.

„No... nevím jistě... u nich je všecko možný!“

Princ se ohlédl na svoje šelmy: Axorra, Gadharra, Assarkhana. Jejich zlaté oči jej pozorně sledovaly.

„Ještě se nezvedejte,“ řekl. „Ještě je čas!“

Pak se obrátil k ostatním: „Co je to za lidi? Kde se vzali?“

Promluvil Arley Trengan, kapitán tankistů: „Podle zpráv z města přijeli noví vojáci přímo z výcvikového tábora mimo ostrov. Nikde se neobjevili, logicky se mu tedy zdá, že to jsou oni.“

„Kolik jich bylo?“

„Asi sedm set mužů. Ale speciálně vycvičených...“

„Víme zatím o čtyřech stech. Kde jsou zbývající?“

Arley pokrčil rameny a snažil se být nenápadný.

„Kdo zařídil, aby byli varováni?“

Nikdo ani nešpitl. Princ se zamračil.

„Nařídil jsem, aby každý vojenský útvar, který přijde na území státu, byl okamžitě poučen názornými příklady, co se smí a co ne. Jak to, že to nikdo neudělal? Kdo to měl za úkol provést?“

„Já.“ řekl Kajman a neznělo to moc hrdě.

„Aha. Jakým způsobem jsi to udělal?“

„Ti lidé neprošli žádným výcvikovým táborem, přišli rovnou z ciziny. Nemohli jsme se s nimi spojit ani náznakem, vůbec nám neprošli pod rukama...“

„Přitom, jak se zdá, znají spoustu věcí, které se mohli naučit pouze pod přímým dohledem arminských instruktorů?“

„Zřejmě se jedná o nové výcvikové středisko v cizině, které dal zařídit generál Rank. Už jsme o něm dostali zprávu od našich přátel mezi vojáky. Ale neznáme přesné místo, jen víme, že tomu středisku velí Gath Flagherty.“

„Ten z Indiopolisu?“

„Jo, ten. Odjel a byl podle zpráv povýšen na majora. Jinak se o něm už skoro rok nic neví.“

Princ chvíli uvažoval. „Tak říkáte, že Rank? A ví o tom generál Coxon jako jeho šéf?“

„O středisku určitě. O nasazení těch chlapů na naší straně hranic nejspíš ne. Slyšeli jsme, že Rank si dělá, co chce a svému veliteli se s tím moc nechlubí.“

„Jasné. Rank by měl dostat výstrahu.“

Muži si vyměnili pohledy. Princ ale neukázal na nikoho.

„Před časem se mi tu pořád pletl pod nohama takový čiperně vyhlížející mládenec. Jedl moje maso, chlastal moje víno a když se někomu něco obzvlášť povedlo, vytahoval se, že by to dokázal o poznání líp. Co se s ním stalo?“

„Myslíš Luciana de Santa Claru?“

„Jo. Malýho Santa Claru.“

„Dělá v Kingtownu v jedné famiglii. Nevím, co.“

„Výborně, je vždycky tam, kde má být. Dejte mu vědět, že by mi mohl prokázat určitou službu. Jestli chce. Řekněte mu, co dělá generál Rank. Když se dovtípí, dobře. Když ne, tak už se na něho s ničím neobrátíme...“

„Jasné, šéfe.“ řekl Gaird Halloway.

„A co se týče těch lidí... nejdřív je třeba zjistit, co mají ve skutečnosti v úmyslu. Pak zasáhneme. O to zjištění se postará Jackova skupina. Snad to zvládne, lidí nemáme nazbyt a musejí si trochu pomáhat i sami...“

Torrence Kajman se odvážil nedůvěřivě pokrčit rameny.

„Snad vás taky na něco mám!“ vybuchl princ. „Nebo myslíte, že budete jíst státní chleba zadarmo?“

Byl to výbuch přesně ve stylu jeho otce, císaře Charryho, tvrdý a nezdvořilý. Ale Gaird a Rolf Szarkay, kteří císaře dobře znali, věděli, to jenom hraje; a že takový výbuch je známkou, že se doposud nerozzlobil. Když se skutečně hněval, měl v záloze ještě řadu jiných výrazů svého repertoáru.

Lord Foolbridge se probudil jako obvykle zimou, ale už věděl, jak se jí bránit, tak se procvičil a pak se začal zajímat o čaj, který trampové zatím vařili. Než byl hotov, Pobožný střelec prošel okolí a zjistil, že se nic nezměnilo; proto mohli hned po snídani nasednout na koně a vyjet dál.

Rozdělili se do čtyř skupin; v každé byl jeden zkušený zálesák a jeden nováček. Pobožný střelec si vzal na starost Davida, Ted Parsona a Donald lorda Foolbridge, i když proti tomu trochu protestoval. Jack vytvořil dvojici s Bobem, který i když nebyl tak úplně stopař, uměl přesně a účinně střílet. Pak si rozdělili jednotlivé úseky a propátrávali je, především hledajíce jakékoliv stopy pobytu nepřítelových mužů. Nenašli nic než pár nezřetelných stop, které se však nedaly sledovat.

Vrátili se k večeru do svého tábora velmi utrmáceni, bez zřejmějších výsledků; každý podal hlášení o tom, kde co viděl. Pobožný jako nejzkušenější zastával funkci oponenta. Tak seznali, že stopy, které nalezli, se nedají při kritičtějším pohledu jednoznačně určit jako stopy nepřítele a rozhodně se z nich nedá nic vyvodit.

Lordovi se to nelíbilo. „Z jakého důvodu jsme potom tak dlouho a únavně cestovali po těchto sice krásných, leč k životu přece jen poněkud nepříjemných horách? Podle mých zkušeností bývá vždy nalezena alespoň jedna stopa, která poskytne zkušenému zálesáku východisko k vyvinutí další činnosti...“

„A odkud pramení ty tvý zkušenosti?“ ptal se Bob.

„Inu - hodně jsem četl...“

„Hlavně detektivky a indiánky, co? Tam se ovšem stopy nacházejí hodně často; ale v životě jen málokdy. Potřebovali bysme nějakýho leoparda nebo radši tygra...“

Lord sáhl po pušce. Pak ale zavrtěl hlavou: „Nyní nemám chuť lovit svého tygra. Domnívám se, že nyní je hlavní najít ty lidi a skoncovat to s nimi!“

„Konečně něco pěkně řečeno: skoncovat to.“ řekl Donald. „Ale my nemyslíme tygra na lovení, nýbrž na stopování!“

„Ach! Slíbil jsem vám přece pomoc Archibalda!“

„Jo, tvýho psa? A kdepak je?“

„Domnívám se, že zítra během dne se dostaví do oné hospody, ve které jsme se seznámili. Aspoň takové jsou mé příkazy a nechápu, proč by neměly být respektovány, jak jsem je vydal!“

„No jasně,“ řekl Jack. „Tak půjdem zítra do hospody!“

S tím se uložili ke spánku; a dospali do rána, aniž se stalo cokoliv pozoruhodného.

Cesta do krčmy U tří zlodějů netrvala tak dlouho jako cesta sem do hor; před polednem tam byli. Nejspíš se splnila stará pravda, že když jde člověk do hospody, není mu žádná dálka dost velká. A většina přítomných cítila ke krčmám vřelou náklonnost.

Krčmář byl bez sebe radostí, když je uviděl. Alespoň jim to tvrdil a hned přinesl na stůl pivo a rum. Nabídl jim taky čerstvé koňské karbanátky, respektive další jídla z koňského masa.

„Neříkej mi, že jsi kvůli nám zrovna zabil koně!“ řekl mu Jack. „Nebo si některý zlámal nohu?“

„Vy mi to nebudete věřit, ale říkám vám čistočistou pravdu: moji kluci včera chytili na stepi koně. Byl postřelenej, sotva se vlekl - tak ho museli dorazit.“

„Toho koně bychom rádi viděli!“ řekl Pobožný.

„Ale... já ho skutečně neukradl! Je to tak, jak vám povídám: přiběhl docela sám! A byl fakt raněnej!“

„Každý kůň mívá svého jezdce; je-li kůň postřelený, jezdci nebude o moc líp. Rád bych věděl, kdo to byl!“

Jeden z hostinského synů je odvedl do komory, kde visely rozčtvrcené části koně, ještě v kůži. Chybělo jen maso, které měli včera k večeři. Pobožný se však zajímal hlavně o tu kůži; byl zvědavý, kde je odřená.

„Jaký postroj měl ten kůň?“

„Žádnej, pane. Jenom ohlávku; obyčejnou, z řemínků.“

„S udidlem?“

„Ne, pane. Zřejmě nikdy neměl uzdu, jen řemínky kolem čelisti.“

„Co dělal, když jste k němu přišli?“

„Asi se nás bál. Chtěl se zvednout a utéct - ale nemohl.“

„Kde byl poraněn?“

„Měl tři rány... na krku, v pleci a v boku.“

„Stejně vysoko? A stejně daleko od sebe?“

„Jo... jak to víš?“

„Od samopalu.“ střelec kývl na Davida. „Podívej sem, na ten bok - co vidíš?“

„Srst je odřená. Asi od sedla.“

„Správně. Ale něco je na ní zvláštní; kam dává jezdec při jízdě nohy? Dolů nebo dopředu?“

„Aha... ty myslíš, že při jízdě klečel?“

„To ne. Nevíš, jak jezdí šelmy: mají lehké sedlo, vytvarované pro zadní tlapy. Ty spočívají na hřbetě právě v tom místě. Přední mají ve vzduchu, nebo je opírají o hrušku sedla před sebou. Potom se srst koně odře takhle.“

„Takže na tom koni jezdil tygr?“

„Spíš leopard. Tygr má delší packy a dál od sebe. Proto se kůň plašil, když viděl lidi; bál se jich.“

„No... když se nebál leoparda...“

„Jejich koně se nebojí šelem; ale neznají lidi a jejich pach je jim nepříjemný.“

„Co myslíš, že se s tím leopardem stalo?“

„Obávám se, že ho zabili. Podle všeho našel jejich stopy a šel vypátrat, co je to za lidi a jaké jsou jejich úmysly. A oni jej viděli dřív, nebo jich bylo víc a on třeba ani neměl zbraň. Sestřelili ho a kůň utekl...“

David podivně zkrabatil tvář. „Je mi ho líto...“

„Odvažuji se tvrdit, že byl mladý jako ty. Leopardi mají dost velký smysl pro parádu, zdobí všelijak sebe i koně. U těch si zvlášť potrpí na různé cetky v hřívě, ale tento je nemá.“

Když David prohlížel hlavu s vyceněnými zuby a mrtvýma očima, cítil podivnou směs odporu a znepokojení, ale zároveň vzrušení. Nemohl odolat, musel vnořit prsty do černé hřívy. Dokonce si něco šeptal; střelec se neptal co, ale odřízl pramen žíní a odnesl je s sebou do lokálu.

Vrátili se do krčmy. Černá kuchařka už jim připravovala z toho koně ohromné bifteky, dokonce na ně hodlala zneužít též vejce, snesená třemi opelichanými slípkami, zbytkem chovu. Muži se rozvalili u stolů, pili pivo a rum a tlumeně hovořili; hostinský se neodvažoval chodit jim moc na oči.

Pobožný střelec si počínal trochu jinak než druzí. Především mu čerstvé koňské maso nezpůsobilo takové potěšení jako ostatním; na Davidovu otázku přiznal, že ve všeobecnosti dává přednost jinému druhu stravy, než je maso a výrobky z něho.

„Nejsem vegetarián, v tomhle světě to zkrátka nejde. Vedeme válku, je nouze a hlad a nechat cokoliv bez užitku zkazit by bylo nepřípustné plýtvání. Kromě toho řada mých přátel jsou šelmy, pro něž je maso posvátná potrava; když je pojídají, přijmou zároveň s tím sílu tvora, který pro ně zemřel. Naučil jsem se to taky.“

„Kočky to dělají i s lidma.“ řekl Bob znechuceně. „Viděl jsem, když někoho zakousnou, napijou se aspoň jeho krve!“

„Kromě jiného mu tím dají příležitost zrodit se příště jako šelma jim podobná.“ usmál se střelec. „Pro některé odporné ničemy je to vysoké vyznamenání!“

„Já jim to neberu, ať to klidně dělají! Dokonce bych jim dal pár adres, kam se můžou zajít naobědvat!“

„Co jíš rád ty, strýčku Time?“

„Za císařství se jedlo přepychově, zvlášť v klášterech. Někdy tě vezmu na hostinu, když se ještě bude pořádat...“

„Tak bych rád ještě věděl,“ pokračoval Bob. „Jak je to s pitím! Že nechlastáš jako druzí, to vím; ale když jsme složili přísahu, stejně jsi nám dal všem napít rumu, i klukovi!“

„Alkohol je správný nápoj pro bojovníky. Je posvátný, to ano. Pro mnicha se samozřejmě moc nehodí, ale...“

„Ty seš mnich i bojovník zároveň, já vím.“

„Existuje taky předpis, kdo předstupuje před oltář, by měl být střízlivý. Protože nikdy nevíš, kdy budeš muset udělat jaký obřad, je lepší být střízlivý pořád.“

„Jde o to, co všechno považuješ za obřad!“

„To je taky problém. V podstatě cokoliv.“

David sledoval diskusi pozorněji, než by od něj čekali. Hned se taky zeptal: „Co třeba bylo s tím koněm?“

„Správně se ptáš; týká se to tebe, Davide. Pověz mi, pokud můžeš: jaké máš vztahy k tomu koni?“

„No... žádný. Je mi ho líto. Byl to pěknej kůň a mrzí mě, že ho někdo zabil. Ale ty karbanátky jsou dost dobrý...“

„Dokážu způsobit, abys k němu získal daleko důvěrnější vztah. Chtěl bys třeba, aby tě takový kůň doprovázel a chránil?“

„Já... mrtvej kůň?“

„Něco jako duch toho koně. Nachází se zatím v situaci, kdy se rozhoduje o jeho dalším zařazení do služby; může odejít zároveň se svým pánem, nebo může zůstat a sloužit některému člověku, když to bude pokládat za správné. Dokážu to ovlivnit. Chceš ho?“

David měl dost rozumu, aby se k návrhu vyjádřil až po důkladné úvaze. Zato lord Foolbridge se zděsil okamžitě: „Lorde Shane, to přece nemůžete myslet vážně! To ubohé dítě už snad prožilo sdostatek utrpení; můžete zaručit, že mu ten mrtvý kůň nějak neublíží?“

„Upřímně řečeno: nemohu. Bude mu sloužit, pokud ho David bude potřebovat a pokud... neudělá něco, co by to znemožnilo. Nemyslím si, že by se to mohlo stát, ale zcela vyloučené to není...“

„Ještě horší! Navrhujete mu kamarádit se strašidlem, které ho může případně ohrozit, napadnout a způsobit mu škodu?“

Pobožný střelec potřásl hlavou; zato Davidovi zářily oči.

„Já bych to chtěl aspoň zkusit! Jak poznám, že je se mnou?“

„Stejně jako se tvá duševní energie kontaktuje s okolím přes vlasy, u koně je to hříva; proto jsem uřízl tyhle žíně. Když ti je zapletu do vlasů, budete spojeni až do doby, kdy se některý z vás rozhodne spojení zrušit.“

„Fajn! Rozhodně chci!“

„Rozmyslel bych si to, lorde Davide!“ varoval Foolbridge.

David to nebral na vědomí; ani Bobovu poznámku: „Jsem zvědavej, kdy začneš mít chuť žrát oves. Ani bych se nedivil...“

„Náhodou - ovesnou kaši já rád!“

„Jak tě tak pozoruju, zbodneš všecko, co vidíš!“

Davidův vzhled byl v té chvíli celkem přijatelný. Solné bahno už ze sebe smyl, taky z vlasů je vyčesal a zjistil, že mu zůstaly jen sem tam lesklé jiskřičky, což se mu líbilo. Aby se chránil před sluncem, jezdil už zas oblečený a s kloboukem, ale víc se mu líbilo, když ho oděv neškrtil. Rád se koupal v každé louži, kde to jen trochu šlo; tvář si natřel jakousi šťávou z kaktusu, jak mu poradil střelec, ale nebyla to ještě ta správná, po které by kůže ztmavla. Jeho vlasy se teď zdály ještě zářivější.

Střelec ho přiměl, aby se k němu natočil temenem hlavy a začal mu splétat copánek; do toho připletl dlouhé černé žíně z koňské hřívy. Byly velmi nápadné a když pohodil hlavou, copánek za ním poletoval jako svižný hádek.

„To je bezvadný! A to nesmím nikdy rozplést?“

„Můžeš, samozřejmě, když si budeš mýt hlavu. Ale potom bys měl zase žíně spojit se svými vlasy až do chvíle, kdy si duch koně na to spojení zvykne a bude je udržovat i nadále.“

„Jak poznám, že se to stalo?“

„Poznáš to.“

David se prohlížel v zrcátku (i takové věci v krčmě měli) a byl spokojen. Vlastně ne; vyzvídal, zda je to vše, co může pro svoje dobro udělat a jestli by nešlo...

„Což o to, šlo by. Dokonce mám pocit, že...“

Foolbridgeovi neušlo, že střelec zaváhal.

„Pokud se zase jedná o nějakého ducha...?“

„Snad ani ne.“ Střelec sáhl do kapsy a vytáhl barevný kámen, jakýsi polodrahokam hrající z modra do zelena, s růžovými žilkami na lomu. „Tenhle kamínek jsem našel v horách; zablýskal se na slunci. Uvažoval jsem, k čemu ho použít a teď to vím.“

„Je krásnej... pro mě?“

„Je několik možností, kam jej umístit: na krk, do ucha nebo na další copánek. Rozmysli se, co s ním budeš chtít.“

„Do ucha, to je nápad!“ řekl Bob. „Propíchni mu ucho, třeba se začne bránit a řvát bolestí a bude od něj pokoj!“

David si sáhl na ušní lalůček a zaváhal, ale moc se nebránil.

„Domníváte se, lorde Shane, že rovněž tento kámen má nějakou magickou moc?“ otázal se Foolbridge. „A když, tedy jakou?“

„Nevím. Pochází ze země, to ano. Ale jestli má nějaký význam, to se ukáže až později. Zatím jen vidím, že je krásný.“

„Velice mne překvapuje, že vůbec používáte slova nevím. Některé vaše výroky ve mně vzbudily dojem, že znáte všechno!“

„Všechno zná Matka země. Lépe řečeno: ví, co se z ní zrodilo, co po ní chodí a co v ní odpočívá. Neví nic o tom, co je jinde ve vesmíru, ani to nepotřebuje vědět. Já vím velice málo; v mnohých případech jen odhaduji skutečný stav věcí.“

„Avšak vůči lordu Davidovi vystupujete velmi autoritativně!“

„Věci, které říkám Davidovi, vím. Po nějakém čase je bude vědět také on, což ale neznamená, že bude vědět všechno. O tom kameni jsem řekl, že je dítětem země, což je pravda. Dál že v sobě nese část její síly, což je pravda taky. Že by jej měl nosit na těle jako ozdobu, je můj předpoklad a zjevení jeho moci naděje, na kterou se těším. Dále: každý den se těším na nové věci, které mi budou zjeveny. Kdybych se netěšil, nestálo by mi za to žít.“

Střelec spletl ze zbytku žíní košíček a kamínek do něj umístil tak, aby nemohl v žádném případě vypadnout. Pak to všechno spletl s Davidovými vlasy za levým uchem tak, že kamínek visel na dalším copánku, jen občas se dotkl jeho kůže.

„Učinil byste zajisté lépe, kdybyste chlapce vedl ke správnému způsobu chování ve stávající společnosti!“ držel se Foolbridge tvrdošíjně svého názoru. „Chovám bohužel obavu, že bude-li jeho duševní vývoj pokračovat tímto směrem, brzy dojde k postupnému zpustnutí a zdivočení, až bude vypadat jako nějaký Indián!“

„Ano, i já se to domnívám,“ usmál se Pobožný střelec. „Ale až uvidíš kluky ze smeček, přestaneš se divit. Vypadají ještě daleko divočeji a vůbec jim to nevadí.“

„Náhodou, já chci zdivočet!“ prohlásil David, okouzleně si sám sebe prohlížející v zrcátku. „Chtěl bych být jako zdejší kluci!“

„V tom případě uděláš nejlíp, když vypadneš a budeš se venku učit lovit a stopovat.“ řekl Bob. „Můžeš se svlíknout, pomalovat a cokoliv dalšího, když chceš.“

David potřásl hlavou, možná i proto, aby cítil své copánky. „No tak jo; lovit a stopovat, ale co? Nic tam nežije!“

„Divil by ses! Zkus se dívat pod nohy, nějaký stopy najdeš!“

David tedy skutečně vypadl; ostatní zůstali v lokále, klímali, žvanili a vyčkávali, až se něco stane. Lord Foolbridge očekával příjezd svého psa, doprovázeného psovodem, což se mělo stát dnes. Byl nemile překvapen, že se tak do večera nestalo, ale neobával se o jejich osud. Spíš považoval zdržení za trestuhodné.

Při večeři se David pochlubil, že vskutku propátral okolí a že ve stepi skutečně leccos žije, aspoň brouci, ještěrky a myši, na které chodí psovité šelmy, snad šakalové. Jejich stopy objevil, ale bohužel se mu doposud nepodařilo vidět je osobně.

„Až je potkáš, dej jim pusu na čumák!“ řekl Bob.

„Domníváte se, drahý Bobe, že si to nechají líbit?“ ptal se lord.

„Zakousnou ho. Aspoň od něj bude pokoj!“

„Proč jste k tomu nešťastnému dítěti tak zbytečně tvrdý? Nezdá se vám daleko vhodnější soucítit s jeho zlým osudem a snažit se mu ulehčit v jeho utrpení? Kdykoliv s ním jednáte, s oblibou vůči němu užíváte slov neotravuj, nezdržuj, vypadni a podobně. Cožpak necítíte, že to dítě si vás váží a obdivuje vás?“

Bob se ohlédl na Davida, který seděl vedle něho a usmíval se.

„Ale... já proti němu nic nemám, sakra!“ řekl a zamračil se.

Samotný David se rozhodně nechoval jako dítě nešťastné, ubohé a osiřelé; zdálo se, že za svou minulou existencí udělal tlustou čáru a rozhodl stát se členem nové smečky. Samozřejmě litoval svoje rodiče a sestru; ale ta lítost u něj souvisela s touhou se pomstít, a pomstu mu mohli zajistit jen stopaři. Měl naději, že to bude právě on, kdo najde vrahy, vystopuje Jednookého a splatí mu svůj dluh. Pro tu naději byl ochoten ke všemu: zdivočet, naučit se ovládat zbraně a uctívat skalní duchy, kteří mu na to poskytnou svoji sílu. Co bude dělat pak? Nevěděl, uvědomoval si, že je na takové rozhodnutí ještě dost malý. Svěří se nejspíš strýčkovi Timovi, ten už mu něco moudrého poradí.

Boba obdivoval jak pro jeho schopnost v boji, tak pro veselou povahu, hru na banžo a všeobecně dobrou náladu za jakýchkoliv okolností. Trojici šerifů samozřejmě oceňoval taky, ale prozatím si ho moc nevšímali a nebrali ho vážně. O lordovi měl dojem, že je to člověk, který zasluhuje jeho ochrany; David se rozhodl velkoryse přehlížet jeho povahové zvláštnosti a naopak mu umožňovat, aby takový zůstal přes veškeré nástrahy osudu. Když se nad tím Bob zamyslel, pochyboval, kdo je tu dítě a kdo dospělý.

Na noc se David uložil ve stáji na zásobu sena; prohlásil, že je od teďka kůň a tedy patří k ostatním koním. Donalda to přimělo k návrhu, aby se snažil zapamatovat si svoje sny k pozdějšímu rozboru a výkladu; ukázalo se, že všichni stopaři dobře znají indiánský způsob přivolávání prorockých snů.

„Kluci ze smeček takový pitomosti dělají ještě teď! Překonávají hlad, žízeň, horko i bolest, dokonce si vyřezávají do kůže jizvy nebo se propichují všelijakýma blbostma, až se z toho dočista zblázní a vidí věci, který neexistujou. Opovaž se to zkoušet!“

„To rozhodně neudělám!“ sliboval David, ale oči mu zářily.

„Doufám, že ne hned první tejden.“ odplivl si Donald.

Noc proběhla klidně. Lorda Foolbridge kupodivu neprobudila ani zima, ani bolest ze spaní na zemi, asi si začínal zvykat. David se vzbudil za svítání, přivítal slunce po vzoru Pobožného střelce a chytil malého hlodavce v šedivém kožíšku, kterého si přinesl s sebou na snídani a krmil ho z ruky.

„Ach... kde jste získal toto podivné zvíře?“ ptal se lord. „A co se mám domýšlet, že to vůbec je?“

„Potkan.“ usoudil Bob po zběžné prohlídce. „Krysí mládě.“

Na lordovi bylo vidět, že původně považoval hlodavce za poněkud vznešenější zvíře; kromě toho se mu nelíbil ani David.

„Obávám se, že páchnete, lorde Davide!“ nakrčil nos.

„Asi jo. Spal jsem u koní.“ kývl kluk. „Ale já se vykoupu, jen co budeme u nějaký řeky.“

„Obdržel jste alespoň nějakou věštbu... prorocký sen?“

„No... zdálo se mi o supech.“

Lord opět znechuceně zahýbal nosem, ale vládní inspektor zbystřil pozornost: „Co dělali?“

„Nevím. Něco žrali. Bylo toho dost. Hodně krvavýho masa.“

„Supi? To jsou ti mrchožraví ptáci, které občas vídáme kroužit nad našimi hlavami?“ rozvíjel lord nějakou diskusi, ale Jack si vyměnil pohledy s Pobožným střelcem a oba vypadali znepokojeně.

„Můžeš nám co nejpřesněji říct, co jsi viděl?“

„Moc toho nebylo. Zmatený představy... nic si nepamatuju, jenom ty supy, jak žrali něco krvavýho. Bylo jich hodně. Mrtvol taky.“

„Hm,“ řekl Pobožný střelec, zvedl se a odešel.

„Co je? Má to nějaký význam?“ ptal se lord.

„Doufám, že ne,“ řekl Tichý Jack.

Čas míjel a nic se nedělo; až před polednem dojel k hospodě jezdec, doprovázený něčím, co hostinského syn na hlídce považoval za nákladního mezka. Lord Foolbridge, kterého přivolali, si oba prohlédl dalekohledem a prohlásil: „To je Archibald a Gordon.“

Psa jmenoval prvního; záhy se přesvědčili, že to je správné hodnocení obou osobností, neboť v té dvojici byl pes jasně dominantním zjevem. Gordon byl příjemný muž slušného zevnějšku, nyní arci velmi unavený a zaprášený od cestování pouští, nikterak zvláštní, asi třicetiletý. Archibald byl neuvěřitelný kříženec různých ras, velikosti jalovice; mohl kohokoliv mimo svého pána políbit, aniž se při tom postavil na zadní nohy, postačilo, když natáhl krk.

Jeho nohy byly vysoké a štíhlé jako u dogy harlekýna. Tělo sice zavalité, ale tu tělnatost nezpůsobil tuk, nýbrž svaly; možná pocházelo z novofounlanďáka. Hlava a krk byly z vlčáka, zuby snad z krokodýla. Ocas byl velký, s dlouhými splývajícími chlupy jako oháňka collie, a celý ten slepenec byl kryt hustou dlouhou černou srstí, zřejmě rovněž pozůstatkem genů newfounlandského psa.

„Ach, buďte zdrávi!“ uvítal je lord Foolbridge. „Jak se vám cestovalo, přátelé?“

To, že oslovoval oba jako rozumné bytosti, sluhu Gordona nijak nevyvedlo z míry. Jen se uklonil: „Dobrý den, vaše lordstvo!“

„Buďte srdečně vítán, Gordone. Dobrý den, Archibalde!“

Pes natáhl krk a pronesl dunivým hlasem: „Haf! Haf! Haf!“

„Smíte mne pozdravit, Archibalde!“

Pes došel k lordovi, usedl na zadní a podal mu pravou přední tlapu. Lord ji stiskl, načež se mu pes zlehka otřel čenichem o bradu, i když Foolbridge uhnul.

„Děkuji vám, Archibalde, za projev radosti, leč nebylo toho třeba. Dovolíte, představím vás těmto pánům. Pánové, to jest můj pes Archibald, foolbridgeský ovčák, první této rasy na světě...“

„Doufejme, že i poslední!“ řekl procítěně Donald.

„Moc nás těší.“ řekl slušně vychovaný Jack.

„Co ta bestie žere?“ ptal se Ted. „Doufám, že ne lidi!“

„Doposud jsem tuto stravu nevyzkoušel.“ pokrčil rameny lord.

Archibald obešel všechny po řadě, každému podal svou mohutnou tlapu a olízl obličej. Pokud někdo váhal, zda mu má packu stisknout, klidně počkal, až se rozhodne.

Pobožný střelec na něj tiše zapískal nosem, když k němu došel. Archibald zježil chlupy na hřbetě, postavil uši a vycenil tesáky; z hrdla se mu vydralo jakési mručení, podobné hlasu medvěda, ale zřejmě to nemyslel zle, neboť se nechal od střelce velice rozkošnicky hladit a drbat pod krkem.

„Mohl bych znát, jakým způsobem jsi k téhle rase došel? Mezi jeho předky byl někdo ze Starých, ale to je jen slabá stopa a nevím, zda by byl schopen kontaktu...“

„Musím přiznat, že zcela nerozumím. Použil jsem několik psích ras. Podrobněji o tom pojednávám ve spisu Některé nové poznámky ke šlechtění foolbridgeského ovčáka, vydané před čtyřmi lety v Aberdeenu vlastním nákladem, dnes už bohužel rozebrané; avšak vážnému zájemci bych mohl opatřit několik výtisků...“

„Já na to přijdu sám.“ poděkoval Pobožný střelec, dotýkaje se zlehka psa na hrdle a hlavě. „Někdy si s ním popovídám o jeho předcích; zdá se mi nezvykle inteligentní!“

„Je to velmi inteligentní pes! Domnívám se, že nejchytřejší pes na světě. Archibalde, doufám, že si moji chválu vezmete k srdci jen jako pobídku, nikoliv dovolení, abyste ztratil zájem o věc!“

Armini se trochu usmívali, hlavně nad tím, že lord vykal kromě nich i vlastnímu psovi. Oni měli zvyklosti opačné, ale už ho přestali nutit, aby svoje názory měnil.

„Pravděpodobně máte hlad, Gordone. Vstupte, jídlo jest již připraveno. Bobe, vy si tak dobře rozumíte s obsluhou v tomto hostinci. Požádejte je, aby připravili menu též pro Archibalda!“

„Jak račte, vaše lordstvo. Žere ten pes i syrový maso, nebo ho potřebuje nějak extra upravit?“

„Syrové maso smí dostávat jen v omezené míře, aby se tím v něm neprobouzely dravčí pudy. Ale domnívám se, že může v jakémkoliv množství požívat kosti a odpad z kuchyně; biftek potom jen jako zákusek...“

„Och, děkuji!“ Bob to šel vyřídit do kuchyně, zatímco lord a jeho přátelé usedli opět ke stolu. Gordon si přisedl a napil se, zatímco Archibald usedl důstojně vedle lorda a tvářil se jako jeho nejbližší příbuzný.

„Gordone, doufám, že se připojíte k naší výpravě a budete mne doprovázet na cestě za dobrodružstvím! Zbraně vám poskytneme, máme jich víc než dost.“

Gordon se viditelně polekal té perspektivy. „Ale pane... já se rozhodně necítím být hoden toho, abych šel lovit tak nebezpečné zvíře jako je tygr!“

„Neobávejte se; nelovíme tygra, alespoň ne prozatím. V současné chvíli pomáháme zlikvidovat tlupu nebezpečných banditů, která vraždí, okrádá a terorizuje místní obyvatelstvo.“

Gordon se lekl ještě víc. „Vaše lordstvo, byl jsem přijat jako váš správce psince a opatrovník vašich psů, nikoliv jako voják nebo nájemný žoldnéř. Střílet z ničeho neumím a bojím se všeho střetnutí, což mi snad odpustíte.“

„Osobní nestatečnost je samozřejmě odpustitelná! Avšak stejně se domnívám, že bych vás měl raději při sobě. Co tedy učiníte, když vás nezláká žold ani příslib vysokého vyznamenání?“

„Pane, jak budu moct nejrychleji, sbalím svý věci a pomažu z týhle země. Četl jste noviny, pane?“

„Nikoliv, již několik dní ne.“

„Pak nevíte, co se tady děje. Tlupy banditů přepadají pokojný občany, zabíjejí je, zatímco policie týhle jižní části země nic nepodniká, aby jim v tom zabránila. Oběti těch incidentů jdou do tisíců, jsou mezi nima ženy a děti! Pane, je to strašná země a já prosím Boha na nebesích, aby mi dopřál opustit ji zdráv!“

„Uklidněte se, Gordone. Právě na ony bandity, kteří provádějí tyto zločiny, podnikáme právě trestnou výpravu!“

„Ale... vaše lordstvo promine, to snad je věc policie!“

„Tento pán, jemuž říkají Jack, je vládním inspektorem, tudíž člověkem zastávajícím funkci vyššího důstojníka místní policie. My jsme členy jeho oddílu, jak vidíte na hvězdě, jíž jsem měl tu čest ozdobit svůj kabát!“

Gordon se rozklepal. „Vaše lordstvo, ještě jednou vás snažně prosím, abyste mne k tomu nenutil! Odjedu odtud co nejrychleji, pokud možno ještě před bojem!“

„Mohu-li něco říct,“ řekl Pobožný střelec. „Myslím, že s námi budeš skutečně mnohem bezpečnější než o samotě, příteli!“

„Doufám, že ne. Po cestě sem se mi nepřihodilo nic tak zlýho, pokud nepočítám výslech na celnici...“

„Celnice je už obsazena novými lidmi?“ ptal se Jack.

„Nevím, zda novými, ale celníci tam jsou.“

„Prima. Jde jim to rychle!“

„Pane, odjedu odtud ještě dnes, přespím v džungli a do oběda zítřejšího dne můžu být na celnici. Pak už budu na území severu, kde se mi nemůže nic stát, neboť tam panuje klid a pořádek!“

Donald a Ted se uchechtli, ale Jack řekl: „Pro lidi, kteří pro boj nemají schopnosti, to je opravdu nejlepší řešení. Nebudeme tě k ničemu nutit!“

„Snad proklouzne ve zdraví,“ řekl střelec. „I když já být jím, jedu radši na druhou stranu do města a odtud nějakým autobusem.“

Gordon se zasmál. „No, tak moc se zas nebojím! Přece snad dokážu dojet na koni zpátky, když jsem přijel sem! Na severu už jezdí vlaky i autobusy...“

Nikdo ho už dál nepřesvědčoval; Gordon s nimi ještě poseděl a pak, když vedro polevilo, sedl na svého odpočatého koně a vydal se zpátky k hranicím.

Ostatní se vrátili na svoje staré tábořiště u pramene, kde měli strávit noc, k nemalému potěšení Davida. Okamžitě navázal velké přátelství s Archibaldem, toulali se spolu mimo dohled ostatních a hráli si. Večer pak podnikl Pobožný střelec výzkum Archibaldovy inteligence a zdálo se, že je s ním spokojen, pes byl skutečně velmi chytrý a uměl leccos, co se mohlo hodit.

„Zítra se vrátíme do hor,“ rozhodl střelec. „Tam budeme pečlivě propátrávat místa, kde by se mohli ti lidé skrývat. Pes nám zjistí, zda někde nejsou stopy neviditelné okem.“

Lord se přizpůsoboval skvěle; tohle ráno se choval jako ne-li zkušený, tedy alespoň poučený táborník, bez říkání pomáhal při ohništi a nerozumoval nad svým dílem snídaně, která se skládala z hrachu a uzeného, což byly zásoby šerifů Teda a Donalda.

Vyrazili co nejdřív po ránu a zamířili do hor. Už znali cestu a David se těšil na vykoupání v solném jezírku. Jeli uvolněně, neboť step byla zcela prázdná, nikde nebylo vidět stopy života. Archibald běžel na svých vysokých nohách vpředu a propátrával okolí, ale nic nenašel. David, nahý, pomalovaný bahnem a na neosedlaném koni, lítal zpředu dozadu a dorozumíval se se psem, aniž kdo z dospělých tušil, jak. Jenom černý copánek z koňských žíní za ním poletoval.

„Skutečně mám pocit, že výchova toho chlapce se vám poněkud vymyká z rukou, lorde Shane!“ vyjádřil své obavy Foolbridge.

„Postupně divočí,“ usmál se Pobožný střelec. „To nevadí, sám to chtěl. Zatím si jen hraje; přijde doba, kdy to přestane být hra a pak se uvidí...“

Byli už skoro u pramene, když Archibald náhle přiběhl a krátce, leč důrazně zakňučel. Pobožný střelec to pochopil nejdřív, vytáhl pušku a připravil se k boji. Ale nezdálo se, že Archibald viděl nepřítele; naopak to vypadalo, že utrpěl nějaký bolestný šok.

David přijel zezadu; taky on vypadal znepokojeně.

„Pomalu vpřed!“ rozhodl Jack. „Pušky...“

Jeli za psem; brzy ti zkušenější spatřili v písku tmavý bod, ze kterého se zakrátko stalo lidské tělo.

„Člověk!“ pravil lord celkem zbytečně. „Nějaký kovboj?“

Pobožný střelec stiskl rty a zamračil se. „Gordon.“

Překvapilo to nejen lorda, ale i ostatní. Nicméně, už byli blíž a spatřili, že se nemýlil; ten člověk ležící v kaluži krve byl skutečně Archibaldův psovod.

„Proč... proč ho zabili?“ ptal se lord.

Pobožný sklouzl s koně a prohlížel mrtvého. Byl zastřelen ze samopalu, velmi zblízka; ale ještě před smrtí byl bit a surově mučen, což zanechalo na obličeji stopy. Jedno oko měl vypíchnuté, nejspíš nožem.

„Proč ho zabili?“ opakoval lord svoji otázku.

„Jen tak,“ řekl Jack. „Potkali ho a napadlo jim, že je to nebezpečný svědek. Tak ho nechtěli nechat žít.“

„Zpíval.“ řekl Pobožný.

„Cože? Gordon neuměl zpívat!“ řekl zbytečně lord.

„Myslí, že řekl, nač se ho ptali.“ vysvětlil Jack.

Lord pořád ještě nechápal.

„Asi se ho vyptávali, co tu dělá. Nechtěl mluvit, tak ho bili a mučili. Když nechtěl ani potom, vypíchli mu oko, aby ho donutili mluvit. Pak asi řekl, co věděl.“

„Proč myslíte, že... mluvil?“

„Jinak by mu vypíchli i druhý oko. Mučili by ho dál tak dlouho, až by jim řekl, co chtěli vědět.“

„Gordon nevěděl nic!“

„Viděl nás a věděl, že jdeme po banditech. Teď už o nás vědí, můžou se připravit na naši návštěvu. Rozumíš, co to znamená? Jsme prozrazení a oni na nás mohou číhat!“

„Archibald nás zajisté upozorní na cizí lidi!“

Jack mávl rukou, jako by mu lordovy názory nestály za řeč.

Ale Pobožný řekl: „Dali nám tím stopu, docela čerstvou. Ten nešťastník zahynul zřejmě večer nebo dokonce až za tmy, stopa musí být ještě zřetelná. Naveď psa na stopu!“

„Zajisté. Archibalde, prosím vás, najděte laskavě stopu těch lidí, kteří zabili chudáka Gordona!“

Pes to nepotřeboval, seděl na jednom místě a na otázku ohledně stopy zvedl čenich a zakňučel směrem k horám.

„Jasný.“ řekl Donald. „Pojedem za ním!“

David se chystal vyrazit dopředu, ale Pobožný jej zakřikl.

„Tady zůstaneš! Teď to není hra!“

O cestě k solnému jezeru už nemluvili, vyrazili za psem. Uháněl dlouhými skoky, občas skláněl hlavu, aby se přesvědčil, zda stopa je ještě správná. Muži nemluvili, smrt nešťastníka, který si tak nepřál být do něčeho zapleten, jimi hluboce otřásla.

Hory se přiblížily; bylo to za největšího poledního žáru, ze všech lil pot a byl neobyčejně nepříjemný hlavně těm, kdo nebyli na propocené oblečení zvyklí.

V tu dobu zastavil Pobožný střelec oddíl. „Jestli mají v hlavě aspoň trochu rozumu, docela jistě postavili hlídku, která sleduje step. Prach, co zviřují naši koně, musí vidět už zdálky. Musíme objet tuto část kraje obloukem a dostat se do hor z boku.“

„Tím se cesta prodlouží!“ namítl Jack.

„Já a pes půjdeme po stopě. Vy ostatní to objedete okolo. Můj kůň je vycvičen, aby chodil bez víření prachu, snad se ztratím.“

Rozjeli se na různé strany; teď se ujal vedení zbývajících sedmi Jack a vedl je šikmo, jako by se ani vůbec nechtěli k horám přiblížit. Až když se step změnila v pahorkatinu, prudce obrátil oddíl a vracel se do průvodního směru. Nyní jeli v čele on, Ted a Donald, oddíl uzavíral Bob Harwey. Davidovi přísně zakázali se kamkoliv vzdalovat a on beze slova uposlechl.

Tento manévr jim trval asi dvě hodiny; bylo pořád tak hrozné horko a nedalo se očekávat, že by se ochladilo. Nejen lord nebo Parson, ale všichni byli téměř umořeni; Jack si dokonce dovolil zastavit ve stínu a dát oddílu odpočinek.

Sotva ale sesedli s koní a natáhli se na zem, objevil se u nich Archibald. Ze zubaté mordy mu visel dlouhý růžový jazyk, zelené oči hleděly trochu posmutněle; ale když doběhl k lordovi a olízl mu obličej, už se vzpamatoval.

„Kam máme jít?“ ptal se ho lord vážně.

Archibald zakňučel a udělal několik kroků. Muži vstali a chtěli nasedat znovu na koně. Jack však nesouhlasil; nejdřív nařídil, aby vytáhli ze sedlových tašek zvláštní kožené botky a navlékali je koním na nohy.

„Co to je a k čemu je to dobré?“ ptal se David.

„Botičky. Není v nich tak slyšet okovaná kopyta.“

„Ale... my takový nemáme!“

„Máme zásobní,“ řekl Donald a rozdal jim je. „Nebudeme už mít pro podruhé, ale to nevadí. Za den se proderou, na skále.“

Teprve teď nasedli a jeli za Archibaldem; postupovali maximálně opatrně, v řadě za sebou. Snad až nyní pochopili, proč jejich veliteli říkají Tichý Jack; on i jeho kůň se pohybovali v téměř neschůdném terénu co nejopatrněji, aby nezpůsobili hluk ani žádný jiný zmatek. Kromě toho Jack bedlivě sledoval všechny stopy a když něco zvláštního našel, upozornil pokynem Teda a Donalda.

Pak spatřili Pobožného střelce; stál ukryt ve stínu skály a kýval na ně, aby sesedli. Pod jedním převisem stál jeho vraník a trpělivě čekal. Sesedli rovněž, svázali koním přední nohy, aby nemohli utéci, a vzali si zbraně.

„Táboří za touhle skálou v údolí. Všichni spí, jak se zdá. Napočítal jsem skoro čtyřicet lidí. Jeden má vedle sebe svinutou leopardí kůži. Hlídky mají dvě, ale obě klímají.“

„Kdo si je vezme na starost?“

„Z místa, co jsem vybral, se dají odstřelit. Kdybychom chtěli zabít tiše, trvalo by to dlouho a nic by to nepřineslo. Jak já a Ted zastřelíme ty dva, ostatní začnou hned střílet na ty dole.“

„Bez varování?“ zeptal se lord Foolbridge.

„Škodnou varovat nebudu!“

Plížili se po skalách za střelcem, aby nezpůsobili žádný hluk.

Nepřátelé tábořili v dlouhém a úzkém údolí, připomínajícím na první pohled spíš kaňon; ale protékala tudy jen uzounká stružka, které se ani nedalo říkat potok. Stačila na napojení koní i lidí, taky na to, aby se údolí vesele zelenalo i uprostřed všeobecného úmoru a sucha. Jedině v tomto místě se údolí rozšiřovalo tak, že se v něm dalo tábořit.

Po pravdě řečeno, muži netábořili, jenom sundali s koní sedla a tlumoky, hodili je na zem a padli vedle nich. Bylo vedro, které se lordovi zdálo ještě horší než jindy a nikdo, kdo měl zdravý rozum, se nehýbal, dokud nepoleví. I ti hlídači, usazení na skále na obou koncích údolí, měli svěšené hlavy. Ke své škodě.

Pobožný střelec ponechal lordovi, Parsonovi a Bobovi tu bližší část údolí, Teda a Donalda poslal k vjezdu a sám s Jackem a Davidem šli k druhému konci. Bob pomohl oběma nováčkům najít si vhodné místo, odkud mohli odstřelovat celé údolí a sami mohli být jen těžko zasaženi.

„Vemte si někoho na mušku. Hned jak uslyšíte první výstřel, musíte začít taky, třeba i když spí!“

Parson kývl lordovi se to pořád ještě nelíbilo.

„Gordona zabili a neměl ani zbraň!“ řekl Bob tvrdě. „To nejsou lidi, co by věděli něco o čestným boji!“

Čekali; Foolbridge si vybral toho chlapa, vedle kterého ležela svinutá leopardí kožešina. Nevěděl proč, ale nějak podvědomě mu záviděl jeho úlovek, což rozhodlo o jeho nesympatiích.

Náhle se ozval výstřel; jeden strážce, aniž se vůbec probudil, se zvrátil dozadu a pomalu klouzal po stráni dolů. Druhý vyskočil dost rychle, ale ne tak rychle, aby ho nestihla kulka. Pustil samopal a řítil se v kotrmelcích po příkrém svahu.

Muž s leopardí kožešinou zvedl hlavu; v téže chvíli už ale lord stiskl spoušť. Byla to explozivní kule a roztrhala muže na kusy. Vzápětí si vybral jiného, který se zvedl z pelechu a právě odjišťoval svůj samopal. Kolem už bouřily výstřely ostatních; dokonce i Parson, který nebyl nijak zvláštní střelec, prvním výstřelem zasáhl svého muže přesně.

„Jsme přepadeni!“ řval jakýsi chlap s opakovačkou. „Vy ke koním a vás deset obsadit východ z údolí! Vpřed!“

Sotva to dořekl, zasáhla ho kulka Pobožného střelce; muž pustil opakovačku, klesl na kolena a snažil se ještě něco říct, avšak v ústech mu bublala jenom krev; pak se složil.

Chlapi, kteří se rozhodli obsadit východ a bránit ho proti útočníkům, přišli rovnou do rány Tedovi a Donaldovi. Oba zkušení zálesáci počkali, až jim vběhnou do cesty; pak začaly rytmicky štěkat jejich opakovačky.

Dvěma mužům se podařilo naskočit na koně. Pochopili, že východ z údolí je uzavřen a pokusili se utéci druhou stranou, o které předpokládali, že bude bezpečnější. Pobožný střelec je viděl, ale nechtěl se o ně starat. Křikl: „Archibalde - vem si je!“

Černý pes, který až doposud moudře ležel mimo dosah kulek, se vymrštil a rozběhl za nimi. Běžel po horním okraji kaňonu; snadno dohnal zadního a skočil v jednom nižším místě přímo na chlapa, shrbeného v sedle. Bílé krokodýlí zuby dvakrát cvakly po hrdle a ničema strašlivě zařval. Druhý se otočil, vytáhl pistoli a pokusil se střelit po hrozném zvířeti, které považoval nejspíš za medvěda. Archibalda kulky vůbec nezasáhly, jen rozčílily; pár skoky koně dohonil, skočil a smetl chlapa se sedla. Ten zkusil vytáhnout nůž; pes mu packou přidržel ruku a tesáky se zakousl do měkkého hrdla.

Dalších pár chlapů, kteří se pokusili opakovat to, co ti dva, odstřelili Jack a David. Přesněji řečeno spíš Jack, Davidovy ruce se chvěly a zasahoval velmi nepřesně, spíš vůbec ne. V jeho věku to bylo pochopitelné. Jack pálil jednou rukou z podivně upravené karabiny, zapřené do boku krátkou masivní pažbou; když mu došly náboje, vzal revolver.

Ale nejvíc nepřátel zabil Pobožný střelec; nejen že každá jeho rána našla svůj cíl, on k tomu ještě zpíval! Jack poznal leopardí válečnou píseň, spojující jak prosbu o pomoc a ochranu zářících duchů předků, tak obětní mantru dle jejich rituálu. Pokud se padlý bojovník doposud zdržoval nablízku své kožešiny, mohl být spokojen; málokterého leoparda doprovází do stínů tolik duchů mrtvých nepřátel.

Většina chlapů se válela v krvi, zbylí leželi na zemi a radši se neodvažovali hnout. Jeden vykřikl: „Vzdáváme se! Nestřílet!“

Pobožný střelec se vztyčil: „Vstaňte, ruce nahoru a po jednom pojďte sem! Svoje bouchačky nechte tam! U koho najdu třeba jen kudlu, toho s ní vlastnoručně rozpárám!“

Chlapů, co přišli, bylo dvanáct; vypadali jako lumpi a byli dost zubožení, takže Davidovi jich na chvíli bylo i líto. Armini nebyli tak útlocitní; věděli, že jde o vrahy a jakákoliv lítost by byla vyloženě sebevražedná.

Střelec dal Davidovi řemeny, aby jimi spoutal jednotlivým mužům ruce za zády. Jack kontroloval, jsou-li dostatečně utaženy, aby se nemohli vyprostit. Měl sice taky kovová policejní pouta, ale těch nebylo dost.

Pak se vrátil Archibald, zelené oči mu blýskaly a olizoval si zakrvácené pysky. Zajatci se zachvěli, když ho viděli. Zato David jej zlehka pohladil po hlavě; pes pochopil, že bojoval dobře.

Donald a Ted prošli bojištěm a prohlíželi, zda někdo z vrahů nepřežil. Pár jich bylo v posledním tažení; ti lehčeji ranění byli mezi dvanácti, kteří se vzdali, tak je na místě ošetřili, aby vydrželi cestu, která je čeká. Jack trval na tom, že musí být předáni řádnému soudu.

„Pane!“ oslovil ho jeden. „My za nic nemůžem, byli jsme sem poslaný, plnili jsme jenom rozkazy!“

„Já taky plním rozkazy. Jeden z nich je, že výslech bude až potom. Kdo teď promluví, dostane přes hubu.“

Přišel i lord Foolbridge a Parson s Bobem. Lord se cítil velmi statečný a skvělý; ale mířil přímo k leopardí kůži. Rozvinul ji a prohlížel. „Ach, to byl skutečně veliký leopard!“

„Ale kdepak, bylo to mládě!“ řekl střelec. „Podívej se na ty dlouhé chlupy na břichu! Sotva odrostl od dětství. Proto byl asi tak neopatrný...“

„Dostal několik kulek... ze samopalu?“

„Zdá se. Kdo ví, jak ho potom dotloukali. Chceš tu kožešinku? Vem si ji, když se ti líbí!“

„Ale... přece jen jsem ho neulovil sám!“

„Na to se teď vykašli.“

Lord si ji vzal; bylo to jediné, co vzal mrtvým, ostatní kořist brali jen Armini a lordův díl dali Parsonovi, který zastával funkci jeho pokladníka. Jednalo se především o peníze; někteří měli peněženky napěchované arminskými dolary i cizí měnou.

„Zřejmě předpokládali, že něco koupí na volným trhu,“ uvažoval Bob. „Někdy jim to myslelo trochu šejdrem...“

Spočítali mrtvé; bylo jich třicet čtyři, se zajatými čtyřicet šest. Ale nikdo z padlých nebyl Jednooký, a přece se podle zacházení s Gordonem zdálo, že to byli jeho lidé.

„Kde je Jednookej?“ obořil se Bob na zajatce.

„Nevím, o kom mluvíte, pane...“ jektal poddůstojník, jediný z mužů s opakovačkami, který přežil.

„O chlapovi, co vám šéfuje. S jedním okem. Kam ho čert odnesl?“

Muži se očividně báli jak mluvit, tak mlčet. Bob chytil toho, co se zřejmě bál nejvíc a vrazil mu dvě přes hubu, jak se naučil u Černých baretů. „Tak budeš mluvit, hajzle prašivej?“

„Já... myslíte poručíka Kasta?“

„Vím já, jak se jmenuje? Má jedno oko a k smrti rád vypichuje oči ostatním lidem. Kdepak je?“

„Odjel s ostatníma. Ale kam, nevím, to nám neřekli!“

„Kolik bylo těch ostatních?“

„Taky čtyřicet. Zbytek padl, když...“

„Když jste přepadli vystěhovaleckou karavanu a farmu, že?“

Darebák se klepal jako huspenina. Že muž s hvězdou na košili ví všechno o jejich úspěších, ho zdrtilo.

„Jsme vojáci, pane! Plnili jsme rozkazy...“

„Budete viset. Tady nejste žádný vojáci.“

„Ale... naše rozkazy!“

„Tady platí jenom rozkazy legální vlády Arminskýho císařství. Ta vám nic takovýho neuložila, to víme dobře...“

„Copak my jsme na jižní části Arminu? To jsme nevěděli; my jsme se domnívali, že jsme na severu...“

„Až ti podtrhnou bednu, ony tě ty domněnky přejdou. Tak jdem!“

Ted a Donald zatím končili svazování koní do karavany; na ně nakládali zbraně, střelivo, tábornické potřeby, granáty, vše co si nepřátelé přivezli s sebou, aby to používali při vraždění a loupení. Zajatci ty přípravy sledovali se značným překvapením a něco se jim na tom velmi nelíbilo.

„Pane!“ ozval se poddůstojník. „Neznám zdejší zvyklosti, ale měl bych vědět, co hodláte učinit s vojenským materiálem...“

Ted, kterému byl dotaz určen, se obrátil a beze slova jej švihl přes ksicht jezdeckým bičíkem. Poddůstojník pochopil a raději zmlkl. Ale když skončili vázání koní a pobídli zajatce k pochodu, přece jen se ještě ozval: „A co my? Copak půjdeme pěšky?“

„Jo, pěšky.“ řekl Pobožný střelec. „Půjdete pěšky tak dlouho, až se seznámíte s mojí zemí. Jak se zdá, pořád ještě jste ji dost nepoznali; to proto, že ji necítíte pod svými vlastními chodidly. Jet na koni nestačí, nepoznáte zemi, ale hřbet zvířete. Musíte poznat, jak ta země bolí pod chodidly a pálí do nohou. Až budete k smrti unavení, pak pochopíte, do jaké země jste přišli!“

„K čemu je to dobrý?“

„Abyste pochopili, jaký tu platí zákon. Zatím to nevíte, proto jste se dopouštěli zločinů.“

Vydali se na cestu; muži svázaní provazem klopýtali za vraníkem Pobožného střelce, občas jim nad hlavou zasvištěl něčí bič, aby je popohnal k rychlejší chůzi.

„Šéfe!“ pokusil se ještě jednou vyjednávat poddůstojník. „Když půjdeme pěšky, budeme vás zdržovat v pochodu...“

„Dlouho ne. Vydal jsem příslušné rozkazy. Kdo se opozdí nebo nebude moci pokračovat v chůzi, bude zastřelen.“

Poddůstojník svého času vedl pochod smrti z koncentračního tábora a stejným způsobem zacházel se židovskými ženami a dětmi. Vzhledem ke zkušenostem pochopil, že velitel nežertuje.

„Měli by šlapat bosí!“ řekl nespokojeně Donald. „Takhle na ty mrtvoly nepřilákají dost hyen... písek by jim rozřezal nohy a hafínci by šli jednoduše po krvi...“

Zajatci stáhli hlavy mezi ramena a vlekli se, jak se dalo.

Pobožný střelec mířil k místu, kde nechali mrtvé tělo psovoda Gordona. Již z dálky spatřili několik supů, kteří se mu už bez vyzvání starali o pohřeb.

„Tohoto muže jste zavraždili. Teď mu vykopáte hrob.“

„Ale jak, pane? Nemáme žádný nástroje!“

„Vyhrabete ho rukama. Když to nepůjde a země bude příliš tvrdá, budete ji třeba kousat zuby. Ale uděláte to! Je to třeba, abyste pochopili, jak těžké je vykopat hrob. Já jich vykopal už hodně od té doby, co jste přišli...“

Nechtěli, musel jim opět pomoci bič. Ale pak padli na tu horkou rozpálenou zemi a hrabali ji rukama, až se jim podařilo vyhloubit jámu dostatečně velkou, aby do ní mohlo být uloženo, co zbylo z jednoho pošetilého nešťastníka.

Pobožný střelec přečetl nad hrobem několik veršů z Bible; pak řekl trochu laskavěji: „Davide, smíš dát zajatcům napít!“

David měl dobré srdce, tak přinesl každému měch s vodou, aby se napili. Chlemtali hltavě, bylo horko a práce je zmohla. Četař byl trochu stranou ostatních; když k němu David došel, zašeptal mu:

„Počkej... ty seš domorodec, co?“

David neřekl radši nic.

„Viděl jsem, že ti nedali žádný peníze! Chceš?“

David zavrtěl hlavou.

„Zlatý dolary! Starý, císařský...“

„Ukradený?“

„Na tom nezáleží. Chceš je? Dostaneš, když mě pustíš!“

David odskočil. „Ani mě nenapadne! Nezradím...“

„Počkej! Dám ti dvacet zlatejch dolarů, takový prachy jsi asi neviděl... mám je schovaný! Povím ti, kde jsou, jenom uvolnit pouta! Večer, až půjdem spát! Prosím tě...“

David odmítl se s ním dál bavit, otočil se a odcházel. Ale měl dost rozumu, aby se svěřil Pobožnému střelci; oči mu hořely nenávistí a tváře zrudly rozčílením. Udělal to, když opět vyjeli, tentokrát vedl karavanu Jack a Shane s Davidem jeli vzadu u nákladních koní, mimo dohled zajatců.

„Opakuj mi přesně, co ti řekl!“

David zopakoval celý rozhovor.

„Tedy jsi odmítl. To byla chyba.“

„Chyba, strýčku Time?“

„Ano. Večer půjdeš zajatcům něco dát... třeba jídlo. Až jim budeš brát misky, povolíš tomu chlapovi pouta.“

„Ale... proč? To by přece byla zrada!“

„Chci vědět, kam může jít. Ještě lepší bude, když připravíš i koně, aby mohl odjet. A nikomu nic neřekneš, aby se náhodou nepokusili ho zabít...“

„Nechápu, proč chceš, aby utekl.“

„Neboj se. Mně nikdo neuteče...“

David měl o čem přemýšlet; střelec dojel dopředu k Jackovi a něco mu vysvětloval.

Na noc se utábořili přímo uprostřed stepi na místě, odkud bylo daleko vidět. Zajatci dostali trochu guláše ze svých vlastních konzerv, což ostatně jedli i Armini, ale v mnohem větším množství a lepší úpravě. Po večeři, když David sbíral od zajatců misky, uvolnil pouta poddůstojníkovi a zašeptal: „Ten strakatej kůň bude osedlanej! Kde jsou prachy?“

Četař se vítězoslavně usmál. Tak přece toho domorodého hlupáčka získala vidina peněz, i když ji ze začátku odmítl! Ukázal na svoji kazajku, pohozenou vedle:

„Pod podšívkou... vpředu na prsou! Rozpárej...“

David sebral jeho blůzu a šikovně s ní odběhl; skutečně, pod podšívkou bylo zašito dvacet velkých zlatých mincí s císařským znakem a portrétem. Na většině vážného sebevědomého muže, ale na šesti krásné ženy se střapatým účesem. David nikdy neslyšel o císaři a císařovně, ale mince se mu hned zalíbily.

První hlídku měl Donald; pak se ujal hlídání Jack, sedl k ohni, opřel se o batoh a seděl téměř bez hnutí. Když Donald usnul, zvedl se ze svého místa zajatec; plížil se k ohni a pozoroval Jacka. Ten měl oči zavřené a vypadal, jako by ho přemohla únava. Poddůstojník dolezl až k němu, asi mu chtěl vzít pušku, ale Jack měl ruku položenou na spoušti a nebylo to možné bez hluku.

Četař se odplížil; strakatý kůň se popásal opodál, měl spoutané nohy, ale na hřbetě sedlo. Muž ho vzal za otěže a zvolna odváděl; až daleko od tábora se odvážil jej rozvázat a nasednout. Všude byl klid a nezdálo se, že by jeho útěk někdo postřehl.

Když byl ničema už dost daleko, Jack vstal a špičkou nohy se dotkl Pobožného střelce. Ten okamžitě vstal, vzal svoje zbraně a beze slova odešel ke svému koni. Nasedl okamžitě, pošimral jej patami a vyrazil za uprchlíkem.

Ráno byl útěk jednoho ze zajatců okamžitě objeven; všichni se rozhněvali, ale pak zjistili, že zmizel i Pobožný střelec. Jack je uklidňoval: „Všecko je v pořádku, nestarejte se!“

„Ale... já to ani v nejmenším nechápu!“ řekl lord Foolbridge. „Jakým způsobem se mohlo stát, že ten ničema utekl?“

„David ho pustil.“

„David?“ Bob se zamračil a vypadal přísně. „Proč?“

„Pro dvacet zlatých císařských dolarů,“ usmíval se bezstarostně Jack. „Dokonce se o tom poradil s Pobožným...“

„Jo tak! Ale proč...“

„Pobožnej chce vědět, kam odtud pojede. Třeba zamíří na nějakou místní farmu v okolí...“

„Jo... myslíš, že tu má někde strejčka?“ ptal se Ted.

„Vrtá nám hlavou, kde asi v takovým fofru sehnali tolik koní. Díval ses na ně? Arminskýho chovu, spíš z jihu, podle vzhledu. A nemají žádný značky, třeba je někdo z farmářů choval na kšeft. Pak je prodá a tolik najednou... to by se určitě proslechlo, ne? Takže je musel už za tím účelem chovat!“

„To teda! Kdyby za mnou přišel cizí chlap a ptal se, jestli mu neprodám pár stovek koní, určitě bych se aspoň zeptal, na co je chce a kdo na nich bude jezdit. I kdyby to byl náš člověk, stejně bych dal hlášku na šerifa svýho okrsku...“

„Dokonce ani ukrást se tolik koní jen tak nedá! To kdyby někdo zjistil, tak je u šerifa jako džípem, ne na koni. Leda že by majitele zabili zároveň se všema lidma, ale to se mi taky nezdá dost možný. To si můžou dovolit na nějaký opuštěný farmě...“

„Nemohli je koupit na severu a přehnat přes hranice?“ ptal se praktický Bob.

„No... pochybuju. Farmáři na severní straně jsou pod tvrdou kontrolou našich. Dá se říct, spíš si něco uleje bokem člověk na týhle straně hranic, protože na Severu je to skoro Mafie, kdo neposlechne, lituje. Aby hnali stádo až odněkud, kam náš vliv nesahá, to by věděl celej kraj. Ne, koupili je od někoho tady, a ten je měl předem připravený!“

„To znamená, že jim taky zajistil bezpečný úkryty a možná dal dokonce echo, kdy a kudy pojede karavana nebo ten zatracenej Dostavník. A bude jim dávat hlášky dál, dokud...“

„Dokud ho Pobožnej nenajde. Mluvili jsme o tom, viděl jsem je odjíždět, toho chlapa i jeho. Chvilku už jsem myslel, že to do něj napálím, chtěl mi vzít flintu; ale pak si to asi rozmyslel. Pobožnej se nejvíc bál, že udělá nějakou blbost, například pustí ostatní, ale na to nemá dost odvahy ani hlouposti...“

„Já bych to ovšem zcela jistě učinil!“ pravil lord, potřásaje hlavou. „Ten muž prokázal velmi málo lásky ke svým soudruhům, ačli jsou to jen sprostí bandité...“

„Krásně řečeno!“ ocenil Bob. „To máš ze svý hlavy?“

„Zajisté, milý Bobe. Ještě jsem chtěl podotknouti, že mne velmi mrzí, že mne lord Shane nevzal s sebou, když se vydal pátrat po onom zvrhlém ničemovi. Zajisté bych mu s velikou ochotou pomohl a prokázal platné služby...“

„Ty jo!“ vyprskl Donald, ale Jack řekl:

„Pobožnej mi dal příkaz, abysme co nejrychleji jeli do města a tam je předali místnímu šerifovi. Pro ty, co to nevědí: centrum zdejšího kraje se jmenuje Dry Hill, tedy Suchý Vršek a mohli bysme tam být zítra k večeru.“

„To se mi nezdá,“ řekl Donald. „Proč až zítra? Dneska, když naši milí zajatci pořádně přišlápnou...“

„Pobožnej říká, že dneska začne pršet.“

Armini zaváhali; ale lord se rozhlédl po vymetené modré obloze a nedůvěřivě zakroutil hlavou. „Z čeho to onen pán usoudil?“

„On podle ničeho, ale jeho kůň. Včera, když mu dával pít, napil se jenom pro kratší dobu a frkal, když větřil. Zřejmě už cítí vodu. Někteří koně arminského chovu to umějí...“

„Nejsem si zcela jist, zda onen řehtající gentleman je skutečně stoprocentně spolehlivým prorokem povětrnosti. Velmi bych se podivil, kdyby se skutečně stalo to, co říkáte, pane!“

„To se uvidí,“ řekl Jack. „Tak se zvednem!“

Ale nezvedli se. Zajatci taky zjistili, že jeden z nich, a to dokonce ten nejdůležitější, zmizel, a rokovali o tom. Když k nim Donald došel, jeden se zeptal: „Šéfe, dovolíte otázku?“

„No, co je?“

„Kde je náš četař?“

„Kdo?“

„Zajatec Jim Dowey, pane. Ten, co chybí...“

„Utekl v noci. Ale neboj se, dostaneme ho!“

Zajatec tomu ani dost málo nevěřil, obrátil se k ostatním:

„Vidíte, co jsem říkal! Utekl a nás tu nechal!“

„Drž hubu!“ řekl jeden vysoký a silný, mračíc se.

„Ten špinavej hajzl z toho vyklouzne a nic se mu nestane! Ale kdoví, co udělají s náma...“

„Pověsíme vás, to je jasný.“ řekl Donald. „Co se dělá s lidma, který nám nechtějí vyjít vstříc?“

„Já taky nebudu blbej!“ řval zajatec. „Řeknu jim, na co se mě budou ptát! Všecko řeknu, abyste věděli, třeba...“

„Neřekneš nic!“ zařval ten silák. „Protože tě zaškrtím!“

Vrhl se na muže, který chtěl mluvit, a sevřel mu rukama krk... další dva přiskočili a začali do chudáka kopat. Donald mezi ně vletěl a dvěma ranami odhodil ty dva stranou; zkusil uvolnit vojákovy sevřené ruce, ale nešlo to, držel svého druha příliš pevně; tak se rozmáchl a udeřil jej hranou dlaně do zátylku. Ozvalo se jen tiché křupnutí, stisk povolil a obr se skácel na svého druha. Ostatní překvapením o krok couvli.

„On... on je mrtvej!“ vykoktal někdo.

„Jo.“ Donald převalil ničemu na záda, zvedl ochotného zajatce a prohlížel ho, zda neutrpěl příliš. Nešťastník sice žil, nebylo mu však dobře, kašlal a nemohl popadnout dech.

„Pojedeš na koni,“ rozhodl Donald. „Ostatní pošlapou. Tak se zvedněte, nemáme moc času...“

„A on?“ ukázal jeden na mrtvého.

Donald ukázal palcem vzhůru k obloze. Zvedli oči a spatřili supa, který kroužil v širokých obloucích.

„Aj vizte ptactvo nebeské!“ řekl tónem, kterým Pobožný střelec četl z Bible. „Oni nesejí ani nežnou, přesto dobrotivý Bůh ví, čeho je jim třeba, a živí je. Vpřed!“

Šli, docela rádi. Asi pochopili, co by je čekalo, kdyby se rozhodli pro cokoliv jiného.

Nyní, když jich ubylo, změnili trochu pořadí a v čele jel a směr určoval Jack. Nejplatnějším členem karavany byl Archibald, neúnavně pobíhal okolo a střežil koně i zajatce, kterých už nyní klopýtalo pěšky jenom devět. O polední přestávce dva klekli na kolena a s pláčem prosili, aby jim bylo dovoleno jet rovněž na koních, protože už nedokážou šlapat; slibovali hory doly, hlavně že řeknou všechno, nač budou tázáni.

„Kdybyste si to případně rozmysleli,“ řekl Jack. „Mohlo by se stát, že by si na vás vyšetřovatel vymyslel ještě něco lepšího než je tahle procházka. Tak si sedněte...“

„A co my?“ volal jiný. „Podívej se, jak mám rozedřený nohy! Nemůžu už udělat ani krok...“

„Neboj se, brzo se zchladíš!“ řekl mu klidně Jack.

Lord Foolbridge trpěl nejen vedrem, ale též jistou nepříjemnou skutečností: nedostatkem water-closetů čili záchodů v tomto kraji. Jeho střevní trakt nebyl zařízen na podobné problémy a dobré vychování mu nedovolovalo chovat se jako Armini, kteří se bez ostychu vyměšovali tam, kde zrovna byli; jenom v tábořištích zachovávali vzdálenost nutnou k překonání zápachu. Když se na to kdysi delikátně vyptal svého průvodce Boba, ten mu doporučil, aby stáhl kalhoty a vyprázdnil se na místě, ale to lord učinit nemohl - tak si zvykl za podobným účelem odjíždět tak daleko, až bylo karavanu vidět jen nezřetelně. Tam, v přísném soukromí, se mu vždy ulevilo a pak o to rychleji ostatní dohnal. Když se to stalo po několikáté, zvykli si i oni.

Také dnes se vzdálil a byl pryč asi čtvrt hodiny; pak se pečlivě upravil, nasedl na koně a vyrazil za ostatními. Viděl je v dálce, i když proto, že právě přecházeli nízký táhlý vršek; pak sjel do údolí a karavanu ztratil.

Najednou zaslechl dusot koní; ohlédl se a spatřil, že za ním cválají tři jezdci. Nevěděl, kdo to je, ale napadlo ho, že to mohou být jen nepřátelé, tak pobídl koně. Zřejmě si ale nějak spletl směr, neboť se náhle zapletl do spleti suchého pichlavého křoví a ztratil v něm orientaci.

Tam ho dohonili; náhle byli před ním a Foolbridge nevěděl, co má říct nebo udělat. Vypadali příšerně: byli zcela nazí, tmavé barvy pleti, nijak zvlášť velcí, sotva lordovi po prsa; to ovšem nezmenšovalo jejich příšerný vzhled, neboť byli od hlavy k patě pomalováni všelijakými divošskými klikyháky. Nejpříšernější byly obličeje, které malováním získaly vzhled strašlivě rozšklebených démonských masek. Měli dlouhé vlasy, dva černé, třetí pískově žluté barvy; ve vlasech chomáče pestrobarevných per. Jejich koně, štíhlí a rychlí jako vlaštovky, nesli jen ohlávky bez udidel, s řemenem přes spodní čelist. Namísto sedla pokrývku, smyčky místo třmenů. Zato měli mohutné luky a toulce plné šípů.

Když jej spatřili, strašidelně zavyli jako vlci a začali ho objíždět v kruzích. Přitom zaznamenával další překvapivé detaily, jako nože ve zdobených pochvách, zavěšené na krku, honácké biče navinuté na levé ruce, laso, pokrývky stočené vzadu za zadkem, ze kterých trčely mačety nebo sekerky se širokým ostřím. Nepochybně to byli divocí domorodci; jejich úmysly nebyly docela jasné, zvláště když nejevili snahu lorda propustit ze sevření. Rozhlížel se dost vyděšeně z jednoho na druhého a když se jeden přiblížil přespříliš, sáhl po pistoli a vytáhl ji z pouzdra. Jeden z nich zahýkal jako divoký osel, jeho bič zasvištěl vzduchem a zadrhl se kolem pistole; vmžiku ji lordovi vyškubl z ruky a chytil sám.

Teď se Foolbridge opravdu polekal. Kdyby se byl předtím tak důkladně nevyprázdnil, snad by to mělo nepříjemné následky, ale takhle se pouze strašlivě zpotil a pobledl.

Pak jeden vydal podivný skřek, všichni tři naráz zastavili koně a obrátili se čelem k němu. Teď viděl ty příšerně pomalované tváře pod dlouhými hřívami docela zřetelně a zblízka. Čekali; ten největší blýskl bílými zuby a řekl docela dobrou angličtinou:

„Tak něco dělej, trampe!“

„Co... co ode mne chcete?“ vykoktal Foolbridge zděšeně.

„Co by - budem si hrát, ne?“

„Já... proč?“

Lordovi napadlo, že i když je hlas toho divocha dost zdrsnělý, zní spíš jako hlas dítěte než dospělého muže. Nestačil si to však promyslet, protože se na scéně objevil další, už čtvrtý divoch, stejně zmalovaný jako druzí; ten ale měl barbarské sedlo s nějakou kožešinou a u něj ručnici, která vypadala na kořist z musea, mírně vylepšenou lidovou tvořivostí.

„Bando líná, co tady okouníte a bavíte se?“ rozkřikl se na ně. „Nemáte co dělat? Já vás myslím...“ roztočil honácký bič a ti tři se rychle klidili z jeho dosahu.

„Nezlob se, vandráku, jestli tě votravovali!“ řekl, stáčeje bič okolo ruky. „Jsou to pacholci nevychovaný a ty seš vystrojenej, že by jeden padnul na hubu. Asi si s tebou chtěli zahrát...“

Kluk, který předtím tak účinně zasáhl bičem, přijel blíž a podával lordovi pistoli. „Bezva bouchačka! Líbí, moc!“

Čtvrtý ho popadl za vlasy a chvíli jím cloumal: „Tohohle klacka, jak jen uvidíš, hned ztřískej bičem, to je můj brácha! Už padej ke stádu, Gerry!“

Gerry i jeho kamarádi poodjeli, ale zůstali poblíž a špicovali uši, co se bude povídat, neboť byli zvědaví.

„Abych nezapomněl,“ řekl kluk s puškou. „Jsem Graham Allister Izrafel de Soto. Zkráceně Grammy.“

„Těší mne. Já jsem lord Henry Foolbridge.“

„Ahoj, Lorde. Patříš k tý karavaně?“

„Není mi jasné, kterou karavanu myslíte, pane de Soto.“

Grammy se na chvíli zarazil. Mluvnické tvary, kterých používal Foolbridge, mu zřejmě nebyly zcela blízké. Pak se rozesmál.

„Máš bezva slovník, Lorde. Myslím tu bandu, co prošla tady po stepi. Cirka padesát koní a ňáký chlapi pěšky. Nevíme, co jsou zač a co tu dělaj...“

„Ano, patřím k nim. Jsme ozbrojený oddíl, sledující v této krásné a utěšené stepi rotu krvežíznivých banditů, kteří se zabývají lupičstvím a vražděním ke škodě obyvatelstva.“

„Vidím, že seš šerif, máš hvězdu. Jenže...“

„Kdybyste se laskavě obtěžoval se mnou, pane, náš velitel vám zajisté s radostí vysvětlí vše, co si přejete vědět.“

„Jo, to můžu. Perfektní žargon, Lorde, jen co je pravda. Už jsem slyšel všelijaký slangy, ale ten tvůj je nejlepší, můžeš mě ho naučit? Gerry, pojeď se mnou, vy dva ke stádu!“

Kluk Gerry se s potěšením připojil, zbývající dva se trochu zklamaně vzdálili.

„Nemůžu je vzít s sebou,“ řekl Grammy. „Máme sto šedesát osm rohů, na to je potřeba každou ruku, chápej to, Gerry!“

„Však jedem domů!“ řekl kluk zatvrzele.

„Přestaň kecat, nebo tě ztřískám! Jak bys to řek, Lorde?“

Foolbridge se zamyslel. „Přestaňte laskavě oponovati mým příkazům, ačli bych byl nucen vás udeřiti, pane Geralde!“

„To je gól!“ zahýkal potěšeně Grammy. „Pamatuj si to, ty klacku nevzdělanej! Tak se bavěj inteligentní lidi, že jo?“

Vyrazili; popohnali koně do cvalu, takže se nemohli bavit, aby si nepřekousli jazyk, a hnali se stepí po stopách oddílu. Když byli na dohled, Grammy zasunul dva prsty do úst a zahvízdal, že lord málem ohluchl.

Karavana se zastavila a vyčkala jejich příjezdu; Jack jim vyjel naproti. Gerry a Grammy dojeli k němu a zarazili svoje koně těsně před ním, málem se srazili.

„Ahoj! Já jsem Graham Allister Izrafel de Soto, zkráceně Grammy - tohle je můj bráška Gerald.“

Jack mu podal ruku. „Pastevci, jak vidím.“

„Jo, přesně. Ty seš Tichej Jack, že? Podle popisu.“

„Jsem. Ale nejdřív mi pověz, co tady děláte.“

„Ženeme stádo na deště do Dry Hillu. Sto šedesát osm rohů!“

„Kolik vás je?“

„Sedm. Samí kluci.“

„Sedm kluků na osmdesát čtyři zvířat, to je skoro dost. Nemohli s váma poslat nějaký kočky nebo aspoň psy?“

„Máme čtyři psy, ale zelenooký. Armini nechtěli.“

„Víš o tom, že možná dneska začne pršet?“

Grammy se rozhlédl po obzoru. Někde na jihozápadě se objevil maličký bílý mráček, který by nezasvěcenec klidně přehlédl, ale tihle kluci z jihu věděli svoje.

„Přišlo to brzo. Už jsme měli bejt na zimovišti!“

„To jo. Ale je tady ještě něco horšího. Vyštěnili se nám tady moc divný banditi. Jezděj po padesáti až sto chlapech, zabíjejí a loupí. Jdeme po nich; támhlety jsou z nich zbytek, co jsme posbírali, ale je jich tu ještě víc. Chápeš to?“

„Myslíš, že by mohli jít i po nás?“

„Tolik lidí chce jíst. Když budou mít hlad, půjdou po dobytku, a vy ho hlídáte. Jsou to seveřani, cizinci. Nebudou přemejšlet, jestli vás zabít.“

Grammy přejel zamyšleně dlaní pažbu pušky.

„Kolik máte bouchaček?“

„Tuhle jednu. Jinak šípy.“

„Dám vám sedm opakovaček. Zadarmo, z kořisti.“

Grammy otevřel pusu doširoka. To, že vládní inspektor rozdává jen tak státní majetek, ho přesvědčilo, že nebezpečí je skutečně velmi hmatatelné. Předtím to nebral moc vážně, teď se vzpřímil v sedle a jeho pomalovaná tvář nabrala slavnostní výraz.

„Žádný hrdinský činy, Grammy! Bouchačky máš na obranu, ne útok. Kdybyste je viděli, nechte stádo stádem a pryč; musíte se prostřílet a zmizet!“

„Je to naše stádo, inspektore. Jsme za něj zodpovědný!“

„Já jsem zodpovědnej i za vás. S těma chlapama si to vyřídíme sami, to není vaše věc.“

Grammy se rozhlédl po karavaně. „Čí je ten kluk?“

„David? Ničí, zůstal po přepadený karavaně vystěhovalců. Jako jedinej ze všech, včetně malejch dětí.“

„Rozumím. Umí honit stádo?“

„Pochybuju.“

„Půjč mi ho, inspektore. Naučím ho. A bude to další flinta do počtu, kdyby něco. S náma mu bude líp jak s tebou...“

Jack kývl na Davida a ten ochotně přijel.

„Chceš jet s nima ke stádu?“

David zase tak rychle nechápal.

„Tohle jsou kluci z tak zvanýho pasteveckýho svazu, pasou krávy a někdy i leccos jinýho. Poznáš je podle toho, že se strojej jako Indiáni. Potřebujou jednoho do počtu a chtěli by tebe, páč se jim líbíš. Chceš jet?“

„A strýček Tim? Nebude se zlobit?“

„Za tři čtyři dny se zase sejdeme. Do té doby se nevrátí a kdyby, bude rád, že se naučíš dělat se stádem.“

„Já bych rád, když mě vezmou!“

„Tak čelem vzad a jeď!“

David se loučil, zatím co Donald přivedl nákladního koně, na kterém bylo pověšeno sedm opakovaček a dvě řehtačky, dále dvě bedny nábojů a bednička ručních granátů. Grammy mu podal ruku na dotvrzení, že to v pořádku přijal.

„Jak povídám, kluci, žádný blbiny! Stádo necháte stádem a pomažete! Mrtvý hrdiny nepotřebujem...“

„Jasný, šerife!“ blýskl očima Grammy. „Jedem, Davide!“

Když ti tři odjeli, zeptal se Bob:

„Proč jsi ho nechal jet s těma vypouštětama?“

„Kluk patří ke klukům. Oni ho naučej.“

„Zdivočí tam docela!“

„No - právě.“

Bob mávl rukou a odjel ke koním.

Svět barbarů

David novým kamarádům sotva stačil, jeli jak blázni a za jízdy se skláněli nad koně tak, až je hříva šlehala do tváří. Pokusil se sednout si taky tak a málem se svalil koni pod kopyta. Nevěděl kam jedou, ale pak uviděl mrak prachu a vzápětí i první kusy dobytka. Krávy a voli šli pomalým vážným krokem, tu a tam popoběhli, když nad nimi zasvištěl bič nebo jim po nohou skočil chundelatý hafan. Telata a mladší dobytek šli uprostřed, pod ochranou býků, jejichž rohy dosahovaly dvoumetrového rozpětí a trčely do stran jako špice mečů.

Z oblaků prachu se vypletli další jezdci. Davida překvapilo, že neseděli na koních, ale taky na býcích, divokých a potměšilých zvířatech, pomalovaných stejně jako jejich páni. Grammy a Gerry začali hvízdat, ti druzí taky, každý něco jiného; podobalo se to hvízdanému rozhovoru. Pak se rozjeli na různé strany a Davida ponechali osudu; pospíšil za Grammym, ale Gerry na něj zakýval, aby jel s ním. Vyjeli stranou a přidali se k nim dva další.

„Na Grahama se vykašli, je starej!“ řekl Gerry. „Až se vrátíme do města, ustřihnem mu vlasy.“

„Za co?“

„Přestane jezdit se stádem. Jde do školy v Sun City.“

„Do školy? Kolik mu je?“

„Devatenáct. Když zaboduju, převezmu po něm stádo.“

„Jestli!“ řekl kluk s pískovými vlasy. „Ještě jsem tu já!“

„A já!“ řekl třetí. „Mezi náma třema se rozhodne...“

„Vyložte mi, co to znamená! Proč mu ustřihnete vlasy?“

„Študáci maj povolený postřižiny při nástupu, aby se vědělo, že jdou do prvního járu. My taky, při vyjíždění. My mu je ustřihnem na krku, vejš nesmíme. Oni pak nahoře na tři.“ Ukázal při tom tři prsty, takže se David dál neptal.

„A to bodování?“

„Sportovní hry. My tři máme šanci, jinej ne. Ostatní jsou moc mladý, počkají si, až zestárnem!“

„Proč máte tak dlouhý vlasy?“

„No - jsme pastevci! Podle kodexu se stříhat nesmíme, je to zakázaný. Chodit ostříhanej je strašně nezdvořilý.“

„To jsem teda udělal průser?“

„Tobě to odpustíme, když seš novej. My jsme se narodili tady!“

Gerry se najednou nahnul s koně, zaklesl se kolenem a dotkl dlaní země. Druzí dva to udělali po něm, což ze hřbetu býka je dost akrobatický výkon.

„Země je naše matka. Když o ní mluvíme, je dobře se jí dotknout - přináší to štěstí.“

„Řekni mu ještě o slunci!“ vybídl ho druhý.

„Jo. Slunce nám dává život. Proto je dobrý, když se nás dotýká po těle a nic mu v tom nebrání.“

„Proto nechodíte oblečení?“

„Smíme, ale není to zdvořilé.“

„To už mě naučil strýček Tim.“

Přijel k nim Graham a předával každému pušku. „Nebavte se, taky něco dělejte! Z vás teda bude parta, až vás opustím, to jo!“

„Dej nám pauzu, Grammy! Aspoň hodinu, ať se seznámíme!“

Graham ukázal na obláček na obzoru, který se zvětšil.

„Stejně tomu neutečem! Ať David pozná cvrkot...“

Graham chvíli váhal; pak zasunul prsty do úst a zahvízdal.

„Tak jo, jeďte bokem...“

Stádo se zastavovalo; byla tu suchá tráva, takže některé krávy trochu ukusovaly, jiné jen tak stály a odpočívaly.

„Je mi tě líto, mladej,“ řekl Grammy. „Teď se tihle všichni před tebou začnou vytahovat a předvádět jako opice. Chápej je, zas tak často neviděj někoho novýho. Zkus na nic neskočit, radši jim nic nevěř; ale oni tě stejně na něco nahecujou, udělají z tebe blbce a vysmějou se ti.“

David se zasmál. „Co když já vyhecuju je?“

„To bych neradil. V tom případě tě hrozně seřežou!“

„Po jednom nebo všichni naráz?“

„Dohromady bys to nepřežil. Ale může se stát, že tě vyzvou...“

„Nevím, na koho stačím a na koho ne. Ale zkusit se to může!“

Grammy potřásl hlavou. „Tak bacha! Oni se rvou mezi sebou pořád jako vzteklý, tak si moc nefandi! Radši po dobrým...“

„Rozhodně nebudu žádnýho provokovat. A proč o nich mluvíš, jako kdybys k nim nepatřil?“

Kluci vybuchli smíchem. Smích byl vůbec nejčastější reakcí na všechno, co David řekl, ale neznělo to zle. Rozhodně bylo pravda, co Grammy říkal: Pastevci málokdy viděli někoho, před kým by se mohli předvádět. Davidův hlavní úkol byl, aby je obdivoval.

Sjelo se sem všech sedm, ve stáří od deseti do šestnácti, jen Grammy byl skoro dospělý. Sesedali a koně i býky nechali se pást; měli je vycvičené, aby neutekli moc daleko. Přiběhli taky psi a hned Davida očmuchávali; to čekal, ale že si každý z kluků na něj sáhne a někteří k němu taky přičichnou, to netušil.

„Nestyď se, chovej se uvolněně!“ smál se Grammy. „Počítám, že ještě nemáš tak dobrej čich, abys našel něčí stopu, ale nevadí, časem se ti zlepší. My si na osobní pach potrpíme!“

Mohli mít pravdu, byli cítit vším možným, zvláště dobytkem. Koupali se velice rádi, ale málo se dostali k vodě, takže se myli pískem jako Pobožný střelec. Davidovi pach krav nepřipadal nepříjemný, spíš příjemně dráždil.

„Nevadí, když něco řeknu? Hele, chci studovat a jedna z těch věcí je taky vývoj společnosti, tak si dělám pokusy na bráškovi a ostatních ze smečky. Když si tě vyberu jako námět na seminární práci, budeš se moc vztekat?“

David to nepředpokládal, nevěděl ani, co to je.

„Netěš se, bolet to nebude. Sepíšu takovej přehled, jak se rozvíjejí zvyklosti odloučený společnosti. A jak reaguje někdo novej, když se s nima setká poprvé. Tvý reakce budou zlatej hřeb práce, tak se nijak neomezuj!“

„Aha.“ řekl David a bylo na něm vidět, že nechápe nic.

„Tak dobrý, uděláme si stručnej přehled, co víš o Pastevcích. Ale nejdřív se napijem mlíka; umíš pít z vemene, nebo ho chceš natočit do klobouku?“

„Zkusím, jak to děláte vy.“

Gerry vybral jednu zvlášť klidnou krávu a přisál se jí k vemeni - David sledoval, jak si při tom počíná a pak to zkusil. Mléko bylo teplé a mělo zvláštní kořennou příchuť.

„Tak; jestli máš hlad, tak máš bohužel smůlu, jíst se bude až večer na tábořišti. Sleduj co povídám a kdybys nedokázal chápat, vyhoď blinkr. Tak: jsme Pastevci, ale bojovnická kasta, protože svý kravky umíme nejen pást, taky chránit. Občas se najde nějakej všivák, kterej by je ukradl, člověk nebo zvíře. Na každýho takovýho máme zbraně...“

„Čí vůbec ty krávy jsou?“

„To poznáš podle značek na uších. Vypalování žhavým železem se u nás nedělá, i když některý velký dobytkáři svý značky mají. My se staráme jen o krávy svýho rodu...“

Davidovi nebylo jasné, co považují za svůj rod a co ne; bylo mu vysvětleno, že většina kluků je nějak spřízněných přes společné příbuzné nebo čistě tím, že pocházejí z města Dry Hillu. Kromě toho mají spoustu dalších příbuzných jinde, takže není tak úplný nesmysl, že na jihu je příbuzný každý s každým. Aby se zjistilo, kdo se na koho může obrátit, je důležité znát svoji rodovou linii až do příchodu do Arminu, případně ještě kousek dál do původní země. Když máš problémy, najdi si nejvýznamnějšího člověka ze své přízně, svěř se mu a on pošle své mladé bojovníky, aby ti pomohli. Samozřejmě taky každý z přítomných je ochoten se pro dobro druhých vypravit na válečné tažení; bohužel je o to ještě nikdy nikdo nepožádal.

A potom přišel šok: nikdo z kluků není ze starousedlického rodu, Grammy se dokonce ani v Arminu nenarodil. Rodiče všech se přistěhovali a není je tedy možno považovat za plnoprávné Arminy. Až ti, kdo se narodili na Ostrově, jsou čistokrevní a platí pro ně podivné císařské zákony.

„Proč je důležité, kde se kdo narodil?“

„Nejen narodil,“ řekl Quinn s pískovými vlasy. „Důležitý je, kde je zplozen... jako kde jeho otec stříkl semeno do jeho matky. Pokud to bylo na posvátný arminský půdě...“

David znepokojeně zamrkal. O těchto věcech nebylo v jeho rodině zvykem moc hovořit. Něco rozpačitě zamručel.

„Je-li někdo zplozen v souladu se zákony země,“ pronášel Quinn pyšně jako ve škole. „Poskytne mu Matka Země ochranu od té chvíle. Pokud tomu tak není, může se... může se...“ ohlédl se na Grammyho, ten spokojeně kývl a pokračoval:

„Heleď, do tý doby, než jsi sem přišel, máš nějakou karmu. Naše země ti ji částečně smaže, ale ne tak úplně. Něco ti zůstane. Ale až na ní zplodíš děti, ty už budou plně v ochranným štítu...“

„Moji mámu a malou ségru zabili banditi. Chceš tvrdit, že kdyby byla... to, tady v Arminu, tak se to nestalo?“

„Rozhodně by to byl daleko větší průser! Ti chlapi by dostali podstatně horší trest!“

„Dostali. Postříleli jsme je.“

„To je v pořádku. Ale... všecky?“

„Ne. Ten nejhorší ještě žije. A spousta dalších.“

Quinn se na chvíli hluboce zamyslel; tyhle věci znal ze školy, ale v detailech jasno neměl. „Já se na to zeptám.“ slíbil.

„Koho?“

Quinn upadl do rozpaků. Taky ostatní se zatvářili, jako kdyby tahle otázka byla nanejvýš nevhodná.

„Zeptám se na to!“ řekl Quinn zvýšeným hlasem.

Grammy udělal jakési gesto. David si už všiml, že doprovázejí svá slova výraznými pohyby rukou a vytušil, že je to způsob, jak se domlouvají beze slov. Takových možností bylo víc.

„Vysvětlím mu to,“ řekl Grammy. „Víš, Davide, na bohy se nikdy nikoho neptej. Myslím na ty... osobní. Když ti to někdo řekne, tak je to v pořádku, ale... my se taky neptáme na tvoje.“

David se tvářil, jako by narazil nosem do zdi.

„Budeš mu to muset vysvětlit,“ řekl Gerry. „Teď jsi ho vyděsil, že nebude myslet na nic jinýho. Dělalo by to problémy.“

„Můžu já?“ ptal se Quinn.

„Rozhodně ne!“ zavrčel Grammy. „Davide, důrazný varování: od Quinna si nedej vysvětlovat nic, co se týká božstev. On má různý kontakty na dost nepříjemné démony...“

„Moji ochránci nejsou žádný démoni!“ vypěnil Quinn.

„Že jim teda dáváš pít krev svejch koní!“

„Něco obětovat musím, ne?“

„Dáváš jim taky svoji krev; všichni to víme!“

Quinn se dotkl nápadných jizev na prsou; i David si jich už povšiml, jen netušil, že jsou udělané schválně. „Všichni jste pitomci!“ řekl se vznešeností krále.

Ne že by David cokoliv chápal.

„Je to na mně,“ povzdychl si Grammy. „Tak sleduj: jsou velcí bohové a malí bohové. Ty velký známe a uctíváme, ale s vědomím, že jsou příliš mocný a příliš daleko. Starost o jejich zájmy přenecháváme radši kněžím, co žijou v chrámech a klášterech.

Naši parťáci jsou malý bohové; duchové stepi, větru, slunce, deště, skal... taky dryády, co sídlej ve stromech, najády ve vodě a... no, ženský božstva. Ty tě zatím nemají co zajímat.“

David však viděl obličej Quinna, jehož to rozhodně zajímalo.

„Potom jsou bytosti trochu zvláštní... oboupohlavní? Mění se podle nálady. Ty jsou neviditelný, ale zjevujou se ve snech. Když se ti bude zdát něco nesmyslnýho, tak jsou to oni...“

Quinn opět nesouhlasil. Postřehl, že Davida jeho nesouhlas asi zajímá, takže se tvářil jako jediný inteligent mezi pitomci.

Grammy pronesl něco, čemu David nerozuměl, ale dozajista to bylo velice sprosté a související se sexem.

„Dopovídej mu to!“ řekl Gerry. „O ochráncích, to potřebuje vědět nejdřív. Aby někoho neurazil.“

„Tak jo. Ty seš asi křesťan, co? Jako mají křesťané strážnýho anděla, má každej bojovník svý ochranný duchy, ty mu pomáhají. Patří k nim jeho předkové, svatý, co má po nich jméno, kamarádi a vůbec lidi z rodu, hlavně ty, co padli v boji. A samozřejmě každý zvíře, který s tebou bylo v kontaktu a pak zemřelo. Tvůj kůň, pes, bejk... A potom zvířata, který ulovíš a projevíš jim v bardu umírání patřičnou úctu. Kdybys to neudělal, stanou se zlýma a budou se ti mstít, tak na to pozor!“

„Eah...“ hlesl David a vykulil oči.

„My jsme lovci, chápeš? Zvířatům zas tak moc nevadí, když je zabiješ, ale musíš jim vzdát poctu! Třeba přijmout jejich krev, ta je posvátná; když někoho ulovíš, označíš se jeho krví a nosíš ji, dokud ti ji něco nesmyje. Když je to větší zvíře, označí se krví všichni, kdo se zúčastnili lovu.“

„Taky se krve napijem. Je horká a dává sílu!“ řekl Gerry.

David naslouchal a zároveň to promýšlel; nikdy nic takového nezažil, ale dost ho to lákalo zkusit. Vyrazit s nimi na lov...?

„Jo, bardo umírání, to je plus mínus čtyřicet dní, takže kdybys náhodou na něco zapomněl, žádná chyba, ještě se to dá napravit, když si vzpomeneš. S tím souvisí obřady před lovem... přivoláváš si kořist. Některý z nás si na to potrpěj!“

To se týkalo Quinna, který až doposud mlčel, ale dělal takové ksichty, že to muselo zaujmout. Zdálo se, že nesouhlasí s ničím, co náčelník říká; David váhal, zda je to drzá urážka.

„Lovecká hra je náhodou bezva!“ přidal se další ze starších. „Když se třeba rozhodnem ulovit pakoně nebo zebru, tak se někdo za to zvíře přestrojí a ostatní se snaží ho ulovit. Když se jim to povede a zabijou ho, budou mít štěstí...“

„No fakt!“ vykřikl jiný. „Pamatujete, jak jsem dělal kozorožce a lovili jste mě ve skalách? To jak Gerry slítnul do strže a narazil si ruku...“

Začali ječet a překřikovat se; Grammy je mohl utišit, ale radši je nechal vykřičet, nevypadalo to na větší konflikt. A Davida to zajímalo, což na něm ostatní viděli. Než mu vypovídají všechny své zážitky (a komentáře k nim), uteče hodně času. Už při té představě se stával jejich oblíbencem.

„Co je to vlastně to bardo?“

„Klíčovej moment je chvíle, kdy duše odchází z těla. Duše je dost mazaná, ví už předem, že tělo opustí, ale chce to udělat s patřičnou parádou. Pak se ještě čtyřicet dní zdržuje okolo, to je možný se s ní domluvit, přinést jí oběť a tak. Ale když někdo zachází s mrtvolou neuctivě, duše se může taky mstít.“ vykládal Grammy. „Ne, teď nebudeš vyprávět žádný historky, Gerry! Necháš si to na večer před spaním, aby se David pořádně vyděsil!“

„Náhodou, já se nebojím, jenom chci vědět... Hele, byl takovej leopard a jeho kůň. Zabili je vojáci. Myslíš, že jsou ještě někde tady a sledujou, jak to pokračuje?“

„Určitě. Zachytil jsi něco takovýho?“

„Nosím ve vlasech žíně toho koně. A kůži z leoparda měl u sebe jeden voják, Lord ho zabil a vzal si ji.“

„To je v pořádku. Zkus toho leoparda poprosit, aby tě chránil!“

„No... já nevím. Pobožnej říkal, že je mladej a moc toho ještě nedokázal. Proto se nechal zabít.“

„Tím líp pro tebe. Muselo ho naštvat, když žil tak krátce... Určitě ti chce pomáhat!“

Začali se překřikovat různými radami, co by měl David dělat; ale Grammy je zase zarazil. Davidovi to vrtalo hlavou:

„Proč má každej jinej názor, co by se mělo dělat?“

„Protože každej má jiný ochránce, ne? Nejsme všichni stejný...“

„Může se postavit jeden proti druhýmu? Třeba v boji...“

„Jo, často a rádi. Když se servem, bojujou spolu taky oni. Je to bezva hra... občas si musíme protáhnout kostru!“ Quinn se na náčelníka díval tak, jako by ho vyzýval.

„Nezkoušej to, dostaneš na hubu!“ řekl mu někdo.

„Náhodou, už jsem nedostal dlouho! Teďka před deštěm je Grammy slabej jak čaj, určitě bych ho dostal!“

Ať byl možná slabej, rozhodně se uměl ovládat; pohrdavě odfrkl jako kůň a pokračoval: „Jo, to jsem ti ještě neřekl. U zvířat je každej samec tvůj bratr a každá samice tvá žena. U holek je to samozřejmě naopak. Takže když zabiješ samici, je to zároveň vaše svatba. Chápeš to? Ona se považuje za tvoji ženu, tak...“

„Pěkná blbost!“ vykřikoval Quinn. „Duše nemá pohlaví, není muž ani žena! Neblbni mu zbytečně hlavu!“

„Takže si ji neberu za manželku?“

„Proč by ne? Ale všechny, i samce! Každej koho zabiješ je tvá žena, jednou se ti vrátí. Proto musíš pokropit každýho svým semenem, jinak se urazí...“ křičel Quinn.

David polykal naprázdno, mrkal řasami a žasl.

„Co, jseš z toho znechucenej... vyděšenej?“ doráželi.

Nevěděl, co jim odpovědět. Souviselo to s hlubokým tajemstvím, které až doposud nikdo neznal: že totiž už nějaký čas ho vlastní tělo nutí k podivným činnostem. Občas se mu ztopořil pohlavní úd a nechtěl toho sám od sebe nechat. Když si s ním chvilku hrál, vystříklo semeno a dosáhl uvolnění, ale to šlo jen o samotě, když to nevěděl táta a máma... tušil, že by nesouhlasili, tak o tom neříkal nikomu. Jenže tihle Pastevci chodí nazí, určitě to poznají. Navíc, ty jejich řeči...

„Jsou tři věci, kterými dáváš najevo svoji moc: vlasy, semeno a krev.“ řekl Grammy. „Když je něco tvoje, uvážeš na to copánek, skropíš krví a semenem, a už ti to nikdo nevezme. Ani Quinn!“

„Nedráždi ho!“ šklebil se potměšile Quinn. „Je ještě malej... bojí se, co? Brečel by, kdyby sis s ním zahrál!“

„Hele, drž hubu! Už si dovoluješ moc!“

„Já... nebrečel bych!“ řekl David.

„Neposlouchej toho blba! Drž se zpátky, dobře ti radím.“

„Je to... nějaká magie?“ zeptal se David a dotkl se pramínku vlasů, na kterém měl kamínek. „Potom... souhlasím!“

Starší kluci blýskali očima, ale Grammy je zarazil.

„Rozmysli si to! Hry Pastevců...“

„Moje hry taky nejsou...“ David v rozpacích zmlkl.

Nastala vřava, kterou dost dobře nechápal, každý něco křičel, až to vypadalo na rvačku. David měl samozřejmě trochu strach, ale taky ho zajímalo, jak by obstál. Proti Grammymu samozřejmě ne, ale třeba proti Quinnovi? Nebo Gerrymu, ten se mu líbil...

Mezi Grammym a Quinnem padlo několik ostrých urážek. Všechny ve slangu, jemuž David nerozuměl, ale nepochybně měly silně sexuální podtext. Quinn se už zároveň připravoval k boji, přetáhl přes hlavu pochvu s nožem a odhodil ji. Ostatní přihlíželi a fandili; konečně se náčelník rozhodl nezbedného podřízeného ztrestat.

Jako by se to rvaly dvě divoké šelmy; vrhli se na sebe, útočili rukama i nohama, ale jejich údery šly většinou do prázdna, neboť dokázali velmi hbitě uhýbat. Už nekřičeli, to obstarávali nadšení diváci. Ale byli tak rychlí, že David je nestíhal ani sledovat a byl nucen značně poopravit svou domněnku, že by proti někomu z mladších čestně obstál.

Jakkoliv byl Quinn mladší a možná slabší, první pořádný úder se povedl jemu: zasáhl Grammyho chodidlem do nosu. Ta rána náčelníka odhodila kus stranou a způsobila, že mu vystříkla krev; diváci vykřikli radostí bez ohledu na to, komu přáli vítězství. Grammy byl otřesen, ale ne zničen; stačil se zvednout, když se na něj Quinn vrhl, zase se bránil, i když mu krev tekla po obličeji a občas ji vyplivoval. Řekl jediné srozumitelné slovo, ale když je zaslechli, všechny zelektrizovalo a způsobilo vzrušení.

Grammy zasáhl Quinna do břicha. Nohou, ve výskoku a ne naplno, ale stačilo to; Quinn se zkroutil, klesl na čtyři, začal se dávit a dokonce močit. Grammy ho nešetřil, popadl ho za nohu a vytáčel mu ji do protisměru, což muselo dost bolet. Teď už se jen bránil, kopal druhou a oháněl se rukama, ale to všechno Grammy vykryl. Nasazoval soupeři čím dál surovější a bolestivější hmaty, Quinn se snažil mu to oplatit, ale chyběla mu ta síla. Konečně to vzdal a nechal se převalit na břicho.

V té chvíli (s nadšeným souhlasem všech ostatních) jej Grammy zalehl vlastním tělem a vrazil mu ocas do zadku. Co na to říkal Quinn, David neviděl, jeho reakce zanikla v křiku druhých, kteří náčelníka povzbuzovali, aby mu dal co proto. Nenechal se moc přesvědčovat; a Quinn se podřídil a nechal si to líbit, dokud Grammy neskončil a nepustil ho. Pak se oba zvedli, zmazaní blátem a krví, protože taky Quinn měl jakési zranění.

David byl otřesen, zděšen, znechucen; před jeho očima právě jeden z kamarádů surově znásilnil druhého! Ale kdyby si sáhl do vlastního svědomí, byl nucen přiznat, že jej to děsí hlavně kvůli dosavadní výchově; když přihlížel, docela se mu to líbilo a při představě, že dřív nebo později to čeká i jeho, cítil příjemné mrazení. A aby to všichni věděli, jeho tělo reagovalo kladně! Byla by to hrozná ostuda, kdyby se ostatní nechovali stejně.

Grammy, otíraje si hřbetem ruky krev z nosu, pronesl něco, co mohlo znamenat: „Ještě má někdo nějaké připomínky?“

Nikdo se neozval, ale on stejně přejel očima jednoho po druhém; Davidovi se zdálo, že speciálně na něm ulpěl jeho pohled déle než na ostatních. Když mu to došlo, zrudl a sklopil oči. Strašně se bál; té věci samotné i toho, že na něm poznají, že se bojí, ale přesto zároveň těší. A stydí. A vůbec...

Klopil oči. A najednou něco věděl: až Grammy odejde, stane se náčelníkem Quinn. Gerry mu to nikdy neodpustí, stane se jeho nejvážnějším oponentem a bude ho provokovat, kdykoliv to půjde, ať bude bit, jak chce. Zase oči zvedl. Viděl scénu z hrůzného snu o pravěku lidstva: nazí divoši se právě strašlivě servali. Ale necítil žádnou nenávist, dokonce ani napětí; rvačka paradoxně posílila jejich vzájemné vztahy. A co víc: David měl pocit, že od této chvíle do té smečky patří. Proč vlastně?

Grammy se na něj zašklebil: „Tak jsi to viděl! Pacholci, každou chvíli potřebujou nařezat, aby věděli, kam patřej!“

„Je otázka, kdo koho vůbec seřezal!“ popichoval Quinn.

„Ty - chceš ještě?“

„Zkus to! Podruhý už nebudeš mít sílu!“

Grammy mávl rukou. „Už toho nech! Mě zajímá, co na to David!“

David rozhodně nebyl rád, že se pozornost soustředila na něj.

„Co mám říct?“

„Něco bys rozhodně měl,“ řekl Gerry. „Slyšeli jsme, že bílý kluci z toho bejvaj aspoň na větvi - co?“

David chvíli mlčel. Pak pokrčil rameny.

Quinn k němu přikročil, David o půl kroku ustoupil, ale nebál se. Quinn byl celý špinavý, jak ho Grammy válel v bahně smíšeném s krví a David měl pocit, že ostře páchne jako zvíře.

„Tak, zkus dát odpověď: Troufl by sis s náma vyjet na pastviny, když se tam občas takový rvačky odehrávají? I s tebou?“

David odpověděl: „No... proč ne?“

Koukli jeden po druhém. Nemuseli nic říkat, ale David věděl: berou ho. Počítají s ním.

(Dodatečně se vyděsil: čekají mě pěkný věci!)

Tak se zeptal: „Je tohle taky nějaká magie?“

„Neznám nic, co by nebyla magie.“ řekl Grammy.

Nějaký další kluk upozornil: „Hele, pohnem se stádem? Koukám, ty mraky se začínají chystat na nějakej fesťák!“

„Jo, jasně! Stejně potřebujem osprchovat!“

Naráz se všichni ujali svých povinností, sháněli koně, nasedali a biči popoháněli krávy. Jediný David neměl tušení, co by měl dělat, tak se snažil jim uhýbat z cesty.

Jenom Gerry se na chvilku přitočil: „Hele, abys nebyl tak moc vyděšenej, zapamatuj si: Nikdo se tě nedotkne, dokud si nezačneš. Slabší vždycky napadá silnějšího. Nikdy naopak.“

„A když si začnu?“

„To si potom nesmíš stěžovat...“

Gerry zmizel v oblacích prachu od zvířených kopyt. David si to nějakou dobu přemílal v hlavě; pak si ho vyhledal i v tom zmatku.

„Jak to bylo s tebou?“ křičel.

Gerry se rozchechtal: „Já si vždycky začínal!“

David jel se stádem. Těžko se mu dýchalo, občas kašlal a tiše proklínal takovou jízdu. Ale přesto si všímal, že se obloha čím dál víc zatahuje a tmavne, jako by slunce pohasínalo.

Fascinovali ho jízdní býci; takové zvíře je něco docela jiného než kůň, hlavně pro svoji tupost a umíněnost. Jediný možný způsob ovládání je přes nozdry, probodnuté ozdobami nevídaných tvarů, od nichž vedou otěže. V civilizovaném světě nosí býci v nose kroužek, tady měl každý něco jiného, zřejmě podle vkusu majitele. Výrazným znakem každého takového zvířete jsou rohy a uši, obojí všelijak ozdobené. Kovové náušnice (několik v každém uchu) si David nemohl prohlédnout zblízka, i jezdec měl s divokým býkem co dělat. Ale okolo rohů byly opleteny copánky, dozajista z vlasů samého majitele. Některé už dost roztřepené.

No a samozřejmě, koně i býci byli pomalovaní magickými symboly. Ve světě Pastevců neexistovalo nic, na čem by se jejich magie nevyřádila; býk a hřebec jsou mimořádně mocné osobnosti, synové ochranných božstev býka Apise a koně Hrimfariho, nosícího na hřbetě měsíc. Dalším symbolem moci je slon, ale bohužel toho nikdo z Pastevců nevlastnil.

Náhle zarachotil hrom. Přišlo to zdálky, David ani neviděl zablýsknutí, ale rachot všechny upozornil, že začíná bouře. I dobytek to poznal, krávy už delší dobu šly rychlejším krokem a srazily se víc do houfu. Grammy v čele ječel a točil nad hlavou dlouhým bičem; David si všiml, že nějaký mladý býček vyběhl ze stáda a prchal stranou, dojel ho a křikem zahnal zpátky. Gerry, když to viděl, se rozesmál a ukázal na svůj bič, že se to dělá tím; ale David žádný bič neměl.

Už viděli i blesky; hrom rachotil stále silněji a dřív po záblesku, bouře se blížila. Začal foukat studený vítr a odfoukl všechen protivný prach; pak spadly první kapky, bolestivé jako rány bičem. David se zkroutil na hřbetě koně, když dostal první, ale Pastevci se smáli a halekali něco, čemu nerozuměl.

Pak se nebe protrhlo a zřítilo dolů. Step se rázem proměnila ve čvachtající bláto, do něhož se bořili koně i krávy; ve stádu nastal zmatek a kluci je jen s vypětím sil udržovali pohromadě. Grammy ukazoval na jakýsi nevelký vršek; hnali dobytek tam a zde zastavili, což krávy ochotně splnily. Srazily se těsně k sobě, telata uprostřed, býci s dlouhými rohy všude dokola. Pastevci objížděli vršek, který byl o to lepší, že z něj voda stékala.

David si nemohl moc prohlížet krajinu, měl oči slepené deštěm. Dojel ke Gerrymu a zastavil se u něho; Gerry seděl se svěšenými rameny, nakloněn dopředu připomínal svým postojem velikou divnou opici. Usmál se bílými zuby a ukazoval něco prstovou řečí, ale té David ještě moc nerozuměl.

Pak vypozoroval, že déšť se zmírnil; bylo dokonce vidět i kus dopředu. Pod kopcem se rozkládal močál, jehož vodu čeřily nové přívaly deště. Předtím tam byla vyschlá step se suchou trávou a ubohými orvanými keříčky, teď jen vrcholky keřů trčely z vody.

„To nic!“ křičel Gerry. „Voda se vsákne. To je jen první příval - to ještě nic není...“

A skutečně - ani ne za půl hodiny přestalo pršet, mraky se roztáhly a opět vysvitlo slunce. David to uvítal, klepal se zimou a ani ostatním nebylo dobře. Z hřbetů krav stoupala pára a ostrý, čpavý pach dobytka.

„Jedeme dál!“ rozhodl Grammy. „Quinne, povedeš stádo, já musím dopředu vyhledávat cestu. Johny a Abey, vy pojedete na bocích. Gerry, ty seš zadák; no a David... jasně, s tebou. Pokud možno se neutop, když budeme brodit!“

Quinn přikývl; David byl rád, že se nemýlil v odhadu, skutečně to byl nejspolehlivější zástupce velitele. Vést stádo je hlavní povinnost náčelníka, ale ještě důležitější je vyhledávat cestu v rozbahněné krajině. Grammy vjel do vody a brodil se jí, dosahovala koni až po břicho.

Příval deště opláchl všem z těla nejen špínu a prach, ale taky část barevného pomalování, zvláště z obličeje. David měl poprvé možnost prohlédnout si jejich tváře v původní podobě a užasl, jak jsou mladí, mnozí vypadají jako děti. Snad jen ve tváři Grammyho a Quinna bylo možno číst některé dospělé rysy.

Quinn v čele roztočil bič a mocně halekal; stádo se tedy vydalo za ním do rozbahněné stepi. Gerry vyčkával, až se všechny krávy srovnají; pak se zařadil na konec a David vedle něho.

Kromě malování bylo Gerryho tělo zdobeno taky tetováním, avšak nebyly to obrázky jako u některých námořníků, ale různé symboly, vypracované odlišnou barvou. Dál bylo vidět na kůži jizvy; mnohé vznikly zraněním při různých hrách, lovech a nehodách, některé však byly způsobeny záměrně. Taky nosil náušnice, v levém uchu dvě, v pravém jednu, každou jinou. Nebylo to nic divného, Grammy jich měl daleko víc.

Voda skutečně rychle opadávala; ale zůstalo po ní mazlavé bláto, které při pochodu stříkalo kolem a usychalo na kravách, koních i pastevcích. Zvláště na těch, co jeli vzadu, tedy taky na Davidovi. Ostatní byli plně soustředěni na svoji práci, museli teď zabrat a dostat krávy do bezpečí; David neměl na práci nic, jen aby se nepletl. Sledoval je a uvažoval, jestli chodí taky do školy a jak jim tam jde učení.

Jednou se vpředu ozvalo Grahamovo hvízdání a Quinn musel stádo zastavit. Naštěstí jízdní býci znali všelijaké povely a dlouhý bič to vysvětlil i těm, kteří pod svými rohy měli poněkud delší vedení. Kromě Gerryho všichni pospíšili dopředu, aby stádo rychle zbrzdili a stočili do houfu. Po několika desítkách kroků skutečně zastavilo, krávy jen bučely a pošťuchovaly se rohy. Graham zřejmě poodjel, protože se po chvíli ozvalo jeho hvízdání z jiné strany. Quinn se poradil s druhými a pak natočil stádo doleva.

„Budeme brodit,“ řekl Gerry Davidovi. „Neutopíš se?“

Předtím nebyla ve stepi skoro žádná voda; teď se tudy hnala široká bouřící řeka. Grammy stál na druhém břehu a pozoroval, jak k němu dojíždějí; ukazoval rukama, kde je nejlepší brod, ale taky, že do hodiny voda opadne na snesitelnou úroveň.

„Pauza!“ rozhodl Quinn. „Kdo se jde koupat?“

David se podíval na hučící proud vody a hrklo v něm; kluci se však smáli a vtipkovali, zatímco uklidňovali stádo. Psi, kterým na chvíli svěřili péči, byli celí zmazaní blátem. Kluci samotní nevypadali o moc líp, ani se to nedalo očekávat.

Grammy se brodil zpátky; uprostřed proudu musel jeho kůň chvíli plavat. Ostatní ho pozorně sledovali a byli rádi, když přešel bez problémů; okamžitě to ocenili různými posměšky.

„To je dobrý,“ mávl rukou. „Dneska už pršet nebude. Do večera to vyschne a noc bude jasná; ale těšte se zejtra!“

„Zítra musíme ujet co nejvíc,“ mračil se Quinn. „Co myslíš, povede se dorazit ke Třem stromům?“

„Kdyby bylo sucho, tak hravě. Ale copak vím...“

„Ty deště přišly trochu brzo! Už jsme měli být doma...“

Gerry si vybral místo, kde se mohl celkem bez nebezpečí koupat; vlezl do vody, několikrát se ponořil a umýval se. David se šel taky vykoupat, voda mu podrazila nohy a chvíli se v ní plácal, ale ne zas tolik, aby se mu moc smáli.

Když vylezl a ovládl rozklepané nohy, zastavil se před ním Quinn. „Máš šikovný ruce? Potřebuju, abys mi rozpletl vlasy!“

To nebylo jednoduché, měl na hlavě několik copánků a v nich řadu drobných ozdůbek z kovu, barevných perliček, ptačích kostí, peříček a podobně. Všechno bylo maličké, ale nádherně vypracované a možná dost cenné. A určitě sloužící k magickým účelům.

David upadl do rozpaků. Na jedné straně Quinna obdivoval, na druhé se ho trochu bál, což bojovník určitě vycítil. Jeho rvačku s Grammym měl ještě v živé paměti.

„Tak jo...“ hlesl váhavě.

Zato ostatní zůstali zírat. „Teď si chceš předělat hlavu?“

„No a kdy teda?“ zubil se Quinn.

David šikovné prsty měl; Quinn mu podal plátěný pytlík a žádal, aby si ho pověsil na krk a ukládal do něj všechny amulety, které vyplete z copánků. Žádný se nesmí ztratit! David si umínil na ně dávat pozor, nehodlal riskovat Quinnovu nelibost. Chvilku trvalo, než vypletl všechny; obdivoval při tom taky jeho náušnice a kroužek v nose, všechno velmi krásné šperky.

„Od mojí holky!“ cvrnkl se Quinn do nosu a rozesmál se.

„Ty máš holku?“ vykulil oči David.

„Co je na tom divnýho?“

Skutečně nebylo, podle vzhledu mohl mít tak šestnáct.

„Budu ti o ní někdy vykládat. Ten nos mi procvakla, když jsem ji zasvětil - abych z toho taky něco měl!“

Davidovi to došlo a začervenal se.

„Neděs se! Pohlavní touha je dar Matky Země... cvič se, získáš sílu a budeš mít lepší kontakt se svými ochránci!“

„A ty ho nelakuj!“ řekl Gerry s úsměvem. „To by se ti líbilo, učit ho své magii, že?“

„A tebe jsem snad nenaučil správně?“

Grammy zašel do řeky zkontrolovat, zda stoupá či klesá. Bylo to v pořádku, voda opadávala.

„Ještě chvilku... to se stihnem vykoupat všichni a ještě si pak udělat malování. Máme barvy, Gerry?“

„Ještě dost, žádný strachy...“

Quinn se zastavil po kolena ve vodě, přeložil ruce přes sebe a ponořil je dlaněmi proti proudu, při čemž šeptem pronášel něco nesrozumitelného. Pak zašel doprostřed proudu, potápěl se do vody a nastavoval tělo prudkému přívalu; teď říkal svá zaklínadla nahlas, ale David stejně nerozuměl. Nakonec poklekl na kolena, ponořil i hlavu a pročesával si pod vodou vlasy prsty.

Davidovi se to nezdálo: „Není ta voda trochu kalná?“

„No je, proč ne? Aspoň mu budou líp držet...“ řekl Gerry.

„Proč to dělá zrovna takhle?“

„Prosí nymfu té vody, aby ho ochraňovala.“

„Ty to děláš taky?“

Gerry rozpačitě přikývl.

„A viděl jsi někdy takovou nymfu?“

Gerrymu začalo poškubávat v levé tváři; chvíli to vypadalo, že se směje, pak ale řekl: „Není vidět. Ale potřebuje... hodně lásky od člověka. Najády bývají nenasytné.“

Gerry se ohlédl a povšiml si Davidova pitomého pohledu.

„Když jsem poprvé uctíval řeku, přišla ke mně té noci!“ řekl trochu nejistým hlasem. „Má zelené vlasy, zlatě zářící oči a pleť jako odraz slunce na hladině. Ale to je stejně jen podoba pro mne... chceš ještě něco vědět?“

David chtěl vědět leccos, ale radši sledoval počínání Quinna; ten se pořád ještě potápěl a tiše prozpěvoval.

„Co to zpívá?“ zašeptal David.

„Copak já vím? Něco jsou indický mantry, něco keltskýho, něco z Egypta... a možná trochu vlastní fantazie. On Quinn hodně čte a má dobrou paměť...“

Když nic jiného, potěšil Davida alespoň fakt, že umějí číst. V tom případě jsou tu nějaké knihy; sám četl nesmírně rád všecko, co mu padlo pod ruku. I některé knížky, které matka prohlašovala za nevhodné pro jeho věk. Táta mu tehdy nařezal...

„Co je?“ zeptal se podezíravě Gerry.

„Nic. Vzpomněl jsem si na naše...“

Gerry složil prsty do nějaké složité konstrukce. Pronesl něco; byla to modlitba z Tibetské knihy mrtvých, ale David samozřejmě neznal jediné slovo tibetsky.

Quinn se vynořil z vody a kráčel k nim. Vypadal vznešeně. Jak slunce zářilo, jeho tělo se lesklo jako ze zlata.

„Pletl jsi někdy copánky?“ zeptal se.

„Sestřičce. Ale... jenom dva, takové...“ zajíkl se David.

„Dokážeš je udělat tak, jak byly? A zaplést do nich amulety?“

„Zkusím...“

Chvíli si hleděli do očí. David měl pocit, že se nedívá jen do zřítelnic šamana smečky, ale že tam vidí i oči vodní nymfy. Měl z Quinna čím dál větší strach a čím dál víc ho obdivoval.

„Tak zkus.“

Quinn měl koženou brašnu a v ní spoustu věcí. Jedna byla hřeben z želvoviny s tepanou kovovou rukojetí. Tím hřebenem si začal pečlivě pročesávat vlasy a prohlížel se v malém zrcátku. Také bylo krásně vyzdobeno. Všechno dar Quinnovy matky.

Koupali se ještě někteří jiní; více méně napodobovali Quinnův rituál, ovšem daleko méně pečlivě. Gerryho napadl Abey a chvilku se rvali v bahně; David měl chuť mezi ně vlítnout, ale nemohl, měl důležitou práci. A Quinn ho pečlivě kontroloval.

Zhruba v polovině práce Davida něco napadlo: „Já jsem slyšel, že takový věci, co se nosej ve vlasech, jsou posvátný! Že se jich žádnej nesmí dotknout, aby je... neznesvětil.“

„Správně. To je pravda.“

„Dokonce ani tvých vlasů se nikdo nesmí dotknout!“

„To je taky pravda.“

„Tak proč já...?“

„Tobě jsem to dovolil.“

Splétání trvalo dlouho; Gerry a Abey už se servali, pohádali a vykoupali v řece. Grammy opět zkontroloval výšku hladiny.

„Ještě je čas. Uděláme si pomalování a pojedem!“

Konečně David skončil; zapletl Quinnovi do vlasů všechno, co z nich předtím vyjmul, vyjma tenkého kovového kroužku. Ale ten se dal přidat kamkoliv, byl otvírací. Quinn jej držel mezi prsty.

„Od začátku mám chuť způsobit ti nějakou bolest!“ řekl.

„Proč?“ Davidův hlas nezněl ukřivděně, jen ho to zajímalo.

„Jseš takovej hrozně hodnej. Takový děti se mají surově mučit.“

Quinn sáhl do svých věcí, vytáhl dlouhou úzkou jehlu s ozdobnou hlavicí a obrátil se k Davidovi. Tomu v té chvíli došlo, co chce udělat, ale nepodnikl jediný pokus o obranu.

„Bude to bolet!“ řekl Quinn, přejížděje po jehlici dvěma prsty.

David k němu místo odpovědi natočil levé ucho.

Bolest očekával; ale netušil, že jehla bude horká, téměř žhavá. Byl to snad účel přejíždění prsty? Quinn mu probodl lalůček, ale nechal ji v ráně a ještě jí pohyboval, aby se zvětšila. David se snažil ovládnout, aby ani nevzdychl; měl pocit, že Quinn ho týrá záměrně, zatímco ostatní kolem se smáli. Konečně jehlu vytáhl, olízl krev, prostrčil kroužek a zacvakl.

Přestože to bolelo, byl David pýchou bez sebe. Konečně má náušnici jako dospělý! Už je to všechno? Ve vlasech nosí žíně koně padlého v boji, kamínek z hor, korálky od Pobožného střelce; teď ještě pomalování!

„Ale dyť jo!“ prohlížel si ho kriticky Grammy. „Tak mi napadá, škoda že nemáme čas postavit někde potní lázeň, pořádně se vypařit a důkladně oholit celý tělo. No moc nečum, jseš už taky chlupatej jako opice! Holky se nám budou smát...“

„Čemu?“ nechápal David.

„Mít chlupy na těle, kromě vlasů, je hrozně neslušný. Proto než přijedem do města, bejvá zvykem se upravit...“

„A co?“ namítl Johny. „Když se to holkám nebude líbit, ať nám to udělají samy! Od čeho tam jsou?“

„...pěkně rozmazlenej, koukám!“

„A co? Mám ségru a ta má kámošky. Tak ať se snažej!“

Jestli to Johnymu připadalo jako řešení, Davidovi tedy ne. Když si představil, že by mu nějaká holka chtěla holit tělo...

„Stejně nás oholej při Vyjíždění! To si nenechají ujít...“

„Co je Vyjíždění?“ ptal se David.

„Když po deštích ženem stádo na pastviny. Je to veliká slavnost se spoustou obřadů. Však uvidíš!“

„Existuje něco, pro co tady není nějakej předpis?“

Zarazili se, Quinn si vyměnil rozpačitý pohled s Grammym.

„Pokud vím, není. Kdybys něco takovýho našel, ozvi se a my hned něco vymyslíme. Nebo vymysli ty, seš chytrej dost!“

„Je předepsaný, jak máte vypadat, jak se chovat, co kdy dělat! Není to trochu protivný?“

„Jasně, musí bejt! Čím protivnější zákony, tím lepší. Proto je zákon nad náma, abysme si nedělali, co chceme. Musí to bejt zákon tvrdej a nelítostnej, abys cítil jeho ocelovou pěst...“

„No... já nevím...“

„Co bysme pak dělali celej den? Pasení je nuda...“

David se rozesmál. „Chceš říct, že si vymýšlíte z nudy ty nejnemožnější zákony, abyste se povyrazili?“

„Pardon! Ty nejnemožnější zákony mají polní smečky.“

„To je zas co?“

„Kluci, který se připravujou na boj. Džungloví a z města. Jako z Kingtownu, co mají kchang. Otrockou krevní mstu.“

„Vůbec nevím, co to je!“

„Slovo kchang je mongolský a znamená dřevěnej kruh, kterej se navlíkal otrokovi kolem krku. U nás to znamená něco, co si nosíš s sebou, dokud se nepomstíš tomu, kdo ti ublížil.“

„Jako já pomstu za tátu, mámu a ségru?“

„Jo, to je kchang. Bude tě tížit, dokud se ho nezbavíš.“

Johny přinesl asi šest lahviček a štětce, vyrobené z chlupů z kravských oháněk, spojených pryskyřicí. V každé lahvičce byla barva, zřejmě rostlinného původu.

„Rozmíchal jsi to pořádně?“

„Jo, neboj. Podojil jsem dva bejky!“

David se zatvářil nechápavě, tak Gerry vysvětlil:

„Barva se ředí býčí močí, aby držela i ve vodě!“

„Proto tak smrdí?“

„Správnej Pastevec je cejtit po dobytku!“

David neřekl nic, ale Gerry ho postrčil dopředu: „Vyhrej si s ním trochu, ať vypadá jako člověk!“

Johny pečlivě prozkoumal Davidovu tvář, pak namočil štětec do červené barvy a počal mu malovat přes obličej klikaté čáry.

„Máš nádherně zrzavý vlasy!“ ocenil.

„Vždycky blond!“ urazil se David. „Jsem sice Irčan, ale nejsem zrzavej - u všech čertů!“

„Škoda. Jak sám chceš, ale šlo by to narezatět víc!“

„Ještě řekni, že je na to taky nějakej předpis!“

„To ani ne, ale je to znamení slušnýho vychování.“

David se rozesmál tak, že mu Johny rozmazal čáru na krku.

„Barva vlasů má co dělat s vychováním?“

„No jistě. Jsou barvy dobrý a barvy špatný.“

„To mi teda povídej!“

„Dobrý barvy jsou kočičí, černá a zlatá. Pak písková reortská, jako má lev hřívu. Hnědá jako medvěd. Všecky ostatní jsou špatný, zvlášť ty vymyšlený uměle.“

„Co modrá nebo zelená?“

„Modrá je barva nebe a zelená barva země. Taky dobrý.“

„A rezavá?“

„To je barva krve. Čím krvavější, tím lepší.“

„A bílá?“

„To je barva čarodějů. Od tý doby, co se už nestříhají.“

Johny teď vzal zelenou barvu, pak žlutou, modrou, černou. David měl pocit, že dostává vzhled velikonočního vajíčka.

„Můžu se vidět?“

Někdo mu přistrčil zrcátko; hleděla na něj docela cizí tvář barbarského válečníka. Skoro by se lekl, kdyby...

„Tys říkal, že jsi už bojoval? Zabil jsi někoho?“

„Strýček Tim říká, že čtyři.“

„Dost dobrý...“ zamručel Gerry.

„Někdo je zabít musel!“ opakoval David výrok Pobožného střelce.

Pastevci si vyměnili pohledy. Pak Johny namočil štětec do černé barvy a namaloval mu přes obě tváře šikmý pruh od spánků přes lícní kosti až k ústům.

„Takový znaky nosej kluci z polních smeček. Co už bojovali nebo aspoň jsou na válečný stezce. Měl bys dostat čtyři péra...“

„Péra, co nosíte vy, taky něco znamenají?“

„Samozřejmě. Většinou jsou za úspěšný lovy. Ale některý taky... no, on se ti každej pochlubí sám!“

Kluci se teď věnovali vlastní výzdobě; většinou nanášeli novou vrstvu barvy na starou, která byla ještě vidět. Pokud někde něco změnili, tak jen v detailech.

„Jak dlouho takový pomalování vydrží?“

„Buď klidnej, dost. Do Vyjíždění určitě. Pak každýmu udělají nový znaky...“

Jak se Davidovi zdálo, nejoblíbenější barva byla červená; tou si každý udělal řadu znaků po celém těle, zvlášť v rozkroku. Ale taky pohlavní orgány svých býků pečlivě natřeli na červeno.

„Bejk má právo, aby to na něm bylo vidět!“ vysvětlil Grammy.

„Nezdá se, že by se jim to líbilo!“ usoudil David.

„Že po nás jdou rohama? Jsou rozdivočelý, no... Počkej, až to na ně přijde a dají se do sebe! To bude řežba...“

„Cvičíte je na to nějak?“

„Ono to snad ani není nutný. Máme co dělat, abysme je naučili jakž takž poslouchat a nosit nás na hřbetě. Kdybysme je učili se ještě rvát, tak s nima nevydržíme!“

„Proč teda jezdíte na bejkách a ne na koních?“

„To poznáš, až si na nějakýho sedneš. Je to paráda!“

David rozhodně neměl náladu sedat si na býka, postačil mu jeho kůň. Zatím ještě nepociťoval k býkům takovou lásku a obdiv jako druzí; ani neměl pocit, že by ho to někdy chytilo.

„Čím mocnější zvíře zkrotíš a jezdíš na něm,“ vykládal Quinn. „Tím víc síly přejde do tebe. Svíráš ho přece koleny, ne? Tvoje čakry se propojí s jeho...“

David řekl: „Hm...“ Neměl tušení, co jsou to čakry.

„Já vím, teď je ti to k ničemu! Ale přece jednou budeš chtít chodit za holkama; a když budeš mít sílu jako bejk...“

David řekl: „Eaah!“ a snažil se nevypadat jako blbec.

„Samozřejmě, bejci i hřebci se brání. Proč by taky chtěli předávat svou sílu zrovna tobě? Ale ty je zkrotíš a vezmeš si je; bojovník se má s každým samcem střetnout v boji a každou samici si vzít za manželku.“

„Ale... býk je přece taky samec!“

„Tak vidíš, že to chápeš. Když na něm jezdíš, je to mystická svatba; přijímáš ho za svoji ženu. Už to chápeš?“

„Asi jo.“

David to skutečně pochopil. Jinak by nebyl tak vyjevený.

Grammy se vracel z řeky: „Jdeme brodit! Ty se nám nepleť!“

Všichni nasedali; čerstvě pomalovaní vypadali ještě víc jako Indiáni. Smáli se, halekali a práskali biči; vehnali první krávy do brodu, ty zapadaly po břicha a některá telata musela dokonce plavat, bučela strachem a překvapením, protože tolik vody ještě v životě nepoznala. David přebrodil taky a pak se držel stranou, ale když si všiml, že jedno tele zachytil proud a odnáší, vjel kurážně za ním, popadl je za oháňku a táhl na mělčinu. Samozřejmě se bránilo, dokonce ho strhlo s koně, ale pak už stálo na svých, jenom se třáslo a truchlivě bučelo.

„Klidně ho pusť, kráva si ho najde!“ volal Gerry. „Děkuju... každý tele znamená škodu...“

Přešli bez pohromy; teď táhli rozbahněnou, rychle schnoucí stepí. Slunce se kutálelo k západu. Grammy a Quinn se hádali, zda bude ještě dnes pršet nebo ne.

„Já myslím, že to byl ojedinělej liják,“ soudil Grammy. „Jsem pro to, abysme tábořili jako normálně!“

„Jestli bude zejtra všecko pod vodou, tak ti dám na hubu, jo? Měli bysme hnát, co to půjde!“

„V noci? Neuvidíš na krok a někde polámeš dobytku nohy! Ani nápad, pojedem pomalu a nebudem bláznit!“

„To taky můžem dojet domů za tejden!“

„Oni někoho pošlou, když to začalo dřív...“

S tím všichni souhlasili. Lépe řečeno, doufali v to.

Gerry dojel Davida: „Máme důležitej úkol: jak uvidíš cokoliv hořlavýho, hned to seber! Suchý dřevo je nejlepší, ale nebude ho tady moc, leda z nějakejch křovisek. Suchej kravskej trus je naše nejlepší palivo, takže když uvidíš vyschlý hovno...“

„V tom bahně?“

„Jaký bahno? Všechno perfektně vysychá, za hodinu je sucho, že se bude ještě prášit! Já jenom, abys věděl...“

Kravský trus vypadá jako lívanec. To David věděl; i to, že brzy vyschne na placku, z které si ptáci a hmyz vyzobou, co jim chutná a zbytek nechají. Ten zbytek se sbírá a ukládá do zvláštní brašny, kterou má každý jezdec a dlouho před tábořením si ji přehodí přes rameno. Pastevci jsou přesvědčeni, že vše, co souvisí s kravičkami, je voňavé. Zkuste jim to rozmluvit.

David pozoroval, jak si počínají kluci a dělal to po nich, takže taky on brzy naplnil darovanou tašku aspoň do poloviny. Jeli až do chvíle, kdy se slunce dokutálelo k západnímu obzoru; tehdy je krátce pozdravili a Grammy hledal vhodné místo, než se úplně setmí. Objevil terénní vlnu, která nemohla být zaplavena, ani kdyby se v noci dalo opět do deště; ale tekl tam potůček a v údolí bylo dost bahnitých louží, aby se krávy mohly napít.

„S vařením se nebudeme moc párat,“ rozhodl Grammy. „Máš rád placky? Kdyby ne, tak máš smůlu, nic jinýho nebude...“

Davidovi to bylo fuk, měl hlad jako dva vlci najednou. Pomáhal při zapalování ohně; zatímco Pastevci považovali kouř z kravského trusu za libě vonící, on měl jiný názor, ale neodvážil se říct ho nahlas. Radši sledoval, jak z jednoho nákladního koně skládají potřeby na vaření: konstrukci na zavěšení kotlíku, velikou pánev z litiny, pečlivě zabalené pytlíky s moukou, nádobky s kořením, ploché láhve s vysoce kořeněnými marmeládami, kterým se říká čatní a můžou mít jakoukoliv chuť, podle toho, co kuchaře zrovna napadlo. Taky máslo, které kluci vlastnoručně vyrobili tak, že smetanu zavěsili přes koně a nechali po cestě natřásat.

„Nečekej žádnou hostinu, dojídáme zbytky. Ale zítra, jestli se nám podaří dojet ke Třem stromům, si snad pochutnáme víc!“

„Jestli...“ vrčel Quinn, prohlížeje si vymetenou oblohu. Právě na ní vycházely hvězdy a chystala se nádherná noc.

Vařil Abey, ostatní mu pomáhali. Na pánvici rozpustil máslo, plácl tam mouku smíšenou s vodou a pekl placku; když ji osmažil po jedné straně, obrátil ji železnou vidlicí, osmažil z druhé a podal tomu, kdo byl zrovna na řadě. Davida varovali, že placka pálí, takže si ji bral opatrně, ale stejně mu trocha rozpáleného tuku kápla na nohu, zaklel a skákal chvíli po jedné. Kluci se mu ani moc nesmáli; každý si svou placku pomazal některým čatní a cpal se, až mu lupalo za ušima.

V kotlíku se vařil čaj. Na čaje byli Pastevci uznávaní experti, neustále sbírali bylinky a dohadovali se o jejich účinnosti. Do svých odvarů zásadně nedávali cukr (pokud tam nepatřil z nějakého zvláštního důvodu, ale pak to byl cukr z mízy některých stromů). Když dali Davidovi napít poprvé, měl pocit, že se mu rozpustí zuby. Rozhodně by takový odvar nikdy nenazval čajem.

„To nic není,“ smál se Gerry. „Ráno uděláme čaj na posilněnou; ten je trochu silnější...“

„Tenhle je na co? Na vylouhování žaludku?“

„Na uklidnění po celodenní práci.“ Gerry buď nepostřehl osten kritiky, nebo se rozhodl ho nevnímat.

Ať to bylo jak chtělo, placek bylo dost a David se příjemně nacpal. Bylo mu docela fajn, všechny starosti ho opustily a měl dokonce odvahu se na něco vyptávat. Když rozmlouvali s Abeym o vaření, zmínil se, že mu cosi poradila jeho dívka, a Davidovi to poskytlo důvod zeptat se, proč s Pastevci nejezdí žádné holky. Všichni se smáli, ale Quinn, spokojeně naladěný večeří i čajem, si sedl blíž k Davidovi a začal vyprávět:

„Se smečkou z Elghidu svýho času jedna jezdila. Dost našláplá, bojovala jako kluk a koho nezmohla pěstma, toho svedla a vzala mu sílu. Už jako malá dělala všelijakou magii a doma z ní byli pěkně nešťastný, protože bohužel její máti vyrostla v silně puritánský rodině a všeho se bála. O tátovi nic nevím, snad už ani nežil. To se tak někdy sejde...

Jo, tak s nima vyjela. Sbalila kde koho, i takový zajíce, jako seš ty, a klukům se to moc líbilo. Jí taky. Rozmazlovali ji ve všech směrech, nic nemusela dělat, ani se stádem. Jenom se pořád snažila dostat na ochránce, meditovala a tak. Jenže potom... jak brala sílu od všech kluků, začínala být až moc dobrá. Byla ještě dost mladá, tak patnáct, a nezvládala psychicky, začala si o sobě myslet, že je nejlepší čarodějka na celý stepi.“

„A nebyla?“ podrbal se Gerry ve vlasech.

„No jo, právě že byla! Jenomže až moc... duchové stepi začali postupně žárlit. Nejdřív se ztratila zvěř. Potom zmizela voda i ze studánek, který ochraňujou vznešený nymfy. Šamanům to napřed nedošlo, zkoušeli nějak je usmířit, ale Ylla byla vždycky při každým jednání a vedla obřady, tak jak to mohlo dopadnout? Bylo to čím dál horší, dobytek onemocněl, některý krávy potratily... to se samozřejmě stává, ale když je toho moc...

Pak taky mezi klukama to už nebylo ono. Zamilovaný do ní byli snad všichni, začalo docházet ke skutečnýmu nepřátelství, každej ji chtěl mít jenom pro sebe. Ona se snad poctivě snažila, ale co mohla? Až jim začalo vrtat hlavou, co kdyby to zkusili bez ní. Tak někdo zkusil zeptat se na to. Bylo to divný, oni s ním vůbec nechtěli komunikovat, jenom vyrozumíval, že není čistej... dost ho to trápilo. Uvažoval, že odejde ze stepi...“

„Co teda udělali?“

„Zničila se sama. Už si moc věřila, tak ani nedávala pozor, až z toho otěhotněla. Kdo z kluků byl otcem, se neví. Měla s tím nějaký potíže, tak ji poslali do klášterní nemocnice. Tam měla spoustu času a klášter má velikou knihovnu, tak už tam zůstala. Je prej silně dobrá...“

„Byla z bráhmanský kasty,“ řekl Grammy. „To nedělá dobrotu. Já vím, že to ničemu nevadí, ale...“

„Proč to má něčemu vadit?“

„Taková holka, ještě když je dost průbojná, dokáže převrátit všecko na ruby. Já říkám: bojovník má znát magii tak akorát, aby to nepřepískl. Dovedete si představit to neštěstí, kdyby s náma jezdil nějakej opravdickej čaroděj?“

„Hele, co je to zas za narážky?“ naježil se Quinn.

„No nic... ty seš tak maximálně zaklínač. Něco znáš, ale...“

Quinn si odplivl. „Vám tak něco vykládat! Jdeme spát...“

Jackův oddíl byl mnohem blíže Dry Hillu; liják je zastihl rovněž a všechny v okamžiku promočil do nitky. Nejvíc to vadilo lordu Foolbridgeovi, který se sice koupal rád, ale proti studeným sprchám na svůj elegantní oblek měl řadu námitek. Ted a Donald se svlékli do půl těla, kabáty stočili a zabalili do celty; po této zkušenosti uznal i lord, že na tom něco je.

I oni museli přebrodit jakousi řeku, povstalou během lijáku z nevýrazného vyschlého koryta, kterého si při cestě tam ani nevšimli. Jack sice našel brod, ale Foolbridgeovi se z neznámých příčin nezamlouval, proto v polovině cesty odbočil. Jeho kůň trpce litoval, že ho poslechl, protože zapadl nohama do bláta, ržál, vzpínal se a nechtěl dál.

„Seskoč, musíš mu pomoci!“ ječel Donald, který měl plné ruce práce s nákladními koňmi karavany. Ted taky nemohl nijak účinně zasahovat, když se staral o zajatce; ti byli i na koních spoutáni a jejich schopnost ovládání zvířat podstatně omezená.

Lord neseskočil. Byl shozen a rázem se plácal v bahně. Z důvodů nejasných se totiž pokusil plavat, a ježto tu nebyl ani metr vody, rozvířil okolo sebe bahno a málem se v něm utopil. Pak pochopil, postavil se na nohy, chytil koně za jednu nohu a chtěl mu ji vytáhnout. Shodou okolností to byla právě ta, na které kůň stál pevně, a ztratit úplně stabilitu se obával. Strašlivě zařičel a začal kolem sebe mlátit, seč to šlo.

Teď si konečně Bob našel čas, aby mu pomohl. Společnými silami zvládli koně a dostali ho z bahna; k tomu ovšem nejvíc přispěl kůň sám, protože se strachem z dalších neuvážených zásahů svého pána radši vší silou vyprostil.

Ale neštěstí bylo dokonáno: Foolbridge byl teď nejenom mokrý, ale celý ulepený mazlavým bahnem. Nešťastně se prohlížel a že už přestávalo pršet, počal uvažovat, jak se převléci do suchého. Když opět vyjeli, prohledal především svůj vak a zjistil, že vše se promáčelo, jak se kůň převaloval v bahně při vyprošťování, není tudíž způsobilé k okamžité potřebě.

„Promiňte, milý Bobe,“ řekl lord velmi vážně a zdvořile. „Snad by bylo dobře, kdybychom z velmi vážných důvodů učinili zastávku a Parson mohl usušit moje oděvy!“

„Zbláznil ses? Nemáme čas na nesmysly!“

„Ale... kterak medle se usušíme?“

„Těžko. Ostatně kdoví, jestli nebude pršet dál!“

„Měl jsem velmi kvalitní deštník, který jste ovšem ponechal v našich zavazadlech v automobilu. Domníváte se, že bychom mohli ve městě, do něhož jedeme, získat nějaký obdobný?“

„Ne, to bychom nemohli. Tady v Arminu se deštník nehodí na nic, protože při pořádným lijáku promokne během půl minuty. Nedá se dělat vůbec nic, jenom si to nepřipouštět.“

„Ale ty mokré a zablácené šaty jsou velice nepříjemné!“

„Tak se svlíkni.“

Foolbridge si tu radu nechal projít hlavou a rozhodl se, že se prozatím neobnaží. Nebyl si jist, zda se hodí pro gentlemana, aby se pohyboval po stepi v oděvu nedostatečném, jak to činil každý vyjma Parsona, který jel v košili a spodkách a mračil se.

„Pojedeme i v noci,“ rozhodl Jack, když zjistil, že po prvním prudkém lijavci už další příval deště nepřišel. „Chci tam být co nejdřív, snad to nějak vydržíme...“

Učinili tak, i když v noci jeli co nejpomaleji, aby se nezamotali do nějakých neschůdných děr a nepolámali kosti sobě či koním. Přesto však druhého dne okolo osmé ranní spatřili na obzoru město Dry Hill.

Bylo to město, jaké se vidí v každém druhém westernu jako klasický příklad Divokého Západu. Jedna delší ulice, obestavěná dřevěnými domy s verandami, zábradlím na uvázání koní, vysunutými balkóny, a kupodivu dokonce kamennými podezdívkami. Domy byly pestře pomalované a popsané velkými reklamami na zboží, které se v tom kterém obchodě prodávalo. Značné množství byly též hospody. Na jižním konci náměstí se nacházelo nádraží, vybudované ze dvou starých železničních vagónů, vyšinutých z kolejí. Vlak sem jezdil na zvláštní přání místního starosty.

Nejdřív si přijíždějících mužů povšimly děti a rozběhly se jim vstříc. Nějaký šestiletý kluk si všiml, že někteří z mužů jsou spoutáni a upozornil ostatní. Pak si povšimli na kazajkách volných mužů šerifských hvězd a vrátily se s křikem zpátky do města, aby svolaly všechny.

Zvolna se začali objevovat muži i ženy, jeden po druhém, jak opouštěli svou práci. Přišel taky místní šerif, muž rozložitý, spíš rázný než pronikavě bystrý, ale se slušnou řádkou úspěšných zásahů proti rušitelům pořádku. Jack jej pozdravil a ohlásil mu, co se stalo a kdo jsou zajatci. Šerif a pár dobrovolníků z řad místních mužů se zajatců ujalo a odvedlo je do místního vězení; na Jackovu radu jim nesundali pouta, protože nebylo jisté, zda se nepokusí o útěk.

Zpráva o nepřátelském vpádu vyvolala značnou pozornost; hlavně u majitelů krav, kteří měli u Pastevců svoje děti. Kupodivu přes divoký vzhled kluků byli rodiče stoprocentní přistěhovalci; muži se dohadovali, zda by neměli utvořit oddíl a vyrazit do hor, aby tam bandity našli a spravedlivě potrestali. Jack s tím docela souhlasil, ale navrhoval vyčkat, až se vrátí Pobožný střelec a poví jim, co zjistil.

„Mělo by se to říct těm v Case!“ navrhl někdo.

Casa byl palác z kamene, postavený za řadou dřevěných baráků, takže nebyl na první pohled vidět. Byl rozlehlejší než ostatní a měl kromě jiného portál nesený čtyřmi sloupy z ušlechtilé červené žuly, ve všech čtyřech rozích malé věžičky se špičatou střechou a další stavební pozoruhodnosti. Vypadal spíš jako zámeček než obyčejné venkovské stavení.

„To je arminskej dům?“ ptal se Bob.

„Jo, bydlí tam nějaká stará ženská a její rodina. Ale teď jsou všichni pryč. Zůstal tam jenom správce a ten nikoho nepustí dovnitř. Ale říkalo se, že prej co nevidět přijedou.“

„Až přijedou, tak jim to řeknem.“ rozhodl Jack. „Zatím se ubytujem v místním hotelu.“

„A co tam budeme dělat?“ ptal se lord Foolbridge.

Jack se usmál a pokrčil rameny: „Čekat.“

Davida probudila zima a pocit, že život je nádherný. Vystrčil hlavu zpod deky a sledoval modrou oblohu, klenoucí se nad ním jako největší kostelní báň světa. Nějakou dobu se pokoušel ještě usnout a představoval si, co parádního dneska zažije; při tom se taky dotkl své nové náušnice, probudil tím bolest, ale vůbec mu nevadila, naopak byl pyšný, co všechno vydrží.

Když se na východě ukázal první ždibíček slunce, nadešel čas bez odmluvy vstávat. David vylezl z pelechu, postavil se zpříma a vztáhl ruce ke slunci; tak setrval, než vystoupilo celé nad obzor a začalo zářit na krajinu.

Všiml si, že někteří kluci se už taky probudili a vstali; Quinn uvítal slunce stejným způsobem, Grammy a Gerry aspoň vystrčili hlavy a pozorovali je.

„Kde ses naučil zas tohle?“ ptal se Quinn.

„Od strýčka Tima. Pobožnýho střelce.“

„Ty ses s ním setkal? Kdo je to?“

David se pokusil vyprávět, ale Quinn jej brzy přerušil:

„No dobře, to vím. Ale kdo je; víš to?“

„Když se ptáš takhle, tak asi nevím.“

Quinn svraštil čelo a chvíli váhal. Vypadal naštvaně.

„Popiš mi co nejvíc do detailu jeho tetování!“

David se poctivě snažil, ale mnohé obrazce, které si pamatoval, nepřipomínaly nic konkrétního, byly to symboly. Quinn naslouchal mnohem pozorněji, než kdykoliv jindy, občas škubl tváří. Konečně vydal verdikt:

„Bez pochybností jižan a velký zvíře. Tak velkej borec, že já ani nikdo z nás nemá šanci se s ním spojit... ale moc bych chtěl! Heleď, nezkoušel na tobě něco?“

„Naznač mi, o co jde!“

„Tyhle starý borci uměli mentální přenosy a podobný věci! Uspí tě a napere ti do hlavy takovej balík informací, že z toho žiješ ještě půl roku... Zkoušel na tobě nějakou hypnózu?“

„Asi jo. Pamatuju se... když mě uspal, bylo mi děsně, to jsem zrovna viděl naše... zabitý! Pak jsem se probudil jinde...“

Quinn náhle vypadal, že se rozbrečí. „Davide, oni to uměli! Skoro každej z těch starejch... Sakra, proč nám to nedají? Kdyby se mi povedlo rozbít všecky ty pitomý bariéry v mým mozku, tak... kde bych já už moh bejt! Vím co to bylo, narážím na to v každý knížce, ale jsou hranice... já se tam chci dostat, chápeš?“

Vypadal tak, že David pro jistotu ucouvl. „Nejseš blázen?“

„Ještě ne. Bohužel...“ vzdychl Quinn.

Ale ta otázka ho vzpamatovala; obrátil se k ostatním: „Hele, vy líný prasata, jak dlouho se ještě budete válet? Neříkalo se, že vyjedem co nejdřív, než nás chytne slejvák?“

Vzhledem k absolutně jasné obloze zněl jeho dotaz pošetile. Ale Grammy téměř okamžitě vstal a začal balit; po něm se už nikdo neodvážil zůstat ležet. Johny rozdělal oheň, Abey postavil na čaj a začal smažit placky. Taky David si sbalil všechno, co mu tady patřilo, pečlivě to zabalil do nepromokavých obalů a přivázal na nákladního koně.

Při balení si povšiml zbraní, jejichž zdobené rukojeti trčely ze svinutých houní. Byl by si je rád prohlídl, ale...

Jeho zájem postřehl Gerry; v očích mu blýsklo pýchou, vytasil svoji zbraň a podal mu ji. Čepel byla dlouhá asi půl metru, jen nepatrně zahnutá a ostrá jako žiletka. Záštita mezi čepelí a rukojetí byla z mosazi a v ní vytepáni dva ptáci, zkroucení tak nepřirozeně, že se nedalo poznat, jací. Rukojeť byla z materiálu, jehož složení se Davidovi nedařilo rozpoznat.

„Hlavní součást jsou vlasy; každej kamarád si spletl jeden copánek, obtočil kolem a zalepil takovou kaší z pryskyřice. Patří do ní taky krev, posvátná hlína... Quinn to zná, kdyby sis někdy dělal zbraň. Taky některý věci na ochranu: tříska z našeho domu, ptačí pírka, lístky květin... táta nosí krátký vlasy, tak jsme je dali taky dovnitř. Samozřejmě žíně mýho tehdejšího koně, dlouhý chlupy z býčího ocasu... Všecko, co může pomáhat...“

David si prohlížel zbraň a tiše záviděl. „Je to meč nebo mačeta?“

„Leopardi říkají ŕŕĆŢŁ, znamená to zbraň. Nemusejí být jedna jako druhá, podle toho, kdo jakou sežene. Vyrábějí je kováři... Můžeš časem získat lepší, ale tu svou bys neměl zamítat, třeba ji dáš někomu, komu chceš prospět... Když nevíš, necháš ji viset na stěně nad svým lůžkem, některý kluci mají taky stojany...“

„Dost dobrý...“ řekl David.

„Jižani zacházejí se zbraněma šíleně. Uctívají duši svý zbraně; některý je mají po tátovi a po dědkovi, ten ji dostal od nějakýho význačnýho válečníka nebo někoho zabil a vzal mu ji... každej přesně zná historii svý zbraně, kdo ji vyrobil, co se na ní kdy změnilo, kdo s ní koho zabil...“

David opět zíral; Gerry potěšen pokračoval:

„Zbraní se zabíjí obětní zvíře. Ať zabiješ kohokoliv, třeba jen myš, dostane se v dalším životě do kasty bojovníků. Chápeš? Když někoho zabiješ takovou zbraní, prokážeš mu tím velikou službu!“

„Zvířeti, nebo i...?“

„Zvlášť nepříteli!“ povzdychl si Gerry okouzleně. „Zvíře přece jenom má určitý dobrý vlastnosti; bylo zplozený a narodilo se na arminský zemi, je čistý od chvíle svýho zrodu. To takovej cizí darebák je na tom podstatně hůř: víš, jakou mu prokážeš službu, když ho očistíš svou zbraní? Když proliješ jeho krev, je od tý chvíle stejně čistá jako tvá vlastní...“

David měl přesto určité pochybnosti. „Myslíš, že to ocení?“

„Jasně, že neocení. I takovej hnusnej mizera chce žít, i když na to nemá žádný právo. Musíš ho přemoci násilím. Vždycky, když zaváháš, tak si vzpomeň, jaký dobro pro něj děláš...“

David okouzleně pozoroval lesklou čepel; zdálo se mu, že jiskří ve slunci a přitahuje ho, aby se jí dotkl. Ne, chce něco víc...

„Davide,“ řekl opatrně Gerry. „Je mi líto, ale...“

„Jo, promiň!“ vracel mu David zbraň.

„Ne, tak to nemyslím... ale mám pocit, že má čepel se chce napít tvojí krve. Asi by pro tebe bylo dobré...“

Davidovi se oči rozzářily, nebylo jasné, zda radostí či hrůzou.

„Zabiješ mě?“

„Ne, to... V určitém smyslu ano!“ Gerry teď přivřel oči, bylo vidět, že se toho na něj řítí hrozně moc a on to nechápe. „Je to taková malá smrt, ale... zemře jenom něco starého! Já nevím... jak to mám říct! Ono to chce moji i tvoji krev zároveň!“

David neřekl nic, jen přikývl.

Gerry mu hrotem zbraně udělal dva šrámy na prsou; pak učinil totéž sobě. Krev z čepele pečlivě otřel o hřbet ruky, pozdravil svoji zbraň a zasunul ji do pochvy. Poté objal Davida a přitiskl krvácející škrábance na sebe, aby se krev smísila. Zůstali tak nějakou dobu; Davidovi se zdálo, že mu tělem prochází vlna horka z Gerryho těla.

„Teď jsi můj bratr,“ řekl Gerry. „Tak ahoj, bráško!“

„Ahoj. Co na to řekne Grammy?“

Gerry se ohlédl na náčelníka; ten se samozřejmě mračil.

„Musíte ty svý kejkle dělat zrovna teď?“ vrčel. „No jasně, ještě si zbytečně rozfikněte kůži! Víte, co tady kolem poletuje různýho hmyzu, kterej se zrovna vylíhl a má hlad?“

„To se dá vyřešit; je tady čerstvý bahno...“

Grammy škubl koutkem úst; pak jednomu po druhém olízl krev.

„Tak ahoj, brácho... příště se nenech tím zmetkem zblbnout!“

Quinn taky sledoval, co se děje. „Gerry má pravdu! Poslechněte, bando: pořádně se natřete bahnem! A když říkám pořádně, tak aspoň na prst tlustě! Spousta hladovejch sosáků...“

Gerry vybral velikou louži, kde voda zůstala i přes noc; bahno se mu tady zdálo čistší než jinde, nabral je do dlaně a namazal si je nejdřív na šrámy na prsou. Spokojeně se ušklíbl:

„Bude to pěkně pálit! A když budem mít štěstí, zůstanou nám třeba bílý jizvy... tak drž, ne?“

Důkladně namasíroval Davidovi celé tělo od hlavy k patě bahnem; vtíral mu je do kůže tak energicky, jako by prováděl ne masáž, ale přímo mučení. Chudák David jenom sténal; když mu to měl oplatit, Gerry si pořád stěžoval, že do toho nevkládá dost síly. Nakonec mezi ně vlítli ostatní a v rámci natírání se servali jako psi; po Davidovi chvíli šlapali a když se konečně dostal na nohy a podařilo se mu utéct, byl na pokraji sil. Ale smál se a líbilo se mu to; jen ho mrzelo, že nemá dost sil, aby se jim vyrovnal.

Quinn prskal vzteky a nadával jim, aby už konečně vyjeli. David považoval jeho obavy za přehnané, ostatní vůbec ne; zapráskali biči a vyrazili se stádem do rozbahněné stepi. Jak se zdálo, od včerejška se změnila, tu a tam rostly barevné květy a na nich se pásla spousta všelijakých drobných živočichů. Davida odjakživa zajímali motýli, vážky, tiplice, ale taky ještěrky, které vylezly ze svých děr a chytaly neopatrný, čerstvě vylíhlý hmyz.

„Ty debile, čum a cestu a ne po holkách!“ řval Grammy. „Jestli se mi ještě jednou připleteš, tak tě prásknu bičem...“

David uznal svou chybu a šel mu z cesty; ne tak Gerry.

„Tak to zkus, jestli mě dostaneš!“ zaječel a přejel bráchovi před nosem. „No co, umíš s tím bičem vůbec zacházet?“

„Kdybych na tebe měl čas, tak tě seřežu...“

Grammy skutečně měl co dělat se stádem; po bráchovi sice šlehl, ale netrefil, protože takové hry Pastevci zkoušeli od malička a uhýbat bylo první, co se museli naučit.

I když spěchali, našli si kluci čas na všelijaké posměšky, hry a provokace. Grammy sice nadával, ale ve skutečnosti se bavil stejně jako druzí; pokud byli silní, stateční, rychlí a vůbec na úrovni, byla to jeho zásluha, on je tomu naučil. A byl si vědom, že je to jeho poslední cesta se stádem; teď ho čekají nové hry, na jeho místo nastoupí další nováčkové a tihle kluci je začnou učit svým hrám. Byl spokojen, jak skvěle uvítali Davida; nemusí mít strach, jeho smečka bude v pořádku...

Ale David ho mátl. Byl až příliš dobrý, tak ani nemusel! Kdyby byl aspoň jezdec z jiné Pastevecké smečky... Ale cizinec? Zlé řeči ze severu přistěhovalce pomlouvají, jsou neschopní, hloupí, zbabělí, chamtiví... Že by to nebyla pravda?

Davida ničilo něco jiného: i přes nános bahna cítil, jak slunce spaluje jeho kůži, bodá až bolestivě... hlava se mu točila, do chřípí vnikal prach a čpavá vůně dobytka. Málem se skácel; když si to uvědomil, došlo mu, že má hroznou žízeň, až je mu zle.

Gerry k němu dojel. „Sakra, to je vedro! A to je teprve ráno; já to nechci vidět v poledne! I když...“ zavětřil jako zvíře, pak se zašklebil: „No jasně, přijde to! Těš se, dostaneš nářez!“

„Bičem, jako sis koledoval ty?“

„Sprchu!“ rozchechtal se Gerry. „To teprv uvidíš, co je to správná masáž! Ne takový lechtání jako od tebe!“

Cestu vyhledával Quinn; viděli ho daleko před sebou, občas jim zmizel, pak se objevil a hvízdal nebo ukazoval rukama. Grammy byl spokojen, vedl stádo dobře. Příště už to bude plně na něm...

Do poledne ujeli skoro polovinu cesty, kterou měli v plánu; mohli být spokojeni, ale Grammy se přesto mračil. Tehdy narazili na řeku, přes kterou bylo nutno se přebrodit. Byla dost široká, ale příjemně mělká a rozlitá do spousty bažinatých tůní.

„Tak jsme to stihli,“ řekl Quinn, který tam na ně čekal. „Tohle kdyby se rozvodnilo, tak se utopíme i se stádem!“

David nechápal, jak by se ten klidný proud mohl rozvodnit.

„Tak bacha, mladej! Kdybys přijel včera, tak tady tekl ubohej potůček, ze kterýho by krávy měly co dělat, aby se napily! Dneska to vidíš a zejtra... Hele, vidíš to támhle na západě?“

David přimhouřil oči. „Co mám vidět?“

„Já vidím bouřkovej mrak. Pěkně se na nás mračí!“

„Já teda nevidím nic.“ odvážil se namítnout David.

„Taky máš voko z Kašparový krávy. Vsadil bych se s tebou, ale bylo by to týrání dětí; hele, vykoupat se můžete, ale obnovovat si nátěr už skoro ani nemá cenu...“

David se vykoupal s potěšením; bahno na něm během dne uschlo a opadalo, měl však dojem, že jej přece jen uchránilo před řadou hladových sosáků. Pečlivě si vymyl šrámy na prsou; ještě pořád na ně byl nezřízeně pyšný, ačkoliv trvale cítil otupující bolest. Taky na svou náušnici byl hrdý, i když ho ucho bolelo. Kde ještě získá zranění, než dorazí k cíli?

Jak tak nad tím meditoval, povšiml si drobné ještěrky; měla žlutozelenou barvu, rozeklaný jazýček a leskla se ve slunci, jak se vyhřívala na nádherném kameni se žlutým žilkováním. Sledoval ji až do chvíle, kdy k němu došel Gerry; tehdy švihla ocáskem a vzápětí byla pryč.

„Viděl jsi to? Bezvadná ještěřice...“

„Jo, moc pěkná! A ten kámen...“

David vzal kámen do ruky a očistil. Leskl se ve slunci.

„Je tvůj,“ řekl Gerry vážně. „Vem ho s sebou!“

„Proč? Má nějakou cenu?“

„To těžko; ale bude se hodit k ostatním. Nosíme tam kameny, tak teď tam budeš mít taky jeden!“

David se dál neptal, přibalil kámen ke svým věcem. Nebyl ani tak velký, ani tak těžký, aby mu v něčem vadil.

„Tak, a jedem!“ vykřikoval Quinn. „Ještě neleje, tak ať...“

Pokračovali v cestě; teď bylo Davidovi skvěle a zdálo se mu, že i všem ostatním, včetně krav. I malá telátka spokojeně běžela, možná jim bylo jen trochu líto, že nemůžou ochutnat tu spoustu zeleně, která od včerejška vyrostla všude kolem.

David už měl zkušenosti ze včerejška; dokázal vycítit, že se déšť opravdu blíží. Když se ohlédl k západu, viděl tam tmavý mrak a sledoval, jak se zvětšuje a mění barvu do šeda, do fialova, do modra... dokonce se mu zdálo, že vidí jiskřičky blesků.

„Tak tohle nebude žádná sranda jako včera!“ odhadl Gerry. „Snad nám to nerozežene stádo... pro jistotu se drž největšího houfu, kdyby něco...“

„Co budeš dělat ty?“

„Co můžu? Chytat krávy, aby se nerozutekly!“

Na západě sjel do země blesk a po dlouhé době zarachotil hrom. Quinn se jim hnal vstříc; ruce měl vztažené k západu a z plna hrdla něco zpíval. Vlasy mu vlály ve větru.

„Co to dělá?“ zbystřil pozornost David.

Gerry se zaposlouchal. „Zaklíná tvoje nepřátele! Přeje si, aby každej ten blesk zabil jednoho banditu, co se skrývá ve skalách. Quinn je dobrej!“

„Myslíš, že se to opravdu stane?“

Gerry škubl ramenem. „Co já vím? Blesk je mocná bytost, nenechá si poroučet. Ale dá se ukecat, když...“ Náhle se zarazil a s ústy otevřenými poslouchal Quinnův zpěv. „No pane jo!“

„Co se děje?“

„Tohle je mantra k Thorovi! Já ji teda ještě nikdy... Quinn je fakt dobrej! Tohle bych si já nedovolil!“

„Thor je nějakej germánskej bůh, ne?“

„A dost mocnej! A když říkám dost, tak... velí nebeský jízdě. Když přijde bouřka, sjíždějí se všichni: Epone, paní koní, Indra se svou vadžrou... Ještě by scházelo přivolat Lokiho a...“

Gerry najednou vytřeštil oči a dvakrát polkl.

„Co je? Děje se něco, brácho?“

„Lokiho! On na ně pošle...“ Gerry se začínal třást.

„Proč? Je to tak hrozný?“

„Loki není bůh. Je to... nevím, jak ho nazvat. Taková zrůdička! Je zlej, nikdy nikdo nemůže říct, co udělá! A Quinn ho volá!“

„Třeba ví, co dělá - ne?“

„No... právě toho se bojím.“

Gerry popojel dopředu, potřebovali tam pomoc. David si už zvykl držet se vzadu za stádem a popohánět opozdilé kravky; teď zatočil bičem a zaječel na ně, jak ječívali Pastevci: dlouhý vibrující tón, zvedající se a klesající, jak mu docházel dech. Nejdéle vydržel samozřejmě Grammy a hned po něm Abey, rozložitější než druzí, skoro tlustý. Krávy se vždy daly do rychlejšího běhu.

A prásk! A znovu! A ještě blíž! Blesky teď už nešlehaly jen na západě, ale po celé půlce oblohy. David měl pocit, že se mu ježí vlasy a tělem prochází energie, jako když jej objal Gerry. Ani se neodvážil přemýšlet, odkud se bere a co to je.

„A je to tady! Budeme se koupat, to bude príma!“

Ze západu sem přicházel vodopád. Z oblohy se řítila záplava deště; David kdysi viděl fotografii Niagarských vodopádů, přesně tak to vypadalo. Ještě byla daleko, ale...

„Támhle v tom dolíku zastavit stádo!“ řval Grammy. „Držte je pohromadě, ať se nikam nerozbíhají... Tu první vlnu musíme být v kupě, potom už to nějak zvládnem...“

Z oblohy sjel ještě bližší blesk, na rozích býků zaplál modrý plamen. Poplašeně bučeli a nechápali.

Quinn pozvedl ruce a ječel něco nesrozumitelného.

David nedělal nic; bylo to asi nejlepší, co mohl. Zůstal sedět na koni a sledoval, jak si počínají ostatní. Zatočili stádo do houfu a teď jen hlídali po okrajích.

Pak už byla stěna deště těsně před nimi. Najednou se zřítila celá na Davida a začala šlehat jeho nahé tělo. Gerry měl pravdu, byla to horší masáž než ta jeho. Byl to výprask ne devítiocasou kočkou, ale tisíci, miliony tenkými bičíky. Měl pocit, že tohle nedokáže vydržet, řval bolestí a strachem, ale nebylo ho slyšet, protože uši byly plné jekotu bouře.

A když se odvážil otevřít oči, jako by viděl na obloze tisíc koní s tisícem jezdců; všichni se hnali někam do neznáma a při tom vyli a ječeli, běželi s nimi taky vlci s ohnivýma očima, ti koně měli železná kopyta a dupali pod sebou svět...

David na chvíli omdlel, padl na krk koně a objal ho rukama, jen sténal a prosil, aby to už přestalo... Ale kdepak, po bičování deštěm přišlo něco ještě horšího: ledové krupobití. Gerry se ho dotkl rukou, naznačil, aby sklouzl s koně a kryl se aspoň trochu jeho tělem. Udělal to, kůň stál apaticky, hlavu svěšenou a zdálo se, že taky čeká, až to přestane. Z druhé strany kryl Davida aspoň trochu dlouhorohý býk... David klesl do bláta na kolena, brečel a volal maminku, prosil a sliboval, že už bude hodný, bude se učit a nebude vyvádět hlouposti; docela zapomněl, že už není komu slibovat a koho prosit. Objala jej Gerryho ruka, přitiskli se jeden ke druhému a dodávali si navzájem sílu...

Potom se mu zdálo, že to trochu přestává; aspoň mohl zvednout hlavu a rozhlížet se. Lilo pořád tak strašně, okolo viděl hřbety krav, telata vyděšeně bučela a tiskla se k matkám. Ale buď to už skutečně přestávalo, nebo si zvykl. Přežil. Díky Bohu!

„Dobrý!“ řval mu do ucha Gerry. „Ale že to bylo...“

„To už bude konec?“

„Cha! To bysme z toho vyšli moc lacino! Ale za chvilku zvednem krávy a potáhnem dál...“

Déšť nepřestal, jenom se změnil v pravidelný liják. Grammy dal pokyn, nasedli na koně a zapráskali biči; ty byly mokré a nezněly jako předtím, ale dobytek se přesto pohnul. Krávy se držely pohromadě, neměly snahu se rozbíhat ani pást, jen tupě kráčely vpřed, kam jim veleli Pastevci. David neměl tušení, kam jedou; hlídal zadek stáda a byl rád, že je rád.

Postupně jej rozklepala zima. Déšť byl studený jako led a není divu, však obsahoval ledové kroupy. Tělo koně bylo teplejší, David je svíral mezi koleny a snažil se o ně ohřát, ale srst byla mokrá a připadalo mu, že čím dál chladnější. Na chvilku se dotkl své náušnice, protože měl pocit, že z ní cítí nějakou sílu.

Zpředu k němu dojel Abey a podával mu polní láhev. David si lokl hustého odvaru, po kterém mu zatrnuly zuby; byla v tom jistě spousta bylinek, ale taky alkohol, to přesně cítil. Abey pobízel, aby se napil pořádně, David to udělal a láhev vrátil.

Opravdu, pomohlo to; postupně se mu do těla vracela síla, nebyl už tak zkřehlý a přestávalo mu vadit, co se kolem něj děje. Měl oprávněný pocit, že odvar obsahoval nějakou drogu, ale nebylo to přesné: byla to celá sestava drog. Ovšem pomáhalo to.

Přestal vnímat čas, dělal jen svoji práci: popoháněl zadní kusy a bránil jim se opozdit. Postupně se na něj ostatní Pastevci začali spoléhat; mohli se soustředit na něco jiného a byli mu za to vděční. Pod kopyty čvachtalo bláto a voda, občas se brodili, místy vycházeli na suchou zem.

David myslel na Nebeskou jízdu. Pokoušel se odlišit to, co ve skutečnosti viděl, od svých vizí a vzbouřené fantazie. Moc mu to nešlo, přepadaly jej šílené představy, dokonce ještě bláznivější, než znal z knížek. Jako by se v bouři skrývalo tisíc duchů, všichni ječeli a vyli a pokoušeli se něco mu říct, ale on ničemu nerozuměl, nic nechápal, snad ani nic nevnímal, jenom se staral o svoje kravičky. Napadaly mu všelijaké nesmysly: třeba pocit, že přes šrámy na prsou a náušnici (kudy by měl správně život unikat) mu do těla naopak vstupuje vnější energie. Přemýšlel, co ho k té představě vede, málem nechal utéci mladého býčka se dvěma krávami; dojel je, obrátil zpátky, pak se zastyděl a rozhodl, že už nad hloupostmi přemýšlet nebude.

Když se opět rozhlédl, viděl v dálce obrysy hor. To ale přece znamená, že liják ustává! Znovu vysvitne slunce, zahřeje ho, dá mu život! Těšil se na tu chvíli, rozkoukával se kolem a snažil se zjistit, kde vůbec je, ale krajina mu nic nepřipomínala. Všude se rozkládalo jediné obrovské jezero, čas od času z něj trčely ostrůvky a občas křoviska, kterým se museli vyhýbat.

„Je to dobrý!“ velel Quinn. „Popožeňte je, už to není daleko!“

David si nevšímal ničeho až do chvíle, kdy voda začala stoupat; nejdřív koni po břicho, pak ještě výš, až mu zalila i hřbet, jen hlava koukala. David seděl ve studené vodě, ale zima mu nebyla, naopak se smál. Telátka musela plavat, ale krávy se o ně dobře staraly a pomáhaly jim.

Konečně terén začal znovu stoupat; hladina byla níž a níž, až se dokonce snížila na dvě stopy. Taky přestalo pršet; mezi mraky občas problesklo slunce a krajina byla celá flekatá. Grammy začal vpředu něco zpívat, ostatní aspoň opakovali rytmické skřeky.

Když slunce skutečně vylezlo z mraků, David neodolal, aby je pozdravil zdviženýma rukama. Dokonce začal taky zpívat, irskou písničku o Madlence, jak šla pro vodu a kluci se jí smáli, že si ucourá sukničku. Ta písnička je poněkud rozverná, zvláště během dalších slok, neboť Madlenka postupně odkládá sukýnky, aby se nezmáčely, a chlapci ji povzbuzují. Pastevci se smáli.

Slunce už nezalezlo, sem tam přes ně přecházely mraky, ale bylo po dešti a rychle se oteplovalo. Pořád ještě cestovali jediným obrovským bahniskem, ale Gerry sliboval, že u Tří stromů bude sucho a bude možné tam pohodlně strávit noc.

„A kde to vůbec je?“

Gerry ukázal dopředu. „Támhle nahoře... moc vidět to není!“

Když nahoře, muselo to být na předhůří hor; David se pokoušel tam něco uvidět, ale moc se mu nedařilo. Soustředil se tedy na stádo a nerozptyloval se hloupostmi; postupně se situace zlepšila natolik, že Pastevci začali se svým obvyklým špičkováním, různými honičkami a mírnými provokacemi. Uklidnilo ho to; když si hrají, určitě bude všechno v pořádku.

Dostali se na rozbahněnou zem, ale voda už tam nestála a dlouhé úseky šli po trávě, kde to přece jen šlo. Pak se dostali dokonce na kamenitou půdu; ale čekalo je ještě brodění přes dravou řeku, dříve ubohý potůček, skomírající mezi kameny. Nemělo smysl čekat, až voda opadne, řeka sbírala příval z celého kraje a spíš by ještě stoupla.

Quinn a Grammy zčásti přebrodili, zčásti přeplavali a zčásti přelezli po velkých kamenech. Vlekli s sebou svázaná lasa, která uvázali na druhém břehu za výčnělek skály; pak se jednotliví Pastevci postavili na vhodná místa, aby pomáhali slabším kusům dostat se přes řeku. Samozřejmě mohutní a silní býci přešli bez problémů, ale telátkům bylo třeba pomáhat a zabránit, aby se ve vzedmuté vodě utopila. Davidovi pomohli na druhý břeh a tam ho nechali; vylovil z řeky několik telat a při tom se opět ujistil, jak jsou mu ta malá bezbranná stvoření sympatická. Velké krávy si tak moc neoblíbil, nevyžadovaly jeho péči.

„Co bude s telatama, až dojedem do města?“ ptal se Gerryho.

„Vezme si je majitel. Proč?“

„Půjdou na chov nebo na jatka?“

„Vím já? Krávy asi na mlíko... no a bejci...“

Gerry postřehl, jak se David zatvářil. „Ty seš hinduista?“

David jen mávl rukou. Nemělo to smysl a on to věděl.

Když se jim podařilo dostat stádo přes kamenitý svah, bylo po problémech; tam se nacházela dlouhá travnatá pláň, zvolna se zvedající vzhůru. Nebylo tam ani moc mokro, i když místy museli překračovat potůčky. Slunce svítilo a Davidovi bylo fajn.

„Ale opršelo nám pomalování!“ stěžoval si.

„Ty seš na to ještě víc vysazenej než my!“ smál se Johny. „Já ti to potom udělám, abys nebrečel jako malej!“

David pokračoval v práci se stádem, ale přitom prohlížel taky všelijaké živočichy, kteří kolem lezli a poletovali. Bylo jich tu hodně a každý ho nějakým způsobem zajímal. Vyptával se Gerryho, ale ten přece jen všechno nevěděl.

„Budeš se muset zeptat Quinna. On je šaman... Nebo Grammyho, ten jde študovat. Tebe asi taky pošlem na školu, jestli tě bude všecko tak zajímat!“

David už radši mlčel; napadla ho nová varianta uspořádání: náčelníkem smečky bude přece jen Gerry. Quinn se celoživotně spokojí s úlohou šamana; dává mu větší pravomoci a menší nutnost zabývat se nežádoucími drobnostmi. Docela chytré...

„Támhle to jsou Tři stromy!“

David zvedl hlavu. Skutečně, stály tam nějaké stromy, ale viděl jenom dva; kde je třetí? Byly pokroucené jako bonsaie, zřejmě od dlouhých let strastiplného života na větru, dešti, slunci; jejich sukovaté kmeny dávaly najevo, že už toho zažily hodně.

Až když se dostali blíž, uviděl i ten třetí: útlý kmínek, který rostl mezi oběma druhými. Zřejmě ze semínka, ale když si Pastevci všimli jeho existence, ohradili jej a tak dlouho chránili proti zvěři včetně svých kraviček, až vyrostl do patřičné velikosti. Jednou možná bude velký a košatý...

Jak dojížděl, zdálo se Davidovi, že vidí ve větvích jakési podivné předměty. Pak postřehl, že jsou to lebky; některé měly mohutné býčí rohy, jiné parůžky antilop, ale byly tu také lebky masožravců, psů, hyen, šakalů...

„Když zemře nějaký zvíře, sluší se přinýst jeho lebku sem. Tady se pověsí a nechá houpat ve větru.“ vysvětlil Gerry. „Je to oběť bohům větrů, protože se točí, jak vítr fouká...“

„Proč se to dělá tady?“

„Jsou to významný stromy. A správný místo... lepší než jiný. Sem přichází víc bytostí, než jinam.“

„Myslíš, že je to něco jako chrám?“

„Jo, taky se to tak dá říct.“

„Potom bysme tady snad neměli tábořit!“

„Proč? Přišli jsme snad navštívit svoje Ochránce, ne?“

David dojel ke stromům, sklouzl s koně a zůstal před nimi stát. Nebyly ani tak moc vysoké, zato majestátní a vyvolávající úctu a posvátnou bázeň. Bylo v nich něco, co ho přitahovalo, aniž by přesně věděl, co to je.

Ten třetí, nejmenší kmínek, byl obklopen hradbou z kamenů. Byly každý jiný, každý odjinud, každý přinesený někým jiným. David už pochopil, k čemu se má hodit jeho kámen se žlutými žilkami; aniž mu někdo musel říkat, vytáhl jej ze svého balíku, přinesl a položil k ostatním. Vítr zašuměl v korunách, pohnul vybělenými lebkami a David měl náhle pocit, že jej někdo vítá.

Rozplakal se. Svezl se na kolena, sevřel tvář do dlaní a štkal; zoufale brečel nad mámou, tátou, sestřičkou, všemi hodnými lidmi z jejich karavany, kteří pro něj byli strejdové a tety, nad těmi z farmy i nad těmi, které viděl umírat pod svými kulkami. Plakal a zdálo se mu, že se staré stromy k němu laskavě sklánějí a vítr ho hladí po rozpálených tvářích.

A modlil se. Ne k bohu, ani k žádnému z četných ochránců, které uctívali Pastevci. Modlil se ke své mámě a tátovi a malé Dorotce.

„Přišli jste sem, na tenhle ostrov, protože jste chtěli žít. Byli jste hodný a laskavý, nikomu jste neubližovali a všecko, co jste chtěli, byl jen kousek země, malá farma a pár kraviček... Zlí lidi vám to nedovolili, zabili vás kvůli nějakým svým hnusným intrikám. Ale já přežil... a našel jsem si tu i kamarády! Teď chci žít a budu žít, i za vás!

Ale ty zlý lidi musejí bejt potrestaný! Tahle země je laskavá, ale taky spravedlivá; tak ji prosím: Ať si je vezme! Ať pohltí všecky zloděje a vrahy, ať je zahladí jako škodnou a jejich krví zavlaží tuhle vyprahlou step! Já potom slibuju, že už budu navždy... navždy...“

Najednou David nevěděl, co říct. Jak klečel, zabořil ruce do deštěm rozměklé hlíny a sevřel ji v dlaních.

„Slibuju ti to, země! Slibuju ti...“ zašeptal.

A stromy nad jeho hlavou tiše zašuměly.

Přednáška č. 39. Téma: Struktura politických sil.

Přednášející: mjr. Gath Flagherty.

Zapsal: kadet Jorg Detrey.

„Dnes chci pohovořit o struktuře opozice proti vládě našeho ministerského předsedy Monty Draggona a o charakteristických rysech jednotlivých organizací.

Politická struktura každého státu se dělí dle dialektiky na pravicovou, levicovou a centristickou, to jest síly vedoucí stát směrem k reakci, revoluci a síly státotvorné. V Arminu je tato situace navíc zkomplikována tím, že jsou tu směry starousedlické a přistěhovalecké, na které se tři základní směry dále štěpí.

Levicové strany, tedy revoluční, se dělí v rámci Radikálně socialistického svazu, zvaného RASAC, takto:

Strana komunistická, běžného typu. Akceschopná, silná, dobře organizovaná. Má svou vojenskou organizaci zvanou milice, ovládá odbory a má značný vliv v parlamentě. Jejím prvním předsedou byl Christian Baarfelt, dalším Joe Hanssell. Oba jsou již mrtví, v současné době neexistuje ve vedení osoba mimořádně schopná.

Strana progresivistická, arminské křídlo komunistického hnutí. Zastává tytéž názory jako komunisté, vyjma názoru na úlohu prince a šlechty při řízení státu. Progresivisté se domnívají, že lze sjednotit rozvoj státu socialistickou cestou se starým císařským režimem, oproštěným od jeho nejvýbojnějších a nejefektnějších výstřelků. To je také hlavní důvod rozporů. Předsedou strany je Jackie Therlowe, stanovy vypracoval Denis Baarfelt.

Strana trockistická, ultralevicové křídlo komunistického hnutí. Mnohem menší než obě druhé, zato mnohem hlučnější. Organizována na polovojenské bázi, většina členů jsou ozbrojení teroristé. Mezi jednotlivými členy vedení existují rozpory, i mezi vedením a členskou základnou. Dle názoru vedení spory mezi ideologickými vůdci a prostými členy přispívají k vytříbení politických názorů. Politicky neznamená strana mnoho, ale má řadu výkonných střelců a odborníků na kladení bomb plastických i jiných.

Strana radikálně socialistická, umírněné křídlo hnutí. Jediná nemá za cíl nastolení komunismu, ale realistického socialismu, což je dle jejich názoru něco mezi spotřebním socialismem a rájem na zemi. Strana nemá vlastní vojenské síly, sdružuje osoby spíše starší a demokraticky založené.

Strana anarchistická. Nesouhlasí se žádnou z ostatních stran, jejich cílem je zrušení státu vůbec a našeho zvláště. Většina členů jsou teroristé s velkými zkušenostmi v boji. Mezi členstvem dochází ke stálým třenicím a hádkám, vlivem kterých se jednotlivé skupiny rozpadají a vzápětí se tvoří nové a další. Jako strana je skupina definována jenom proto, že v případě ohrožení se bleskurychle spojí a brání dost účinně. Bez politického vlivu.

Strany umírněné, tj. strana socialistická, strana demokratická, strana křesťansko-socialistická a další: menší a méně významní členové RASAC, spíš regionálního vlivu. Jsou to většinou spolky osob doufajících ve zdravý rozum veřejnosti a v to, že jim voliči zajistí místa ve sněmovně, kde obvykle působí ke zmírnění rozporů. Bez většího politického vlivu, jejich snaha se omezuje na získání různých úlev a výhod pro své členy a funkcionáře.

Dále jsou tu strany nesdružené v RASAC, to znamená volné a nezúčastňující se práce v parlamentě:

Strana tradicionalistická, reakční organizace arminských nacionalistů. Jejich cílem je svržení vlády a obnovení císařského režimu, násilnou cestou. Všichni členové, pokud nejsou válečnými invalidy, výkonně vládnou zbraní a mají jich podle střízlivého odhadu po deseti na člena. Čekají na povel k boji, naštěstí již značně zestárli a není v nich ten oheň.

Strana neotradicionalistická, založená potomky výše zmíněných tradicionalistů. Zastávají tytéž názory a prosazují je týmiž prostředky, navíc hodlají zlikvidovat panství svých otců, kteří dle jejich názoru přivedli císařství ke krachu. Je to sice pravda, ale nová generace není o nic lepší než ta stará, maximálně rychlejší ve střelbě.

Svaz národní spásy, zvaný rovněž Spolek osamělých střelců. Volně sdružená skupina osob, které z nějakého důvodu potřebují zastřelit někoho ze svých bližních. Nemají žádné stanovy, nevolí si žádné funkcionáře; ke spolku se člověk dostává vlastním rozhodnutím a prvním výstřelem na osobu, jíž se týká jeho krevní msta. Po likvidaci dotyčných členové spolek opouštějí a věnují se dál svému civilnímu povolání. V případě, že oběť nelze zabít vlastními silami, sjednocují se do band, gangů i polovojenských jednotek, jejichž trvání ohraničuje potřeba.

Skupina zvláštního obchodu, což je krycí název pro Mafii. Řídí se princovými slovy, že co kdo urve z majetku seveřanů, to mu zůstane i po připojení k jihu. Mafie, která sdružuje většinu výkonných a organizovaných zločinců, se snaží zabrat, co se dá, než na ni přijdou z jihu. Předáci a osoby značně majetné touží po tom, aby se mohly veřejně přihlásit ke svému majetku a užívat si ho jako řádní občané, což je jim slíbeno. Méně majetní bandité touží po tom, stát se majetnějšími a posléze se rovněž zapojit mezi řádné a počestné občany. Primitivní a skrz naskrz pitomí bandité chtějí krást až do skonání světa a vedení Mafie počítá s tím, že je po nástupu k moci bude muset likvidovat.

Církev - je kompromisem běžné církve římsko katolické a řádové, která byla považována za kacířskou až do doby, kdy se kardinál Baarfelt odebral na odpočinek a ujal se jí jeho nástupce, don Diego Miranda, nový arcibiskup a kardinál etc. Změna to nebyla výrazná, Miranda je zástupce baarfeltovské linie bez Baarfelta, z toho titulu je proti vládě. Od smrti Denise Baarfelta se v církvi udržuje názor, že svou smrtí vykoupil hříchy nevěřících; tím pádem se stal blahoslaveným a je na nejlepší cestě být brzy prohlášen za svatého. Lid v jeho zázračnost věří skálopevně, někteří pověrčivější občané soudí, že nezemřel, ale straší a bude se mstít ve smyslu běžné krevní msty.

Sekty - zatímco církev katolická se snaží veškeré odštěpenecké sekty potlačovat a zničit ideologicky i fyzicky, řád Blesků je všestranně podporuje a není vyloučeno, že i zakládá. K učení řádu patří doporučení, aby si každý věřil, v co chce a jak chce, ať je to jakýkoliv nesmysl. Je-li kazateli nějaké sekty dokázáno, že je nepochybný blázen, je to pro řád důkaz jeho svatosti, neboť ve slovech bláznů se projevuje vůle Boží. Oficiální verze praví, že Absolutní Pravda je souhrnem částečných pravd, takže takový cvok svým blábolem odhalil jednu ze skrytých tváří Božích. Jaký vliv to má na různé podivíny, si laskavě domyslete sami.

Sektáři, většinou skupiny maximálně do dvaceti osob, nemají na politické dění žádný vliv a obvykle je striktně odmítají; avšak školí své členy, aby se neobávali žádných jiných trestů, než ohně pekelného. Při dopadení jsou policejní výslechy, soud, vězení a případná poprava považovány za součást duchovní cesty, která má jedince pozvednout k vyšším sférám; to platí i v případě, že je stíhán za běžné kriminální delikty. Většina těchto osob se proto nebojí téměř ničeho.

Svaz mladých vlastenců, rovněž zvaný Pretoriánská garda. Spolek mládeže, především studentů a osob, které by se rády studenty staly, kdyby jim v tom nebránily tíživé hospodářské poměry nebo vlastní neschopnost. Sdružuje chlapce i dívky a vychovává je k nenávisti vůči vládě a mistrovskému ovládání zbraní. Ze Svazu mladých vlastenců vyrůstá nadějný dorost pro ozbrojené síly různých stran i pro Spolek osamělých střelců.

Svaz mladých komunistů, na rozdíl od předešlého zvaný revoluční garda. Odštěpil se od radikálního křídla pretoriánů a získal mezi sebe především mládež dělnickou. Je dorostem pro ozbrojené milice komunistických stran.

Černá Lilie, dětská skautská organizace, v současné době zakázaná. Od dob císařství, kdy vyvíjela legální činnost a bylo ji možno vůbec nějak řídit, se změnila v ojedinělé skupinky dětí, vedené v lepším případě rádci, kteří si pamatují útržky vědomostí z dřívějška, v horším dětskými náčelníky, kteří mají o Lilii vlastní představy. Výchova v organizaci je různé úrovně, většina tvoří nadějný dorost pro Pretoriánskou gardu.

Pionýrská organizace Komunistické strany, zvaná Červená Lilie; totéž v barvě extrémně rudé. Dorost pro Svaz mladých komunistů.

Řádové dětské a mládežnické organizace, jako jsou Rytíři dýky, Mečoví rytíři, Řád svatého Denise, Černý Lotos, Nebeský blesk, Černý půlměsíc atp. - dospívající děti, které nejsou spokojeny s radikalismem Černé a Červené lilie a žádají otevřený boj proti vládě či jednotlivým osobám. Zaplať Pánbůh jich není mnoho, a i těch většina po polepšovnách.

Řád Čistého Srdce, ženská obdoba řádu Blesků, vyvíjející svoji činnost i na severu. Extrémně nacionalistická, silně revoluční a všelijak jinak nebezpečná každému. Zastává obdobná stanoviska jako mužské organizace. Počet žen v organizaci je asi desetina počtu mužů, ale tyto jsou bez výjimky šílené fanatičky. Na co by si netrouflo deset mužů, to bez váhání provede jediná žena.

Ideologické zdůvodnění: Vlčice není slabší než vlk.

Různé soukromé osoby, vedoucí osamělou válku proti všem a proti všemu. Obvykle se jedná o odvetu za způsobené křivdy, někdy velmi pochybného smyslu. Tito lidé se nesdružují vůbec a podnikají své akce zásadně tajně a mimo oblast veřejného zájmu. Jejich činnost se označuje souhrnným italským slovem vendetta, krevní msta.

Pokud někdo z vás neslyšel o této italsko-arminské specialitě, podám krátké vysvětlení. V případě, že se občan cítí jakýmkoliv způsobem ukřivděn či zkrácen ve svých právech, rozhodne se pomstít tomu, kdo jeho potíže způsobil, pokud možno co nejdřív a s maximální tvrdostí. Přitom vůbec nezáleží, zda dle názoru veřejnosti či vůbec kohokoliv se skutečně jedná o křivdu nebo oprávněný trest; je jednou rozhodnuto, že viník musí zemřít, pročež se tak stane. Mstitel si opatří zbraň, naučí se mistrovsky ji ovládat, zjistí si, kdo vlastně je původcem jeho neštěstí a čeká na příležitost.

Podotýkám pro vás, kdo budete zastávat důstojnická místa, že důvodem ke krevní mstě může být (a často také bývá) zásah státní moci vůči nějakému provinilci. Příklad: jeden zatracený bláznivý kluk se rozhodne napsat v noci na zeď vápnem, že někdo z politiků je rohatý sudokopytník, operativně upravený k neplodnosti, zkráceně vůl. Policie jej dopadne, zrovna když píše to poslední slovo, vrazí mu pár pendrekem a zavře ho na čtrnáct dní do vězení s pokutou za znečišťování veřejného prostranství. Když je potom propuštěn, považuje za svoji povinnost zabít dva policisty, kteří jej dopadli a zbili. Zjistí si jejich jména a jde po nich. Většinou hloupě, protože oni už to tuší a počítají s tím. Dejme tomu, že toho kluka zastřelí při prvním pokusu.

To je impulsem pro jeho četné bratry, sestry, syny, dcery, švagry, rodiče partnerů jeho sourozenců a tak dál, aby pomstili rodovou čest. Každý z nich už často má vlastní nepřátele, po kterých jde, ale nevadí, přiřadí ty nové ke starým a pokračuje způsobem v místě obvyklým. V případě, že z titulu této msty dojde k dalším podobným křivdám, narůstá počet nepřátel geometrickou řadou o důstojníky policie a armády, soudce, dozorce, svědky atd.

Dále: pokud má nepřítel syna v odpovídajícím věku, je možné svou pomstu přenést na tuto zástupní osobu. Důsledek: mládež si při každé příležitosti s chutí rozbíjí nosy, hlavy, přeráží žebra a podobně. Je-li mstitel dívka, vyskytují se v poslední době případy, kdy je provinilec sveden a teprve pak potrestán, často rafinovaným způsobem. Všeobecně se jeví, že dívky zabíjejí svoje nepřátele nerady; oblíbenější je nepřítele znemožnit, zesměšnit, vydat v opovržení.

Poslední, nejnovější varianta je vydat nepřítele tzv. Božímu trestu; v praxi stihnout jej kletbou, aby přišel o život zásahem jiné síly než samotného mstitele. Došlo k několika případům, že člověk stižený takovou kletbou nevysvětlitelně havaroval ve svém automobilu, zřítil se ze skály, spadla na něj střecha, uhořel se zapálenou cigaretou v posteli a podobně. Pokud je o někom známo, že dokázal způsobit na dálku podobné neštěstí, zaručuje mu to velkou úctu a uznání všech.

Možná je vám divné, že se za toho stavu lidé navzájem nevybijí a že pořád ještě někdo zbývá; to je důsledek moudrého rozhodnutí prince Lery, který vydal směrnici o zmrazení krevní msty. Znamená to, že kdo má nějaké podobné účty, odložil je prozatím na neurčito, pouze si je pamatuje. Čas od času dochází k vyřizování účtů, obvykle u příležitosti nějakého střetnutí. Poslední velké účtování bylo za Sarrastrova povstání před šesti lety. Protože obvykle arminským občanům dochází trpělivost tak po pěti letech, je už nejvyšší čas a určitě všichni čekají, že v nejbližším období takové generální vyřízení účtů vypukne. Mohu-li vám něco poradit, snažte se mít takových nepřátel co nejmíň.

Tohle všechno byly síly, které stojí na území severu v opozici proti vládě. Nyní bych se alespoň krátce zmínil o silách režimu přátelských nebo jej přímo podporujících.

Vládní strana se nazývá státoprávní; byla založena Monty Draggonem k podpoře jeho režimu. Jejími členy jsou státní i jiní úředníci, vojáci, policisté a státní zaměstnanci, jako pošťáci a nádražáci. V zásadě není členství povinné pro všechny státní zaměstnance, ale bývá lepší, když člověk je členem strany, pokud chce udělat kariéru. Strana nemá žádné kvalitní politiky kromě Monty Draggona, který je předsedou z titulu své funkce.

Jiných konstruktivních sil, podporujících vládu, v Arminu není. A jak se zdá, v dohledné době ani nebude. Musím ještě podotknout, že i státoprávní strana se rozděluje na dvě nezávislé části, přistěhovaleckou a arminskou. Přistěhovalců je víc, starousedlíků je v naší straně tak akorát do mariáše, ale máme obsazena značně výhodná místa. Pro zajímavost uvádím, že také já jsem členem této strany. Nemáme žádné vlastní ozbrojené síly, ani je k ničemu nepotřebujeme, neboť ovládáme armádu a policii.

Další strany pravicového bloku jsou:

Strana nezávisle obchodní, sdružující majitele továren, bank, velkostatků a různých jiných hodnot. Cílem strany je zabránit, aby se továrny, banky atd. dostaly do rukou jižanů nebo vůbec kohokoliv jiného, kdo není členem strany. Toto se nedaří. Dalším cílem je likvidace odborového hnutí, k čemuž se používají oddíly podnikových ozbrojených sil, tak zvaných goril. Kromě nich mají obchodníci vlastní střelce, kteří na oplátku odstřelují arminské podnikatele, v rámci konkurenčního boje.

Strana fašistická, v současné době zakázaná pro vzpouru v době Sarrastrova povstání. Veřejných členů nemá, tajných je asi pět až sedm tisíc a slouží obvykle jako gorily ve straně obchodní.

Ku-Klux-Klan, odbočka americké organizace, která má snahu zabránit v přístupu k moci černochům a jiným barevným občanům státu. Dost jí to jde, protože nearminští černoši mají dost práce s vlastní obživou a o politickou moc příliš nestojí. Dále Klan likviduje i komunisty, i když jsou bílí. Počet členů není znám, počet střelců tak tři tisíce.

Svaz mladých kapitalistů, protiváha Svazu vlastenců, to jest pretoriánů. Nevím, kolik jich je, na universitách strašně málo a v salónech o něco víc. Říká se jim taky Svaz alkoholiků, což je myslím výstižné.

Svaz národních skautů, tak zvaná Bílá Lilie. Na základních školách povinná pro všechny, pročež nemá vůbec žádnou skutečnou sílu; většina členů jsou příslušníci Černé a Červené lilie. On je i Svaz mladých kapitalistů povinný pro všechny studenty, ale nějakou záhadou se do jeho stanov dostalo ustanovení, že členové mají být tělesně zdraví. Nevěřili byste, co je mezi studenty polovičních i absolutních mrzáků; nebo kolik jich o tom má aspoň lékařské vysvědčení.

Dál jsou tu různí osamělí střelci a jiné osoby soukromé, které podporují vládu tak, jak podporují jižany ti, o kterých byla řeč předtím. K nim se přičítá provládní část organizovaných gangsterů - majitelé heren, pašeráci drog, prostitutky a podobně.

Možná se vám zdá, že se vláda neopírá o žádnou reálnou sílu, která by byla schopna udržet ji u moci. To je omyl; opírá se o dvě nejsilnější mocnosti ve státě, a to:

policii, která je početná, silná, dobře organizovaná a podle možností schopná;

armádu, jejíž součástí jsme i my a která je ještě početnější, ještě silnější a ještě schopnější.

Kdyby policie a armáda padly, neudrží se vláda ani čtyřiadvacet hodin, což víme nejen my, ale úplně každý, především opozice. Říkají, že moc vlády spočívá na našich bodácích. Je to nesmysl; většina armádních zbraní žádný bodák nemá, to je zlovolná pomluva jižanů. Ale pravdou je, že jsme to my, kdo chráníme vládu.

Možná se vám bude zdát, že za těchto okolností nemáme moc šancí na vítězství nad jihem. Podle mého tomu tak není, a hned vám vyložím, proč. Doposud jsme vložili svůj osud i osud vlasti do rukou ministerského předsedy Monty Draggona. Což je samozřejmě správné, ale do budoucna bude muset dojít ve vládním schématu k určitým úpravám a obávám se, že především ministerský předseda bude muset... ne sice odejít, ale podstatně omezit svoje zásahy do našich záležitostí. Rovněž tak vrchní velitel armády, generál Willmarr Coxon, už splnil svoji úlohu a v příští vládní struktuře je pro něj počítáno pouze se symbolickou funkcí.

Naším nejlepším mužem je generál Frederick Rank, zástupce vrchního velitele, člověk, který nás může vyvést z krize. Je dostatečně mladý, rozhodný, uvážlivý i osobně přitažlivý a může se stát mužem, který rozhodne epochu, jako byl v počátcích své vlády v Německu Adolf Hitler. Vy všichni jste patřili k mužům Třetí říše a velmi dobře, lépe než já sám, víte, jak fascinující osobností Adolf Hitler byl. Víte i to, jak skončilo jeho snažení; ale právě proto se budete umět vyhnout jeho chybám.

Vaší povinností, pánové, je uskutečnit v Arminu to, co se nepodařilo v Německu: nadvládu čistých a dokonalých jedinců nad masou, která nedosahuje našich schopností a významu. Přeji vám do toho hodně štěstí!“

Tripolis

Kromě přednášek jsme procházeli i jinými druhy výcviku; v první řadě to byly testy. Už dávno jsme si zvykli odpovídat současně na několik odtažitých otázek a bez obtíží plynně sepisovat elaboráty dostatečně stručné i výstižné; naučili jsme se psát arminským těsnopisem tibrem a předávat své výplody nadřízeným po ohromných kvantech. Jestřáb a Doga nás učili vyhodnocovat nejdřív texty kamarádů, pak i vlastní, takže příští hodinu po testu jsme mohli svoje výplody vyhodnotit, opravit a oznámkovat. Pokud jsme tak dokázali učinit bez chyby, bylo to určité plus. Nikdy jsme však plně nepochopili systém, kterým jsme hodnoceni. Jestřáb měl o každém svoje záhadné poznámky, ty sice vyplývaly z jeho činností při výcviku, ale také se opíraly o další, nám neznámé způsoby hodnocení. Občas ukládali každému individuální úkol, někdy dost nesmyslný; bylo však nutné na něj co nejrychleji a co nejlépe reagovat, neboť i to, co nám připadalo jako nesmysl, bylo důležité. Nakonec začalo to nejhorší: takticko-operační cvičení. Každému byla udělena vojenská hodnost, která se kreslila křídou na ramena blůzy; pak jsme byli rozděleni do tří skupin na červené, černé a bílé. Každý dostal zapečetěnou obálku se svou charakteristikou, silou svých bojových sil a příkazy vrchního velení, a měl dělat všechno co mohl, aby se dozvěděl, kdo jsou jeho protivníci, kdo drží s ním, jaké síly má kdo z ostatních a jakým způsobem se s nimi vypořádat. A začalo se válčit. Naše pluky se srážely na mapách a plánech, navzájem se ničily a uzavíraly spolu spojenectví podle toho, kdo měl jaké síly a ke komu se přidal. Několikrát došlo i k tomu, že jsem se svou mocí dostal ke skupině, která vytvořila legální vládu a obsadil v ní některé z klíčových míst. Ale mnohem častěji se stávalo, že jsem byl jako zrádce a nepřítel národa odsouzen k smrti a vyřazen z boje. Tato cvičení trvala často několik dní, někdy i týden; teprve potom docházelo k obvyklému vyhodnocení. Jestřábovi se ta papírová válka nejspíš moc líbila, byl s námi velmi spokojen a dával nám to najevo. Dokonce slíbil, že velmi brzy budeme nasazeni do skutečných akcí a svoje schopnosti budeme moci využít v praxi. Jednoho pozdního odpoledne jsem nesl Jestřábovi nějaké operační mapy. Major je převzal, ale když jsem chtěl odejít, zadržel mě. „Počkej, Detreyi - posaď se na chvíli! Pokud ovšem nepospícháš a nemáš nic důležitějšího na práci...“ „Jistě ne, šéfe. Co sis ode mne přál?“ „Ale nic, chlapče... copak si nemůžem jen tak popovídat?“

Major vytáhl ze stolu láhev a skleničky, nalil mi a sám se napil s očividnou chutí.

„Trochu jsem o tobě přemýšlel, Jorgu. Jen tak, cvičně. Jako vy přemýšlíte při taktických cvičeních, víš? Napadlo mi... nebyl jsi někdy členem nějaké tajné služby?“

„Já? Proboha, to ne!“

„Opravdu? To tedy udělala velikou chybu.“

„Kdo?“

„Ta tajná služba, která tě neobjevila a nevzala mezi sebe. Dá se říct, že to byla tragická chyba, která je mohla stát dost velké potíže. Ani u Gestapa jsi nebyl?“

„Trochu jsem s nimi spolupracoval... když chtěli informace o některých lidech ze štábu.“

„Ne, to nemyslím. Jestli jsi někdy nebyl nasazen jako agent mezi nepřátelské obyvatelstvo.“

„Rozhodně ne. A divím se, že se mne na to ptáš, přece jsem ti dal svoje materiály i s životopisem!“

„Někteří lidé v životopise neříkají vždy pravdu. Ani já bych neřekl všechno co vím, na první pokus. Možná jsi nám něco zatajil a teď bys to chtěl doplnit?“

„Nevím, o čem mluvíš.“

Jestřáb chvíli uvažoval, bradu podepřenou dlouhými štíhlými prsty. Usmíval se, ale nebyl to dobrý úsměv.

„Jsi neobyčejně adaptabilní, Jorgu. Jsi tak přizpůsobivý, až mě to zaráží. Nejpřizpůsobivější ze všech a kupodivu, jakýmkoliv podmínkám. Kdybych ti dal úkol přizpůsobit se zvyklostem černých lidožroutů, dokázal bys to za pár dní. Nezdá se ti to zvláštní?“

„Asi máš pravdu. Ale co to má dělat s tajnou službou, nechápu.“

„Já ti to vyložím. Podívej, každá tajná služba potřebuje lidi, kteří umějí v novém prostředí zapadnout takřka dokonale a nikdy nevzbuzují pozornost. Většina našich důstojníků má určité závady, které by tomu bránily; například jejich tvrdošíjná náklonnost k velkoněmeckým symbolům a zvyk zvedat při pozdravu ruce by je prozradily... dejme tomu u komunistů. To ty bys neudělal. Třeba na arminský způsob života sis zvykl během tří týdnů a dnes by tě od Armina nikdo nerozeznal ani při detailním zkoumání.“

„Tvoje uznání mě těší, Jestřábe.“

„Nejde o uznání. Jen menší upřesnění vyhodnocení faktů, které jsem právě řekl. Když jsem si toho povšiml já, měl si toho taky všimnout někdo z tvých dosavadních nadřízených. Je zvláštní, že si toho nevšimli a pokud ano, že toho nijak nevyužili.“

„Jak, například?“

„Například tak, že jsi mohl proniknout do komunistického hnutí v obsazených zemích, navázat tam kontakty třeba jako uprchlík ze zajetí, občan Sovětského svazu; vniknout do místní partyzánské organizace a prásknout ji.“

„Třeba jsem ani o takovou práci neměl zájem!“

„Ale jdi! Odkdy se tajné služby řídí tvým zájmem a ne tím, co je potřebné pro zájmy vlasti? A odkdy bys ty mohl diktovat nadřízeným, na co tě použít? Myslím, že ve Vlasovově armádě jsi jako štábní důstojník nebyl využit, pokud jsi skutečně pracoval jenom pro Vlasovův štáb.“

„A pro koho ještě myslíš?“

„Pro kohokoliv, kdo by tě získal. Pro Sověty ne, s těmi ses rozloučil za mírně řečeno dramatických okolností, ale například pro anglo-americkou rozvědku jsi pracovat mohl.“

„Myslíš, že bych toho byl schopen?“

„Jistě. Netrpíš zbytečnými výčitkami svědomí. Nemyslím v obvyklém smyslu slova, totiž jako schopnost zabít kohokoliv a jakkoliv sprostě; spíš jako schopnost nedržet se za každých okolností nadřazených složek. Pro dobro věci obětovat raději nadřízeného než myšlenku.“

„Hm...“ řekl jsem a víc už nic.

Jestřáb otevřel svůj zápisníček a letmo nahlédl.

„V jednom řešení bojové situace jsi vyřešil úkol tím, že než bys zlikvidoval několik vesnic civilního obyvatelstva, obětoval jsi raději vlastní štáb. Většina důstojníků by to udělala přesně naopak a cítila by se na to hrdá!“

„Za daných okolností...“

„Já vím. Ale okolnosti jsou vždy takové, jak je my vidíme nebo jak si je utvoříme. Ty nemáš sklon likvidovat civilisty a lidi nezapletené do hry, spíš je šetříš. Zato nechat padnout pár nadřízených není špatné, protože až budou potřebovat nové lidi na doplnění štábu, zbude něco i na tebe.“

„Tak jsem to nemyslel, Jestřábe! Nevím, o kterou akci konkrétně šlo, ale kdybys mi zopakoval zadání...“

„Nejedná se vůbec o tu akci; jistě to bylo správné řešení toho, co jsem zadal. Jde o vyhodnocení celé tvojí činnosti, jak ji ty pojímáš. Podívej: tobě jde o určitou myšlenku. Řečeno jednoduše: získání absolutní moci nad určitým územím nebo určitou skupinou lidí, čímž můžu myslet národ nebo třeba oddíl vojska při cvičné akci. O jejich podřízení správné a spasitelné myšlence státního zřízení, ale také o podřízení tobě jako veliteli.“

„To je snad zájem každého důstojníka!“

„Dejme tomu. Určité snahy v tom směru má většina frekventantů tohoto učiliště; ale většina jich v tomto snažení zachovává určitou... mez, abych tak řekl. Mez, která hraničí u poslušnosti a úcty k nadřízeným a absolutní netečnosti k lidu té země a ke zvyklostem v ní panujícím. Ty si všímáš všeho, co by ti mohlo u občanů pomoci; zcela ignoruješ důstojnickou kolegialitu. Jako za války, když jsi vlastní kamarády udával gestapu a zřejmě ti to nijak nevadilo!“

„Byli to zrádci naší věci!“

„Jaká byla přesně idea Vlasovovy armády?“

„Potření bolševismu v Rusku a obnova demokracie.“

„Hm. A oni ji narušovali?“

„Ano. Byli měkcí, smířliví k nepříteli, někteří dokonce skrytě koketovali s Rusy a snažili se v závěru války navázat styk s tak zvanými Sovětskými státními orgány. To bylo třeba potrestat.“

Jestřáb se potměšile usmíval a hladil si tvář.

„Takže ty jsi přesvědčený nacista, Jorgu?“

„I tak by se to dalo nazvat. Ideje Adolfa Hitlera...“

„Jsou pro tebe stejný cár papíru jako cokoliv jiného. Od doby, kdy jsi přišel do výcvikového tábora, kašleš na Hitlera jako na všechno ostatní; nijak se nesnažíš prosazovat, co jsi s takovou úporností hájil. Neříkej mi, že nemám pravdu; jsi mnohem horší nacista než všichni ostatní!“

„Snad... proto, že teď jsem příslušník arminské armády. Přestal jsem snad podporovat aktivně hitlerismus proto, že není totožný se státní ideou Arminu...“

„Ty ses stal přívržencem arminské státní ideje ještě dřív, než jsi o ní poprvé něco slyšel? Udivuješ mne!“

„Takovým způsobem bys mohl znevážit každou dobrou věc!“

„Dobrou věc? Že naše myšlenka je dobrá, to vím já a možná ostatní instruktoři. Tys nikdy neviděl Armin ani nikoho z jeho občanů, kromě nás; jak jsi tedy věděl hned v první chvíli, že je to ta správná, dobrá věc?“

„Třeba jsem to vycítil?“

„Ano. A sice tak, jako vycítíš vždycky všechno. Kdyby si tě najali jižané, vycítil bys na místě, že tvým ideálem je bojovat za jejich prince. A kdyby tě pod cizím jménem najali komunisté, šel bys za Leninem. Nebo ne?“

„Promiň, ale to přeháníš! S komunistickými orgány mám už svoje zkušenosti, dost špatné na to, abych se s nimi nechtěl setkat!“

„Tak dobře, dejme tomu bys šel s každým vyjma komunistů, z čistě soukromých důvodů. My Armini ctíme soukromé důvody pro nenávist, jak víš. Takže s každým kromě bolševiků.“

„Považuješ to za špatné?“

„Kdybych to považoval za špatné, už bys nežil. My Armini občas soudíme rychleji, než je ve světě zvykem; a já jsem zodpovědný mimo jiného i za to, že do naší armády neproniknou živly státu nepřátelské. Zabil bych tě.“

„Nebo aspoň poučil. Jako Hermanna Kasta.“

Jestřáb se usmál.

„Trvalo ti, než jsi na to přišel!“

„Věděl jsem to od první chvíle. Ale nemohl jsem nic říct, jsi nadřízený a máš právo...“

„Nemám, a ty to dobře víš. Ale potřebuješ spojence, tak sis řekl, že jsem cennější než Hermann a jeho bandité. To je příklad kvalitního vyhodnocení situace. Souhlasím s tebou, skutečně jsem důležitější než oni. V případě, že se dostaneš výš než já a mohl bys to použít proti mně, bude to podle tebe určitý trumf, že?“

„Pochybuji. Tvá svérázná spravedlnost se sice neztotožňuje se zákony země, ale zcela jistě se zvyklostmi tvé hodnosti a funkce, kterou zastáváš.“

„Velmi správně, Jorgu. Vždycky jsem věděl, že ti to myslí. Dokonce věřím, že kdyby se loď, na které vás povezou do Arminu potopila, polovička frekventantů se utopí, druhá polovina se aspoň zmáchá. Jenom ty vylezeš suchý a vyžehlený.“

„Mýlíš se, Jestřábe. I já jsem někdy zranitelný... například konec války mne postavil do nebezpečí života.“

„To je fakt. Jenom nechápu, proč. Tys musel nevídaně a náhle zblbnout, Jorgu, když jsi tam zůstával tak dlouho. Nechat se po všem, cos zažil, tak hloupě chytit, dokonce najít ruskou tajnou službou, to je fušeřina nehodná profesionála. Necítíš to?“

„Vždycky se všecko nepovede...“

„Asi. Člověk jako ty měl mít od chvíle, kdy se válka přenesla mimo území Sovětského svazu, u sebe nejmíň dva pasy příslušníka cizí země, který není zapleten do žádného zločinu a může se kdykoliv ztratit. Ve chvíli, kdy první Rus překročil hranice Německa, ty bys už byl v bezpečí ve Švýcarsku nebo Jižní Americe. A když se v Postupimi podepisoval mír, tys už měl zasedat v suitě amerických důstojníků jako expert vyslaný jejich tajnou službou.“

„Žertuješ!“

„Nikdy jsem nebyl vážnější. Ty jsi namísto toho všeho dokázal v poslední chvíli ukrást uniformu nějakého vojáčka, který kromě jiného ani neměl čistý štít a papíry tak pochybné, že to zarazilo i hodně tolerantní americkou vojenskou správu. To je nehorázná chyba! A tys ji nevysvětlil, mlčel jsi, dokud tě nenašli Rusové a neřekli Amíkům, co jsi zač. Uklouzl jsi v poslední chvíli; při troše smůly jsi dneska mohl kopat trosky někde ve Stalingradu. Při nejlepším!“

„Jinak to nešlo, Jestřábe. Dnes už bych byl chytřejší!“

„Nepochybně. Mně dokonce nejde na rozum, že jsi mohl být až tak hloupý. Nebylo v tom něco jiného?“

„Co například?“

„Kdybych to věděl, byl bych klidnější. Řekl bych, nějaká velká spekulace, o které jsi do poslední chvíle nevěděl, jak dopadne. Někdo tě vyšplouchl nebo něco tragicky zahaprovalo. Může se stát všelicos; třeba určité papíry nedošly na místo určení, nebo se ztratily peníze, nebo že někdo z kamarádů zmizel, padl... různé chyby se mohly stát...“

„Stalo se jenom to, že jsem nezvládl situaci.“

„Chyba v režii. A nepochopitelná chyba! Člověk jako ty by si nikdy neměl nechat přišít věci jako střílení zajatců v Bělorusku a Ukrajinských vesnicích! To je... nesmysl!“

„Ale já to skutečně udělal!“

„Neudělal. Držíš se oficiální verze, kterou máš v životopise; neudělal jsi to a pokud jsi u něčeho takového byl, zcela jistě jsi nebyl iniciátorem. Bylo třeba pro vylepšení kádrového profilu, abys měl něco takového na triku; tak ses k tomu přiznal a nechal si to napsat do papírů. Nemysli si, že jsem hlupák; já příliš dobře vím, co je možné a co není. Ty nejsi chlap, který zabíjí bezbranné zajatce, ze kterých nemůže nic získat.“

Mlčel jsem. Jestřáb mne chvíli pozoroval.

„Mluvím s tebou otevřeně, Detreyi. Byl bych rád, kdyby sis to uvědomil a mluvil se mnou taky jako muž s mužem! Ono je pravda, že nejlepší je vytvořit si svoji určitou roli a snažit se v ní potom hrát; ale může se stát, že role začne být těsná, že se najdou fakta, která přesahují rámec a že je třeba ji poopravit. Oprav si roli, Jorgu!“

„Dobrá. Dejme tomu, že jsem nestřílel zajatce.“

„Fajn. Teď se mi to už líbí víc. Představuji si tvůj život asi takhle: Byl jsi příslušník bývalé lepší třídy, tehdy vládnoucí; ale přišla revoluce, tvoji třídu zlikvidovala a tebe nechala na pospas osudu, pokud možno v nejhorším možném postavení. Tvrdě a těžce ses dostal opět nahoru, což se dá pochopit. Potom se náhodou stalo, že ses rozešel se svými novými přáteli a dostal se do zajetí. Což ti dávalo šanci jen zemřít, znemožnilo ti získat postavení v systému socialistické společnosti. Tehdy jsi opustil principy marxisticko-leninské a přidal ses k novým, hitlerovským. Protože jsi měl určitou šanci na výhodu. Dal jsi se k Vlasovově armádě a získal postavení dost slušné, místo plukovníka a možnost stát se generálem a velkým šéfem v případě, že by Sovětské Rusko podlehlo a zvítězil Hitler. Počítám, že jsi měl tento cíl?“

„Ano, přesně tak jsem to myslel.“

„Dobře. Pokračuj sám!“

„Nechápu, co máš na mysli...“

„Zjistilo se, že Sovětské Rusko nepadne a Německo nemůže za daných okolností zvítězit. Čímž padá možnost získat postavení po boku Německa ve Vlasovově armádě.“

„To... jsem si neuvědomil.“

„Nesmysl. Nebyl jsi slepý ani blbý.“

„Skutečně jsem s tímhle obratem nepočítal! Věřil jsem v sílu Německých zbraní a Velkoněmecké ideje!“

Jestřáb chvíli uvažoval; znovu se napil rumu. „Podle tvé verze jsi nepřišel na to, že Německo upadá a je odsouzeno k zániku, až do posledních dní války?“

„Tak nějak.“

Jestřábova pěst zaduněla o stůl.

„To mi neříkej, Jorgu! Každý jiný, ale ty ne! Nejsi přece úplný blbec, jako někteří z tvých kolegů! Tys to musel vědět, musel jsi provést patřičná opatření! Možná se stydíš říct, jaká to byla opatření, protože myslíš, že bych se ti vysmál, ale neboj se: člověk může udělat chybu, ale ne zřetelnou blbost, jako je přidat se k poražené straně!“

„Kdybych tu chybu neudělal, nesetkali bychom se.“

„Správně! My jsme se ani neměli setkat, ty bys vůbec neměl být v tomhle táboře. Ty nejsi člověk, ze kterého může být důstojník slepě poslouchající svoje nadřízené. Jsi muž, který se řídí rozumem; takový nemohl zůstat na straně Německa, pokud byla jeho porážka viditelně neodvratná!“

„A vojenská čest?“

Jestřáb vstal a přešel k oknu.

„Nemluv v pojmech, které nemají se zdravým rozumem co dělat, Jorgu. Vojenská čest je pojem, kterým se odůvodňují jen špatná rozhodnutí. Teorie moci takový pojem nezná, nebo alespoň neuznává.“

„Teorie moci?“ pokrčil jsem rameny.

„Teorie moci, kterou vypracoval kardinál Tomáš Baarfelt, náš kancléř a druhá osoba ve státě. Učil nás to, když jsem byl ještě poddaným císaře a studoval na školách, kde se to učilo.“

„Pouč mě! Třeba se něco nového dozvím!“

Jestřáb se usmál. „Proč ne, když chceš: Jsou lidé silní a lidé slabí. Svět je stvořen proto, aby patřil silným. Lidé slabí jsou masa stvořená k tomu, aby byla ovládána, aby plnila příkazy silných. Přičemž nejhorší a zásadní chybou silných je, přehlížejí-li požadavky a zájmy těch slabých, šlapou po jejich právech. To je zároveň důkazem, že jejich síla spočívá na vratkých nohou. První a nejdůležitější v životě je ujasnit si, jsem-li já sám silným či slabým jedincem. Pokud jsem jedincem slabým, nehodím se k provádění velkých a důležitých věcí. Člověk, který si uvědomí vlastní slabost, učiní nejlépe, když se ožení s hodnou a pečlivou ženou, nalezne dobré a výnosné zaměstnání, které vykonává jak nejlíp dovede a postupuje v něm krok za krokem až do míst, která může obsadit, to jest nanejvýš ředitelských až průmyslnických. Chybou některých je, že ty slabé lidi podceňují a různým způsobem dávají najevo svou nadřazenost. Ti, kteří to dělají, tím ukazují, že jsou ještě slabší než oni; pouze chtějí vzbudit zdání vlastní síly, aniž by o ní byli vnitřně přesvědčeni. Silný, který si je skutečně vědom své síly, si takových lidí váží a všemožně je podporuje, neboť si je vědom, že jsou to právě oni, kdo tvoří masu lidu a vytvářejí všechny hodnoty, které má ten který stát. Stát nestojí na politicích a státnících, kteří přijímají rozhodnutí, ale na zemědělcích, kteří obdělávají pole; na dělnících a technicích, co vyrábějí veškeré životní potřeby. Prvořadou povinností politika je tyto občany chránit a všemožně jim pomáhat; neboť počet těchto slabých, kteří podporují jednoho silného muže, mu právě dává sílu, kterou využívá. Lidé silní jsou oni, kteří si osobují právo vládnout zemí, světem a osudy svých bližních. Pro ně platí zcela jiné zákony; je třeba, aby si je uvědomili. Člověk silný musí počítat s tím, že v případě, že se jeho dílo nezdaří, zákonitě musí podlehnout; ve většině případů toto podlehnutí znamená konec všeho, i života. Silný nemá nad sebou zákona; naopak sám musí tvořit zákony. Zákon není pro silné, byl určen slabým a jeho ruka nedolehne na ty, kdo jsou dosti silní, aby se mu vyhnuli. Člověk silný si stanoví cíl, ke kterému chce dojít, a k němuž chce dovést i ostatní. Za tímto cílem pak musí jít bez ohledu na osobní oběti. Zásadou pak je, že obětovat může jen to, co je jeho; proto každý krok musí být jeho osobní bolestí, jeho osobním neštěstím. Mnozí se domnívají, že dosáhnou sílu potřebnou pro veliké činy, budou-li obětovat jiné; ale mýlí se. Naopak, pouze vlastním úsilím, vlastním rozumem, vlastní krví lze uskutečnit taková rozhodnutí. Kdo rozhodne špatně, není hoden, aby vládl. Kdo rozhodne dobře, leč uškodí ostatním (slabým), není hoden, aby vládl. Každý krok na této cestě, kterým ustoupíš z vyjeté cesty, může být smrtelný. Každý špatný čin získá v řadách slabých odpůrce. Lidi nikoliv nebezpečné samy o sobě, ale schopné přejít do tábora nepřítele, člověka stejně silného, který využije tvých chyb a převezme tvé straníky, aby jimi bojoval proti tobě. Ideou každého silného člověka je vytvořit stát a vládnout mu co nejlépe. Nikdo, ani ten nejhorší diktátor, nevstupuje na trůn s úmyslem: Zničím tuto zemi, rozvrátím její hospodářství, uvrhnu lid do temnoty, budu zlým a špatným pánem a vstoupím do dějin jako zhouba a ničitel své země. Ne, nevěřím tomu, že by se našel někdo, kdo by měl takový úmysl. Je často problematické, co považuje vládce za užitečné pro svůj stát, ale nikdy, opakuji v žádném případě, není jeho cílem uškodit mu. Vezmi si například Hitlera, o kterém jsme mluvili a kterého ty prohlašuješ za svůj idol. Když se ten muž dostal k moci, jistě si nebyl vědom toho, že svoji zemi zničí. Naopak považoval za jisté, že že jeho vládou se odstraní veškeré nedostatky a dojde se k ideálnímu stavu, totiž prospěchu všech vrstev obyvatelstva, všech lidí slabých. Zpočátku se mu dařilo, protože tak činil na úkor jiných, na úkor Židů, Slovanů a všech možných států v okolí. Ke konci své vlády už možná věděl, že udělal chybu a že za ni bude muset trpět, ale jeho mozek už nestačil na to, aby z toho vyvodil důsledky a přijal nějaká rozumnější opatření. Hitler nesplnil svoji povinnost, totiž zajistit svým poddaným blahobyt. Proto musel padnout, byla to věc zákonitá a neměnná, kterou nespraví ani to, zda byl či nebyl člověkem v jádru dobrým nebo špatným. Neboť pro moc neexistuje zlo či dobro, ale pouze prospěch či škoda věci. Silní lidé stojí nad zákony; nevymysleli si je, nejsou určeny pro ně, ale pro lidi slabé a obyčejné, kteří myslí v kategoriích obecného pořádku a zločinu, narušujícího tento pořádek. Silná osobnost není schopna spáchat zločin, ježto žádný zločin pro ni není dostatečně důležitý. Takový člověk provede vraždu, loupež, likvidaci celé skupiny lidí ne proto, že ho k tomu vede nějaký nízký pud, jako osobní obohacení nebo uspokojení vlastní touhy po krvi, ale z důvodu obecného vyššího zájmu, který by každý, i ten, kdo umřel pro tuto ideu, byl nucen uznat a obhájit. Proto také v případech, kdy silná osobnost provede svoji věc, ostatní osoby slabé jeho činy schvalují a v žádném případě nežádají, aby byly potrestány jako sprosté zločiny. Je však jedno určité úskalí; tím je pád. V případě, že se dílo nezdaří, znamená to konec všech nadějí, konec silné osobnosti. Jakmile je svržena ze své výše, začínají se na ni vztahovat zákony platné pro obyčejné, slabé lidi; a v této chvíli musí takový člověk nést odpovědnost za svoje činy, jako by to byly obyčejné vraždy pro zisk či ze žárlivosti. Toho jsme byli svědky v Norimberku, kde soudili muže, kteří nebyli tak silní, jak se domnívali. Jedinou obranou proti takovému konci je nedat se porazit, nedat se zařadit mezi slabé. Nic jiného nemohu v takovém případě říct a člověk, který se nechá zařadit mezi slabé, nemůže počítat s milosrdenstvím. Snad může počítat jen s jedním: slitováním historie. Protože když položí hlavu na špalek a zemře pro svoji ideu, vstoupí tím na věčné časy do dějin; a jakmile jeho skutečná podoba vybledne a svědkové zemřou či zestárnou, nastane čas pro opěvovatele jeho činů. Tehdy má ještě jednu naději, totiž že po smrti bude slavný; říká se tomu dodatečné vítězství. Pamatuješ se na Napoleona, Caesara, Alexandra Velikého? Ve své době byli vrazi proklínaní celými národy. Dnes jsou to zářivé vzory slávy. Jestli má někdo chuť dostat se do jejich společnosti...? Třeba za pět set let bude takový Hitler taky slavný hrdina a budou o něm psát knihy, točit filmy, obdivovat ho...“

Jestřáb se odmlčel. Napil se, asi mu vyschlo v hrdle, ale já taky mlčel až do chvíle, kdy jsem pochopil, že asi čeká, že mu na to odpovím.

„Ty si myslíš, že jsi silná osobnost?“

Zamyšleně otáčel skleničkou v ruce.

„Nevím. Pravděpodobně ne v tom smyslu, o kterém jsem mluvil, protože v sobě nepociťuji dostatečné odhodlání oprostit se od veškeré konvenční morálky a jít za svým cílem.“

„To jsi mne tedy překvapil. Ty máš vlastní morální kodex, který ti zakazuje dělat určité věci?“

„Ano, budeš se divit. Například mi zakazuje, abych jakkoliv ublížil svým kamarádům. Zakazuje mi ublížit nevinnému člověku, i když je to pro dobro celku. Zakazuje mi ublížit ženě či dítěti. Zakazuje týrat zvířata... budeš se mi pro to smát jako Kast?“

„Ne, nesměju se, Jestřábe.“

„A ještě jedna drobnost. Mám určitý odpor k myšlence, že bych měl někdy stát zbraň proti zbrani s Arminy z jihu.“

„Teď ti nerozumím!“

„Chápu, není to lehké pochopit. Podívej, já i ti na jihu, ti na princově straně, jsme Armini. Narodili jsme se na Ostrově, pili jsme tam mléko vonící stepní travou, horké arminské slunce nás opálilo, společně jsme si hráli na ulicích, společně žili... Je tak těžké pochopit, že nechci stát proti svým kamarádům a zabíjet je na potkání, když s nimi nemám žádné spory?“

„Myslel jsem, že jsi proti nim politicky?“

„Nejsem tak silný, abych podřídil politiku vlastnímu... ne, svědomí ne, ale... smyslu pro přátelství.“

„A přece jsi proti nim.“

„Mýlíš se. Odešel jsem z Arminu, abych s nimi nemusel bojovat. Vychovávám proti nim vojáky, to ano, ale vlastní rukou se žádného nedotknu; snad jen tehdy, kdybych měl s některým krevní mstu.“

„A nás proti nim pošleš!“

„To už je něco jiného, to není moje věc. Podívej se, jejich princ Lera poslal svoje nejdivočejší assassiny do světa, aby tam bojovali proti lidem, kteří budou nepřátelští Arminu, a snažili se získat spojence. Oni šli, zabíjeli a bojovali; a dobře! Ale nebojovali by tak dobře, kdyby stáli proti mně a mým kamarádům. Chápeš to?“

„Ne dost.“

„Tak podívej, před lety byl v Arminu Denis Baarfelt, Mistr, kterého měl každý rád a zbožňoval ho jako svatého. Vědělo se, že ho někteří chtějí zabít; hlavně Abner Léger, Armin jako my, ale na opačné straně, a jeho assassini. Ten Léger zabil Denise a všichni to věděli; ale nikdo mu neublížil, byl Armin a bylo jeho právem zabít muže, se kterým měl soukromé účty. Až když přišel někdo, kdo měl právo pomstít Denise, potom se naplnil Légerův osud. Kdyby to byl nějaký cizinec, běloch, seveřan, nepřežil by ani čtyřiadvacet hodin; nejbližší muž by ho rozmáčkl jako mouchu dřív, než by svůj záměr dokázal uskutečnit.“

Chvíli jsme oba mlčeli.

„Gathe,“ řekl jsem pak, „proč vlastně ty jsi na straně severu, na straně tak zvané legální vlády?“

Trochu se zarazil, zvláště proto, že jsem ho oslovil křestním jménem, které obvykle nikdo neužíval.

„Flaghertyové vždycky patřili k Draggonovi.“

„To není důvod.“

„Myslíš, že patřím jinam?“

„Vším způsobem na jih. Myslím, že patříš k princově straně, k těm, proti kterým bojujeme. Mluvíš dobře o jeho přívržencích, řídíš se myšlenkami kardinála Baarfelta. Proč nejdeš s nimi?“

„Ne,“ řekl pomalu a vážně Gath Flagherty. „Nepatřím a nemohu nikdy patřit k princově straně. Císař mi zabil otce.“

„Ach tak!“ řekl jsem překvapeně.

„Můj otec patřil před válkou i za války k přívržencům Monty Draggona. Tehdy nebyl předseda vlády, jen majitel řady továren; v jedné měl můj otec podíl a zastával u Montyho dost zodpovědné místo. Když se začalo tvrdit, že Draggon zosnoval spiknutí proti vládě a když sám uprchl, císař dal zatknout všechny jeho přátele a pověsit v Indiopolisu na lucerny. Můj otec byl jedním z nich.“

„A zúčastnil se toho spiknutí?“

„Na tom snad nezáleží.“

„V některých případech ano.“

„Pokud to bylo spiknutí, pak měli na toto spiknutí právo! A já nemám právo posuzovat činy svého otce; měl jsem ho rád, je mojí povinností ho pomstít! Proto jsem se po válce připojil ke straně Draggona a zůstal jsem u ní. A zůstanu až do smrti!“

„I když třeba nemáš pravdu?“

„To není otázka pravdy či nepravdy.“

„Nýbrž krevní msty?“

„Dejme tomu. Když chceš, tedy se mstím a mstít se budu; protože císař se dopustil chyby, když dal otce popravit, a já ho mstít musím! Proto jsem proti císaři a jeho synovi a budu bojovat za Draggona, ke kterému patřím!“

„I když smýšlíš spíš jako přívrženec prince.“

„V jakémkoliv případě, Jorgu Detreyi.“

Mlčeli jsme. Venku se už setmělo, byl čas jít spát.

„Řekl jsem ti všechno, co je důležité,“ řekl Jestřáb. „Teď mi řekni ty, na co jsem se ptal.“

„Pravda je vždy o něco jednodušší, než se zdá.“ řekl jsem pomalu a váhavě. „Nestaral jsem se o svou kůži, protože v armádě, tedy přesněji na Gestapu... byla skupina, která zajišťovala zasloužilým členům odjezdy do Jižní Ameriky. Akce ODESSA, znáš? Slíbili, že mi pomůžou za to, co jsem pro ně udělal. Vyšplouchli mě, na poslední chvíli mi řekli, že pas pro mě nemají a že mi prostě nepomůžou!“

„Důkaz nemáš?“

„Ne. Na lodi jsem se sešel s chlapem od Gestapa. Jmenoval se Lehmke... později Lennox. Byl to ten muž, co mi měl zajistit odchod, a nesplnil slib. Náhodou mu to nevyšlo a dostal se taky do pytle. Jeho smůla...“

„Lehmke? Ten zmizel během plavby, tuším.“

„Zabil jsem ho a hodil do vody.“

„Za to, že nesplnil slib?“

„Nic jiného si nezasloužil.“

Jestřáb mi chvíli hleděl do očí. Pak se usmál.

„Tahle verze je lepší než ta předešlá. Dejme tomu, že ti věřím, Jorgu. Že je to dokonce pravda. Alespoň se mi to líbí víc než tvoje váhání a pochybnost, zda se máš raději ztratit nebo nést trest za svoje činy.“

„Papíry toho vojáka jsem získal na poslední chvíli. Jinak se nedalo. Oni chtěli, abych už nemluvil...“

„Rozumím.“

Jestřáb vstal.

„Přeju ti hodně úspěchů, Jorgu; a už se nezlob pro moje podezření. Myslím, že jsi jeden z těch silných a svého postavení se domůžeš. A jsem rád, že jsem pochopil tvoje... tajemství.“

„Děkuju.“ řekl jsem.

„Jen ještě...“ zastavil mne. „Snad jsi pochopil, že je u nás takový zvyk vyřizovat účty. Kdyby se náhodou stalo, že jsi mi lhal a že to bylo jinak, a já na to přijdu, najdu si tě třeba na konci světa. A zabiju tě, i kdybych měl kvůli tomu sám zemřít. Jsi chytrý chlap a není snad třeba říkat ti to dvakrát.“

„Rozumím ti, Jestřábe.“

„Dobře. Ještě jednou: nemáš už žádné tajemství?“

„Ne, nemám. A kdybych měl - byl bys první člověk na světě, který by se je dozvěděl.“

Odešel jsem; major Gath Flagherty, assassin Jestřáb, stál na prahu svého baráku a mlčky, zamyšleně hleděl do noci.

Asi měsíc na to přišli najednou do tábora nováčci. Tentokrát už to nebyli jen Němci ze zajateckých táborů, ale dobrodruzi z celé Evropy, posbíraní po nejrůznějších kriminálech. Něco dodala Cizinecká legie krásné Francie, něco US Army, něco britská armáda. Bílí, černí, hnědí i všelijací, někteří nemohli vůbec udat svůj původ a většinou si přáli zapomenout i svoje jméno. První dvě stovky jich přišly pod dozorem cizích vojáků, snad Američanů, ale důstojník prohlásil, že v případě, že by tohle mělo pokračovat, zařídíme příště dopravu z Tripolisu do tábora vlastními prostředky. Jestřáb to uznal a rozhodl, že příště pojede četa nás vyškolených hlídat nováčky. Taky se proslechlo, že sotva budou všichni nováčci v táboře, pošlou pro nás loď a odvezou nás do Arminu. Dokonce jedna ta informace říkala, že první skupina (vyškolení zabijáci) se dostala do potíží a je třeba jí poslat rychlou pomoc, ale to mohly být taky jenom řeči.

Doga si mne vybral jako jednoho z pomocníků. Řídil jsem jeho velitelský džíp, což znamenalo, že nebudu muset honit ty pitomce; ale když jsme přijeli do Tripolisu, zjistil, že loď má zpoždění a budeme muset několik hodin čekat.

„Podívám se za děvčaty,“ řekl Doga, když jsem se ptal, co budeme dělat. „Projdi se zatím po městě, když chceš, nebo si taky odběhni. Po takový době...“

Hezky se mu to říkalo; dal mi pouze pár šestáků, které stačily tak na napití v místní krčmě. Nechal jsem ho osudu, prošel se trochu hlučnými ulicemi plnými Arabů a nakonec jsem se dostal až do přístavu. Trochu jsem se ohlížel; nikdo z kamarádů nebyl nablízku. Z nudy jsem si koupil dopisní papír a obálku od umouněného černého kluka, sedl si do jakési středně dobré námořnické hospody a začal psát dopis. Náhle jsem zaslechl pár slov v arminštině; byla to nějaká kletba, přesto jsem se ohlédl. O pult se tam opíral chlap v uniformě důstojníka námořnictva, popíjel svůj drink a tvářil se unuděně. Těch několik slov vykřikl na jakéhosi chlapa ve zcela jiné uniformě, který přecházel po ulici; jak to slyšel, zastavil se, vstoupil a jeho obličej se rozzářil překvapením:

„Slime, ty starej opičáku! Copak seš opravdu živej?“

„To bych řek, Callwayi! Ale o tobě už jsem pochyboval!“

Padli si do náruče, objímali se a tiskli, jako by k sobě chtěli přivinout ztracenou milenku. Byli hluční, ukřičení a vůbec dost nepříjemní, ale docela se hodili do té hlučné ukřičené krčmy. A mluvili arminsky, nemohli tušit, že jim tu někdo může rozumět.

„To už je let, co, Slime? Vůbec bych si nebyl myslel, když jsme šli do akce, že to přežijem... dokonce ve zdraví, koukám!“

„Mám v těle střepinu z granátu, jestli tomu říkáš zdraví!“

„Mě prostříleli čtyřikrát, když to chceš vědět! Ale vylízal jsem se z toho a jsem jako rybička...“

„Ještě že tak! Chudák Bob Charleston...“

„Padl?“

„Kdepak, ale přišel o obě nohy. Živí se teďka přednášením na střední škole v jakýmsi italským Zapadákově...“

„A že nejde domů?“

„Povídal cosi, že se chystá...“

„A co Trinky?“

„Zařval.“

„Cože, Tlustej Trinky? Ten veselej ožralka?“

„Koupil pár kulí do kožichu při ofenzívě v Ardennách. Právě když myslel, že to má už za sebou.“

„Co dělal v Ardennách?“

„Velel tankový rotě. Tys nevěděl, že je tankista?“

„Copak vo to, ale jak se dostal k Amíkům?“

„On byl nasazenej v Rakousku, žejo? Když přišel ten anšlus, tak utek do Itálie a uletěl jim aeroplánem. Trinky byl kanón...“

„A Bernie Wallsh?“

„Někdo mi povídal, že skončil v koncentráku.“

„A jej! Je to sichr?“

„Nikdá nejni nic sichr, když si to neviděl na svý oči. Ale vypadá to, že jo, protože Němci se nemazlili...“

„Co Wonderful Life?“

„Myslíš Bennyho? Východní fronta, uhořel v tanku.“

„Proboha! Jako Sammy Nebojsa, ten malej kudrnatej!“

„Cože, Sammy? Kde to na něj přišlo?“

„V Rumunsku, v Karpatech. Představ si, vůbec nevěděli, že to mají zaminovaný a najeli na to...“

„Já Sammymu pořád říkal, ať neleze dopředu. Co víš o ostatních?“

„Callwayi... vypadá to, že jsme zůstali sami.“

„Neblbni! Z celý operace Skaggerak?“

„Ale čerta starýho, jen z naší skupiny! Dokonce i ty holky se ztratily, vůbec nevím kde. Jenom Zrzavou Mary jsem potkal; je úplně trop, živí se v Marseille jako majitelka bordelu a říká, že domů nejde ani za svět.“

„Až se dostanu do Marseille, musím se na ni podívat!“

„Neradím ti. Zestárla, vypadá špatně...“

Odmlčeli se - a podívali na sebe.

„Tys taky zestárl, Callwayi.“

„Myslíš, že vypadáš líp, Slime?“

Mlčeli. Pak Slim řekl: „Prosrali jsme nejlepší roky.“

„Válka. Co chceš?“

„Zatracená, všivá válka! Naše starý kamarády schlamstla jako pralinku po obědě!“

Sklopili oči a koukali do země; potom jeden řekl: „Napijem se na shledání. Dám flašku!“ obrátil se na arabského číšníka a bleskurychle něco vychrlil. Kluk přikývl a oba usedli do vedlejšího boxu, který byl nyní, před polednem, prázdný. Ani si mě nevšimli, ostatně já se pořád ještě bavil tím svým dopisem.

„Co vlastně teď děláš?“ ptal se Slim.

„Ale... skončil jsem u Poláků,“ řekl Callway. „Dokonce mám polský jméno, Kowalski; kapitán dálkový plavby. Potřebujou tam chlapa, kterej se trochu vyzná na moři...“

„To je sranda! Já jsem u Jugoslávců a dělám to samý co ty... jenom jméno jsem si ještě nestih změnit.“

Odmlčeli se. Pak se Slim zeptal: „A co... v akci?“

„Ach! Stydím se to vůbec povídat - před tebou!“

„Nic jsi nedokázal?“

„Prosím tě! Měl jsem pluk, a krásnej, dva tisíce kluků a tři stovky holek... a nemám nic, jenom holý ruce! Ty svině fašistický mi ty mý krásný, skvělý, výborný kluky vystříleli jako škodnou, vymlátili je před mejma očima, chápeš?“

„Jak to? Cos bláznil?“

„Sbíral jsem je po celou válku po všech možnejch dírách, kradl dokonce i z transportů; učil jsem je válčit, dával jim do ruky zbraně. A potom, když už jsem z nich měl pluk, najednou začalo ve Varšavě povstání. Ty mý děti nedaly jinak, než že do toho jdou!“

„Cos udělal ty?“

„Co jsem měl dělat, sakra? Šel jsem do toho s nima! Mý kluci bojovali jak andělé... pobili jsme těch hajzlů, že by se s nima dal Starej rynek vydláždit, ale... pak jsme začali ustupovat; a to mý kluci neuměli. Ustoupit jsem je neučil!“

„Callwayi...“

„Nenaučil jsem je chránit si život, Slime! To jediný, co bylo nejdůležitější, jsem je nenaučil; bojovali až do posledního, chápeš? Bojovali a rvali se, jeden kryl druhýho, dokud dokázali stát na nohách... kluci moji...“

„A kdes byl sakra ty?“

„No kde myslíš, hlavo skopová? V první brázdě, samozřejmě!“

Slim praštil pěstí do stolu a rozchechtal se: „Jak měli ustupovat, když měli velitele vpředu? Blázne!“

„Já přeci ustoupit nemoh! Já jsem přísahal, Slime; přísahal na Warszawu, na to nejkrásnější město na světě, který oni rozbíjeli na mraky... a já ho chránil! Oni měli ustoupit, ne já, chtěl jsem je krejt, rozumíš? Napřed měli jít oni!“

„A přežils.“

„Dostali mě. Dostal jsem to tuhle pod rameno... jedna holka z oddílu mě odtáhla na zádech. Ostatní, co nás kryli... dostali. Odvezli je do Osvětimi.“

„O tý jsem slyšel. Říkalo se tomu Továrna na smrt.“

„Jo, to byla pravda. Já to viděl.“

„Tebe tam dali taky?“

„To už bych tu nebyl. Já ji přepad.“

„Co jsi přepadl?“

„Koncentrák v Osvětimi. Prostříhali jsme se přes první dráty, než jim přišla posila. Už jsem viděl baráky, lidi v nich... ještě ty zbývající dráty a mohli jsme je mít, vyhodit to do luftu...“

„A co?“

„Další kulka, do žaludku. Zas mě odtáhli jako lazara. Ani mě nedorazili, i když jsem prosil... honily nás letadla a motocykly a psi... já je prosil, Slime, žebral jsem, ať mě nechají a utečou sami, ale... já je vychoval moc dobře. Naše parta nikdy nenechala kamaráda osudu, vždycky jsme si pomáhali. Proto se mnou taky šli na ty dráty...“

„To byl konec?“

„Můj jo. Pak už jsem jenom ležel v nějaký hájovně a nechal se obskakovat hajnýho ženou. Než jsem se vyhrabal z pelechu, bylo po válce; z mejch krásnejch vojáčků zbylo pár potlučenejch mrzáků!“

„Já tě chápu, Callwayi. Moc tě chápu.“

„Tím chceš říct, že jsem ty kluky nesbíral pro svý blaho, ale pro prince, já vím. Ale já musel, Slime; to bych řek i princovi, kdybych s ním mluvil. Řek bych mu, že Polsko je už teď moje zem a já za ni musel bojovat, i když jsem nesplnil ten úkol, co mi dal on! Chápeš to?“

„Moc dobře to chápu. Já měl taky pluk.“

„Kde?“

„Na Neretvě. To je řeka v Bosně - plná kamení. V tý zemi není nic zelenýho, jen samý skály a písek... a já po těch zatracenejch vyprahlejch skalách ved pár stovek žíznivejch a utrmácenejch kluků, co pozutíkali z pasťáků a převýchovnejch táborů. Holky jsem brát nechtěl, myslel jsem, že mi po cestě pochcípají; tak se ostříhaly a převlíkly do klukovskejch hader, abych nepoznal...“

„Co jsi s nima podnikl? Máš je připravený?“

„Byl bych měl - ale byla válka. Přišla Sutjeska a Sarajevo, pak Mostar... tam ti je veliký pohřebiště, říkají tomu partizansko groblje. Tam jsem je nechal...“

„Všecky?“

„Josip... Maršál Tito mi řekl, že mi věří. Tak jsem zůstal na svým místě a nepustil tamty přes čáru, co mi nařídil. Když to skončilo a přišli jsme k Titovi, měl jsem třiadvacet raněnejch a smrtelně unavenejch lidí....“

„Musel jsi ho poslechnout?“

„Přísahal jsem mu. A je to kamarád.“

„A dál?“

„Když válka skončila, řekli abych zůstal. Je málo lidí, co uměj dát něco do pořádku. Prosili mě... tak jsem zůstal. Dělám kapitána tamtý lodi...“ Callway zvrátil hlavu dozadu a smál se, tiše a nevesele.

„Princ nás poslal do světa, abysme mu přivedli vojáky. A my je zatím nechali po všech koncích Evropy...“

„Bojovali jsme i za něj.“ řekl přísně Slim.

„Myslíš?“

„Nezradili jsme. Ty svý Poláky, já svý Jugoslávce. Nezradili jsme svý kamarády. Copak to není dost?“

„Já vím. To je víc než všecko. Ale Armin...“

„Já vím!“ řekl sklesle Slim a složil ruce na stůl. Chvíli oba mlčeli; slyšel jsem žbluňkání alkoholu.

„O Denisovi jsi slyšel?“

„Jo.“

„Na jeho slávu!“

„Byl to kamarád!“

Opět mlčeli. Dlouho, těžce, unaveně.

„Kdyby to začalo... vrátíš se domů?“

„Nevím. Mám v Polsku ženu a děti... kluka a malou holku. Tak krásný děti jsi neviděl, co žiješ, Slime...“

„Neviděl, Callwayi. Já se ani na ty děti nezmotal; i když tu a tam nějakou tu holku jsem viděl brouzdat okolo...“

„A šel bys - na Ostrov?“

„Nevím. Asi ne.“

„Myslím... kdyby nás zavolal.“

„Myslíš nás dva osobně?“

„Kdyby řek: potřebuju všechny chlapy. Šel bys?“

Slim se krátce zamyslel. „To bych musel!“

Callway se usmál a natáhl k němu ruku. Stiskli si je.

„Já si to myslel. Asi taky půjdu. Když bude potřeba.“

„Co je to už let,“ opakoval Slim. „Takovejch let...“

„Já vím. Ale vlast...“

„No právě. Vlast. Naše slunce. A nebe... A tráva na lukách! Takovou jsem nikde na světě nenašel.“

„Ptal jsem se Charlestona. Říká, že by mohl... třeba by si nechal udělat dřevěný nohy. Ale aspoň jednou si vystřelit na ty hajzly, co nám zabrali naši zelenou trávu!“

„To bysme byli už tři...“

„Čtyři. Mary... pod pultem schovává řehtačku. Wickers.“

„Mary? Ta pošahaná stará coura by šla taky? Fakt?“

„Čert vem všecky chlapy, co s ní kdy spali! Ještě by uměla ten svůj starej kulomet řádně rozezpívat!“

„Čtyři! Už jsme čtyři! To je přece sranda...“

„Když už jsme nikoho nesplašili - tak aspoň my...“

„Kdoví, co našich je ještě všelijak po Evropě; někdy mám chuť se po nich kouknout! Třeba by vylezli z díry, kdyby zaslechli naše válečný bubny!“

„To bych řek! Já sám bych votočil šíf a jel domů, na ten náš krásnej ostrov... Bože můj, jak já se těším!“

Jejich hlasy začínaly být trochu přiopilé; nebo snad dojaté? Nemohl jsem to postřehnout přesně.

„Naše vlast, Slime, to není jen nějakej ostrov v oceánu! To je všecko, co máme: naše myšlenky, city, vzpomínky, kamarádi, cesty, po kterejch jsme chodili, naše stopy v písku, hroby našich rodičů... to přece nemůžeme v žádným případě opustit!“

„Neopustíme, Callwayi! Víš... přiznám se ti, že už zas sbírám lidi. Mám už dvanáct kluků... všecko mladý, skoro děti - sirotci a tak. Učím je bojovat. Až se to spustí, my přijdem! Přísahám Bohu na nebesích, že přijdem!“

„Seš lepší, Slime. Já je mám jenom obšancovaný; některý třeba zas vypadnou. Ani jsem je ještě nezačal cvičit...“

„Kolik?“

„Počkej... šestadvacet. Ale zatím úplně pitomejch...“

Rozchechtali se.

„Seš stará, potměšilá liška! A lhář jako každej Armin: na chvilku jsem si už myslel, žes zapomněl...“

„Na nás? Na naše stopy v písku?“

„Na starý arminský kámoše!“

„Na modrý vody oceánu!“

„Na Živej Oheň!“

„Na holky, co nás objímaly...“

„Na vítězství, Slime!“

„Na vítězství, Callwayi!“

Jejich sklenice zařinčely o sebe.

„Teď se nám bude žít líp... když víme o sobě navzájem!“

Už jsem dokončil ten svůj dopis. Vzal jsem lístek papíru, který mi zbyl, a napsal na něj arminským tibrem: „Než vyrazíte na Ostrov pomoci Lerovi, rozkoukejte se nejdřív pořádně kolem sebe. Pak vám neujde, že půl dne cesty na jih od hnusný díry jménem Garian cvičí nějakej plukovník Flagherty zabijáky právě proti vašemu princi. Tak se poohlídněte... právě dostal nováčky a za tři neděle bude posílat loď s frekventanty na Ostrov. Až vypadnou, můžete tam těm svejm klukům udělat exkurzi se střelbou na horkej cíl, aby se poučili o cvrkotu. Operační čas 1 + 14 od odplutí lodi s absolventy. Hodně štěstí!“

Chvíli jsem uvažoval, jak to podepsat; pak jsem připadl na jméno, které jsem si zapamatoval z nějaké řecké báje a napsal pod ty řádky Aengus. Lístek jsem složil a na odchodu z krčmy dal černému klukovi, který zevloval před vchodem.

„Dej to tam těm dvěma námořníkům a řekni jim, že jsou ti dlužný čtvrťák.“ řekl jsem mu a zmizel, než to kluk provedl.

Do nejbližší poštovní schránky jsem hodil dopis, který jsem tak pracně sestavil. Všechno, včetně tužky, kterou jsem to napsal, jsem vzápětí zahodil a opláchl si ruce u nejbližší umývárny před mešitou. Nikdo si mě moc nevšímal. Ten dopis byl adresován panu Konstantinu Kapadapulimovasisovi, obchodníku s koberci ve městě Soluni, též zvaném Thessalonnikki, počestnému muži, který snad ve zdraví vykonává svou nevýnosnou, leč přesto ho uživící práci.

Nikdy jsem tam nebyl a neznám pana Kapadapulimovasise jinak než podle jeho poněkud složitého jména. Ale myslím, že snad ani válečné časy ho nedokázaly z jeho obchodu vyštvat, konečně koberce je třeba prodávat vždycky. Pro případ, že by přece jen nebyl na svém místě a zastupoval ho někdo méně povolaný, byl napsán jednou starou, dávno odvolanou šifrou. Tak starou, že musí být jasné, že i když už neplatí, není to trik nepřítele, ale něco jako krásná vzpomínka.

Ten dopis zněl:

V souvislosti se změnou stanoviště a služebního přidělení oznamuji svoji novou působnost: Ze sběrného tábora u Kolína nad Rýnem jsem byl převezen do Itálie a odtud do Libye, výcvikový tábor pro výchovu důstojníků pro potřeby arminské legální vlády. Nové jméno neuvádím, spojení zajistěte způsobem, který zná Stařík a politruk školy. Nemám zprávu, zda se něco neudálo v systému spojení. Za tři týdny odjedu do Arminu, kde se spojím s místním vyslanectvím. Pokud máte jiné příkazy, předejte prostřednictvím inzertní rubriky některého velkého deníku, systém 1A. Heslo pro styk přijmu pouze od Staříka, jiné budu považovat za provokaci a neozvu se. Děkuji za pochopení. Má situace je značně nepřehledná. Dors.

Byl už nejvyšší čas, abych se vrátil k Dogovi a plnil dál své úkoly. Byla to velmi příjemná a užitečná procházka; i když jsem si při ní moc neužil.

Loď se kymácela a já se kymácel s ní na zavěšeném lůžku, snažil se usnout a naslouchal hlasitému oddechování mých kamarádů na ostatních lůžkách. Nedalo se spát; snad proto, že jsem musel příliš myslet na jiné věci než to, čím se zabývali ostatní. Představoval jsem si, jak se z noční tmy vyřítí temné stíny, a z jejich hlavní začne šlehat oheň. Jestřáb bude určitě první, kdo bude na nohou a vzchopí se k účinné obraně, Doga a ostatní instruktoři také; ale nováčci? Věřím, že Slim a Callway nebudou tak hloupí, aby si nejdřív nepřítele neprohlédli, a po Jestřábovi půjdou bez milosti. Jestlipak ho napadne, jaké bylo řešení mého problému? Bude první, kdo pochopí... Taky jsem myslel na prvního Armina, kterého jsem ve svém životě poznal: kapitána Berta Singella, zvaného Agon. Potkali jsme se jen na čtyřiadvacet hodin, ale byl to on, kdo podstatně změnil celý můj život. Bylo to v roce 1941. Ustupovali jsme; přesněji řečeno utíkali, a za námi se hnala obrněná masa německých tanků se zlověstnými bílými kříži na bocích. Kdekoliv na nás padla, vždy to odnášeli životem naši kamarádi; a vždycky to zaplatila kouskem svého území naše ubohá země. Odveleli mne z první linie; z našeho pluku zůstalo jen několik mladých dobrovolníků, kteří snad vzali nohy na ramena či co, ale už se vzpamatovali a chtěli zas do boje, asi aby odčinili tu první chvíli strachu a zbabělosti. I já měl předtím strach - i já se nyní styděl.

„Poručíku Somoncove,“ řekl mi velitel. „Budete přidělen k dělostřelecké baterii kapitána Ogarkova, Jefima Trofimoviče, která zaujala postavení u vesnice Něgorodki.“

„Provedu,“ řekl jsem. „Ale nechápu, co tam budu dělat. Neumím zacházet s dělem...“

„To chápu. Vy a vaši vojáci budete nasazeni jako ochrana pro dělostřelce. Budete je krýt.“

Doplnili můj oddíl na tisíc mužů, kteří nasedli do rozvrzaných náklaďáků a za mým gazíkem vyrazili na západ, odkud se ozývalo hrozivé dunění děl. Asi po hodině jízdy jsme na silnici spatřili džíp, uvázlý v příkopě; na něm bylo namontováno jakési miniaturní dělo a pak otočný kulomet s další přídavnou rourou, která mohla střílet vodorovně. U tohoto stroje stál vysoký štíhlý muž v cizí uniformě; jak jsme se přiblížili, zvedl ruku a zůstal nám stát v cestě. Nezdálo se, že by se bál.

„Pomozte mi vytáhnout džíp z příkopu!“ požádal suše, bez valného přátelství.

Mluvil dobře rusky, dokonce se zdálo, až příliš dobře na to, že není Rus. A to nebyl; měl hubenou, silně opálenou tvář, dlouhé černé vlasy svázané do copánku, v levém uchu cvoček. Jeho uniforma byla důstojnická, sice ruského střihu, ale z nějaké jiné látky. Nárameníky kapitána, na krku zapjatá na podivný osmihrotý kříž. Neměl jsem tušení, co je to za chlapa.

„Vaše dokumenty!“ požádal jsem.

„Prosím?“

„Přál bych si vidět vaše dokumenty, soudruhu!“

„Ucho zelený!“ řekl s despektem, sáhl do kapsy a vytáhl odtud knížku v tuhých deskách. Na první straně bylo latinkou napsáno jeho jméno a osobní údaje, na ostatních stranách něco zvláštním písmem, připomínajícím rozsypaný čaj. Fotografie, která ho zpodobňovala, byla stará tak tři roky a vypadal jako rozjívený kluk, zvlášť kvůli dlouhým vlasům, spadajícím až na krk. V knížce byl vložen list papíru, který hlásal rusky:

„Žádám všechny složky armády, aby umožnily kapitánu Bertu Singellovi seznámit se s bojovou situací na frontě, případně aby uposlechly jeho pokynů. Kapitán Singell je vojenským poradcem SSSR a má pravomoci jako kterýkoliv důstojník Rudé Armády. Podepsán: velící generál T.“

Vrátil jsem dokumenty a zasalutoval: „Podle rozkazu, soudruhu kapitáne!“

„Tak mi pomozte s tím džípem!“ zavrčel.

Vojáci vyskákali, opřeli se do jeho vozidla a vystrkali je zpátky na cestu. Prohlíželi jeho zvláštní výzbroj a dost se jí divili, protože nebyli na nic takového zvyklí.

„Jak se vám to stalo, soudruhu kapitáne?“ ptal jsem se.

„Střílel jsem na letadlo.“

„Jaké letadlo?“

„Výzvědné. Přeletělo nade mnou.“

„Ach tak... ale proč jste na ně střílel?“

„Domnívám se, že není zapotřebí, aby nás pozorovalo.“

Pomyslel jsem si o tom svoje. Člověk, který odstřeluje letadla z tak směšných zbraní, jako měl kapitán Singell, si nezaslouží nic jiného než útrpný úsměv.

„To letadlo,“ řekl o chlup přívětivěji, „spadlo tam za kopec. Až pojedeme kolem, rád bych si ho prohlédl.“

„Vy jste ho sestřelil?“ vyjevil jsem se.

„Jinak bych na ně nestřílel.“ řekl suše, prohlédl řízení svého vozu a obrátil se ke mně: „Kam jedete?“

„Do postavení. Vesnice Něgorodki, soudruhu kapitáne.“

„Hm. Pojedu s tebou, chlapče. Pojedu první. Potřeboval bych dvojku, zabili mi ho. Nemáš někoho vhodného?“

„Nevím, čemu říkáte dvojka.“

„Řidič a nabíječ pro moje děla. Já jsem střelec.“

„V postavení to probereme, společně s velitelem, když dovolíte, soudruhu kapitáne.“

„Neříkej mi pořád soudruhu kapitáne. Říkají mi Agon.“

„Agoň - jako Oheň?“

„Třebas, když chceš. Jak se jmenuješ ty?“

„Somoncov, Jurij Nikolajevič, soudruhu... Agone.“

„Fajn; budu ti říkat Juro. Nasedat!“

Nasedl do svého džípu a rozjel se po té mizerné rozryté cestě, jako by se tu konaly závody. Stěží jsme mu stačili; naštěstí zakrátko zajel do pole a mířil k troskám letadla, ze kterých se kouřilo. Jel jsem za ním, ale uvázl jsem v blátě; musel jsem vystoupit a dojít to po svých. On stál vedle stroje a prohrabával se v troskách, ohořelých a už ne moc důležitých.

„Mapy jsou zničené. Škoda. Chceš něco?“

„Co jako?“

„Kořist. Například tohle...“ sebral se země výtečný německý dalekohled se Zeissovou optikou, který zřejmě při pádu letadla vypadl z kabiny.

„Ber, je dobrej. Boty bohužel shořely a konzervy se mi nechce hledat...“

„To přece... bychom nemohli! Z mrtvých...“

„Tvoji vojáci jsou mizerně obutí!“ řekl vztekle, obrátil se ke svému džípu a nasedl.

„Tak naskoč, sakra!“

V poslední chvíli jsem vyskočil na stupátko; dovezl mne k mému vozidlu, které už můj řidič vyhrabal a připravil k použití; pak jsme pokračovali dál po cestě.

Vojáci si prohlíželi můj nový dalekohled s určitou závistí.

V postavení jsme našli četu dělostřelců, kteří právě zakopávali děla do palpostů a obkládali je ochranným valem. Kapitán Ogarkov byl starý, měl brejličky jako profesor a choval se laskavě.

„Poručík Somoncov!“ představil jsem se mu. „Velitel ochranného oddílu, který bude s vámi v postavení!“

„Vítám tě, chlapče!“ stiskl mi ruku. „Potřebujeme pomoc jako sůl. Vpředu to všechno utíká...“

„Agon.“ řekl kapitán Singell a podal mu ruku.

„Kapitáne, jestli necháš děla tak, jak jsou postavena, utečeš do dvanácti hodin taky a necháš je nepříteli.“

Ogarkov vytřeštil oči.

Chvíli trvalo, než se kapitán představil a ukázal svou pověřovací listinu; pak teprve starý pán chápal, co to má před sebou.

„Vy myslíte, mladý muži, že byste uměl pracovat s baterií lépe než já, který už bojoval proti Kolčakovi a Wrangelovi; dokonce i proti Rakušákům?“

„Nevím, kdo byli Kolčak a Wrangel. Ale to si vysvětlíme, až odrazíme útok nepřátelských tanků.“

„Tanků... domníváte se, že na nás jdou tanky?“

„Budou tu za čtyři hodiny, pokud vidím.“

Agon se nedíval na hodinky, ale na slunce, zřejmě mu věřil víc.

„Máme nejvyšší čas přemístit děla a převést je na roztříštěnou palbu.“

„Já ale... mám povinnost vést palbu salvami!“ řekl kapitán překvapeně.

„Nechápu, co myslíte tou roztříštěnou palbou...“

„Ukážu vám to, až přijde čas. Zatím provádějte rozkazy, jak vám je dávám, to bude nejlepší.“

„Neprovedu žádné rozkazy, které mi dává člověk jako vy! Neznám vás a neznám ani vaši armádu; a musím říct, pane, že jste mi velice podezřelý!“ mračil se kapitán Ogarkov.

„Škoda. Po útoku budete mluvit jinak. Máte tu aspoň vysílačku?“

„Zajisté... ale nevím, zda máte právo...?“

„Promluvím s velitelem pluku.“

Spojení bylo naštěstí dosaženo dost rychle. Ještě tady nezačal boj, tak to šlo. Sotva byl u telefonu velitel pluku, vzal si Agon mikrofon:

„Mluví Agon, buď zdráv, plukovníku. Dojel jsem do postavení ve vesnici Něgorodki. Ano, baterie s ochranou. Zůstanu tu až do útoku. Zkusím odrazit. Cože? Rozbili? Hm... zkusím tady vysvětlit velitelům princip roztříštěné palby. Myslíš? Tak dobře. Až odrazím první útok. Pošli sanitky.“

Obrátil se na kapitána: „Němci zrychlili postup. Budou tu za dvě hodiny místo za čtyři. Nebudeme dělat nic, jenom zamíříme děla. Budu střílet sám.“

„Zajisté, Vaše Blahorodí. Z čeho, smím-li se ptát?“

Agon přistoupil ke svému džípu a popleskal svoje dělo.

„Z téhle... smím-li to tak říct... dětské hračky?“

„Není to hračka. Má vrtanou hlaveň a domnívám se, že asi tak stejný účinek jako ty vaše kraksny.“

„Ale... ta ocel je přece dost slabá! Skoro papír...“

„Ovšem, je speciálně upravená. Jinak bych to nemohl vozit na automobilu, to je jasné...“

„Chápu, chápu...“ kapitán se usmíval, ale zdálo se, že mu host není moc po chuti. Nebyl vlastně nikomu; neustále se na nás mračil, mluvil s chraplavým, vzteklým přízvukem a utrhoval se na lidi. Kromě toho každému tykal; a když přičteme jeho podivný vzhled, je to tak akorát dost. Náhle se objevili v úžlabině mezi dvěma kopci lidé; utíkali a zdálo se, že mají uniformy. Podíval jsem se dalekohledem; byli to naši. Agon vytáhl z vozu dlouhou podivnou ručnici s optickým zaměřovačem a díval se skrz něj. Všiml jsem si, že zásobník se do zbraně zasunuje z boku, ne zespodu jako u nás.

Najednou vyjel za prchajícími vojáky motocykl; seděli v něm tři Němci v železných helmách, dva na sedadlech, třetí v přívěsném vozíku s kulometem. Ten kulometčík střílel po prchajících lidech a jestli jsem dobře viděl ve svém dalekohledu, ostatní se tomu zuřivě smáli. Krev mi ztuhla v žilách. Ani jsem si zprvu nevšiml prásknutí dvou výstřelů. Až když se kulometčík podivně svinul do klubíčka a řidič motocyklu rozhodil rukama a skácel se dozadu, ohlédl jsem se a zjistil, že ty dvě rány padly z Agonovy pušky. Stál nehybně a pozoroval, co se bude dít dál. Prst na spoušti.

Nejbližší vojáci se vrhli na Němce, ubili třetího, vzali jim samopaly, naskakovali na motocykl. Někteří byli ranění, ale věšeli se na něj ve velikém hroznu, takže jel čím dál pomaleji, i když se blížil k našim postavením. „Ochranný oddíl do okopů!“ nařídil suše Agon. „Dvacet mužů se postará o raněné. Odneste je dozadu, podívám se na ně, až nám dají pokoj Němci.“

„Potřebovali by lékaře!“ nesouhlasil kapitán Ogarkov.

„Já jsem lékař.“ odsekl Agon.

Motocykl byl ojedinělý, jiní Němci se už neobjevili; ta pláň zůstala po odchodu našich opuštěná.

Pak jsem i já zaslechl hluboké, temné vrčení; tankové motory, znal jsem je z prvního střetnutí. A jako tehdy mne naplnily nikoliv hrůzou, ale napětím, podobným stavu šelmy před lovem. Věděl jsem, že ti opancéřovaní muži mají jen jediný cíl: smrt mne a všech mužů okolo; dokud budou živí, půjdou za tímto cílem. Že záleží na mně a na mých soudruzích, zda se jejich zlé záměry zdaří. Neboť za námi je rodná země, ženy, děti, starci, továrny, pole. A po těch touží fašistický agresor.

Agon v takových pojmech nemyslel. Pro něj to byl, jak jsem později zjistil, cíl. Znal kategorii přátel a nepřátel. Nepřátele ničil; profesionálně, klidně, metodicky. A bez slitování.

Pak se objevily první tanky; projely úžlabinou a rozvíraly se do velké rojnice. Počítal jsem: čtyři, pět, šest, sedm, osm. Za nimi se rozvinuly drobné figurky pěšáků, kryly se za tanky a čekaly, až se dostanou na dostřel. Tanky začaly střílet hned, jak se objevily, ale prozatím jejich náboje dopadaly před nás. „Čekejte!“ velel Agon. „Počkejte, až budou blíž...“

Kapitán Ogarkov ho neposlouchal, křičel vlastní rozkazy podle vojenské terminologie. Agon ani nepokrčil rameny, přijal to lhostejně a šel si sednout do svého vozu; manipuloval tam svým podivným dělem. Na pláni mezi tanky vytryskly fontány hlíny. Kapitán vykřikoval opravné údaje, dělostřelci opravovali náměr a pak vypálili další salvu. Jeden z tanků se zastavil na místě a natočil se trochu do strany; kapitán pochvalně vykřikl, obsluha děla propukla v jásot.

V té chvíli hvízdlo i Agonovo dělo.

Z jednoho tanku se začalo kouřit; ani se neusmál, natáčel hlaveň na další. Vzápětí vypálil podruhé; tank zastavil a z jeho poklopu vyskočil voják, jehož uniforma hořela. Agon mlčky, soustředěně točil klikou svého děla.

„Proboha!“ řekl kapitán Ogarkov. „Matko Preobraženská...“

Děla naší baterie duněla jako o závod; osamělá zbraň strohého cizince bouchala jen tu a tam, ale pokaždé se jí podařil zásah. Vyjma jednou, to jsem poprvé viděl na Agonově tváři nervózní záškub, jako by litoval vlastní chyby. Pěchota už byla blízko; její kulky nám svištěly nad hlavami, naši pěšáci stříleli proti nim.

Agon nechal tanky být, uchopil kulovnici, zalehl za svůj džíp a počal lhostejně, strojově odstřelovat muže na pláni. Zdálo se, že si mezi nimi vybírá; pak jsem pochopil, že vyhledává především důstojníky. Dělal to tak klidně, jako lovec odstřeluje zajíce.

Jeho zbraň mne fascinovala; nikdy jsem ještě podobnou neviděl. Měla dlouhou hlaveň bez bodáku, s optickým zaměřovačem, který však, když se Němci přiblížili, jednoduchým pohybem odstranil a zasunul do kapsy. Byla to kulovnice a zpětný ráz by musel být značný, kdyby ji nebyl držel za ten do boku vysunutý zásobník. Prázdné nábojnice mu vyletovaly před obličejem. Musela to být nějaká kombinace pušky a samopalu, ovšem velmi dokonalá. Povšiml jsem si, že pažba je zdobena kovovými proužky.

To už ale kapitán Ogarkov zavelel k útoku na bodáky; Němci v tu ránu obrátili a mazali pryč.

Agon odložil pušku a vyrazil za ostatními; neviděl jsem žádnou zbraň, kterou by u sebe měl a nechápal jsem, jak bude bojovat, ale pak vytáhl z rukávu něco jako stočený karabáč s blýskavým koncem a roztočil nad hlavou.

Jak jím udeřil jednoho prchajícího Němce do zad, rozsekl mu vojenský kabát i se zády a vytryskl proud krve; Němec se skácel a svíjel se v bolestech. Boj byl krátký; několik kroků od našich zákopů počal kapitán Ogarkov zaostávat a klopýtat, volal sice, ale když sem se po něm ohlédl, držel si poraněnou nohu. Když jsme se ujistili, že Němci utekli daleko, zastavil jsem pronásledování a nařídil se vrátit.

„Počkej!“ řekl mi Agon. „Ať seberou všecky zbraně, boty, brýle, dokumenty a vůbec všechno. Zapomněl jsi na to.“

„Zbraně ano, ale... nač to ostatní?“

„Uvidíš. Bude se to hodit...“

Boty někteří neukáznění vojáci mého oddílu brali bez váhání; bylo to dobře, obuti byli mizerně a Němci, to je třeba přiznat, byli skvěle vybaveni. Agon poklekl u jednoho mrtvého a sňal mu brýle, které prohlížel a ohledával; pak prohledal kapsy a našel v jedné pouzdro s dalšími brýlemi. Zvedl samopal toho muže a pokývl hlavou.

„Chceš odstřelovačskou pušku?“

„Já? Samozřejmě bych chtěl, ale...“

„Tak mi to nes!“

Někteří Němci byli jen ranění; nechali jsme je zatím na místě, protože jsme nevěděli, kdy se mohou objevit další. Agon jednomu stahoval z ruky hodinky a Němec se tomu bránil; beze slova jej praštil pěstí do hlavy, až ztichl a zůstal ležet bez hnutí.

„Nač potřebuješ hodinky?“ ptal jsem se.

„Já ne. Ale odpalovací systém.“

„Jaký?“

„Kdybychom museli ustoupit. Umíš dělat časované miny?“

„Ne... to neumím!“

„Jinak bys věděl, na co je potřeba hodinek.“

Kapitána Ogarkova odnášeli dva muži zpět do postavení. Byl při vědomí; levou nohu měl ve stehně prostřelenou, tekla mu spousta krve a vypadalo to ošklivě. Agon se zastavil a prohlížel ránu.

„Nevypadá to dobře. Možná je zasažena i kost. Kulka prolétla ven druhou stranou?“

„Ne,“ řekl jeden voják. „Je asi vevnitř!“

„Dobře; pak ji vyndáme.“

Němce nebylo nikde vidět; Agon ze všeho nejdřív zjistil, kolik máme lidí, pak přidělil ty, co utekli z dřívějších linií, do našich řad. Pak se odebral do stanu, kam odnesli kapitána a další raněné. Svlékl uniformu a vzal si z auta malý lékařský kufřík s nástroji; prohlížel rány, nejdřív vyjmul pinsetou Ogarkovovi kulku, potom bral ostatní.

Překvapil mne způsob, jak zacházel s nemocnými: když přišel k novému, ze všeho nejdřív mu zvláštním dotykem stiskl spánky; nemocný přestal okamžitě naříkat a choval se od té chvíle tiše a klidně, i když mu Agon řezal do živého těla. Soucit, jak se zdálo, neměl s nikým; krev stříkala kolem něho, sám byl zakrvácený jako řezník. Při tom dával svým pomocníkům jen stručné pokyny, co mají dělat. Šla z něj taková hrůza, že i tiché příkazy byly plněny bezodkladně, s příkladnou pečlivostí.

Nikdo se neodvážil se mu vzpouzet.

Pak se opláchl v kýblu s vodou a vydal se na obhlídku palpostů. O nemocné se už nijak nestaral; prohlásil, že teď potřebují už jenom odvoz do týlu, do nemocnice.

„Agone,“ řekl jsem mu. „Můžu se tě na něco zeptat?“

„Ptej se bez dovolení.“

„Kde ses naučil tak léčit?“

„Byl takový kurs; u nás doma. Naučili nás mluvit všemi jazyky, počítat z hlavy, trochu fyziku a tak dál. Taky medicínu. Už se prozatím nebude opakovat, takže nemáš možnost jít tam taky.“

„Aha...“ řekl jsem to asi trochu ulekaně, protože Agon se zastavil a obrátil ke mně. Snad poprvé se nedíval přese mne, ale mně přímo do očí.

„Pravděpodobně tě zarazí, že se chovám poněkud jinak, než jsi zvyklý od svých soudruhů, Juro. Prosím, ber na vědomí, že i když jsem sovětský důstojník, nemohu se jen tak beze všeho oprostit od zvyků z domova. Kromě toho už i tam říkali, že jsem poněkud nepříjemného chování. Neber ohled na to, že ti třeba připadá nevlídné a mluv se mnou, jako bych byl tvůj přítel!“

„Já... ovšem, Agone. Já si to taky myslím.“

Neodpověděl, obrátil se a prohlížel si terén. Mračil se.

„Přijdou ještě jednou.“ řekl potom, obrátil se a vracel do postavení.

„Pak nám dají pokoj a zítra přitáhnou s velkou silou, které se neubráníme.“

„Hlavně, abysme se ubránili teď! Velení pošle nějaké posily...“

„Pochybuji. Na kdy odhaduješ útok?“

„Já... to nevím!“

„Jsi velitel. Máš povinnost vědět všecko.“

„Jenže... já nemám žádné zkušenosti! Pomoz mi, Agone, prosím tě!“

„Můžeme počítat s trochou času, než přivezou nové tanky. A to může trvat... k zemi!“

Plácl sebou na zem a já hned po něm; naštěstí, neboť nad hlavou mi prolítla kulka ze snajperské pušky. Agon se překulil po zemi o metr dál, zvedl svoji zbraň a dvakrát vypálil v intervalu asi deseti vteřin. Všiml jsem si, jak za jedním tankem se vymrštil voják a zůstal nehybně ležet.

„Může jich tam být víc.“ řekl Agon, zvedaje se. „Půjdu si pro tu jeho pušku. Vezmeš si mou Winnifred a budeš mě krýt.“

„A ty? Půjdeš beze zbraně nebo s tím bičem?“

„Vezmu si revolvery.“

Vrátil se k autu, vytáhl opasek s náboji a zavěsil k pasu; tak, aby se pažby revolverů nacházely pod jeho boky, jak to bývalo u kovbojů v kině.

„Kryj mě, pro jistotu!“ řekl a rychlými pružnými kroky zamířil tím směrem.

Zalehl jsem s puškou připravenou, ale neviděl jsem vůbec nic, než očazené trosky tanků. Agon přebíhal od jednoho ke druhému, hrbil se, ale nezastavoval. Kousek před ním vstal náhle jeden Němec, který předtím vypadal jako mrtvý, zvedl samopal a chtěl vystřelit; ale od Agonova boku zapráskl výstřel a Němec se zlomil v ohni. Všiml jsem si, že se nějak podezřele pohybuje i sousední a vypálil jsem po něm; nadskočil a převalil se. Agon se v běhu ohlédl a na kratičký okamžik mi zamával rukou. Pak mi zmizel z očí; snad za některým tankem.

Zaslechl jsem zarachocení samopalu, pak výstřel z Agonova revolveru, výstřel z další zbraně a znovu Agonův. Když se opět objevil, v ruce nesl pušku a dva samopaly a revolverem mířil na záda německého důstojníka, který šel před ním s rukama nad hlavou. Vojáci propukli v jásot a chtěli se mu hrnout vstříc; stěží jsem je udržel na místech. Agon došel až k nim, tam mu dva vzali jeho zajatce a taky samopaly; pušku mi přinesl. „Německá, docela dobrá. Je tvoje.“

Ale mne víc zajímal zajatec; byl to sice jenom podporučík, přesto jsme se od něj mohli hodně dozvědět. Vyděšeně kulil oči a klepal se, i když byl o hlavu vyšší než já a pořádně vykrmený.

Agon ho postrčil ke mně a sám se postavil trochu stranou, aby měl přehled o situaci.

„Jak se jmenujete a od kterého jste pluku?“ zeptal jsem se ho. Doufal jsem, že mojí němčině porozumí.

„Nebudu vám podávat žádné informace!“ odpověděl.

„To mě mrzí. Jsme tedy nuceni zacházet s vámi jako s nepřítelem!“

„Jsem připraven na smrt!“ vykřikl hystericky. „Heil Hitler!“

„Nemáte strach umřít?“ zeptal sem se tiše.

„Jsem německý důstojník; neznám strach ze smrti!“

„Škoda. Mohl jste být vlasti ještě užitečný.“

Neodpověděl. Mlčel a tvářil se pokud možno sebevědomě, ale já viděl, že ho to stojí hodně úsilí.

„Tak já!“ Agon vytáhl svůj bič a zapráskal jím před zajatcovým nosem. Ten se zarazil, ale nepromluvil.

„Počkej, Agone! Nesmíš mu ublížit; vyhrožovat mu můžeš jak chceš, ale nesmíš ho bít. Na výslech má právo jenom štáb, my... můžeme přijmout jen dobrovolnou výpověď!“

„On učiní dobrovolnou výpověď.“

Agon sebral důstojníkovu čepici, vyhodil ji do vzduchu a dvakrát práskl bičem; čapka se rozletěla na čtyři kusy.

„Takovým způsobem tě rozsekám na kusy.“ oznámil nevzrušeně. „Začneme s ušima; beztak ti odstávají!“

Jeho bič zasvištěl vzduchem a koncem se zlehka dotkl ucha, jež okamžitě zrudlo krví. Nešťastník ulekaně klesl na kolena a začal ječet: „Ne! Prosím... budu mluvit!“

„Tak mluv!“

„Jmenuji se Hans Berger, nadporučík třetího pluku tankové divize Wehrmachtu Ost.“

„Jaké síly přisunulo vaše velení na náš úsek fronty?“

„To... to nevím. Nebyl jsem informován...“

Agon pokrčil rameny.

„Kolik tanků provede útok na naše pozice a kdy se to stane?“

„Operační plán je určen na druhou hodinu odpoledne.“

„Počet tanků?“

„Dvanáct.“

„Počet vojáků?“

„Nebudou to naši vojáci.“

„Kdo tedy?“

„Divize SS Das Reich.“

„Proč byla provedena změna?“

„Plukovník Manngruber se vsadil s naším velitelem, že dobudou vaše postavení během hodiny.“

„O co se vsadili?“

„Nevím... Snad o šampaňské?“

„Hm. Proč jsi šel sem proti nám vyzvídat?“

„Byl to příkaz. Měli jsme prověřit, zda jste nedostali nějaké posily. Plukovník Manngruber by musel změnit sázku...“

„Dobře. Prohlédni si teď naše postavení, ať si je zapamatuješ. Potom jdi zpátky ke svým a vyřiď plukovníku Manngruberovi, že já, Adalbert Oramus Lewi Singell, zvaný Agon, rytíř Templářského řádu Blesků a vrchní rabín Jeruzalémského chrámu, nyní též kapitán sovětské armády, s ním chci uzavřít sázku. Jeho muži nepřejdou tuto čáru...“

Agon vyryl podpatkem boty do rozměklé země rýhu. „...a pokud ji přejdou, že se už nedokážou vrátit zpět. Do zítřka do poledne.“

„Pane...“ zajatec se klepal strachy. „Víte, co říkáte? Pan plukovník Manngruber...“

„Vyřídíš mu moje slova tak, jak zněla.“

„Provedu. O co... co je předmětem sázky?“

„Pohár krve. Mojí nebo plukovníka Manngrubera.“

„Ano, pane... kapitáne.“

„Můžeš mne nazývat Vaše Svatosti, chceš-li.“

Chytil jsem Agona za rukáv. „Ty ho chceš vážně pustit?“

„Jistě. Musí vyřídit tu sázku s jejich plukovníkem.“

„To je šílenství!“

„Je to můj zajatec. Můžu ho pustit, když chci.“

„Ale... ten jejich útok nevydržíme!“

Agon stáhl obočí. „Je to souboj, poručíku Somoncove. Plukovník von Manngruber je šlechtic a rytíř SS, já Templář. Střetnutí mezi námi rozhodne, jaká je vůle Boží. Tobě dovolím být mým sekundantem, aby ses přesvědčil...“

Přesvědčoval jsem ho, ale působil dojmem šílence. Vzal zajatce a provedl ho přes naše postavení k zákopům; podporučík je přeběhl tak rychle, jako by se stal srncem. Až v bezpečné vzdálenosti se obrátil a vykřikl rusky: „Hloupí Ivani! Všecky vás zabijem!“

„On umí rusky! Rozuměl nám!“ zděsil jsem se.

„Já vím. Cítil jsem to.“

Agon jej sledoval, jak běží plání, pak se obrátil ke mně: „Teď mi zavolejte generální štáb. Pokud možno přímo velícího generála...“

Snad se stal zázrak, ale spojení dostal bleskově.

„Pravděpodobně okolo druhé hodiny odpoledne zaútočí na naše postavení extrémně silný oddíl SS. Předpokládám, že zbývající budou muset vydržet úder značně slabší. Navrhuji učinit protiúder na štáb divize SS, případně na tábor plukovníka Manngrubera.“

Chvíli naslouchal.

„Ano, udržíme se. Přejdeme na roztříštěnou palbu, naučím je to. Máme dost času.“

Bylo poledne. Měli jsme čas dvě hodiny. Agon prošel okolo děl; svolal velitele obsluhy a pronesl k nim tuto řeč:

„Od této chvíle velím všem dělům, která máte k disposici. Každé z nich zamířím na jiné místo prostoru před námi a budu obsluze dávat příkazy, které nebudou platit pro žádné jiné dělo baterie. Upozorňuji: v případě, že někdo splete své číslo, budu se na něj velmi zlobit. Příkaz k palbě je moje přezdívka Agon, což znamená nejen Oheň, ale i Pal! V té chvíli musí obsluha okamžitě vypálit, vzápětí znovu nabít a připravit se k další ráně.“

„Provedu, soudruhu kapitáne!“ odpověděli vojáci sborem.

„Podstoupíme boj s těžkým protivníkem. Zaútočí na nás rytíři zbraní SS, jejich elitní vojsko. Jakmile zničíte tanky, začnete střílet z ručních zbraní na jednotlivé vojáky v rojnicích a to tak, že budete pálit okamžitě, jakmile dostanete nepřítele na mušku. Zakazuji střílet salvami a vůbec jakkoliv plýtvat náboji. Až se dostanou do našich zákopů, zahájíte boj muže proti muži. To už vás povedu. Je všem všechno jasné?“

„Mně to není jasný, soudruhu kapitáne,“ řekl jeden starý četař. „Já umím trošku německy, tak nechápu, proč jste mu povídal takový věci. O tý sázce a tak dál...“

„Říkal jsem to, protože jsem chtěl, aby na nás zaútočili. A to proto, abychom dokázali, že jsme lepší než oni.“

„Možná vy, soudruhu kapitáne. Ale my, vojáci?“

„I vy. Protože vy bráníte svoji vlast a oni jsou jenom lupiči a vrazi. Ještě jsi to nepochopil?“

„Já jo... ale co oni?“

„Oni to pochopí, až sem přijdou.“

Přišel k prvnímu dělu a počal obsluze něco vysvětlovat a předvádět. Vojáci zírali dost překvapeně; zřejmě to i pro otrlé dělostřelce byly novinky. Vyčkal jsem, až skončí; mezitím jsem nařídil vybudovat v rozích zákopů kulometná hnízda a přesunout do nich kulomety, které jsme předtím dobyli na Němcích.

Některým mužům jsem rozdal ukořistěné samopaly; naši měli pouze vintovky na pět ran s bodákem.

„Děláš to dobře.“ řekl mi Agon, když jsme se sešli.

„Opravdu si to myslíš?“

Přikývl. Rozhlížel se kolem a mlčky uvažoval.

„Agone... jak vypočítáváš, kam má dělo střílet?“

„Podle toho, kudy pojedou tanky. Umím přesně vypočíst trasu každého náboje z děla, parabolickou křivku. Proto tak přesně zasahuji ze svého kanónu.“

„Ale jak to děláš?“

„Samo od sebe. Já ji vidím; hned si ji promítám do čísel. Naši počtáři umějí vypočítat koordináty každého pohybu v kterémkoliv místě trasy. Vím, je to složité, ale nemůžu to vysvětlit. Ty necítíš prostor tak, jako já...“

„Co budeš dělat teď?“

„Trochu se uklidním.“

Nepotřeboval to; byl až mrazivě klidný. Usedl na zem u svého auta, vzal jeden ze samopalů a vojenskou pušku a počal rozebírat. Pak je trochu pozměnil a zase skládal dohromady, ale tak, že vnitřek samopalu vložil do pažby pušky a připojil dokonce dlouhou puškovou hlaveň. Součástky byly zřejmě zaměnitelné. „Bude to střílet jako puška, ale bude mít zásobník. Kdybych měl nástroje, vyrobil bych jich víc. Taky není čas... Ale ještě deset minut mám.“ zavřel oči a vystavil tvář slunci.

Seděl jsem, mlčel a uvažoval, co je ten muž vlastně zač. Slyšel jsem jeho plné jméno a tituly, ale nechápal jsem je.

„Jedou.“ řekl po chvíli. „Jsou přesní.“

„Proč nezměnili plán - když o nich víme?“

„Vyzval jsem ho. Plukovník je příslušník SS, rytíř, možná i šlechtic. Ví, co je souboj, a jde do něj s odkrytým hledím.“

„Tyhle věci jsou pro mne trochu... k smíchu.“

„Když chceš, směj se. Já jsem taky šlechtic a vím, jak se utkat v boji, který... já považuji za čestný.“

„Myslíš, že... by o tom mohly nastat pochybnosti?“

„Nevím. Manngruber se ještě nesetkal s létajícím ohněm. Až se setká, bude si možná o mně myslet něco horšího.“

„Ale... pak tě bude mít za nečestného!“

„Ať mi to sem přijde říct.“

Agon vstal. Přistoupil k vozu a vyňal přístroj, který mi doposud nebyl zcela jasný. Ocelová konstrukce, tenká a nijak výrazně nosná, opatřená šikmými kolejnicemi nahoře. Agon ji přišrouboval k podvozku vedle děla, vytáhl kovovou krabici se střelami, které měly na konci trojúhelníková křidélka, a položil ji vedle.

„Co to je?“

„Létající oheň. Rakety.“

„Neviděl jsem ještě nic takového!“

„Princ nám dovolil je tady vyzkoušet. Uvidíme.“

Hlídka nás upozornila, že v úžlabině se něco děje; potom jsme spatřili tanky, které vyjížděly a rozřaďovaly se do obvyklé rojnice. Za nimi se hrnuli pěšáci; tentokrát jich bylo o poznání víc než předtím, a stále jich přibývalo.

„Nestřílet, dokud nedám povel!“ řekl klidně Agon; zapaloval si právě dlouhý tenký doutník, který vypadal ani na jako z tabáku, spíš jako z knotu do svíček.

Zato tanky zahájily palbu okamžitě; prozatím nijak zvlášť přesnou, neboť byly ještě daleko. Agon se sklonil nad svoje dělo a něco na něm šrouboval. Pak, když mu náboj přeletěl nad hlavou a vybuchl deset metrů od nás, zvedl hlavu a ohlédl se po nich.

„Jak chceš!“ řekl tiše a namířil svoje dělo.

Vypálil a z tanku, kterému se podařil ten přesný výstřel, vyšlehl oheň. Pozvedl ruce dlaněmi před tvář a chvíli si něco šeptal; snad to bylo hebrejsky, těžko říct. Dokonce zazpíval konce veršů; když se pomodlil, přešel k dělostřelecké baterii.

„Tak čtyřko, máš ho v kříži... pozor, připrav se! Agon!“

„Šestko, čekej! Jedničko, půl stupně doleva... drž si ho, jak dojede tam na ten kopeček, Agon! Dvanáctko pozor, cíl se ti snaží utéci... jdi si za ním! Tak sakra, ještě kousek! Osmička, Agon!“

Oči měl všude, viděl snad každý tank; dělostřelci pálili dle jeho příkazů, každý jinak, snad se ani nestarali o to, co dělají ostatní. Jen při zásazích krátce vykřikli radostí.

„Juro, nestůj tady jako sloup! Máš pušku?“

Teprve teď jsem si uvědomil, že sleduji Agona a zapomínám střílet.

Zalehl jsem, namířil zbraň a zahleděl se do zaměřovače; spatřil jsem běžícího Němce a zlehka stiskl spoušť. Puška štěkla, vypadl z ní náboj; Němec pustil svůj samopal a skácel se na zem. Bylo to lehké, jednoduché, bez těžkostí: posunoval jsem hlaveň a vybíral si z nich ty, kteří se dali dobře zasáhnout.

Téměř pokaždé některý z nich klesl k zemi.

Vůbec nevím, jak dlouho to trvalo; najednou mi Agon položil ruku na rameno.

„Chtěl jsi vidět můj létající oheň!“

Přeběhli jsme k vozu; Agon uchopil doutník, který pořád ještě trochu hořel, vsunul jej do úst a poklekl k rampě pro rakety. Položil jednu na kolejničky a zapálil konec tím doutníkem; rukama nasměroval odpalovací rampu.

Raketa zasvištěla vzduchem, proletěla nad naším postavením a ocitla se nad Němci. Tam vybuchla a rozlétla se na všechny strany, ale letěla dál a zanechávala za sebou ohnivý chvost, který padal na zem a zapaloval trávu i promaštěné uniformy Němců. Ozval se jejich řev; Agon si ale nevšímal ničeho, nasazoval novou raketku.

Naši vojáci se na chvíli zarazili; nedovedli pochopit, co se to děje. Vyletěly ještě čtyři ty rakety; dohromady jich bylo šest, ale pokryly téměř celou plochu bojiště. Agon vstal; tyčil se proti plamenům jako bůh války, zachmuřený, tvrdý, nelítostný; pozvedl ruku a zřejmě něco počítal, asi zásahy.

„V pořádku. Princ bude s účinností spokojen. Můžeme to použít i proti našim nepřátelům.“

Němci prchali v divokém zmatku; Agon velel dělům a ta je vyprovázela, i vojáci vyběhli ze zákopů a hnali je.

Tentokrát zůstal Agon stát na místě a mlčky je pozoroval. Vtom vybuchly za kopcem vysoké ohnivé sloupy. Agon zvedl hlavu a pokynul mlčky, jako by se splnilo jeho očekávání.

Nedalo mi to, zeptal jsem se.

„To jsou těžká děla z plukovní zálohy. Právě se daly do pozic plukovníka Manngrubera.“

„Myslíš, že ho obklíčili a teď ho ničí?“

„Ano, zdá se mi to.“

„Vypadá to, že moc vojáků už mu nezbylo!“

„Já jsem je nevolal. Nemuseli sem chodit.“

Zachvěl jsem se. Ten tichý, zamračený, zlý Armin mi najednou naháněl husí kůži. Zdálo se mi, že je sama Smrt, která si jen tak z ničeho nic vyšla na procházku mezi lidi.

„Juro,“ řekl tiše. „Možná se chceš zeptat, proč je tak hrozně nenávidím. Proč je ničím jako škodlivý hmyz?“

Chtěl jsem, ale hrdlo jsem měl stažené.

„Nenávidím armádu. Nenávidím všechny, kdo přijdou do cizí země se zbraní, aby tam zabíjeli muže a ženy a děti a starce. Všechny je zničím! Nic jiného si nezaslouží!“

„My jsme taky vojáci...“

„Zlo se potírá jen zlem. I já jsem voják, taky nosím uniformu. Ale tamti jsou stejní jako ti, co přišli do naší země a zabili moji matku. Proto je nešetřím.“

„Já... já tě chápu, Agone.“ řekl jsem sevřeným hrdlem.

Neodpověděl; mlčel a mračil se. Zbytky Němců se odplazily do bezpečí. Agon usedl na zem, zavřel oči a odpočíval.

Dvě hodiny na to se objevil německý motocykl, opatřený bílou vlajkou. To už jsme zatím měli staženy všechny samopaly a cokoliv cenného zpátky do zákopů a byli jsme připraveni k dalšímu boji.

Někdo probudil Agona. Důstojník, který seděl v loďce, byl opět náš známý podporučík Berger. Tentokrát se tvářil mnohem pyšněji než prve.

„Pane,“ řekl, když předstoupil před Agona.

„Pan plukovník Manngruber vám blahopřeje k prvnímu vítězství!“

„Děkuji. Co dál?“

„Žádá vás o revanš. Přeje si zvrátit nepříznivý úradek Prozřetelnosti a dosáhnout konečného vítězství.“

„Je si vědom, že riskuje? Ví, kdo jsem?“

„Plukovník si přeje vědět, zda trváte na svojí sázce!“

„Ano, samozřejmě. A on?“

„S chutí se napije vaší krve, pane kapitáne.“

Agon se jenom trpce usmál.

„Plukovník se však domnívá, že jste nepostupoval správně, když jste proti nám užil zbraně, která dosud není obvyklá v armádních kruzích. Plukovník by rád věděl, co je to za zbraň, na jakém principu funguje a jaké má účinky.“

„Odpověz mu, že rád věřím, že by to chtěl vědět. Bohužel, je to doposud tajemství.“

„Dovedeme ctít vojenská tajemství. I nepřítele.“

„Je to moje osobní tajemství.“

„Plukovník si dovoluje vás varovat. Bude mu potěšením zajmout vás a přinutit k prozrazení. Možná i násilím...“

Agon zaváhal.

„Začínám se obávat... zopakuji otázku. Plukovník Manngruber má nějakou představu o mém postavení? Je si vědom, kdo jsem a jaká moc je vložena do mých rukou?“

„Pan plukovník si je vědom, že jste příslušníkem elitního sboru arminské císařské armády. Rovněž tak členem rytířského řádu; má zhruba představu, že jste prošel mimořádně důkladným výcvikem, takže je velice obtížné vás porazit. Přesto to zkusí.“

„Takže neví nic! Řekni mu toto: Jsem Templář, rytíř Boží. Byla na mne vložena Moc Nejvyššího Pána Vesmíru, abych ji prosazoval a chránil. Nejsem člověk; jsem nástroj v Pánových rukou a moje vítězství či prohra vyplývá z Jeho vůle. Mohu být poražen pouze v případě, že má služba není čistá a mé rozhodnutí bude shledáno nesprávným. V tom případě si zasloužím smrt. V opačném případě bude plukovník Manngruber zvážen a shledán lehkým; a zahyne smrtí za svoje hříchy a jeho duše bude uvržena do plamenů pekelných na čas či navěky. Toto mu řekni.“

„Pan plukovník si toho je vědom. Avšak uložil mi, abych se zeptal, kdy vás smí opět napadnout.“

„Očekávám ho stále a vždy bude uvítán stejně jako doposud. Vyřiď mu, že jeho návštěva nám byla velmi milá.“

„Dále vám plukovník posílá svou fotografii a prosí vás o tutéž službu. Chce se zúčastnit zítřejšího boje a rád by se s vámi osobně sešel.“

„Nemám fotografii; ale popiš můj vzhled a odznaky bojovníka. V oddíle není nikdo, kdo by se mi podobal. Najdeme se.“

„Plukovník vám tedy přeje štěstí.“

„Řekni mu, že já mu přeju, aby dostal rozum.“

Berger zasalutoval a odjel; Agon se natáhl ke svému vozu, hlavu si podložil pláštěm a usnul. Až do večera se nestalo nic, co by stálo za zmínku; za soumraku poslal Agon většinu mužstva spát a rozhodl, že i já mám ulehnout, abych byl ráno svěží. On sám se už prospal a jak se vyjádřil, noc je jeho živlem.

„My Armini jsme šelmy a bojujeme v noci, jako šelmy.“

„Chceš snad bojovat?“

„Uvidíme.“

S touto podivnou perspektivou jsem šel spát; byl jsem strašlivě unavený. Nevím už, co se mi zdálo, ale byl to asi první děsivý sen po mnoha letech, protože jsem se náhle probudil celý zpocený a strašlivě vyděšený. Někde z dálky zněly výbuchy a syčení raket; vyběhl jsem ven a spatřil, jak se tam rozlévá ohnivá záplava.

„Co se děje? Kde je kapitán Agon?“

„Šel na obhlídku; před hodinou!“ sdělil mi staršina. „Vzal s sebou tu... rampu a raketky.“

„Vy jste ho nechali jít samotného?“

„Nařídil nám to!“

Čekal jsem; asi hodinu na to se objevil Agon, na zádech měl popruhem uvázanou svoji odpalovací rampu. Raketky neměl.

„Neměl jsem v noci co dělat a nudil jsem se.“ řekl mi s křivým úsměvem. „Tak jsem našel tábořiště pana plukovníka a trochu si na ně posvítil.“

„Tys je spálil přímo v táboře?“

Neodpověděl, jen trhl rameny.

„Proč jsi mne neprobudil? Šel bych s tebou!“

„Šelmy loví samy.“

Už jsem neusnul; až do rána jsem s Agonem a několika vojáky vyráběl z ukořistěné munice jakési pekelné stroje nebo snad miny, které jsme připravovali na zítřek. V každé byl strojek z jedněch ukradených hodinek; konečně jsem se naučil, co s nimi.

„Za svítání zaminujeme celé postavení. On bude chtít stůj co stůj dobýt baterii do zítřejšího poledne. Až budou blízko, odvedeš vojáky z palpostů. Zůstanu tady jenom já; budu střílet, dokud mi nedojdou raketky, mám už jen šest posledních. Pak spustím ty miny a odejdu.“

„A plukovník zvítězí!“

„Ano. Získá prázdnou baterii a bude hrozně přemýšlet, co to znamená. Když na to přijde včas, zachrání si život. Když ne, snad to pochopí aspoň ve chvíli smrti...“

Když nastalo ráno, vyjelo naproti z úžlabiny snad padesát tanků a nepřehledné množství vojáků.

To nemohli být Manngruberovi, Agon usuzoval, že mu zůstala tak třetina stavu. Asi si na to něco vypůjčil od sousedů.

Zahájili jsme palbu způsobem, který jsme použili minule; oni se však poučili, stříleli mnohem přesněji a účinněji; mnoho našich soudruhů padlo za vlast.

Když situace začínala být neudržitelná, zavolal mne Agon.

„Končíme. Svolej mužstvo a odveď je odtud!“

„A ty? Raději bych zůstal s tebou!“

„O mne se nestarej. Rozdám si to s nimi teď sám...“

„Sám proti všem?“

„Třeba proti světu. Sbohem, Juro.“ vytáhl z náprsní kapsy zalepenou obálku a podal mi ji.

„To je pro tvého velitele!“

„Přece jenom... ve dvou bysme...“

„Ne. Postarej se o vojáky. Někdo jim musí velet...“

Bylo na čase; většina mužů byla raněná, i když většinou jenom lehce. Svolal jsem je a pomalu jsme ustupovali od naší baterie, kterou nyní rozrývaly výstřely ze samohybných děl. Když jsme se ocitli dost daleko, spatřil jsem, jak bojištěm sviští první Agonova raketa.

Bojoval; stále ještě se ten strašný muž bil a zabíjel nepřátele. Sám, nelítostný, hrozný, plný palčivé nenávisti... a my ustupovali.

Už jsem Agona nikdy nespatřil.

Dopis, který mi svěřil, obsahoval doporučení štábu, aby mne zařadili do skupiny zvláštního výcviku; to znamenalo do školy pro rozvědčíky, vysazené buď do týlu nepřítele nebo přímo do jejich řad. Agonovo slovo mělo takovou váhu, že mne okamžitě odveleli přímo na Ural, kde bylo výcvikové středisko. Tam jsem se sešel s plukovníkem, kterému říkali krycím jménem Stařík; ten se stal mým šéfem. Po vyškolení se ukázala potřeba dostat někoho z našich lidí do štábu Vlasovovy armády, kterou Němci vytvářeli. Byl jsem jedním z absolventů, kteří obdrželi tento úkol. V příštím boji jsem byl zajat, zradil jsem svou vlast a vyzradil vojenské záměry velení. Byl jsem převezen do koncentračního tábora, kde jsem vstoupil do řad Vlasovovy armády. Jako schopný důstojník jsem se záhy dostal na místo plukovníka. Do poslední chvíle jsem plnil úkoly ve štábu. Bylo dohodnuto, že si mne po zajetí spojenci vyzvednou naši jako válečného zločince; a den, kdy jsem spatřil Staříka v otevřeném okně gazu, byl jedním z mých nejšťastnějších. A kdyby mi téhož dne nebyli učinili tu nabídku, byl bych dnes doma. Ale jak jsem mohl odmítnout nabídku Arminské vlády, když jsem se nesměl doznat a nemohl ani požádat, aby mne místo záchrany předali k zastřelení jako válečného zločince?

Agonovi jsem upřímně vděčen za to, co pro mne udělal. Byl to první Armin, kterého si vážím a ctím ho; byl bych rád, kdyby byl mým přítelem.

Druhý byl Jestřáb.

I když za daných okolností jsem byl nucen způsobit jeho smrt. Byl by pro mne příliš nebezpečný, proto musí zemřít. I když jsem ho měl velice rád...

Svatba

Hned jak se ubytovali v hotelu, dalo se opět do deště; tentokrát pršelo celé odpoledne. Lordu Foolbridgeovi to nevadilo; usedl ke krbu, ovčák Archibald se natáhl vedle jeho nohou a oba počali klímat. Sluha Parson zatím vyčistil lordův oděv od bláta a dle možnosti jej vysušil, takže se pán mohl opět slušně obléci. Dokonce mu připravil teplou koupel, vody bylo dost a stačilo ji jen ohřát. Když se zjistilo, že hotel je dobře vybaven jídlem i pitím, nebyl žádný důvod, proč by se mu tady nemohlo líbit.

S překvapením zjistil, že jiní lidé mají na oblékání do deště své vlastní, odlišné názory. Například hostinského žena vyplácela malého synka slovy i dlaní za to, že přes její výslovný zákaz se odvážil jít do deště oblečený: „Stokrát jsem ti říkala, že když prší, máš chodit nahý! Jenže to jako když hrách na stěnu hází! Jsi uličník a nic jinýho, trápíš mě, protože šaty nejsou zadarmo a když se musejí prát a čistit, tak se tím ničí!“

„Ale mami!“ bránil se malý. „Všichni kluci jsou oblečený!“

„Protože jsou to uličníci a chtějí dělat rodičům starosti! Jen si nemysli, ony je už jejich maminky poučí!“

Pravda byla taková, že za normálních okolností chodily všechny děti nejradši nahé; ale při prvním dešti se jim zdálo velmi zábavné pobíhat po ulici v šatech a máchat se v nejšpinavějších loužích. Na něco si hrály; dospělí se dali vyprovokovat, chytali je a koho dopadli, dostal na zadek, z čehož si ovšem nic nedělal. Naopak, všichni provokovali dál nadšeni, že si s nimi velcí aspoň jednou pěkně hrají.

Ted a Donald si sedli v lokále, přinesli své pušky a rozebrali je, aby je do nekonečna čistili a olejovali. Jejich starost o zbraně se mohla zdát až přehnaná, kdyby člověk nevěděl, že se dostanou často do situace, kdy na zbrani závisí život a musejí si být stoprocentně jisti její spolehlivostí.

Bob se se svou puškou teprve seznamoval; Donaldovi se zdálo, že by možná bylo dobré některé části vyměnit, tak přinesl další zbraně z kořisti, rozebrali je a skládali zase dohromady jinak, aby je pak zkoušeli jak naprázdno, tak i nabité, vzadu na dvorku. Tím se dokázali bavit celé dva dny, aniž se příliš nudili. Po jejich vzoru i lord osobně vyčistil a naolejoval svoje zbraně, protože Donald po příkladu Pobožného střelce tuto povinnost zdůvodnil nutností poznat celý mechanismus.

„Velmi mne překvapuje, jak velké množství různých poznatků či dovedností musí mít člověk, který chce žít v této zemi!“ žasnul lord. „Nikdy jsem nemyslel, že by život mohl být tak složitý!“

„Co vlastně umíš ty? Myslím pořádně!“ ptal se Donald.

„Nepotřebuji nic umět. Mám značný majetek a titul.“

„Na to nespoléhej! O majetek a postavení můžeš přijít, ani se nenaděješ. Pak ti zbudou jen tvoje vlastní schopnosti. A možná tu a tam nějaký kamarád, který ti pomůže.“

Lord se tvářil, že to chápe; a možná opravdu chápal.

Čtvrtého dne dorazili Pastevci se stádem. Muži jim vyjeli hned po příjezdu Jackovy skupiny vstříc, aby pomohli krávy přivést; po dobu dešťů zůstávaly v suchých stájích, hlavně telátka. Starým kravám a býkům bylo líp v otevřených ohradách, ale někdy se přesto rády schovaly pod přístřešek.

David přiběhl za nimi; lord se málem olekal, když spatřil jeho pomalované tělo i obličej, ale David byl celý šťastný, že je vidí. Radostně vyprávěl vše, co zažil u Pastevců a byl hrdý, že se zná s tak schopnými lidmi, že jim dokonce dokáže být užitečný. Rozhodně s nimi hodlal zůstat co nejvíc.

Náčelník Grammy mu přinesl čtyři péra z orlosupa, jejichž konečky byly nabarveny na ohnivě rudo; znamenaly, že v boji už zabil čtyři nepřátele, což mu zjednávalo značnou úctu.

Jinak však s dospělými dlouho nepobyl; kluci ho neustále lákali ven k nějakým svým vlastním zábavám. Taky začal s ostatními chodit do školy, kterou vedl místní pastor; zdálo se, že učit ty nevycválané darebáky číst a psát bude nadlidský úkol, kupodivu však chápali nesmírně rychle a o všechno se zajímali. Do deseti let měli školu jako normální děti, teprve pak opouštěli školní lavice a učili se znát řeč stepi.

Pastor byl muž okolo čtyřicítky, poarminštěný přistěhovalec; se zdarem absolvoval školu v Sun City, kde se zbavil valné většiny iluzí, s nimiž do této země kdysi přišel. Stále ještě vše plně nechápal, ale věnoval se svému poslání s ochotou a nadšením a snažil se prospět celému kraji, jak jen to šlo. Období dešťů pro něho byla doba, kdy se naplnila jak škola, tak místní kostel; lidé neměli co na práci a byli přístupní rozmluvám na duchovní témata, na něž jindy neměli čas.

Taky pokračovalo jednání o přehradě; stavěla se asi míli odtud, zatím tedy její hráz. Až se naplní, vytvoří blízko města jezero, které dá vodu městu i okolí na celé dlouhé období sucha. Už tři roky ji obyvatelé s vypětím všech sil hloubili a upravovali v jednom údolí; teď se začínala naplňovat a očekávalo se její slavnostní uvedení do provozu.

Ale práce tam byla ještě spousta; Tichý Jack navrhl, aby byli zapojeni také zajatci, což se setkalo se všeobecným souhlasem. Problém byl, aby se nepokoušeli utíkat; někteří muži navrhovali vypálit jim cejch, jiní dát nějaké výrazné šaty, ale nic z toho se neprosadilo. Správné řešení napadlo Davida: dal návrh natřít je od hlavy k patě na červeno barvou, která vydrží aspoň čtrnáct dní. Pastevci takovou barvu měli a ochotně uvařili novou; aspoň se mohli zbytkem pomalovat sami.

Ale stejně musel ty chlapy někdo hlídat; když se na to děti nadšeně hlásily, posoudili to muži jako nejvhodnější řešení. Mají čas, aspoň se zabaví něčím užitečným a nebudou vyvádět alotria po městě. Že lze očekávat, že se na zajatcích příšerně vyřádí a budou je všelijak šikanovat? No a co? Pořád lepší, než kdyby trápily zvířátka.

Na svoji roli strážců se nejvíc těšily dívky a malé děti, které ještě nevyjížděly se stádem. Panuje obecná představa, že dospívající dívky jsou stvoření něžná, laskavá a plná soucitu. Kdo proboha šíří takové nesmyslné pomluvy? To může tvrdit jen šílenec, který věří, že vlčice je něžnější než vlk; panenky od Pastevců se sice rády mazlily se štěňátky, koťátky, králíčky... ale na zajatce používaly bič. Nebyly možná tak brutální, zato rafinované; a nebylo před nimi úniku.

Smůla byla, že zajatců bylo jen deset; zakrátko přišly děti na to, že nejsou tak strašní a ve skutečnosti jsou spíš chudáci, kterým jde o život při každé příležitosti. Kdyby utekli, zastřelí je bez milosti první, kdo je potká. Taky jim to došlo, takže si nechali radši všecko líbit a protestovali jen mírně. Podařilo se jim usmlouvat určitou ohleduplnost, a pak už jim bylo fajn.

Vzdělaný Grammy nazýval jejich situaci patriarchální otroctví. To byla za starověku forma existence, kdy zajatý nepřítel sloužil rodu vítěze tak dlouho, až se zapomnělo, že kdysi byl cizincem. Skutečně hrozilo, že za pár let se na to zapomene; existovaly na to určité příklady z minulosti. Jenom vydržet...

Militantní členové smečky ovšem litovali, že zajatců není víc; a kdo za to může? Kdo byl v boji, dokonce čtyři zabil? No přece David! Správně měl projevit bezpříčinnou milost, zajmout je a dát jim příležitost, aby se napravili! To mu vykládali hlavně ti, co v žádném boji nikdy nebyli a ani jim to nehrozilo. Kluka by bez váhání poslal do prdele, ale před dívkami cítil určitý ostych; tak se dal dokonce donutit ke slibu, že až skončí deště, pokusí se zavést loveckou výpravu na stopu a nachytat další.

Děvčata smečky, to byl pro Davida zdroj neustálých problémů. Nechápal jejich postavení, upadal nad jejich chováním každou chvíli do trapných rozpaků, téměř se jich bál. Ony mu projevovaly trvalou přízeň, ovšem způsobem, který ho vyděsil ještě víc. Jeho smůla byla, že se nacházel přesně na rozhraní mezi dítětem a dospělým; o rok míň by snížilo zájem, o rok víc by znamenalo získání větších zkušeností. Takhle strašlivě trpěl; protože to na něm postřehly, snažily se mu dívky všemožně pomáhat a zaplétaly ho tím do ještě horších potíží.

Grammy si situace sice všímal a chápal ji, ale odmítal do ní jakkoliv zasahovat; jen si dělal poznámky a ve volných chvílích na pastorově psacím stroji sepisoval svou vědeckou práci, kterou chtěl ohromit ve škole v Sun City. Další vzdělanec Quinn se ujal role oponenta, sledoval postup a vznášel námitky dřív, než je vznesou vyučující; chtěl jít na tutéž školu za dva až tři roky, takže byla vhodná chvíle snažit se. Ta práce se jmenovala První mezikulturní kontakt Davida O'Connora se subkulturou Pastevců a obsahovala všechny jeho průšvihy a zmatky. Zlé Jazyky by mohly dokonce tvrdit, že do některých Davida zaplétali schválně, aby měl Grammy další bod do svého elaborátu.

Rodiče Pastevců byli přistěhovalci, lidé dobromyslní, prostí, nepříliš vzdělaní. Jejich vlastní začátky taky nebyly lehké; šli do země zmítané válkou, nechali za sebou původní vlast a museli se podřídit zvyklostem, které v podstatě nechápali. Ale zvládli to, domohli se určitého postavení a snažili se, aby se jejich dětem vedlo lépe; teď často s úděsem sledovali, co jim z těch ratolestí vyrůstá. Občas jim nařezali, ale už tušili, že to nemá smysl; trestat bitím dítě, které se cvičí v bojových hrách? Kdo mu může víc namlátit, než kamarádi v rámci výcviku?

Dívky byly drženy na kratší oprati než kluci. Nevyjížděly se stádem, zůstávaly doma a chodily do školy pořád, což znamenalo určitou převahu. Kluci považovali za správné, že děvčata vědí víc než oni; od toho tu přece jsou. Žena je povinná sloužit svému muži kromě jiného taky jako naučný slovník. Problémem spíš bylo, jak je zastavit a zabránit jim v neustálém poučování; asi nejlíp brutálním výpraskem, ale i dívky cvičí...

Chudák David! Ostatní kluci měli výhodu, že už ty holky znali, byly to sestry, sestřenice, spolužačky; on je viděl poprvé a všechny se mu až příliš líbily. Do té chvíle neviděl nahou ženu, aspoň ne tak, aby si ji mohl prohlédnout zblízka. Teď po něm bylo požadováno, aby se jich dokonce dotýkal! Už přivítání stálo za to, každý s každým se objímal a líbal a kluci dávali bez zábran najevo sexuální vzrušení; dokonce to vypadalo, že to patří ke zdvořilému pozdravu. Představovali Davida, dívky jej důkladně prohlédly a osahaly; povzbuzovaly jej, aby si on řádně prohmatal je, zvláště v intimních místech. Že se vzrušil, bylo naprosto správné; stává se to všem zdravým samcům.

A při tom všechny mluvily, až ho hlava brněla. Nerozuměl jim, pokud jich mlelo zároveň víc než tři, protože každá povídala něco jiného a převážně o věcech, které nechápal. Chytal útržky vět, jež pro něj byly beze smyslu; potřeboval čas, aby si patřičně udělal jasno, ale ten mu nehodlaly dát.

Pastevci měli v úmyslu se vykoupat. To zahrnovalo složitý proces očisty tělesné i mentální, jak David rychle pochopil. Toto šlo provést mnoha způsoby, z nichž žádný nebyl dokonalý; správně by měl existovat bazén s horkou vodou, parní lázeň, vany pro individuální koupele a houf lázeňských otrokyň, které podrobí těla bojovníků masážím, natírání vonnými oleji a tak.

Tuto roli si nárokovaly dívky; ovšem ty náležitosti chyběly. Namísto nich existovala veliká dřevěná káď v zadním traktu Boswellovy hospody; tu místnost bylo možno uzavřít a vytopit kamny, ohřát dostatek horké vody a vonné esence nahradit olejem, jaký byl k disposici. Ovšem chyběl bělostný mramor, zlato, ušlechtilé polodrahokamy, příjemná hudba, rafinované pochoutky...

David se odvážil zeptat, jak přišli na to, že by něco takového mělo být.

Nastartoval tím drtivou lavinu slov z růžových dívčích úst; každá ta ústa povídala něco jiného, bohužel současně. Když si to nechal projít hlavou a odstranil různé nesmysly, vyšlo mu, že něco podobného se dělalo za císařství. Jestli je to všechno pravda? Samozřejmě, slyšely o tom od pamětníků i z rádia a viděly to ve filmu. Jak by to mohlo nebýt pravda?

(Tohle se David dozvídal postupně, my to řekněme najednou:)

Zdrojem poznání bylo vysílání rádia v Sun City, prakticky jediná stanice, která se dala v tomto prostoru chytit. Ta stanice vysílala večer pro dospělé, odpoledne pro děti a ráno pro školy, což pan učitel (pastor) pouštěl dle programu, který dostával poštou.

Informace šířené tímto rozhlasem byly naprosto věrohodné a nebylo zdvořilé o nich pochybovat. Taky se nedaly nijak ověřit z jiného zdroje. Do Dry Hillu chodily sice noviny, ovšem se zpožděním úměrným jiným výkonům pošty. Kromě pastora měli rádio další tři nejbohatší občané; určitý problém byl, že aby je bylo možné poslouchat, bylo třeba vyrobit dostatečné množství elektrické energie. Elektřina se získávala buď generátorem na naftu (což stálo peníze), nebo šlapáním na pevném bicyklu (což zase musel obstarat někdo z party). Za těchto okolností byl každý kulturní zážitek mimořádnou událostí a děti, když byly k podobné akci svolány, si toho taky patřičně vážily.

Další vzdělávací prostředek byl film. Po venkově se potloukali potulní promítači, vlastníci promítacích přístrojů různého stáří a kvality, většinou zflikovaných za pomoci vesnických odborníků. Jejich filmy byly taky všelijaké; často celé kusy chyběly, byly porůznu slepované, odřené, vybledlé atd. Kde se nedostávalo, byl promítač zvyklý část příběhu dovyprávět. Na jeho produkci se sešlo celé město a majitel pojízdného biografu zůstával, dokud nepředvedl všechno, co měl. Kromě toho obchodoval s nejrůznějšími drobnými předměty, zvláště na okrasu. Co dalšího dělal, nikdo přesně neví, ale byla to dost zvláštní existence.

Jak moc věřili filmům dospělí, není jasné; děti skálopevně, viděly to přece na vlastní oči! Že se ve filmech vyskytovaly též věci, které nejsou možné? (V jednom dokonce trojhlavý drak). A co má být? Třeba byl ještě naživu, když to natáčeli! Pokud by někdo zpochybnil některou část, vyvolával by tím zároveň pochybnosti o zbytku filmu.

Pokud se tak stalo během promítání, promítač se s ním okamžitě pohádal a díky vrozenému jazykovému nadání dozajista zvítězil. Po večerech se to sice různě projednávalo, ten říkal to, onen ono, děti to všechno poslouchaly a myslely si svoje. Viděly, co viděly, ne?

Ten nejméně věrohodný zdroj informací byli tuláci. Vyskytovali se různí lidé, kteří putovali z místa na místo a protože neměli co nabídnout, aspoň vyprávěli příběhy. Většinou byli invalidé, chyběla jim ruka, noha, oko... pokud to jen trochu šlo, tvrdili, že svá zranění utrpěli jako členové císařské gardy či jiného vznešeného pluku a líčili obšírně, jak se to stalo. Bylo je možno podezírat, že lžou, až se práší, ale dokázat se jim to nedalo. Pokud se sešli dva na jednom místě, vzájemně si potvrzovali svá hrdinství a obvykle se při tom nehorázně opili. Za peníze jiných, to se rozumí.

Děti byly mimořádně vnímavé a měly bujnou fantazii. Nehodlaly oddělovat plevel od zrna a pravdu od lži; jejich pýchou bylo na značně pochybný příběh naroubovat ještě pochybnější pokračování.

Znalci asijské filozofie je přesvědčili, že stejně žádná skutečná pravda neexistuje, všechno je jen iluze a co člověk povídá, nemá vůbec žádný smysl. Takže proč ne? Po večerech (když nebylo rádio ani kino, dokonce ani žádný žebrák) si děti vymýšlely příběhy a nejvíc oceňován byl ten nejfantastičtější. Vynikaly dívky; taky nad tím přemýšlely celou dobu, co byli kluci se stádem.

Pastevci to dostávali po dávkách celý život, na Davida se vše zřítilo najednou. Méně odolná povaha by se asi zbláznila; dospělý by se pokoušel oddělit pravdu od nesmyslů a vysvětlit dětem, v čem se mýlí. David se nepokoušel o nic, jen tiše žasl.

Důkladná koupel, na niž se všichni těšili, se odehrávala v onom přístavku Boswellovy hospody; byla tam tma a zakouřeno od kamen, ale podařilo se ohřát vodu ve velkých kotlích a naplnit dřevěnou káď tak, aby se mohlo zároveň koupat několik lidí.

Zatím se konaly přípravy: kromě jiného rozpletení vlasů a odkládání veškerých ozdob. Taková činnost, při níž se někdo dotýkal vlasů bojovníka, byla magická a mohla ji provádět jen jeho dívka. David nemohl pochopit, která dívka vlastně patří kterému bojovníkovi; když naznačil, že by ho to zajímalo, začaly se okamžitě všechny chlubit. Nakonec to pochopil tak, že patří každá každému, kromě přímých sourozenců; okamžitě upadl do velkých rozpaků.

Bylo mu dáváno najevo, že by si měl vybrat dámu, která od té chvíle bude jeho manželkou a bude jí svěřena veškerá péče o jeho blaho. Aby to nebylo tak jednoduché: dotyčná už určitě někomu patří. Pokud ji bude chtít, možná bude muset svést souboj s dosavadním majitelem a vybojovat si ji. Kluci se prali pořád a o všechno, tak proč ne o děvčata? Dál bude nutné utajit tento svazek před jejími rodiči; naštěstí není nutno tajit něco před jeho rodinou, neboť žádnou nemá.

David nepovažoval tyto perspektivy za tak zábavné, jako druzí. Už jen představa, že by chtěl vzít dívku Grammymu nebo Quinnovi, jej děsila. Taky slovo manželství, kterým volně žonglovali i ti nejmladší, pro něj znamenalo něco jiného než pro ně. A nejhorší bylo, že si nic nemohl promyslet, každý mu něco vykládal, David nechápal, pokud možno uhýbal a mlčel, i když byla požadována nějaká jednoznačná odpověď.

Nakonec se dívky usnesly, že mu předvedou své dokonalosti, aby si mohl vybrat. Jako host měl ve všem přednost; než ho však ponořily do kádě, bylo nutno jej důkladně očistit. Namydlily ho tedy od hlavy k patě (důkladně promasírovaly) a pak začaly holit všechno kromě vlasů.

Tehdy se naposled pokusil o zoufalou obranu; to vyvolalo jejich nadšený smích a způsobilo, že na něj od té chvíle používaly násilí vždycky.

Kromě jiného důkladně ošetřily jeho zranění. Kromě šrámů na prsou a propíchnutého ucha to byly četné další škrábance a jizvy, jež utrpěl v běžném provozu. U stáda by se tomu nevěnovala žádná pozornost, ale tady mu všechno zapatlaly nějakým dezinfekčním prostředkem, který tak pálil, že málem lezl po zdi. Slibovaly mu, že po tom léku zůstanou výrazné jizvy a nabízely, že mu způsobí ještě nějaké další, když už (chudáček) nemá na těle žádné mužné ozdoby.

Větší problém byl s tetováním; dívky měly na kůži obrázků méně než kluci, ale nikdo nebyl zcela bez nich jako David. Kromě toho, že tělo bez tetování nevypadá příliš esteticky, je to také vrcholně nebezpečné, protože zaútočí-li na ně démon, strašidlo či duch, nebude odrazen a varován příznivými symboly různých božstev - co si pak David počne? Tak co teda?

„Já? No, já nevím...!“ řekl vyděšeně.

„Jak se chráníš proti svým nepřátelům?“ zeptaly se.

„Já... asi nijak!“

Začaly projednávat, je-li takový hrdina nebo takový blázen. Možné bylo obojí; každá z přítomných byla vrcholný expert na tyto činnosti, bohužel se každá domnívala něco jiného. Zdravě se pohádaly a pak rozhodly nechat to na jeho manželce, až si nějakou najde. Jak poslouchal jejich diskusi, začínal chápat, že každá už s ním má nějaké vlastní záměry.

Vlasy mu umyly, načesaly a vynadaly mu, že je má příliš krátké. Copak se sluší chodit po světě s tak ubohou hřívou? Co když bude zapotřebí použít jeho copánky na nějakou špičkovou magii? Kromě toho, že ohrožuje sebe, ohrožuje taky čarodějku, která to všechno provádí a mohla by skrze nějakou jeho chybu přijít do strašlivých nebezpečí. Logika mu napověděla námitku, ať to tedy nedělá; tím jen potvrdil, že neví, co mluví. Čarodějka přece musí zasáhnout, je-li někdo ohrožen! Dopadla by strašně, kdyby svou povinnost zanedbala, například...

Po pěti minutách příběhu, který mu začaly vykládat, se vypnul. Nešlo to jinak, ony totiž nevyprávěly, jen se hádaly. Každá to znala jinak, každá měla pravdu a mluvily, jako by tu záležitost osobně zažily. Zjevně se vytahovaly, protože ostatní kluci jejich řeči nevěnovali pozornost a možná byli rádi, že nikdo neobtěžuje právě je. Přikládat velkou důležitost řečem svých potřeštěných manželek asi nemělo smysl. Je možná dobře, že David slouží jako spolehlivý hromosvod; až se na něm vyřádí, bude líp.

Takže Davida pečlivě umyly, oholily, namasírovaly a když došly k názoru, že nic dalšího už udělat nemůžou, nechaly osudu.

Teď se věnovaly ostatním; totálně zničený David se uložil do pohodlné pozice u kamen a začal zakrátko usínat. Když to postřehly, došly k názoru, že je možná oslabený či nemocný (obvyklé u cizinců!), takže ho uvedly do hypnotického spánku a aby se nenudil, pustily mu do podvědomí určité zážitky, které by určitě měl znát. Daly mu zároveň příkaz, aby si po probuzení nic nepamatoval a cítil se svěží; až časem se začal rozvzpomínat na něco, o čem v životě neslyšel. Překvapilo ho to, ale tady ho zaráželo víc věcí.

Možná se divíte, že byly tak zručné čarodějky. Vůbec ne, dělaly to poprvé a kdyby to nebylo pro Davidovu záchranu, asi by se do toho netroufly pustit. Pouze slyšely, jak se to dělá; experimenty na svých klucích zatím nezkusily, dotyční by se asi bránili. Bylo toho víc, co na Davidovi zkoušely ponejprv; a to všechno proto, že byl chudáček v tak hrozně zuboženém stavu. Je nutné ho rychle posílit a pomoci mu překonat hrozná traumata, která jsou na něm zřetelně vidět; ať už je způsobilo cokoliv.

Vzornou péčí o Davida udělala každá z nich důležitý krok na společenském žebříčku. Je posláním čarodějky konat dobro všem, na které narazí. Kamarádi a kamarádky si to však obvykle nedají líbit, mají dost svých vlastních znalostí a naopak touží taky se o někoho starat. Správný objekt zájmu jsou nově příchozí, zvlášť když jsou tak milí a sympatičtí. Bůh to určitě vidí a odmění svou služebnici dalšími vhodnými příležitostmi, kdy by mohla na někom ukázat svoji láskyplnou péči.

Na rozdíl od Pastevců, kteří komunikovali s malými bohy a od velkých šli radši dál, dívky se soustředily na mocnější bytosti; mytologii ovládaly, jako když bičem mrská. Pastor se snažil je vychovávat jako křesťany; ačkoliv si už zvykl na leccos, pořád měl ještě kdesi v hloubi vědomí uloženou povinnost bojovat proti pohanským bludům. Filmy naopak ukazovaly něco jiného; většina se jich týkala námětů z historie, mytologie a pohádek.

Pro děti bylo vše stejně reálné, takže si nedělaly starosti a spletly všechno dohromady jako copánky ze svých vlasů.

Když se David probudil, měl především zdravý hlad. Potěšilo to všechny, zvlášť dívky; musí pořádně jíst, je tak slabý! Snažily se a připravily přímo hostinu; také při ní mu prokazovaly různé pozornosti, ať chtěl či nechtěl (většinou nechtěl). Nakonec se mu podařilo ukecat Gerryho, aby společně vyklouzli zadem, vytratili se z dosahu a šli si někam pokecat.

Jako vhodné místo se ukázala stáj pro koně, kam se David přišel podívat, jak je postaráno o jeho zvíře. Tam se svěřil se svými starostmi Gerrymu. Řekl taky, že naprosto necítí potřebu vyvolit si mezi dívkami manželku, aspoň ne teď. Že by nejradši utekl od nich všech co nejdál, ale zároveň přece jenom... a taky vůbec...

„No jo,“ řekl Gerry. „Když to máš těžký. S holkama...“

„Ty sis některou vzal?“

„To víš, že jo. Bylo to nutný...“

„A která je tvoje žena?“

„No... první byla Ellis. Měl jsem narozky a brácha usoudil, že je vhodná chvíle. Požádal ji a ona...“

„Kolikátý narozeniny?“

„Třináctý. Brácha... Ellis hrozně miloval. Věřil jí natolik, že ji požádal, aby mě obětovala...“

„Dík, stačí, nemusíš dál. Nějaký rituál, že? A tys chtěl, nebo tě nějak donutili?“

„Proč bych nechtěl? Věděl jsem to a těšil jsem se...“

„Jaký to bylo?“

„No... ale jo, bezva.“

David si uměl představit, že víc než prožitá rozkoš Gerryho těšil společenský úspěch, kterého dosáhl. Všeobecná pochvala, uznání od bratra, hrdost na krásnou partnerku... „A dál?“

„No... potom ty další. Většinou to tak nějak... samo.“

„Další? Který?“

Gerry je jmenoval, pokud si vzpomínal na pořadí.

„Takže jsi spal se všema?“

„Jen s těma, který chtěly.“

„A ty, se kterejma jsi ještě nic...?“

„Ale jo; vezmu si je, až budou mít náladu.“

David sklopil hlavu a promýšlel si to.

„Co mám dělat já?“

Teď přemýšlel zase Gerry.

„No... víš, nech to na nich. Ono se to tak nějak... samo.“

Zase bylo dlouho ticho.

„U tebe všecko tak nějak samo! A co ty? Co vlastně chceš?“

„Já? Nic. Když chtějí...“ bránil se Gerry.

„Hm... co na to říkají vaši? Myslím rodiče!“

„No... ani snad nic. Co by měli říkat?“

„Vědí to vůbec? Holky říkaly, že je potřeba nic neříkat!“

„Ale jo, vědí. Dospělí vždycky vědí všecko. Ale když jim to zas tak moc nevadí... co by nám do toho kecali?“

David to promýšlel ze všech stran.

„A kdybych nechtěl žádnou?“

„No... taky dobrý.“

„A co teda ony?“

„Nevím. Ještě nikdo... Uvidíš sám. Ono to tak nějak...“

„Aha. Samo, že?“

Gerry spokojeně kývl. A David si povzdychl.

Lord Foolbridge pročítal nějaký časopis, aniž bral v potaz, že je už dva měsíce starý. Když před hostincem zaklapala kopyta více koní, mírně povytáhl krk a vyhlédl z okna. Ozývaly se hlasy mnoha lidí, pak kroky bot s ostruhami, až do hostince vstoupila starší dáma v jezdeckém oděvu. Šedivé vlasy měla spletené do dvou copů, na hlavě klobouk s velmi širokou střechou, u pasu revolver a meč, snad japonskou katanu. Oděv byl promáčený po dlouhé cestě. Za ní vpadly čtyři dívky a tři mladíci, všichni napolo nazí, aby tomu zmáchání předešli; ale měli krátké kalhoty, protože jezdili na rozdíl od Pastevců se sedlem. Smáli se, vtipkovali a halekali, že se už těší na horký grog.

„Jsem Florés Aranda Lopezová z Monte Alby!“ představila se dáma všem přítomným. „My bydlíme nahoře v Case. Že prý přijel vládní inspektor, tak bych se ráda seznámila...“

Jack jí představil sebe i všechny svoje druhy. Doňa Florés tím byla nesmírně poctěna a pozvala všechny na zítřejší večer k sobě do Casy na malou domácí slavnost. Přijdou prý rovněž všichni sympatizující lidé z města, ta nejlepší společnost.

Hostinský zareagoval správně a přinesl nikoliv grog, ale džbán svařeného vína; další potom přinášel, kdykoliv měl pocit, že je ho nedostatek. Mladí hbitě rozlili všem přítomným; objevili při tom Bobovo bandžo a Donaldovu kytaru a zajásali, protože doufali v příjemnou zábavu.

„Moc dlouho se nezdržíme; musíme se ještě zařídit v Case! Jen se trochu ohřejeme po cestě...“

„Jen dva prstíčky sem strčíme, hned zase půjdeme...“ řekl Bob.

Mladí zaržáli smíchy jako koně a začali mluvit všichni najednou - byl už zvyklý a nevyděsil se. Doňa Florés se usadila ke krbu do křesla, které jí přistrčil úslužný Parson.

„No, leje tam pěkně!“ konstatovala, svlékla promáčený kabátek a váhala, zda ho sušit. „Mladým to samozřejmě nevadí, ale co já? Na moje starý kosti tohle už není!“

„Zajisté; ten déšť je poněkud nepříjemný.“ řekl lord. „Avšak bylo by lze jej kvůli tomu nazvati neočekávaným?“

Doňa Florés se zarazila, vykulila oči, pak vyprskla. „Máš recht, chlapče! Že jsem vůbec něco řekla!“

Rozepjala blůzu a svlékla ji, čímž způsobila lordovi určité rozpaky. Rozhodně nebyla krásná; to těla mladých dívek mohla vzrušit daleko víc, spíš ho zarazilo, že celé tělo má pokryté barevným tetováním. Na prsou nosila osmihrotý rytířský kříž, na krku kovový náhrdelník s několika amulety neurčitého druhu. Náramky, náušnice, třpytivý drahokam v nose...

„No, bezva!“ konstatovala. „Doufám, že mladí tady budou vřískat a hádat se aspoň hodinu; já si zatím odpočnu...“

„Očekáváte, že se vám zdaří odpočívat při hudbě a zpěvu, které hodlají vaši mladí průvodci vyluzovat?“

„Chlapče, já usnu za všech okolností! Kdybys mi ještě pomohl z těch bot, bylo by to úplně špica!“

Lord jí nepomohl, to učinil Parson; Foolbridge jenom nechápavě zíral. Parson byl natolik duchapřítomný, že přistoupil se suchou pokrývkou a postavil se tak nápadně, až si toho všimla.

„Dobrej nápad!“ souhlasila, rozepjala kalhoty a stáhla je; lord netoužil si ji prohlížet, ale postavila se ke krbu přímo do jeho zorného pole a prohřívala se, takže kdyby se díval jinam, měl pocit, že by se urazila. Zaváhal, když si povšiml nápadné jizvy na břiše; taky ona si všimla.

„Jo, to se mi jeden šašek zkusil podívat na střeva... blbej nápad! Taky jsem mu za to uřízla hlavu. Dohromady mě dali, ale už jsem pak nemohla mít další děti...“

„Upřímně vás lituji, madame. Kolik jste jich měla do té doby?“

„Sedm, tři kluky a čtyři děvčátka. Tohle jsou moje vnoučata... no, některý z nich. Seznam se s nima, jsou docela milý, když mě zrovna neotravujou... děti jsou jen pro zlost!“

„Proč jste jich tedy... přivedla na svět takové množství?“

„No... přece se narodily!“ pohlédla na něj udiveně.

Potom se zabalila do deky, usedla do křesla a zavřela oči. Lord se neodvážil zjišťovat, zda skutečně spí či to jen předstírá.

Mladí se zatím rozesadili okolo stolu, zpívali a žertovali. Pili jako o závod a hlad měli jako vlci, čehož hostinský hbitě využíval a nosil pořád něco nového. S Tedem, Donaldem, Jackem i Bobem si skvěle rozuměli; možná by se shodli i s lordem, ale byl pořád ještě v šoku z jejich babičky. Dívky po něm občas hodily očkem, usmály se, něco plácly a zasmály se tomu; on však bohužel nereagoval dle jejich přání, takže se zas věnovaly jiným. Ale stejně to bylo pěkné odpoledne.

Asi za hodinu sebou doňa Florés škubla, otevřela oči, rozhlédla se kolem a nedůvěřivě potřásla hlavou. Pak se vybalila z deky a šla se na ně podívat. „Nerada ruším, mládeži, ale jestli jste ještě neztropily žádnou výtržnost, tak si s tím laskavě pospěšte. Musíme sebou trochu hodit, abysme ještě stihli dát dohromady Casu...“

„Tak my pojedem s váma a pomůžem!“ nabízel se Bob.

„Nehrozí, miláčku!“ zachechtala se stará dáma. „Říkala jsem, že se tam má pracovat, ne se povalovat a kecat s holkama. Přijďte zítra večer, to už bude všecko nablýskaný...“

Smiřovali se s tím neradi, ale vnoučata už začala s loučením. S placením si nedělali starosti, hostinský jim všechno psal na otevřený účet. Ani se už neoblékali, bylo to kousek...

Pak odjeli a lord Foolbridge zůstal sedět se zmatkem v duši.

Až večer se odvážil oslovit Tichého Jacka.

„Dovolíte mi několik otázek, lorde Jacku? Poněkud mne překvapil příjezd oné skupiny...“ ohlédl se směrem, kde stála Casa. „Jsem poněkud zmaten... jaké je jejich společenské postavení?“

„No co... je to šlechta. Jižani, císařští... co chceš vědět?“

„Zajisté chápu, že jejich postavení je vysoké; avšak navzdory tomu projevují způsoby, které mne zarážejí. Jak bych měl k jejich zvyklostem přistupovat; schvalovat či odsuzovat?“

„Koukej, to máš těžký. Oni jsou ze starejch časů, víš? Dělají to, co se dělalo za císařství. Já to řeším tak, že jim do ničeho nekecám; asi vědí, jak se chovat.“

„Co když se však pokusí zaplétat mne do svých zábav?“

„Tak to máš kliku. Obvykle každej dělá, co chtějí.“

„Ale co když to není správné?“

„Musí bejt, když to dělají oni. Jsou našláplý... vědí toho víc!“

Lord měl ještě řadu otázek; ale Jack odpověděl:

„Víš, v tom ti nemůžu tak moc pomoct, sám neznám detaily. Nech to na nich, oni ti už řeknou. Mají svý zkušenosti...“

Foolbridge tedy pokrčil rameny a šel spát.

Příští den se do Casy sjížděli další, taky několik černochů obojího pohlaví v krytém voze plném zásob. Něco se tam dělo, zněl smích, zpěv, hlasitá hudba. Kluci i dívky od Pastevců (včetně Davida) se připlížili zadem, očumovali a pokoušeli se vyloudit či ukrást něco zvlášť chutného. Podařilo se obojí.

K večeru se lord Foolbridge vystrojil co možná nejpůvabněji; společně s ostatními se pak vydal na návštěvu. Trochu ho mrzelo, že zůstali ve svých normálních oděvech, které byly ostatně jejich jedinými; jen se trochu vylepšili oholením a poopravením účesů. Hostinská půjčila lordovi starou stanovou celtu, aby se jí aspoň částečně ochránil před deštěm.

Casa byla rozzářená a zněla odtamtud veselá hudba; vstříc jim přišla skupina rozesmátých mladých lidí, kteří si vesele arminsky štěbetali se všemi, kdo jim rozuměli. S ohledem na lorda, který se naučil zatím jen pár nejběžnějších výrazů, přešli nadšeně na angličtinu; rozesmátí však zůstali dál.

Vstoupili do domu mohutným vchodem ve sloupovém portálu; ocitli se ve velké společenské síni, osvětlené a lesknoucí se zrcadly i pozlacenými částmi stěn; zbytek byl obložen světlým dřevem, podlaha z barevných čtverců různého kamene, většinou zajímavě zrnitého. Lustry byly křišťálové, visely na masivních pozlacených řetězech. Nábytek však téměř žádný, jen v rohu pohovky pro hosty a křeslo pro paní domu, téměř trůn, vyčalouněný červeně a zlatě, zdobený vysokým vyřezávaným opěradlem z ebenového dřeva.

Nejvíc lidí tu bylo mladých, obojího pohlaví. Kdo by viděl tuto společnost, asi by došel k názoru, že tři čtvrtiny obyvatelstva představuje mládež od patnácti do pětadvaceti. Později lord pochopil, že mnozí Armini vypadají na dvacet až do čtyřiceti; většinou se tak i strojí a chovají. Ti starší byli buď skuteční pamětníci, nebo přistěhovalci, kteří doposud dodržovali některé zvyklosti svých zemí.

Téměř všichni mladí byli oblečeni do elastických, těsně k tělu přiléhajících kalhot bílé barvy, chlapci dlouhých až ke kotníkům, dívky různé délky od kolen po horní okraj stehen. Bílé kalhoty zřejmě tuhle sezónu šly, byla to místní móda. K nim se nosily všelijaké druhy kabátků, na ty si potrpěli mnohem víc a dávali si na nich taky záležet. Nejjednodušší byly kožené vyšívané kazajky indiánského či západnického stylu, všelijaké vestičky a hazuky, jak si kdo vyvzpomněl. Některé se vpředu zapínaly, jiné visely jen tak volně; zvláště chlapci měli vesty rozepnuté a rozhalené, aby bylo vidět tetování. Dívky měly obvykle zapínání, buď na knoflíky nebo na řetízek ze zlata či stříbra, velkou sponu nebo obyčejnou koženou pásku s vyšíváním. Ale bylo možno vidět i bílá pomalovaná trička, krajkové košile s nápadnými límci i brokátové kabátky různých barev, zdobené zlatým vyšíváním, jaké se nosily před Sarrastrovým povstáním.

Paní domu, doňa Florés de Monte Alba, byla oblečena od hlavy k patě v černém lesklém kompletu, vypadajícím jako mokrá kůže. Kromě rytířského kříže neměla žádné nápadné šperky, vypadala vážně a důstojně. Tento dojem však okamžitě pominul, jak se dala s někým do řeči; mluvila rychle a štěbetavě, usmívala se a bystře reagovala na všechny podněty. Měla hluboký hlasitý smích, při kterém jí jiskřily oči. Kdysi musela být velice krásná.

„Buďte vítáni a prima se bavte!“ vyzvala příchozí. „Nebudu vás představovat; tohle všecko jsou moje vnoučata a jejich kamarádi, jména byste si stejně nezapamatovali, jako si je nepamatuju já. Je jich moc...“

„Zajisté jste šťastná, madame, že vás Bůh obdařil tak velikou a rozsáhlou rodinou!“ ocenil zdvořile lord Foolbridge.

„A to víš, že jo. Však jsem se taky snažila, ne?“

„Ovšem, již jste mi vyprávěla o svých dětech... smím doufat, že bych jim mohl být představen?“

„Spíš doufej, že ne. Kromě mý nejmladší, ta žije dole na jihu; ostatní už se pasou na nebeskejch pastvinách. Ale abych se tolik nenudila, nechali mi na výchovu svoje maličký...“

„Probůh! Jaká to tragedie vás postihla?“

„Cože? Čerta tragedie, jenom ta zatracená válka! Mý děti byly divoký, po mý španělský rodině, a neměly žádnej rozum. Jak viděly nějakou válku, hned se tam vřítily a nechaly se zabít!“

„Obávám, že i tato vlastnost jim byla vrozena!“

„Dát se zabít je zbabělost, Ánri. Císařovna Diana nám přísně zakázala umírat předčasně; i když jsem byla občas dosekaná, dala jsem se vždycky zas dohromady a sloužila dál...“

„Jaký však byl důvod vaší přímé účasti v boji?“

„Jezdila jsem se svou paní v císařovniný Leopardí gardě. Napřed jsme nosily takový strakatý uniformy, pak už jsme si malovaly ty skvrny jen na tělo, líp to vypadalo. Docela mi to slušelo... Moje paní byla doňa Isabela Regová; ještě ve Španělsku jsem byla její vrchní komorná, až tady na Ostrově jsem zapíchla šavli do písku a přísahala na ni. Ale měly jsme se s Isou pořád rády, víc než s její sestrou a celou tou rodinou. Jo, ti jsou už taky mrtví... jen jejich děti zůstaly.“

„Ach tak.“ řekl lord překvapeně. Doňa Florés se domnívala, že tím vyjadřuje svůj neskonalý obdiv.

„Jsem šťastná... Moje děti se měly vždycky rády a vnoučata ještě radši; jak to bývá u dětí, které pocházejí z různé krve.“

„Prosím?“ lord chápal ještě méně.

„Tím myslím, že každé z mých dětí mělo jiného otce.“

„Ach... byla jste tedy sedmkrát vdána?“

„Jej, ještě víckrát! Já se vdávala každou chvíli; kdybych ti ukázala svou dokumentaci, tak užasneš, kdo všecko si mě vzal! Ale nezůstala jsem se žádným, mám ráda volnost a péče o chlapa by mě zbytečně spoutávala. Oni taky všichni manželé byli nezodpovědní dobrodruzi a moje děti by jen zkazili...“

„Ale... nebylo nepohodlné získávat ke... spoluautorství každého dítěte... jiného muže?“

Teď vytřeštila oči doňa Florés. Ještě jednou si v rychlosti ujasnila, co vlastně řekl; pak se rozesmála: „Vůbec ne - bylo to krásné! V hledání je kouzlo!“

„Ale je velmi obtížné nalézt vhodného partnera! Lidské vztahy jsou tak složité a proměnlivé, že těžko lze nalézti bytost, jež by byla ochotna podati svoji ruku do mé a kráčeti se mnou všemi radostmi i strastmi života.“

„A - to mně nikdy nedělalo potíže! Já musela vždycky ty lotry od sebe odhánět. Jak jsem se někde objevila a hodila kolem sebe očkem, už u mě bylo pár kluků a předháněli se, s kým strávím zrovna tuhle noc...“

„To bylo ovšem velmi podivné a nezodpovědné jednání...“

„To je teda fakt, nezodpovědní byli. Frederick de Witte dojel na to, že přehlídl druhé poplašné zařízení, copak tak si počíná zodpovědnej člověk? Pověsili ho, chudáčka, ale to si zasloužil; když vybírám kasu, podívám se nejdřív, jak je zajištěná. Asi to bylo ve střídavým pominutí smyslů...“

„On snad hodlal obsah oné pokladny odcizit?“

„Myslíš, že si tam šel něco uložit? Bylo to po válce v továrně na tankový motory; kdosi mu poradil, že by se to dalo, dokonce mu řekl i o poplašným zařízení. Ale Frederick nepochopil, že je tam poplašňák dvojitej a vypojil jenom jedny dráty. Už měl kasu skoro rozpáranou, když přišli...“

„Nerozumím ovšem zcela přesně souvislosti vaší rodiny s tím hrozným člověkem...“

„No, to je jednoduchý. Frederick byl v mládí jako důstojník od mořeplavby otcem mý dcery Dagmar. Ta měla čtyři děti: Elmara, Hassana, Weru a Biancu. Bianca je tamta holka s červenými mašlemi na rukávech; s kým to tančí, nemám vůbec ponětí. Ostatní tři se někde potulujou, mám dojem, že Hassan dokonce v cizině. A když jsem se potkala po válce s Frederickem, navrhla jsem mu, že by mohl přisypat rodině něco do zobáčku, jinak natáhnem brka hlady. Tak to vyřešil tím, že se šel podívat na tu kasu.“

„Cožpak se nemohl o rodinu postarat jinak? Například pokusit se získat nějakou práci?“

„Těžko; moc toho neuměl a k práci, u který mohl sedět, ho nepustili. Totiž, oni mu ve válce poranili nohy a uřízli mu je až u kolen. Jednu. Druhou si tak nechal upravit sám, aby mohl aspoň trochu chodit, lýtkovou kost na nic nepotřeboval, chápeš?“

„On neměl nohy... a šel vykrádat pokladnu?“

„No jasně! Na to taky dojel, protože nemohl utíkat. Jinak se prostřílel a zmizel jim, pochopitelně.“

Foolbridge si povzdychl. Cítil, jak mu po zádech stéká kapka studeného potu.

„Což nemohli pro vás něco udělat ti ostatní?“

„Ne, Z těch žádnej válku nepřežil.“

„To byla velmi zlá válka!“

Doňa Florés se ušklíbla - krutě, nenávistně.

„Ještě neskončila.“

Přistoupil k nim jeden z mladých mužů, oči mu hořely nadšením. U pasu měl krátkou dýku s pozlacenou rukojetí.

„Babi, slyšelas, co říkají ti šerifové? Někde tady se vyštěnila banda cizích vojáků; vraždí, vylupujou... Neuděláme si na ně hon? Je nás tady dost, co by šli...“

„Vyčkej, Carlino! Zatím ještě nevíme, kde jsou a co vlastně by na ně platilo. Pak je můžeme honit, zatím zůstaňte pěkně v klidu a nedělejte vylomeniny!“

„Najdem si je taky! Jsem nejmíň tak dobrej stopař jako Pobožnej - nepotřebuju pomoc od chlapa, kterej ani neřekne svý jméno!“

„Pokud vím, Tim Shane!“ řekl úslužně Foolbridge.

„Ty do toho nemluv, nemáš šanci!“ řekl Carlino pohrdavě. „Babi, co ty na to jako svazák?“

„Když si někdo začne říkat Pobožnej střelec, ví, proč to dělá. A po jeho jménu není nic ani tobě, ani mně, ani komukoliv jinýmu. Až přijde čas, dozvíš se je.“

„Jasný! Ale já jsem taky stopař!“

„Osm let žiješ mezi lidma! Hodíš se spíš do města než do stepi, drahoušku; střílet lidi v horách není jako pracovat v Casinu v nějakým zatraceným Los Angeles...“

Carlino se usmál; náhle připadal lordovi o řadu let starší, možná mu bylo už přes třicet a ten chlapecký vzhled zavinila jen hladká tvářička, dlouhé vlasy a nevinný úsměv.

„Nedělal jsem věčně jenom barmana v Casinu. Občas jsme zalehli na matrace a vedli války s konkurencí; to nebyla hra!“

„O tom mi povídej, chlapče! Přivedl sis odtamtud akorát ženu a čtyři děti, ani čím živit jsi je neměl!“

Carlino odsekl italsky a velmi rychle; babička se s ním začala hádat touže řečí a vypadalo to, že se chystají servat. Pak odešel a zlobil se, ale ostatní se smáli.

„Ach, tyhle děti! Myslí, že když dělal pár let pistolníka pro svý italský příbuzný, už sežral všecku moudrost! Chybí mu bohužel trpělivost; jen ať pěkně čeká!“

„Pistolníka? Nájemného střelce?“

„Slíbili mu, že smí ulovit jednoho muže. Osm let čekal, než se mu povedlo na něj dostat. Vyřídil si to ale s několika dalšíma, při tý příležitosti.“

„On... byl s tím mužem nějak znepřátelen?“

„Byl to důstojník, velel jednotce, co dostala Giovanniho, tátu Carlina. Musel to přece vyřídit! Ten důstojník to věděl, vrátil se do Států a dělal v konkurenčním gangu. Nešlo jinak...“

„Jsou všichni vaši příbuzní tak... rázní?“

„Ale ne! Ti mladší v boji ještě nebyli. Až teď...“

„Cožpak nyní budou?“

„Vím já? Všecko se může stát...“

Lord Foolbridge se znepokojeně rozhlížel. Nikdo z jeho přátel nebyl zrovna nablízku; Ted a Donald seděli v rohu a hráli karty s několika místními občany, Jack seděl s nimi a přihlížel. Bob Harwey se převlékl do podobného parádního obleku, jaký měli Armini; nejspíš mu ho někdo z nich půjčil. Nyní se vesele bavil s několika ženami, které vypadaly kupodivu už ne jako děti; velmi se jim líbil, neboť je s vážnou tváří přesvědčoval, že mladé dívenky jsou hloupé a nezkušené a nic neumějí; skutečnou krásou oplývá pouze žena zralá a dospělá. Parson se bavil s muži vyššího věku o místní politice.

Foolbridge si povzdychl; nevěděl, ke které skupině by se měl připojit, kde by jeho poněkud výstřední zjev zapadl a stal se součástí celku. Dospěl k názoru, že nejlepší by bylo posilnit se něčím na zub, vydal se tedy k jídlu. Nejspíš po čichu.

Večeře tu byla řešena metodou švédského stolu, totiž dlouhou tabulí plnou všelijakých dobrot, které všechny skvěle vypadaly a ještě líp voněly. U převážné většiny neměl tušení co to je, natož jak ušlechtilým způsobem to kuchaři připravili. Jediné, co pochopil, bylo výrazné rozdělení na jídla ze zeleniny, pokrmy masité a pak sladkosti a různé chuťovky. Dnes se samozřejmě již téměř nevyskytovali lidé, zachovávající zásady stravy přísně vegetariánské, jak tomu bylo za císařství, ale bylo zvykem takové rozdělení dodržovat. Lordovi to ovšem mohlo být jedno, stejně nevěděl, co jí. Takže obcházel se svým talířkem nádherné mísy, čas od času si něco nabral a s rozkoší vychutnával.

Nápoje mu už byly bližší, většinou je rozeznal na pohled a ty zbývající po ochutnání. Vybral si skotskou ve velké sklenici, doplněnou sodovkou a ledem; z té sklenice pak upíjel, zatímco jeden černý sluha bedlivě dohlížel, aby byla stále plná.

Upřel pozornost na skupinu nejbližších mladých; něco si povídali, vesele se smáli a gestikulovali přitom rukama, jak se lordovi zdálo, trochu příliš nevychovaně. Soudil, že kdyby mezi ně vnikl, mohl by si připadat trapně.

„Koukám, pozoruješ naše mladý!“ oslovila ho doňa Florés.

„Ano... trochu jsem se nad nimi zamyslil.“ přiznal.

„Hm. A co tě napadlo?“

„Nechtěl bych tu samozřejmě pronášet žádné apriorní soudy, jsa příliš nezkušený v místních záležitostech...“

„Ale přesto?“

„Připadají mi poněkud... nevázaní.“

„Nevázaní?“ Doňa Florés překvapením vstala ze svého křesla. „Tihle a nevázaní? Proboha, já myslela, že taková škrobenost musí každýho udusit! To bych ráda věděla, co bys povídal, kdybys viděl, jak jsme to za mlada uměli roztočit my!“

„...samozřejmě jsem neměl to potěšení...“

„Však by ses asi divil! Tance za našich časů, když Dolly nebo Isa pořádaly večírek, to byl rachot! Tihle mladí se nedokážou pořádně odvázat, odhodit všechny pokřivené zásady společenské pseudovýchovy a být sami sebou, jako přírodní síly... stali se přehnaně kultivovaní a zjemnělí... skoro degenerovaní!“

„To myslíte včetně vašich příbuzných?“

„Především myslím ty mý klacky! Vracejí se překotně k evropské civilizaci, kterou jsme odvrhli; odklánějí se od prostého života v souladu s přírodou. Dokonce svázali skrupulemi i tak posvátnou věc, jako je láska...“

„Ach!“ tohle téma bylo pro lorda Foolbridge ožehavé.

„My za našich časů jsme vyznávali, že láska je to nejvyšší, co je všemu ostatnímu nadřazené! Ve chvíli, kdy byl někdo zasažen přívalem lásky, bylo jeho ctí podlehnout a nemyslet na nic...“

„Což... ani na dobré vychování?“

„Dobré vychování vymysleli lidé, příroda je nezná. My jsme se přátelili s přírodou; byli jsme její součástí a naše hry byly hry přírody! Proto z nás povstal život tak silný a schopný, až jsme se stali pány této země!“

Lord mlčel. Nerozuměl takovým věcem. Ale připadalo mu, jako by doňa Florés v té chvíli překvapivě omládla.

„Nerozumíš, o čem mluvím, viď? O sexuální touze šelem, chuti samce spojit se se samicí. Za našich časů jsme byli šelmy, dávali lásce průchod svobodně a volně, nic nám nestálo v cestě! Teď si vymysleli pro lásku vlastní zákony dobrého vychování. Spoutali ji zásadami vzájemného dobývání, sbližování, smlouvání. Dokonce tvrdí, že to posílí vzájemnou touhu. No, když chtějí...“

„Ach... echm...“ lord cítil, že rudne.

„Jen ať čekají! Ať se těší na půlnoc, kdy to bude dovoleno... Ať poznají taky trochu touhy. Je to příjemně dráždivé... možná to má skutečně něco do sebe, co říkáš?“

Právě v té chvíli k nim přistoupili dva mladí: nohatá dívenka v kratičkých kalhotách sotva do půli stehen a polorozepjaté blůzce, krásná a žádoucí. Bylo jí sotva sedmnáct, měla veliké černé oči a rozevlátý účes; zdálo se, že má některé rysy tváře společné s doňou Florés. Její partner byl o něco starší a tvářil se vážně, alespoň se o to před starou paní snažil. Vlasy měl jen o maličko delší, než dovolovala Draggonovská móda, upřímné modré oči a na rozhalených prsou rituální tetování.

„Babičko, to je Alain. Chtěla jsem ti ho ukázat. Je sice přistěhovalec, ale Hledač Cesty...“

„Už dávno neexistují přistěhovalci a starousedlíci!“ řekla doňa Florés a objala Alaina, aby ho políbila na tvář. „Jsme jeden národ, jedna krev...“

„Jsem šťastný, že tě poznávám!“ řekl Alain zdvořile.

„Je to hezký chlapec. Je to tentýž, o kterém jsi mi posledně vyprávěla, Julie?“

„Ano, on. Studuje v Kingtownu na Universitě.“

„Aha. Co studuješ, Alaine?“

„Fyziku. Tomu bys pravděpodobně nerozuměla, děláme nyní tu... kvantovou mechaniku.“

„Ach, ještě pořád? O teorii kvant jsme se zajímali před dvaceti lety... a co superstruny? Ještě s tím nejste hotoví?“

„Co... ty ses zabývala kvantovou fyzikou?“

„Ale kdepak, já byla jen laborantka; spíš holky, co tam zůstaly na pořád. Na Atanoru, víš?“

„Ach... tak je to přece jen pravda?“

„Mnohé věci jsou pravdivé, i když vypadají bláznivě. Líbí se mi tvá zdravá nedůvěřivost, zachovej si ji!“

„Promiň. Jen tak jsem zapochyboval. O Atanoru se ve vědeckých kruzích vyprávějí všelijaké legendy...“

„Zhruba z poloviny jsou pravdivé, z poloviny výmysly.“

„Ty víš, co se povídá?“

„Nevím. Ale vím, co jsme vykládali my.“

Florés se usmála a objala Julii kolem ramen.

„Máš ho ráda?“

„Myslím, že mám, babičko.“

„Cožpak ses o tom ještě nepřesvědčila?“

„Zatím jsme jen kamarádi. Ještě... dřív, než to udělám, chtěla jsem mluvit s tebou. Poradit se.“

„Děvče...“ doňa Florés ji něžně pohladila po vlasech. „Copak já ti můžu radit? Líbí se mi ten kluk - a řeknu ti jenom, co říkám vždycky: když ho máš ráda, neváhej, Já taky nikdy neváhala, když jsem měla někoho ráda...“

Julie se natáhla a políbila ji na tvář. „Děkuju, babičko!“

„On by měl poděkovat, jestli se to stane!“

Alain ji rovněž políbil na tvář. „Já taky děkuju!“

„Hodně štěstí, děti...“

Odcházeli a drželi se za ruce. Doňa Florés se usmívala.

„To je Julie, má nejmladší vnučka. Nemá už nikoho kromě mne. Já sama jí dala to jméno... Julka Dunbarová byla má kamarádka...“

Lord netušil, kdo byla Julka Dunbarová. Ani nic neřekl.

Mladí tančili; sem tam se mu zdálo, že některý pár na chvíli zmizel a zamířil po schodišti někam nahoru. Julie a Alain taky odešli a nikdo je nepostrádal.

„Jsou mladí!“ vzdychla doňa Florés. „Já milovala mládí! Od tý doby, co uhasl můj Oheň, nepřestávám litovat...“

„Oheň? Obávám se, že nerozumím...“

„Neslyšel jsi o Živém Ohni? Dával nám mládí a sílu, když jsme jej ještě uměli krotit. Zachránil mi život při tom zranění... Ale už není; uhasl a my jej neumíme vytvořit!“

„Přesto nechápu!“

„Kdysi jsme uměli zapálit Oheň, který nepálil živá stvoření, spaloval jen mrtvé věci a živým pomáhal. Je to staré kouzlo ještě od Egypťanů a Sumerů. Bohužel skončilo, když zemřel Mistr Denis Baarfelt. Toho dne uhasly všechny Ohně; jediný zůstal, ale ten už nikomu nepomáhá. Nikdo jej neumí zkrotit.“

Lord mlčel. Pomyslel si, že by mu to snad dokázal vysvětlit Pobožný střelec, ale ten byl kdesi daleko.

„Jen jeden Oheň hoří v horách, kde žije poslední čarodějka. Umí jej udržet při životě; ale ani ona už do něho nesmí vstoupit. Nevíme, proč. Snad se porušilo silové pole, které udržovali ti z Atanoru. A potom Denis a jeho otec kardinál.“

„Silové pole je přece čistě vědecký pojem! Fyzikální!“

„A já snad mluvím o čem? Oheň je taky fyzikální jev. A silový pole, který vytvářeli, bylo přece hmotný!“

„Domníval jsem se, že jste k Živému Ohni přistupovali z pozic tak řečeno... idealistických. Jako k působení Boha!“

„No jasně - a co je jinýho?“

„Co tedy je ten Oheň? Pokud reálně existuje, pak se skládá z nějakých částeček hmoty, atomů, molekul... A Bůh je přece to, co neexistuje v hmotné podobě!“

„No, docela správně. Bůh je podstaty duchovní, ale to, co se z Jeho vůle tvoří, je hmotné, chápeš? Okrajová energie... jako když stvořil svět. On ho tvoří ještě pořád, když je potřeba.“

„Oheň tvořily čarodějky. Emitovaly vlastní živou silou...“

„Netvořily, jen usměrňovaly. Ta síla tady byla pořád...“

„A vysílačem byl jejich vlastní mozek? Bez techniky?“

„No ovšem! Nepředstavuj si to pole jako magnetosféru nebo něco tak silného! Naše přístroje reagovaly na nejslabší pokyny... jak ti to mám vysvětlit? I když, nějaký ten ánung máš!“

„Studoval jsem v Oxfordu a fyzika patřila k mým oblíbeným předmětům!“ nafoukl se Foolbridge.

„Tak bezva. V Oxfordu by měli něco vědět o klasické fyzice. My jsme se zabývali spíš aplikovanou metafyzikou. Ale to je příliš i na mne; jak říkám, já byla jenom laborantka...“

Foolbridge z toho dostal žízeň; šel se k baru napít. Na hodinách nad barem zjistil, že se valem připozdívá a ručičky se blíží k dvanáctce. Poznali to i lidé z města, někteří se loučili a odcházeli; ale Ted a Donald zůstali a Bob se právě začínal dobře bavit, tak se lord rozhodl zůstat rovněž.

Zdálo se mu, že se poněkud změnila hudba; oproti šlágrům, na které se tančilo doposud, zazněly nyní podivné táhlé a smutné písně, které neodpovídaly zcela přesně tónové stupnici obvyklé v ostatním světě. I nástroje byly jiné a hlas zpívající dívky posazený do zvláštní polohy.

„Pamela Brewsterová.“ vysvětlil jeden chlapec, kterého se lord zeptal, kdo to zpívá. „Ale to nic není. Potom pustíme Renku.“

Foolbridge nevěděl nic o arminských zpěvačkách, zvlášť o těch, které se staly zaživa svatými, jako byla Renée de Castignac a její následovnice Pamela. Nemohl to ani vědět, protože obě už byly odepsané; Renka měla zakázáno zpívat a Pamela jako manželka komthura Torrence nahrávala jen občas na desky. V současné době se na špici pop music držela podivná dívka nevýrazné tváře a zcela zanedbatelného hlasu, jíž se říkalo Simea a působila dojmem náměsíčnice. Kupodivu mladým se líbila, starší nad tím kroutili hlavami.

Mladí Armini tančili i na tuto hudbu; ne však klasické, ve světě obvyklé tance, nýbrž složité krokové variace, vycházející z pantomimy či japonského divadla butó; Foolbridgeovi to připadalo spíš jako obřad než zábava.

Vrátil se k Florés, která seděla ve svém křesle a s dobrotivým úsměvem sledovala zábavu mladých.

„Ach, tys neodešel?“

„Ne, prozatím. Domnívám se, že ještě není tak pozdě?“

„Jak se zdá, chceš poznat život této země do všech jeho kořenů. Nebo se ti líbí místní folklór?“

„Přiznávám, že mne zajímají etnografická pozorování; avšak přirozeně bych v žádném případě nechtěl, aby můj zájem o místní život vypadal jako nemístné vnucování. Pokud není žádoucí, abych já, jakožto cizinec, byl přítomen vašim zábavám, pochopitelně s patřičnou omluvou okamžitě odejdu.“

„Ale jdi, kam bys chodil? Když se zajímáš o místní zvyklosti, je právě ta vhodná chvíle. Kdybys něco nevěděl, tak se klidně ptej, ráda ti povím, co tě zajímá...“

„Jsem vám velice vděčen, madame.“

Zvláštní tanec mladých se nepostřehnutelně, ale přece jen stále zrychloval; jejich nohy oblečené do přiléhavých bílých kalhot, se pohybovaly stále hbitěji. Mnozí odložili střevíce a tančili bosí, hlavně dívky. Lordovi se zdálo, že při setkáních a objetí se k sobě vřele tisknou; vřeleji, než by se při tanci slušelo.

Najednou si povšiml, že jedna z dívek si rozepjala stříbrnou sponu, která držela její kazajku pohromadě, a vyklouzla z ní. Hodila ji dozadu na jedno z křesel u stěny, přistoupila ke svému chlapci a ten jí položil dlaně na nevelké, leč pružně vypjaté prsy; do rytmu tance ji tiskl a svíral, čemuž se nejen nebránila, ale vzrušeně dýchala. Snad jediný Foolbridge to považoval za poněkud nezdvořilé; ostatní si toho nevšímali.

Hudba dohrála, někdo měnil pásku v hudební skříni, obsahující nejdokonalejší reprodukční techniku. Lord od někoho slyšel, že hudbu lze nahrávat na kazety, diskety a dokonce krystaly, ale nevěděl o tom nic bližšího.

Doňa Florés se rozhodla jej poučit: „To, co vidíš, patří ke svatebním obřadům. Necítíš něco zvláštního?“

„Ne... nedomnívám se, že by došlo k nějaké důležité změně.“

„Škoda. Kdybys měl zájem o některou dívku, klidně jí to řekni; určitě jí to udělá radost!“

Neřekl na to nic; ale začal se intenzivně zamýšlet nad svými pocity. Zřejmě se slušelo, aby něco cítil. Hlas dívky, který se nyní ozval, byl sytý a nosný, mnohem silnější a plastičtější než hlas Pamely. Lord sám uhodl, že je to ta slavná Renée de Castignac a byl trochu zvědav. A ten hlas jej uchvátil; zněl chvílemi jako voda, chvílemi jako vítr ve stepi, pak jako šumění stromů v džungli; byl to hlas této země a on se již naučil slyšet jej při svých cestách. Ta žena patřila k zemi jako všichni zdejší lidé, byla jejich a proto snad ji měli tak rádi.

I Foolbridge se poddal okouzlení, až rozjařenosti, která trochu připomínala opojení z alkoholu. Nikdy si nemyslel, že by hudba mohla mít takové účinky.

Tak si ani nevšiml, že více dívek v sále svlékalo své elegantní kabátky; pokud se týkalo chlapců, ti se svlékli již dříve.

Henry kromě občasných návštěv striptýzových představení neviděl nahých žen; a pokud byl na programu striptýz, byl tam vždy jako člen společnosti a kromě toho, že se rád podíval, se také vždycky spravedlivě rozhořčil, jako každý mravný a své cti dbalý muž. Je třeba říct, že ony ženy vycházely mravnosti vstříc tím, že se za svou nahotu patřičně styděly a odhalily se s určitým předstíraným váháním, jako by musely překonávat mravní zábrany. Arminky považovaly nahotu za běžnou věc a že byly nádherné, byly na svou krásu hrdé a neskrývaly ji.

Ale skutečně se lord zarazil ve chvíli, kdy do sálu sešli po schodišti Julie a Alain. Především proto, že se zarazili všichni ostatní, přestali tančit a obrátili se k nim. Oba mladí byli oblečeni jen do roušek okolo boků; zřejmě to byly ručníky, neboť jejich kůže i vlasy byly mokré, asi po sprchování. Nahota, kterou veřejně ukazovali, byla důkazem, že mezi nimi došlo ke spojení. Dokonce i Henry to pochopil.

Jedna z kamarádek přistoupila k Julii, objala ji a políbila; pak Alaina. Po ní přistupovali další přátelé a všichni obřadně zdravili dvojici stejným způsobem.

„To je blahopřání,“ řekla doňa Florés. „Moje vnučka je zdvořile vychovaná a ví, jak se v takových případech chovat.“

„Domníváte se, že společenský bonton pamatuje i na případy podobných... událostí?“

„Většina našich společenských norem se týká lásky.“

„Ach... to je ovšem velice zajímavé. V jiných zemích se záležitosti spojené s tímto tématem spíše skrývají!“

„Tak buď rád, že to můžeš vidět. I na jihu už to často nebývá; princ a jeho přívrženci nejsou milovníky starých zvyklostí. Spíše zakazují dávat milostná dobrodružství na odiv. Proto se jim říká Icestones, Ledové kameny. Ovšem my jsme starý, předválečný rod.“

Lord pronesl něco dost nezřetelného.

„Princ je citově i eroticky velmi chladný; domnívá se, že být zainteresován na nějaké ženě je ponižující. Jeho stoupenci se proto snaží jeho názory šířit...“

„Ale... vy jste přece také přívrženci prince?“

„Jenom od pasu nahoru.“

Foolbridge zrudl. Tak přesná definice na něj byla příliš.

Mezitím byla dokončena gratulace všech známých a přátel; nyní srazili hlavy dohromady a dohadovali se. Pak se rozprchli jako hejno vrabců; někdo vypnul hudební skříň, jiný se začal zabývat ovládací deskou osvětlení. Několik dívek vyběhlo ven, chlapci se zase starali o jedny z bočních dveří. Zatím sháněli klíč.

„Máš neobyčejné štěstí!“ řekla doňa Florés. „Rozhodli se vykonat zasvěcovací obřady! To už se málokdy vidí. Není to sice zakázané, ale ani to není nijak zvlášť podporováno...“

„Jak tomu mám rozumět? Jedná se snad o nějaké... náboženství?“

„Jo, přesně. Tys nikdy neslyšel, že se to o svatbě dělá?“

Henry polkl několikrát naprázdno. Samozřejmě slyšel, dokonce na řadě svatebních obřadů byl přítomen, ale netušil, že by to šlo dělat právě takto. Především každý, kdo měl něco oblečeno, se rychle svlékal. Dívky přinesly zvenku celé hrsti barevných květin a vplétaly si je do vlasů; hlavně nevěstě upletly celou korunu z bělostných květů, do nichž na vhodných místech přidaly i nějaké barevné. Zřejmě měly jistý význam.

Domácí kaple byla ve španělském barokním stylu, který se zdál lordovi krajně podezřelý. Byl řádným věřícím a zúčastňoval se ve své farnosti všech obřadů, kterým se nemohl vyhnout nebo se na něco vymluvit. Sám žádné výrazné náboženské přesvědčení neměl; byl si vědom, že nějaký Bůh asi existuje, ale měl jej o to radši, čím míň se vzájemně obtěžovali. Takových farníků byla většina a jejich pastor se nijak moc nesnažil situaci změnit. Při kázání Henry obvykle nerozuměl, nudil se a čekal, kdy bude konec. Kdyby se obřady daly zkrátit na deset minut, měl by je mnohem raději. Jako vzdělanec znal historii anglické reformace, během níž byl dobrý král Jindřich VIII. donucen intrikami papeženců vyhlásit církevní svrchovanost, zapudit svoji hluboce nemravnou katolickou choť Kateřinu a pojmout Annu Boleynovou, která se ovšem taky neprojevila jako extra zázrak.

Pro lorda z toho vyplývalo jen to, že vše katolické je silně podezřelé, nepochopitelné, zavánějící hlubokým kacířstvím.

Když si prohlížel kapli, bylo mu divné všechno: majestátní oltář se spoustou zlata, svíčky, které na něm právě zapalovali, sochy svatých, obrazy... tolik kacířství! Navíc neznal žádného ze zobrazených světců a když si je prohlížel, měl z nich divný dojem. Dokonce začal mít obavy, že se jedná o soukromé svaté rodu Lopezů z Monte Alby. S těmi už vůbec nechtěl nic mít.

„Vy jste tuším... katolíci?“ zjišťoval opatrně.

„Já jo. Mladí jsou... hm, jak to říct? Někdo jim říká církev Panteistická, ale zcela správný název to nebude...“

„To jsem doposud neslyšel!“

„Divila bych se, kdyby jo.“

„V co tedy věří ti... panteisté?“

„V cokoliv. Říkají, že do církevní praxe se během staletí vneslo tolik chyb a zmatků, že se dá těžko odlišit, co je pravda a co ne; takže je rozumnější nad tím nebádat a dělat věci tak, jak tě zrovna napadne. Kterýkoliv postup je správný.“

„Ach... domníváte se, že mají pravdu?“

„Nedomnívám. V tom právě je problém, že spousta lidí se domnívá spoustu nesmyslů. Někteří je dokonce prosazují.“

Lord podivně pomrkával a špička nosu se mu pohybovala sem tam.

„Vysvětlím ti to na takových... no, jejich poučkách:

Blázen je každý, kdo si myslí, že ví, co Bůh činí.

Nic není tak hrozný nesmysl, aby to nemohlo nakonec být pravda.

Každý má právo být blbcem; lumpem se stává teprve, když za to od nás chce peníze...“

„Jak ta poslední věta souvisí s církevní praxí?“

„Právě, že dost. Tou odpovídají na jakoukoliv kritiku. Někteří kněží je totiž kritizují a snaží se je poučovat.“

„Proč jim správné stanovisko nevysvětlíte vy?“

„Protože tak blbá ještě nejsem.“

Kromě jiné výbavy se v kapli nacházely také varhany; jeden kluk si k nim sedl a začal je zkoušet, ovšem tak, že přejížděl prsty po klávesnici a vyluzoval podivné melodie, které zároveň hladily a rvaly uši. Postupně se dostával do extáze; přidala se k němu dívka s příčnou flétnou, Bob s bandžem a další dívka s maličkými stříbrnými činely, kterým se říká kartály. Chvilku se sehrávali, pak spustili něco naprosto šíleného.

Jediní z mladých, kteří se nepletli do příprav, byla Julie a Alain. Stáli uprostřed všeho toho zmatku, všem překáželi, ale když se chtěli zapojit, bylo to rázně zamítnuto a nařízeno, aby zůstali, kde jsou a jak jsou. Tím je míněno, že zatímco ostatní se svlékli, oni měli okolo boků ty osušky. Tvářili se rozpačitě, nejistě se usmívali a když se občas podívali jeden na druhého, snad se dokonce červenali.

Ale přece jen přišel někdo další, kdo měl nějaký oděv; a sice bílé roucho, sepnuté na levém rameni jehlicí. Obřadník byl o něco starší než ostatní, vypadal tak na třicet; na těle měl obvyklou výzdobu bojovníka, tetování a šrámy utržené v dřívějších bojích. V levém uchu nosil nápadnou zlatou náušnici.

Přehlédl a zkontroloval všechny přípravy; pak nařídil každému kromě hudebníků, aby se srovnali do kaple před oltář. Kaple byla velmi malá, jen pro úzký kruh rodiny, takže když mělo zůstat místo pro snoubence, nemohli se dovnitř vejít všichni. Doňa Florés se o to ani nepokusila; zůstala sedět ve svém křesle.

„Ten gentleman je kněz?“ zajímal se lord Foolbridge.

„Kterýkoliv z nich může dělat kněze; záleží, zda něco umí. Udělá to, jak nejlíp bude schopen; když se mu to podaří, budou ho zvát na další akce. Když ne, udělá to příště jiný...“

„Ale... jakou platnost má požehnání takového člověka?“

„Požehnání dává Bůh, ne farář. Obvykle to dávají za úkol někomu staršímu a zkušenému; ale už jsem viděla, že obřad vedl kluk kolem dvanácti. Tvrdý vizionář, občas dostával záchvaty a kázal věci, který nikdo nechápal. Vyhlásili nad ním Ochranu; znamená, že ho nikdo nesmí k ničemu nutit nebo ho usměrňovat.“

„Ale... co když je blázen?“

„To je, úplně jistě. A co? Skrze blázny hovoří Bůh.“

Obřadník působil naopak velmi rozumným dojmem. Když uspořádal svatební hosty, domluvil se krátce s hudebníky a varhaník spustil jakési extatické preludium; chvílemi to lordovi připadalo jako variace na Ravelovo Bolero. Jak se hudebníci dostávali do tempa, také v posluchačích vzrůstala vášeň; hudba působila na všechno, i na podvědomí. Sám Foolbridge cítil slavnostní vytržení.

Všechna světla ve všech místnostech byla zhasnuta či ztlumena; zůstaly pouze svíce na oltáři. Na lorda to působilo poněkud mystickým dojmem; připadalo mu, že jak se plameny svíček pohnuly, také tváře svatých na obrazech mění výraz.

Kněz se chvíli tiše modlil, obrácen čelem k oltáři; potom dal pokyn a Alain s Julií prošli mezi ostatními na volné místo.

Na obřadníkův pokyn hudba ustala uprostřed akordu; on pronesl zvučným hlasem:

„Na počátku bylo Slovo, to Slovo bylo u Boha a Bůh byl Slovo. Země pak byla nesličná a pustá, duch Boží vznášel se nad vodami.“

„Buď Bohu chvála!“ řekli ostatní sborem.

„I učinil jest Pán Ostrov uprostřed vod a ohradil jej vodami vzbouřenými, aby nižádná bytost lidská nepřešla je, aniž by smýšlení spravedlivého a dobrého byla. I nazván jest ten Ostrov Eden, což jest Ráj zemský.“

„Buď Bohu díky!“ odpověděl sbor.

„I učinil jest Bůh člověka z hlíny a prachu zemského, k obrazu svému; i vdechnul mu život, řka: Budiž tvoje jméno Alain, a budeš vládnouti zemi a všemu, co jest na ní.“

Při těch slovech dotkl se obřadník Alainovy hlavy. Chlapec spustil svoji roušku na zem a zůstal mezi všemi stát nahý.

„I učinil jest Bůh ženu z žebra mužova a pravil: Budiž tvoje jméno Julie a buď se svým mužem po všechny dny.“

I Julie spustila svoji roušku. Lordovi se zdálo, že když se kněz dotýkal její hlavy, zasršely mu z prstů jiskřičky. Julie udělala krok k Alainovi, podala mu ruce a políbili se.

„I pravil Pán: Nikoliv tento ráj Eden dal jsem vám, alébrž celý okrsek zemský. Jděte a množte se a zalidněte zemi; a užívejte plodů jejich vy i vaše děti po všechny věky...“

„Buď Bohu díky!“ zvolali všichni.

Kněz vytáhl sponu ze svého roucha, svlékl je a rozprostřel na zem. Julie a Alain na něm zůstali stát. Kněz dal pokyn a hudba začala opět hrát, zatím tiše.

„I poznali muž a žena jeden druhého onen den.“

„Buď Bohu chvála!“ zazpíval sbor.

Jak hudba postupně sílila, Alain a Julie sevřeli jeden druhého v objetí. Sklouzli na zem a lord neviděl, co se tam děje, neboť všichni ostatní přistoupili blíž, pozvedli ruce a propojili je. Také se přidávali zpěvem beze slov; nejhlasitěji zpíval kněz, oči mu planuly, okolo prstů se šířila divná záře. Plameny svíček se zmítaly v divném tanci, svatí shlíželi na to všechno a také jim hořel v očích odlesk plamínků.

„Dobrotivý Bože!“ hlesl Foolbridge.

Doňa Florés sklopila hlavu a modlila se se sepjatýma rukama. Píseň se vzepjala k výšinám - a pak náhle sklouzla do klidu. Varhaník plynule přešel do mírných tónů plných pohody, všichni se pozvolna uklidňovali.

„Pánova vůle byla naplněna.“ oznámil kněz.

„Buď Bohu díky!“ odpověděl sbor.

Julie a Alain vstali; opět je všichni objímali a blahopřáli jim, některé poznámky pronášeli nahlas a další jim jen šeptali do ucha; pokud se dalo soudit podle těch hlasitých, šeptané pokyny už musely za něco stát.

Doňa Florés vstala a přišla je taky obejmout. Mluvila španělsky a zdálo se, že je mimořádně dojatá.

Foolbridge měl pocit, že by měl taky něco říct, ale slova mu nechtěla přes rty. Přistoupil a podával jim ruku; Julie se mu sama vrhla kolem krku, objala ho a políbila; pak mu ji vytrhl někdo další. Alain na chvíli podržel jeho ruku a dívali se jeden druhému do očí; pak se chlapec rozpačitě usmál.

„Ať vám... přeje štěstí.“ vykoktal lord.

Asi to bohatě stačilo, všichni byli spokojení. Znovu rozsvítili elektrické světlo, ale kapli nechali taky otevřenou pro případ, že by měl někdo chuť provádět nějaké obřady. Mladí si připíjeli, dokonce několikrát za sebou; alkohol a žerty tekly proudem.

„Tohle byla svatba?“ ptal se lord doni Florés.

„Přesně tak. Zdá se, že Julie bude dobrou matkou rodu...“

„Domníváte se, že...“ Henry mírně zčervenal ve tváři.

„Doufám, že počala a přivede na svět zdravé dítě.“ řekla stará dáma rozhodně. „Aspoň všechny náležitosti byly učiněny. Ačkoliv, jak tak koukám, kdo ví co je ještě napadne!“

„Rozhodně je tento obřad velmi... zvláštní. Pokud to nevíte, mezi civilizovanými lidmi vypadá svatba poněkud jinak!“

„Jistě, daleko víc keců. Někdy se to tak taky dělá, ale Cliff dává přednost jednoduchým obřadům. Já osobně nevím; diskutovat s ním na to téma mi nepřipadá rozumné.“

Na lordovi bylo vidět, že by si s amatérským knězem pohovořil docela rád; toužil vysvětlit mu, ve kterých bodech se mýlí a jak to dělat lépe. Když mu však pohlédl do očí, radši to vzdal.

Mezi mladými však povstalo jakési vzrušení; doňa Florés se taky zatvářila podivně, když jedna z dívek přinesla jakýsi předmět.

„Ach ne! To snad přece...“

„Co se děje?“

„Chtějí to mít s parádou! Dokonce splatit i Daň Ďáblu...“

Lord samozřejmě opět nic nechápal. „To je obřad, který souvisí s... no, minimalizací vlivu Ďábla. Chtějí mu zabránit, aby je napadal...“

„Ďábel je jako zosobněné Zlo nebezpečný každému! Je protipólem Dobra, které představuje Bůh...“

„No... třeba taky. Mladí to berou, že Ďábel je úředníkem Boha, pověřený evidencí a trestáním lidských zločinů. Říkáme, že Ďábel je nebeský policajt a soudce; nikoliv Zlo samotné. Živí se... získává sílu ze zlých myšlenek a činů lidí.“

„To je... velmi zvláštní a pozoruhodný názor!“

„Každý člověk, ať už vědomě či nevědomě, koná Zlo; proto je stále v blízkosti lidí přítomen neviditelný a nepostižitelný ďábel, který sleduje, co kdo činí a jakým způsobem se chová, aby jim to jednou všecko zúčtoval a spočítal. Proto je třeba tu a tam ďábla usmířit a smazat to nějakým obřadem. Například tím, že se mu dá něco ze svého majetku, co by považoval za... pokutu nebo daň a usmířil se.“

„V podstatě - chcete ďábla podplatit?“

„Jo, tak by se to dalo nazvat. Když se ovšem nechá...“

„Aha. A to se bude dít právě teď?“

„Pokud ta věc, co přinesli, jsou nůžky.“

Varhaník opět zasedl ke svému nástroji a začal vyluzovat hudbu; tentokrát dost démonickou a s viditelným potěšením. Mladí se na něco chystali, ale obřadník Cliff to zarazil a něco jim vykládal, nejspíš dost překvapivého. Aspoň se tak tvářili.

„Nějaká změna?“ zarazila se doňa Florés.

Na Cliffovu výzvu začaly dívky splétat Julii vlasy do tenkých copánků; Alain si sedl na zem zády k ní a tvářil se nedůvěřivě, ale oči se mu smály a docela dobře se zřejmě bavil. Až časem lord poznal, že dívky se snaží připlést vždy nějaký pramen Alainových krátkých vlasů do Juliiných dlouhých. Jenom nechápal účel.

Nebylo divu, nechápala ani doňa Florés. Kývla na jednu z děvčat a požádala ji o vysvětlení.

„Cliff říká, že za císařství bylo součástí svatebního obřadu spletení vlasů ženicha a nevěsty. Ty copánky se pak rozdělily mezi všechny hosty a oni je odnesli s sebou na památku. Některé se taky schovaly na tajná místa... Má to vliv na výdrž vztahu, dokud zůstanou svázané, zůstane pohromadě i jejich láska...“

„No ano, něco podobného se dělalo...“ připustila doňa Florés.

„Je to hrozně romantické!“ vzdychla dívka. „Kde to teda vázne?“

„Totiž... kdo to má udělat? Ta, co někomu ustřihne vlasy, na sebe přivolá trest a příště to bude ona, kdo půjde pod nože!“

„To asi jo... a ty se nechceš vdávat?“

Dívka vyprskla smíchy, mávla rukou a odběhla. Za chvilku už ji bylo vidět, jak rázně odstřihla Julii copánek těsně u hlavy; pak i Alainovi. Jejich námitky rázně zarazila slovy:

„Ať si každej ustřihne svůj! Třeba to tak moc bolet nebude!“

Nadávali jí, že je blázen, ale všecko se smíchem a vtipkováním. Jediný vážný člověk tu byl Foolbridge, nic nechápající a hluboce konsternovaný jejich nevychovaností.

„Ano, ano...“ povzdychla doňa Florés. „Rituální stříhání... To ale bylo na začátku císařství; pak se to zamítlo jako nevhodné. Tehdy si všichni nechávali růst dlouhé vlasy... Dokonce čarodějky z Atanoru se naučily zkrotit Oheň, aby jim je nespálil...“

Foolbridge pronesl něco velmi nezřetelného.

„Potom, po převratu, policajti zakázali nosit vlasy. Čarodějové tedy prohlásili stříhání za satanský obřad. Ďábel taky nemá rád nápadné účesy... a policajti jsou horší než sám ďábel, protože jsou lidé a nemají Boží pověření trestat Zlo...“

„Proč se domníváte, že stříhání má vliv na pekelné mocnosti?“

„Copak já vím? Satanský obřady... no zkrátka, dělá mu to dobře. Jako modlitba andělům a svatým, chápeš? Posílí je to!“

„Byl jsem informován, že nějaké zvláštní zvyklosti ohledně stříhání vlasů mají Pastevci; svěřil se mi s tím David, když tam vstoupil. Domníval jsem se, že tak uvažují z neinformovanosti!“

„Tak tomu nevěř, Pastevci mají náhodou přehled! Stříhání vlasů je přísně zakázaný; smějí používat vlasů jen k nejdůležitějším rituálům. Úplně se ostříhají jen při vstupu, na znamení očištění a odřeknutí se dosavadního života...“

„V případě slečny... tedy mladé paní Julie se také jedná o nějakou formu rituální očisty?“

„Určitě. V každým případě, jak něco děláš s vlasama, dostáváš se do oblasti rituálů, protože vlasy lze nejlíp použít na nějakou magii. Když třeba někdo sebere jinýmu pár vlasů, může vytvořit loutku, která ho symbolizuje; když ji mučí nebo zabije, může tím zabít i tu původní osobu...“

„To je černošský obřad woodoo. Ten znám.“

„Tak vidíš!“

Většina přítomných chlapců i dívek už měla od Julie a Alaina copánek; někteří si je uvázali k vlastním vlasům, jiní kolem krku nebo na zápěstí. Nějakou dobu jej takhle budou nosit pro štěstí, pak jej uloží k ostatním upomínkám na tuto svatbu. Doni Florés taky jeden přinesli, další pak Foolbridgeovi. Rozpačitě jej vzal do ruky a nechápal, co by s ním měl dělat.

„U tebe je to jednoduchý, jseš oblečenej!“ rozesmála se dívka a uvázala mu copánek do knoflíkové dírky na límci.

Dokonce i sluhové dostali po copánku; s dalšími dívky vyběhly ven, aby je dovedně ukryly na místa, kde je nikdo nenajde. Zatím se ty zbylé přesvědčily, že každý byl obdarován.

Ovšem Julie vypadala hrozně; jako by si kamarádky daly záležet, aby jí ve vlasech vykousaly co nejpříšernější díry. Alain vypadal ještě hůř, ale u kluka není třeba to tak brát. Navzdory svému hanebnému vzhledu se smála a zřejmě skvěle bavila.

„Tak - zbytek patří Ďáblu!“ řekla a poklekla před Alaina.

Ten odhodlaně uchopil nůžky, vnořil jí je do hřívy, sevřel mezi prsty jednotlivé kadeře a odstřihoval je těsně u hlavy. Zavřela oči a tvářila se vznešeně; přece jen, byl to rituál!

„Nebude vypadat... poněkud divně?“ zeptal se lord.

„To teda bude! Ale je to znamení, že byla někomu zasvěcena; než jí vlasy dorostou, je pod jeho ochranou. Nikdo jiný nemá právo se pokoušet tento vztah narušit...“

„Ach tak... a potom?“

„Potom už samozřejmě může, když mu to ona dovolí.“

„Jak často může... echm, tohle opakovat?“

„To máš těžký. Za našich dob... to bývalo definitivní. Některým holkám samozřejmě nestačily vlasy ani dorůst, ale... většinou se už nevdávaly s takovou parádou.“

Lord potřásl hlavou. „Překvapujete mne, doňo Florés. Cožpak nedochází ve vašem světě aspoň někdy k běžné údržbě účesu; třeba jednoduchým zastřižením, jak je zvykem v civilizovaných zemích?“

„No... a proč by k tomu mělo dojít?“

„Třeba aby vlasy nepadaly člověku do očí!“

Zamyslela se nad tím, snad skutečně upřímně. „No jistě... ale ten, koho bys požádal o tu službu, by to stejně považoval za jistý rituál! Jak mu vysvětlit, co od něho žádáš a proč?“

„Cožpak v této zemi neexistuje žádný kadeřník? Ani jeden?“

Chvíli pátrala ve své paměti. „Nevím. Nevšimla jsem si... ačkoliv přiznám se ti, ani jsem se po něm nesháněla.“

Byl nucen se nad tím rovněž zamyslet; jak to viděl, byla situace vskutku prekérní. Byl zvyklý, že ho pravidelně navštívil jeho holič, aby mu přistřihl vlasy; když byl mimo svůj zámek, obstaral patřičného odborníka Parson. Samozřejmě Parson dokázal svého pána oholit, ale proč by to dělal osobně, když jako vrchní komorník byl povinen pouze dohlížet na ostatní?

„Jak si počínají muži ze vznešených kruhů, když pohledem do zrcadla dospějí k názoru, že jejich vlasy potřebují úpravu?“

Doňa Florés se skutečně snažila mu vysvětlit: „O vlasy muže se má starat jeho žena. Stejně jako o děti... přistřihne ho, když dojde k názoru, že je to potřeba. Taky jsem se starala o svoje manžely...“ obrátila zrak ke stropu a zasnila se.

„A co muž, který nevlastní manželku, ani si nepřeje ji mít?“

„Proč by... ach tak! No, za našich časů... ale tobě jde asi o současnou situaci. Jistě, jsou takové ty... prostitutky! Ovšem jestli umějí taky stříhat vlasy... já nevím!“

Oběma bylo jasné, že rozhodně nechápou jeden druhého. Hovořili o různých světech, různých kulturách; fakticky byla jejich slova výstižná, ale význam byl přece jen jiný...

Konečně přišel na tu správnou formulaci:

„Směl bych se zeptat, zda za vašich časů existovalo také něco jako... móda?“

„Ale jistě! Jenomže i to bylo posunuto do vyšší roviny! Módní výstřelky se zásadně řídily dle přání a pokynů vyšší moci...“

„Boha?“

„Ne, císařovny Diany. A jejích dvorních dam.“

„Zvláštní. Co když napadlo něco nového někoho jiného?“

„Každý, kdo něco vymyslel, byl povinen to předvést nadřízeným a přátelům; ti to dávali dál, až se to dostalo až k trůnu. A Diana ve stavu vytržení rozhodla, zda je to přípustné, nařízené či přísně zakázané.“

„V jakém... stavu vytržení?“

„No, ono se to projednávalo na večírcích a dost se při tom pilo!“

„Chcete říct, že císařovna rozhodovala o tak důležitých věcech ve stavu... podnapilém?“

„Samozřejmě! Jednou, ještě ze začátku, o něčem rozhodla, když byla střízlivá a myslelo jí to ještě moc podle evropských mravů. Když to přišlo ven, byla to hrozná ostuda, protože se to rozhodnutí nelišilo od názoru nižších kast; tak abatyše Valérie rozhodla, že koncil, který o rituálech rozhoduje, musí být ve stavu totální opilosti.“

Foolbridge pocítil, že mu na čele vystupuje pot.

„A taková rozhodnutí jsou platná i dnes, tolik let po smrti císařovny?“

„Nepochybně! Jakmile císařovna a abatyše Valérie zemřely, měly být okamžitě prohlášeny za blahoslavené a na nejlepší cestě ke kanonizaci. Bohužel se to nezvládlo, takže jsou uctívány pouze tajně; ale jejich příkazy jsou posvátné a nedotknutelné.“

„Smím se zeptat, jak takový... koncil vypadal v praxi?“

Doňa Florés se opět v myšlenkách vrátila do minulosti.

„Tak především, my jsme ke dvoru tak často nejezdili. Každý měl svou práci... ale občas se konaly všelijaké oslavy. Při takových příležitostech se sjel větší počet lidí; zasedala císařova Korunní rada a projednala vše, co bylo potřeba, obvykle během dopoledne. Večer se to oslavovalo... a dost se pilo. Říkám to proto, že za normálních okolností nebylo pití alkoholu moc časté; přijímal se jako rituální nápoj k odstranění zábran...“

„Ach!“

„Ty zábrany byly všelijaké a byla jich spousta. Ale tobě se asi jedná o ty vlasy... no, každý věděl, že Diana se stříhá hrozně ráda. Nejspokojenější byla, když si mohla hlavu oholit jako jeptiška; ještě víc ji bavilo, když vytočila ostatní, aby to udělali po ní. Jenomže císař Charry to nesnášel; zakázal jí se stříhat a trval na tom, že musí nosit dlouhé vlasy. Ve střízlivém stavu to bylo bez problémů, ale... Zkrátka, když chtěl někdo vyvolat nějaké stříhání, musel opít Dianu a její dvorní dámy, pak něco nadhodit a doufat, že prolomí všechny zábrany a zákazy, ona se dostane do afektu a něco vyhlásí. Pak to ale teda jelo...“

„Stávalo se to často?“

„Tak třikrát, co pamatuju. Jenomže, to máš těžký; některý ty případy se nedají posuzovat jako čistá svévole, byly vyvolaný... vlastně ani ty naprosto svévolný ne. Diana to zdůvodnila pokaždý, obvykle ji posedla extáze a nevěděla, co dělá...“

„Extáze vyvolaná opilostí!“ nakrčil pohrdavě nos.

„Já bych to tak nebrala! Samozřejmě to tak vypadalo, ale... holky od dvora říkaly, že takový záchvaty má i jindy. Najednou ji něco posedlo a začala pronášet věci...“

„Ta žena byla šílená!“ vzdychl lord.

„To jsme právě nikdy nevěděly dost jasně. Možná to taky jenom hrála; některý holky tvrdily, že se dokonale kontrolovala i při těch svých záchvatech. Čert ví, co je pravda!“

„Jak jste ji v tom případě mohli brát vážně?“

„Jak povídám, bývalo to zřídka! Každej se těšil, až ji to zas chytne a něco bezvadnýho vymyslí...“

„Tím chcete říct, že ji dvorní dámy nezodpovědně podporovaly?“

„Víš... my jsme tehdy byli všichni tak mladí! A normálně byla na světě hrozná nuda, pořád jenom práce a práce... copak nemáme právo na trochu zábavy? Diana byla nejpraštěnější, tak byl každý rád, že je císařovnou ona. Já bych takový nápady neměla... Ale jen se podívej na naše holky, jak jim svítí oči! Kdyby to bylo za císařství, tak odtud nikdo neodejde zdráv...“

Alain dospěl k názoru, že na jeho čerstvé novomanželce už není co stříhat; vstala, kamarádky jí osahávaly hlavu připomínající lehce ochmýřenou kouli a pronášely obdivné a posměšné poznámky. Bylo to snad poprvé, co byla středem takové pozornosti, cítila se zároveň v rozpacích a nesmírně pyšná.

Teď se chystala na Alaina; jeho problém byl, že měl vlasů daleko méně a kratších, takže s tím bude brzy hotová.

„Vlastně jo, pamatuju jeden případ, kdy se stříhání konalo z důvodů hygienických. To proto, že malej Míša chytnul vši.“

„Prosím?“

„Don Michal Jiří Bialewski, vévoda d'Escambrray, syn vévodkyně Maryšky. To bylo za africký expedice; to jsem ještě sloužila ve Španělsku u doni Isabell. V rámci příprav se celá parta přesunula do Valencie a jak mladej lítal celej den po všech čertech, tak dostal vši a nedal pokoj, dokud ho Maryška neostříhala. Bylo to na několikrát, nejdřív mu nechala takovou hřívu jako...“ doňa Florés to nedokázala popsat, ukázala rukama. „Potom to zabrala na deset čísel a nakonec... no, oni už si děti poradily samy. Takže nakonec vzali břitvy a oholili nám to všechno. Stejně tam dole v Africe je to nejlepší, toho hmyzu je tam fakt dost!“

„Neumím si představit, že dáma...“ Henry v rozpacích zmlkl, protože se podíval na Julii a uměl si to představit.

„A potom Oheň!“ vzdychla doňa Florés. „To bylo tak... ještě ho tak jednou cítit na kůži... Provinili jsme se, lorde Henry. Jsme ničemové a zasloužíme trest; zradili jsme, zřekli se Boha i jeho svatých! Už nás nenavštěvují andělé...“

Na chvíli měl Foolbridge pocit, že toho vypila přespříliš; její hlas zněl téměř plačtivě. Ale nebyla opilá; jenom smutná.

Alain už měl taky hlavu jako kouli; všichni jim osahávali hlavy a pronášeli posměšné poznámky. Všechny vlasy, které zbyly, smetli a vhodili do ohně, aby je nikdo nepoužil ke zlým kouzlům. Pak se začalo zase tančit; Julie a Alain samozřejmě spolu, tiskli se k sobě a vypadali šťastní.

„Naši andělé od nás odešli...“ vzdychla doňa Florés. „Kdysi by to neprošlo tak klidně! Diana by se vrátila, její duch by do nich vstoupil a udělal by něco, že by se třásly zdi!“

„Snad raději... ani ne!“ řekl lord, ale neposlouchala.

Stará dáma vstala a rázným krokem vešla do kaple. Upřela pohled na obraz ženy v pozoruhodném oděvu mezi středověkem a záchvatem šílenství, se záplavou narezlých vlasů a usměvavou tváří. Lord Henry poprvé viděl císařovnu aspoň na portrétu.

„Tak co je s tebou, Diano?“ vykřikla doňa Florés. „Usnula jsi? Přestala jsi pečovat o svůj národ, má vznešená paní? Mám tě snad prosit na kolenou? Nebo tě mám urazit, vyzvat k boji, abys hnula konečně tím svým líným zadkem a něco udělala?“

Nestalo se absolutně nic.

Doňa Florés sklopila hlavu. „Půjdeme spát. Nic velkýho se už dneska dít nebude...“ řekla zlomeně.

„Zajisté, madame, jak si přejete. Dovolím si tedy rozloučit se s vámi a přeji vám krásnou a dobrou noc...“

Stará dáma mu sevřela rameno. „Počkej, tak rychle to zase být nemusí! Jen jsem chtěla zkusit... vidíš to ale sám!“

„Rozhodně máte v této zemi pozoruhodný způsob jednání se svými národními svatými.“ konstatoval.

„A co? Každýmu jak zaslouží! Neřekla snad sama, že kdo umře, je zbabělec? A pak si odešla a nechala nás v tom! Ze začátku se zjevovala a pomáhala nám, ale teď... copak to jde se na nás jen tak vykašlat? Co teda máme dělat, když...“

„A co když to není jen její vina? Co když očekává, že to budete právě vy, kdo udělá něco... čím by ji přivolal?“

Doňa Florés blýskla očima. „Ty nejseš tak blbej, jak se děláš! Jak jsi na to přišel, chlapče?“

Neřekl nic; jen krčil rameny a tvářil se hloupě.

„Ach, u čertovy babičky! Kdyby tahle parta za něco stála, tak posedíme do rána, zazpíváme si, něco popijem... ale jak koukám, ty nejlepší se zařizujou pro sebe a odcházejí...“

„Pravděpodobně jsou znaveni...“

„A budou ještě víc, jestli se budou do rána milovat... jako já za mlada! Dnešní mládež se ale moc stydí dávat svoje city najevo; nechápu proč. Dřív na to nepotřebovali odcházet ze sálu!“

„Třeba by jim to nebylo příjemné...“

„Nemělo to tu vášnivost jako o samotě, to je fakt. Ale byla při tom zase legrace, člověk byl pod veřejnou kontrolou a mohl se srovnávat s druhejma. Já jim do toho už kecat nebudu...“

„Ani já ne. Těmto věcem nerozumím!“ řekl lord škrobeně.

„Závažná chyba! Měl by sis najít holku. Vyber si některou z mých vnuček, ty jsou jedna větší potvora jak druhá!“

„Jak můžete takto mluvit o vlastních příbuzných?“

„Vím o nich svoje, chlapče. Vyber si kteroukoliv z mý krve, já ti k tomu dám svý požehnání. Hlavně moc nepřebírej, je o ně dost zájem... Stojí za to a užiješ si s nima!“

„Rozmyslím si to.“ slíbil rozpačitě.

„Tak jo. Už padej; já tady zůstanu a budu se ještě modlit...“

Lord Foolbridge potřásl hlavou a vydal se hledat svoje přátele. Narazil na Donalda, který se chystal odejít a taky ho hledal.

„Fajn, Lorde. Jestli jdeš domů, tak pojď!“

„Nepočkáme na lorda Boba? Nevidím ho tu, pravděpodobně si na chvíli odskočil...“

„Jo, s nějakou holkou. Ten přijde nejdřív ráno. Momentálně bere lekce z jižanský sexuální gymnastiky... Docela příjemný, jenom po ránu to bejvá trochu...“

Lord měl snahu se rozloučit s doňou Florés, ale ta seděla ve své kapli v lavici, ruce sepjaté a oči upřené na oltář. Netroufl si ji rušit; nikdo další jeho odchod taky nevnímal.

Ted i Donald byli značně omrzelí, Jack ve vražedné náladě.

„Prohráli jste snad tak velmi mnoho peněz?“

„Ale... ani ne. Dokonce jsme trochu i vyhráli, tamti byli ještě horší hráči než my!“

¨

„Potom nechápu příčinu vaší špatné nálady!“

„Chápal bys, kdyby... ale to nemá cenu. Všechno to jde někam do hajzlu... ti načančaní frajírci z jihu to nevytrhnou!“

„Proč si to myslíte, drahý Tede?“

„To poznáš, až pochopíš zdejší politickou situaci. Kdykoliv se pokouším s nimi jednat, mám pocit, jako když se brodím hlubokým bahnem. Jim je všecko tak zatraceně jedno!“

„Nechápu? Hospodářství, politika - nebo co?“

„Všechno, i život! Kdyby jim někdo podřízl krk, oni se tomu budou smát! Jsou ke všemu lhostejní, jenom se smějí... jako kdyby se jich nic netýkalo! Čert ví, jestli nám pomůžou...“

Foolbridge nad tím chvíli uvažoval. „Možná, že se jejich názor změní, až spatří nepřítele na vlastní oči!“

„Snad. Ale... ach, hanba mluvit! Pojďme radši spát!“

Příštího rána lord Foolbridge a jeho přátelé vyspávali poněkud déle, než bylo jejich zvykem. Zato daleko odtud v Kingtownu vstal generál Rank brzy ráno, jak byl zvyklý, při snídani si přečetl noviny vládní i opoziční a byl psaním obou dost potěšen. Když se pak pečlivě oblékl do uniformy, zavolal svého řidiče a přikázal mu, aby přistavil jeho vůz před vrata vily.

Paní Ranková, mondénní kráska značně pochybné pověsti, bývalá herečka a v současnosti jedna z hvězd společenského života, dosud vyspávala; společnost generálovi dělalo jen služebnictvo a jeho tělesní strážci. Jedním z nich byl řidič, který se odebral do garáže, nastartoval vůz, zavezl jej před vchod a čekal. Druhý tělesný strážce čekal na šéfa, až si sbalí svoje věci, totiž vyjme z trezoru úřední listiny a vloží do aktovky. Oba strážci byli bývalí policisté, proslulí tím, že prováděli pro svého pána výslechy podezřelých osob. Rank nesnášel krev a násilí, proto při tom vždy odcházel z místnosti a vracel se, až když byl vyslýchaný čistě umyt od krve a pokud možno upraven do přijatelného vzhledu. Nebo případně odnesen, když zemřel dřív, než se přiznal. Samozřejmě, Rank nechtěl nic vědět o tom, jakých metod jeho strážci používají a proč.

Zrovna když byl na odchodu, zavolal jej telefon z městské posádky; volal jeden ze štábních plukovníků a žádal Ranka, aby mu pokud možno okamžitě vrátil listiny, které mu zapůjčil a které byly velmi důležité. Rank je měl doma a už je zpracoval, nebylo tedy důvodu, proč tak neučinit; ale že městská posádka byla na opačnou stranu než ministerstvo války, kam měl právě namířeno, dal listiny svému strážci a přikázal mu, aby je odvezl jeho autem a osobně předal plukovníkovi. Strážce papíry vzal a šel dolů, kde nasedl k řidiči, který čekal se zhasnutým motorem.

Když nastartoval znovu, ozval se strašlivý výbuch a k nebesům vylétl sloup ohně. Rank přiskočil k oknu; jediným pohledem zjistil, že auto hoří plamenem a jeho tělesní strážci zřejmě opustili tento svět rychleji, než stačili sečíst svoje hříchy a poprosit Boha, aby jim odpustil a přivinul je na svou hruď. Pak se mu udělalo špatně, protože si uvědomil, že nebýt telefonátu ohledně papírů, mohla z něj být nyní mírně ohořelá kostra.

Policie byla na místě během pár minut; to už celá vilová čtvrť byla na nohou. Nařídila okamžitě uzavřít celou oblast a pochytat podezřelé osoby; chytili však pouze dva tuláky, kteří se ani při důkladném výslechu k ničemu nepřiznali. Jeden byl ale usvědčen z vykradení obchodu na předměstí; pro jistotu zavřeli oba.

Policie přivolala záchranku a hasiče. Doktor ze záchranky se jen podíval na hořící vůz a prohlásil, že je to záležitost ústavu soudního lékařství. Hasiči začali na dohořívající automobil stříkat a taky ho uhasili; bohužel mohli už jenom konstatovat, že kostra zbyla nejen z obou strážců, ale i z auta samého.

Kriminálka, která se dostavila nejdřív, konstatovala, že v autě došlo k výbuchu, zřejmě časované bomby. Později opravili své vyjádření ve smyslu, že se zřejmě jednalo o bombu reagující na spuštění motoru a sice tak, že první start v garáži způsobil odjištění bomby, a teprve druhý výbuch. Přivolaný expert se vyjádřil, že je to kvalitní práce, zřejmě nějakého dobrého odborníka, protože při horší kvalitě by automobil vybuchl přímo v garáži a nezpůsobil by tak velkou škodu.

Pak přijel kapitán Moran, který byl generálovým oblíbencem; blahopřál Rankovi k téměř zázračnému zachránění a nabídl, že ho odveze vlastním vozem, který dal pro jistotu prohlédnout a ujistil se, že tam žádná bomba není. Generál mu poděkoval a odjel do kanceláře, kde se to už zatím rozkřiklo. Kupodivu jistá část podřízených soudila, že je škoda, že generál se nacházel tak daleko od auta.

Generál Rank, sotva se trochu vzpamatoval, se nechal ohlásit u vrchního velitele generála Willmarra Coxona. Starý pán byl sice nemocen a upoután na lože, ale souhlasil, že Ranka přijme a vyslechne též jeho stížnost na situaci ve městě.

Zdravotní stav generála Coxona se valem zhoršoval; zvláště od doby, kdy zemřel kardinál Baarfelt a už neměl k disposici jeho lékařskou péči. Nyní ho ošetřoval doktor Heinrich Lüppow, poarminštěný přistěhovalec, chytrý a schopný muž, jemuž generál vděčil za ten zbytek zdraví, který ještě měl.

„Pane veliteli!“ zahájil Rank svoji řeč. „Jsem nucen oznámit vám, co se mi dnes ráno stalo! Spáchali na mne atentát bombou, vloženou do mého automobilu! Jen Prozřetelnosti děkuji za to, že jsem doposud naživu a mohu s vámi mluvit!“

„To je ovšem velice špatné...“ zachmuřil se Coxon. „Nemáte nějaké podezření, kdo je strůjcem tohoto atentátu?“

„Jsem si jist, že je to dílo toho kluka z jihu!“ vybuchl Rank. „Ten spratek mě nenávidí a poslal na mě svoje vrahy! Navrhuji podniknout trestnou výpravu proti jihu a rázně jim vysvětlit, že si něco takového nesmí dovolit ani ten nevycválaný klacek!“

Coxon mírně potřásl hlavou. „To se mi nezdá. Princ postupoval vždy s maximální uvážlivostí a nerad překračuje normy slušného chování. Radši přemýšlejte, komu jste kdy šlápl na kuří oko!“

„Jak to myslíte, prosím?“

„Vy nerozumíte slangu? Myslím tím, zda jste někomu neublížil; třeba náhodou, ale někdo si třeba myslí, že je vám povinen krevní mstou. To vypadá na čin některého Osamělého střelce...“

„Nesmysl! Osamělí nedávají pumy do aut, zvlášť ne takhle dokonalé! To nedělal žádný amatér, ale perfektní profík! Odborník na nálože...“

„To nic neznamená. Mezi Osamělými střelci je jich dost. Vy jste si jist, že je to na příkaz toho chlapce?“

„Stoprocentně!“

„Potom byste měl znát taky důvod, proč to udělal.“

„Prosím? Jaký důvod?“

„Princ postupuje vždy přísně realisticky a ke každému skutku mívá dobré a nezvratitelné důvody. Když dal příkaz k vaší likvidaci, pak to znamená, že jste si to v jeho očích něčím zasloužil. A já bych rád věděl, čím.“

„Promiňte, generále, ale to vypadá, jako byste se s jeho zvrácenými názory ztotožňoval!“

„To je nesmysl, Ranku. Ale rád bych věděl, co ho vedlo k tak neuváženému počínání. Uvědomujete si, doufám, že by to mohl případně opakovat a tentokrát použít metody, která by se účinkem neminula. Víte, že to umí.“

„Právě proto žádám trestnou expedici!“

„Nesmysl; nejdřív musíme zjistit, co se mu nelíbí, pak se s ním dohodnout, co by odstranilo příčiny sporu. Tak povídejte, co jste mu tak asi udělal!“

„Já o ničem nevím. Ostatně, to si myslíte jenom vy, že ten cvok potřebuje nějaký důvod. Já myslím, že se zkrátka a dobře zbláznil; a tohle je důsledek!“

Coxon se zamračil. „Princ Lera není blázen. Když kdokoliv jiný, tak bych tomu uvěřil. Ale ten kluk je spíš počítací stroj než člověk; stroje neblázní a nedělají chyby. Nechcete mi odpovědět, nebo si nemůžete vzpomenout?“

„Přesně by vám na tohle mohl odpovědět jenom on. Copak já můžu vědět, co si takový šílenec myslí?“

Coxon si povzdychl; vzal z nočního stolku prášek, spolkl jej a zapil vodou. Rank na okamžik zatoužil, aby to byl dárek od prince, obsahující nějaký prudký jed, ale nestalo se nic, co by tomu nasvědčovalo. Naopak Coxon vstal, oblékl si župan a usedl do křesla ke svému psacímu stolu. Chopil se telefonu a vytočil číslo meziměstské ústředny.

„Tady je Coxon! Prosil bych tu nejhezčí spojovou manipulantku, kterou tam máte!“

Na druhé straně se ozval rozpustilý smích. „Nevím, jak bych se ti líbila já, ale kluci říkají, že docela ujdu!“

„Tak třeba ty. Poslouchej, děvče, máš ráda likérový pralinky v čokoládě? Pošlu ti bonboniéru!“

„Ale jo, to budeš hodnej. A za copak?“

„Potřeboval bych vyhledat a spojit štáb jižní armády, a to přímo prince Enkru. A to co nejdřív...“

„To nechceš málo... sakra, promiňte, kdo že to je?“

„Generál Willmarr Coxon.“

„Ach... odpusťte, pane generále, neměla jsem tušení, že...“

„To nic, kotě. Mysli si, že jsem neškodnej starej dědula, co prodává na rohu buráky. Ale spoj mi toho Kluka!“

„Jenomže... my přeci nemáme spojení s Jihem!“

„Ale jdi! To není možný, on se k nám dovolá, kdy chce! Už se několikrát stalo, že sem volal přímo, dokonce i já jsem s ním už mluvil. Protoč trochu ty čísla, však ta automatika za drahý peníze musí něco umět...“

„Teda... mám jedno číslo do Sun City, ale odtamtud už by mě museli přepojit dál. Chvilku to bude trvat...“

„Dělej to jak chceš, ale ať je to co nejrychlejc! Jestli ti to nevadí, jde o státní zájmy!“

„To jsem pochopila, nejsem spadlá z věže. Čekej...te!“

Coxon položil sluchátko na stůl. Rank se zamračil.

„Vy chcete mluvit přímo s tím spratkem?“

„Rád bych se dozvěděl, co je ve hře a proč. Když mi to nemůžete říct vy, snad mi to řekne on.“

„Stejně ho nedoženou! Touhle dobou bude ještě spát...“

„Princ vstává se sluncem; teď už určitě pracuje ze všech sil, na rozdíl od našich důstojníků. Uvidíme...“

Rank mlčel a mračil se; ale za chvíli zapískal telefon a Coxon ho zvedl.

„Ta holka ze Sun City říká, že se pokusí; už to spojuje. Máš ji na tom a já se vypojím, abych to nerušila...“

„Prima. Jak ti říkají? Kvůli tý bonboniéře...“

„Glory. Ale to nemusí bejt, když...“

„Když nejsem váš, jižan? Neboj, děvče, umím plnit sliby!“

Chvilku držel Coxon sluchátko u ucha; pak to v telefonu cvaklo a ozval se dívčí hlas: „Operační. Co je?“

„Coxon. Dej mi šéfa!“

„Jakej Coxon? Žádnýho takovýho neznám!“

„Generál Willmarr Coxon z Kingtownu. Prosím prince.“

Hlas ztratil trochu na své sebedůvěře. „Zeptám se...“

Coxon vzal podvojné sluchátko a podal Rankovi; ten mohl slyšet každé slovo, ale nemohl se do rozmluvy plést.

„Dávám ti dozor!“ řekla dívka a cvaklo to.

„Operační dozor!“ řekl nějaký mladý muž.

„Dej mi šéfa!“

„Heslo!“

„Neznám, volám z Kingtownu.“

„Sakra! Kdo je to zas?“

„Coxon, vrchní velitel.“

„Co - ze severu?“

„Jo. Ale Šéf si se mnou rád pokecá.“

Mladý muž pronesl bokem od telefonu sprostou kletbu, ale na nic se neptal; jen ještě dvakrát zacvakal přepínači.

„Lera.“ řekl ochraptělý hlas.

„Tady je Willmarr Coxon z Kingtownu.“

Princ nedal najevo žádné zvláštní překvapení.

„Buďte zdráv, generále. Jak se vám daří?“

„Špatně. Ale nevolám kvůli tomu, abych se svěřoval.“

„To jsem pochopil. Copak se děje?“

„Dneska ráno provedl někdo atentát na generála Ranka. Dal mu do vozu bombu a vůz vybuchl.“

„Upřímnou soustrast. A dál?“

„Generál Rank ve voze nebyl, jen jeho tělesní strážci. Je živ a zdráv, sedí vedle mne.“

„V tom případě mu blahopřeju k zázračnému zachránění.“

„Generál Rank vám děkuje. Nicméně se domnívá, že vy jste byl inspirátorem toho atentátu.“

„Dovolím si ho ujistit, že o tom nic nevím.“

„Přesto je o tom generál Rank přesvědčen. Mohl byste se laskavě rozvzpomenout, zda jste nevydal nějaké podobné rozkazy?“

„Pokud vím, dal jsem jen jeden likvidační příkaz. Aby moji lidé našli a zneškodnili osobu, která poslala na mé pohraniční území sedm stočlenných band zabijáků, maskovaných jako místní bandité. Jestli se to týká generála Ranka, je mi velmi líto, zatím mi nikdo nehlásil splnění toho rozkazu...“

Coxon zakryl sluchátko dlaní a zašklebil se výhružně na Ranka, který se tvářil naopak pohoršeně.

„Generál Rank říká, že neví, o co jde.“

„To mám velkou radost. Podle mých informací o tom něco ví jistý kapitán Moran, který je důstojníkem štábu v Kingtownu a byl při jedné jejich akci přítomen. Kdybyste se ho zeptali; třeba by vás pobavil vyprávěním, jak chtěli zabít jistého lorda Foolbridge. Ale samozřejmě vás k ničemu takovému nenutím, jestli to nechcete poslouchat...“

„Naopak, rád bych to vyprávění slyšel. Vy o tom máte nějaké důkazy nebo si to jen myslíte?“

„Mám výpovědi několika hodnověrných svědků z řad mých vojáků; potom další materiální důkazy a jiné podobné věci. A mám několik zajatců, které chytili moji lidé. Vypovídají tak neuvěřitelné věci, že jsem je prozatím nebral vážně.“

„Zkuste mi to říct - ať se pobavím!“

„Vypověděli, že byli naverbováni lidmi arminské severní vlády v zajateckých táborech v poválečném Německu, vycvičeni v Severní Africe pro záškodnickou činnost a posláni jako vojáci vaší armády na naše území, aby tu vykonávali diverzní činnost a způsobili tak důvody ke vpádu armády severu na naše území. A k válce.“

„A vy jste tomu uvěřil?“

„Samozřejmě, že ne. Nemohu uvěřit něčemu, co si ti lotři zřejmě vymysleli, aby kryli své hanebné zločiny. A ušli šibenici!“

„I já si myslím totéž.“

Coxon se tvářil tak výhružně, že se Rank počínal skutečně bát. „Podívejte se, princi, jsem příznivcem smírných metod, jak jistě víte. Takhle po telefonu je to jistě lepší, protože spolu můžeme mluvit osobně, ale rád bych se seznámil s těmi vašimi dokumenty a projednal to s některým zodpovědným člověkem z vašeho štábu...“

„I já to považuji za nejlepší možnost, generále. Pošlu k vám svého zmocněnce komthura Rolfa Szarkaye. Je to obratný a schopný diplomat, se kterým si budete jistě rozumět.“

„Znám pana Szarkaye a soudím, že jistě dojdeme ke společnému názoru. Prozatím se pokusím zapůsobit na přátele, aby zastavili to... aby přijali účinná opatření k zamezení dalších akcí, o kterých jste hovořil.“

„Byl bych vám upřímně vděčen, generále.“

„Děkuji vám za důvěru. A jsem rád, že jsme mohli takovým způsobem mluvit po telefonu...“

„Pro příště to bude ještě jednodušší. Dám všem ústřednám vaše jméno jako heslo; stačí, aby vás vaši spojaři propojili do jižního telefonního systému, třeba do Sun City, a na vaše jméno vás hned spojí ke mně, bez operačního dozoru.“

„Děkuji vám, princi. Na shledanou...“

„Na shledanou, generále. A pozdravujte pana Ranka...“

Coxon položil telefon. Rank seděl velmi rozpačitý.

„Vy jste idiot, Ranku.“ řekl potom Coxon vážně a smutně.

„Generále, já...“

„Jděte a zrušte celou akci! Kapitána Morana zatkněte a prozatím izolujte v kasárnách nebo někde jinde.“

„Potřebuji ho ke spojení s... jednotkami, pane!“

„Tak ho pro mě za mě nechte běžet! Ale ať se s tím chlapem už víckrát nesetkám, nebo ho dám zastřelit. Ne pro to, že se dal na tu akci. Pro neschopnost!“

„Pane generále, Moran není neschopný! Naopak, je to jeden z nejlepších důstojníků, jaké mám!“

„Sebekritika vás šlechtí, Ranku. Ale pokud můžete myslet aspoň trochu mozkem, tak prosím uvažujte: jestli je to tak, jak říká princ, najděte co nejrychleji nějakého člověka, na kterého to svedete. Já to nebudu, o tom vás ujišťuju, ale na vás to klidně nechám, bude-li třeba!“

„Proč myslíte, že bude třeba činit za to někoho zodpovědným? Já se naopak domnívám, že akce svůj účel splnila; poskytla nám pravdivý obraz o schopnostech a možnostech armády jihu. Víc jsme ani nechtěli.“

„Jen záminku k válce, co? Podívejte, Ranku, jednou tu možná budete velet vy. Ale zatím tady velím já a dokud jsem živ, nikdy nedovolím, aby se naše armáda dostala s jižany do konfliktu. Zvlášť ne pro pochybenou akci nějakého blbečka. Tím nemyslím momentálně toho vašeho Morana!“

„Děkuju, pane generále. A jste si jist, že jednám jenom z vlastního úsudku a ne z něčího pověření?“

„Milý Ranku, i kdybyste to měl z vnuknutí Božího, musím trvat na názoru, že kdo vám to nabulíkoval, je idiot; a stejný idiot je i ten, kdo se k vám přidá. Jděte a zlikvidujte tu ostudu, protože jak víte, jede sem jejich diplomatický zástupce hrabě Szarkay. Kromě toho, že mne mnohokrát porazí v šachu, bude mít spoustu nepříjemných řečí. Zkuste přemýšlet, jak se z toho vykroutit!“

„Pozoruji, pane generále, že mi nehodláte poskytnout ani podporu, ani ochranu!“

„Ne, milý Ranku. Hlupáky zásadně nepodporuju ani nechráním. Zkuste myslet vlastním mozkem!“

„Ministerský předseda Draggon se za mne postaví.“

„Ministerský předseda Draggon je stejný hlupák jako vy. Kdyby bylo po mém, skončil by už dávno někde v ústavu pro duševně choré a namísto něho by vládl někdo, kdo se umí aspoň tvářit jako státník. A místo vás bych rád viděl člověka, který aspoň z dálky připomíná štábního důstojníka. Můžete si to přebrat, jak chcete, Ranku. A teď jděte!“

Rank vyšel rudý vztekem; venku čekal kapitán Moran, přijal tedy z první ruky přehršli nadávek a obvinění, kterými ho Rank zahrnul. Když se trochu uklidnil, řekl Moran:

„Teď není čas na hlouposti. Musíme se postarat o jednotky a dostat je co nejrychleji zpátky k nám na sever!“

„Nesmysl!“ rozkřikl se Rank. „Žádný se vracet nebude!“

„Hrabě Szarkay to bude žádat!“ namítl Moran.

Rank se k němu otočil.

„Akce pokračuje podle plánu, Morane! Vaše starost je tato: žádný Szarkay se nesmí dostat do Kingtownu k jednání. Vy osobně se o to postaráte...!“

Matriarchát

Lord Foolbridge četl noviny. Bylo to jeho oblíbené zaměstnání a protože i tyto noviny byly víc než týden staré, nebyla to činnost příliš záživná, ale vykonával ji s vážností sobě vlastní. Seděl rozložen v celé své délce v křesle u krbu, ve kterém planul oheň; jeho ovčák Archibald ležel u jeho nohou a zdálo se mu o lovu na zajíce. Venku pršelo. Ne, lilo.

Najednou se rozlétly dveře a do ospalé a nudné místnosti vpadla dvojice mladých lidí, Alain a Julie. Oba nazí, pomalovaní po celém těle stejnými ornamenty červenou a černou barvou, zvlášť v okolí klína; zřejmě se jednalo o oblíbené magické symboly. Účes délky mechu měli zplihlý vodou, ale jen se smáli a štěbetali jako párek vrabčáků.

„Hele, to je Lord!“ vyjekla dívka a přiběhla k Foolbridgeovi. „Co že jsi u nás už dva dny nebyl?“

„Nedomníval jsem se, že bych byl tak vřele očekáván!“ pravil s úsměvem a pokusil se jí políbit ruku, protože si uvědomoval, že se jedná o dámu z dobré rodiny.

„Ježíšmarjá, to je potřeba tě tam pokaždý tahat? Copak netrefíš sám? Každej k nám chodí; a s tebou je přeci veliká sranda!“

„Och, skutečně?“

„Jasně! Babička by tě zas moc ráda viděla mezi náma...“

„Můžete jí vyřídit, slečno... tedy mladá paní, že ji zajisté brzy navštívím; bohužel za panujícího špatného počasí...“

„Dyť nejni tak zle; je to jako sprcha, viď, Alaine?“

„Jasně,“ řekl Alain s převahou. „Nemusíš furt lítat v hadrech; nám to takhle vyhovuje líp...“

„Uznávám, že váš způsob má nesporně některé výhody,“ přiznal lord. „Nicméně obávám se, že by pro mne nebyl vhodný, zvláště proto, že jsem cizinec a zdejší zvyky jsou pro mne dosti odtažité...“

„Hele, nevykládej! Jseš fajn kluk a babička se rozhodla vzít tě pod svý ochranný křídla. Rozhodila do placu, že například hledá kočku, co by pečovala o tvoji hřívu. Samozřejmě, byla z toho napřed trošku sranda, holky se všelijak hecovaly...“

„Slečno Julie, mám pocit, že...“

„Klídek, brácho, je to v suchu! Teda, žejo...“ prohrábla si ježka a odstříkla vodu. „V suchu moc ne, fakt; ale najdem pro tebe holku, která tě ostříhá jako... no, jako já Alaina. Neboj nic, je to bezva; asi tak budu chodit, jak to dlouho půjde. Když mě hladí po hlavě, je to bezva dráždivý...“

„Slečno Julie, přece jen...“

„Tak hele, nic; hoď se do klidu a naklapej odpoledne na čaj. Babička ti chce ukázat naše rodinný album. A vůbec, zvedni zadek a pojď s náma hned, za chvilku bude oběd a my máme fantastickej smaženej květák s bramborama a spoustou zeleniny, takovej ten bez vajíčka, jak se to... jako zákusek ořechovou halvu, a ještě další dobroty, tak dělej, co se nezvedáš?“

Lord se omlouval, ale nezbavil se jich; přesvědčovali ho tak dlouho, až si vzal deštník a šel s nimi. Kráčel důstojně a vážně, zatímco oni dva skákali do louží, cákali po sobě vodu a jednu chvíli se servali v rozbláceném příkopu, až se zmazali, že nebyli vůbec k poznání. A neustále se při tom nadšeně smáli.

V Case panoval čilý ruch a zmatek, jednotliví členové rodu pobíhali sem tam a každý se staral o svoji část povinností při přípravě oběda. Lorda poněkud zarazilo, že téměř všechny dívky přišly nahé a vyzdobené šperky, malováním, květinami ve vlasech a vůbec všelijak; kupodivu jich většina měla něco právě na práci v místě, kde byl on. Ale jako dobře vychovaný muž si toho samozřejmě nevšímal a zajímal se, kde je paní hostitelka.

Doňa Florés vzhledem ke svému pokročilému věku byla oblečena; tentokrát do bílých jednoduchých šatů s vyšívanými ornamenty na límci, rukávech a spodním lemu, který končil u kolen. Šaty byly jednoduše svlékací a dávaly tušit, že si i přes stáří zachovala lepší postavu, než je zvykem u přistěhovalců; lord Foolbridge si to pamatoval z prvního dne, ale nevěnoval tomu pozornost a ona to nijak nezdůrazňovala; taky to nebylo kvůli němu.

„Buď zdráv, Ánri,“ řekla a objala ho, což si musel nechat trpně líbit. „To je dost, že jsi k nám zas našel cestu! Už se mě holky ptaly, čím jsem tě posledně urazila...“

„Oh, to je zajisté jen trapné nedorozumění!“ začervenal se lord Foolbridge, protože jedna z těch dívek šla zrovna kolem a vlnila se celým tělem, aby si jí všiml. „Tak milí a přátelští lidé jako vy mne samozřejmě nemohli urazit; to já sám bych si netroufal obtěžovat vás svojí přítomností, jež by snadno mohla vypadat jako neodpustitelné vměšování do kruhu vaší rodiny!“

„Ale Bože; copak už jsme někoho vyhnali? K nám se chodí jako domů, Ánri; na to si zvykni!“

„Nicméně přesto... byli jsme si teprve nedávno představeni a styky mezi námi nejsou tak žhavé, jak bych si ze srdce přál...“

„Cožpak o to! Já ti říkala, že by ses měl dostat do rodiny; kdybys projevil trochu snahy...“

„Domníváte se, madame, že bych si směl troufat požádat vás o ruku některé z vašich vnuček?“

„No, tak oficiálně to zatím být nemusí; ale trochu laškování by neškodilo - a já bych zavřela obě oči!“

„Vaše nabídka je tak laskavá, že nedovedu najít slov, kterými bych vám poděkoval.“ pronesl a roztomile se usmíval.

Doňa Florés nezávazně konverzovala, zatímco dívky korzovaly tu s talířem, tu s příborovým nožem, tu s utěrkou. Jedna z nich zaslechla, co lord povídá a hned to vyslepičila všem ostatním; ta možnost stát se lady Foolbridgeovou a vyrazit s lordem do světa všechny nadchla. Je sice pravda, byl poněkud pomalejší v myšlení, ale to by pro případnou choť nemuselo být nevýhodné.

Oběd byl připraven; doňa Florés usadila lorda naproti sobě mezi dvě nejhezčí dívky, které ani k jídlu neuznaly za vhodné oblékat se; záměrně si ho nevšímala, takže byl nucen se bavit se svými společnicemi. Bavil se zdvořile a choval se velmi přátelsky. Ale nic víc, i když se snažily, jak jim velel rod a vychování.

Armini mívají ve zvyku stolovat dlouho a jídlo vychutnávat, takže čas příjemně ubíhal; lordovi chutnalo tak, že několikrát pokrm pochválil a dokonce se zajímal, z čeho to je a jak se to připravuje. Po obědě dostal ještě čaj a spokojeně odpočíval, zatím co doňa Florés provedla krátký informativní výslech.

„Je absolutně tupej! V životě jsem na nikoho nevyplýtvala tolik energie jako na něj! A s ním to ani nehne!“

„Počkej. Jestli míníš energii, tak...“

„Přesně. Ale nefunguje; je naprosto netečnej.“

„Můžu-li věřit svým instinktům, patří k lidem, které je velice obtížné zmanipulovat! Velmi silná osobnost, latentní schopnost ke koncepční práci, všeobecně přínosný typ! Holky, jasně jsem vám řekla, že to máte zkusit...“

„Ráda bych, babičko. Ale on je jako pařez!“

„Dobře. Můžete toho nechat.“

„Ale... mě to baví! On je fakt dost zvláštní, víš?“

Doňa Florés se rozhodla pozvat lorda do knihovny k prohlídce svého rodinného archivu. Nedala mu však žádné album, jak slíbila; usadila jej do křesla, zatáhla záclony, spustila bílé promítací plátno a vytáhla přístroj, připomínající filmovou promítačku.

„Mám všecky fotky předělaný na diapozitivy. Je to skladnější a možná lepší než klasická fotografie...“

Větší část příbuzných se sešla taky a posedala si většinou na zem. Armini nejsou pohodlní, spíš zvyklí posedávat a polehávat na trávníku, objímajíce se navzájem.

„Tohle je má jediná fotka z dětství,“ začala doňa Florés, když se ukázal snímek vyjevené holčičky s dlouhými loknami a svíčkou v ruce. „To jsem byla u prvního přijímání. Narodila jsem se na vesnici blízko Malagy... Tohle jsou moji rodiče, otec byl dělník na vinici našeho statkáře. Byli jsme velmi chudí... taky jsme se nedávali moc fotografovat.

Tadyhle je mi šestnáct. Tu fotku jsem potřebovala, když mi otec vyjednal službu u Regových. Don Iňigo byl přístavním správcem v Malaze, velikej pán... tady je s chotí a oběma dcerami, ještě když sloužil. Ta vlevo je Isabella, vpravo Dolores. Byly to obě moc hezký holky...

Toto je řádový palác v Granadě. Jezdily jsme tam s holkama Regovýma na různý slavnosti. Když mě vzaly poprvé, bylo mi skoro sedmnáct; jak já byla vyjevená! Tohle je jejich zahrada... moc krásná, takovou bych si přála jednou mít. Jestli nám nateče ta přehrada, tak třeba bude.

Tahle fotka je, jak jsme s Isou a Doll v bazénu. Tvářím se hrozně blbě... a to je mě ještě poznat, protože mi holky držely ruce pod vodou. Hrozně jsem se styděla, bylo to poprvé v životě, co jsem se svlíkla donaha. Do tý doby jsem ani nevěděla, že je něco takovýho možný, u nás na vesnici běhaly nahý jenom úplně ty nejmenší děti. A v řádu se koupal nahej každej...

Tady je o tom důkaz, Isa a Doll na lehátkách. Ten kluk vzadu je Dollin milenec, zcela čerstvej. Ani nevím, jak se jmenoval. A ta holka, co je tam s nima, je nějaká Francisca, zahynula za africký expedice. Byla moc fajn.

Vévodkyně doňa María d'Escambrray, podruhý provdaná Lasquierová - v současný době mimo okruh našeho poznání. Tím chci říct, že zmizela někde ve světě a my nevíme, kde by mohla bejt. To byla po odjezdu holek velmistra Mendozy naše nejvyšší šéfka. Ten kluk je její syn Michal. Ona je Maryška původem Polka a vzala si starýho lupiče a piráta Miguela Estragona, než padnul v Německu.“

„Estragon?“ zarazil se lord. „Domníval jsem se, že tak se říká nějakému koření?“

„Chacha! A na čem myslíš, že ta rodina nahrabala jmění? Přiváželi z Indie koření; podle toho měli přezdívku.“

„Byli hodně bohatí?“

„To nevěděl nikdo, dokonce ani Maryška ne. Všechno to spadlo do okruhu Baarfeltova majetku a operuje s tím stát přes Monroesovu banku. Monroes je Maryččin zeťák, vzal si její dceru, co se potom narodila v Africe.“

Lord Foolbridge začínal mít v těch rodech zmatek.

„Karolina von Aussengraben. To byla moc fajn holka... chodila s nějakým Němcem, úplným blbečkem. Potom se prý stal v Německu říšským maršálem...

Tadyhle je komthurská rada evropský části. Nejlepší číslo je z nich tenhleten syčák, velmistr don Mario di Carialti. To byl kus lumpa... tady je například taky, s jednou holkou. Fotila to Karolína a on o tom nevěděl, jinak se nechoval k tý žábě tak důvěrně. Na veřejnosti dělal svatýho, ale byl chlap jako všichni ostatní a věděl, jak se co dělá. Já to můžu dosvědčit, taky mě jeden čas sváděl...

Ale můj miláček byl tenhleten: jmenoval se Roberto a byl to jezdec dona Nicolae Barrancha, Portugalec, moc milej kluk. Ten mě taky připravil o panenství, zrovna když mě holky dohodily do řádový školy do Florencie. Trochu jsem se zlobila, Maryška mi málem rozbila ciferník, ale co se dalo dělat, o kariéru v branži jsem přišla. Měla jsem ho moc ráda...“

„Zemřel?“ ptal se soucitně Foolbridge.

„Ale co by! Nechal mě, když už mě měl dost. Proč?“

„Zachovala jste si na něj hezkou vzpomínku.“

„On byl moc fajn kluk. A já ho měla ráda; na to se přece nedá zapomenout! Když mi utekl, samozřejmě jsem trochu plakala a taky mu slibovala pomstu, ale co se dá dělat s takovým chlapem? Nebyla jsem přece jeho jediná...“

„Žije ještě?“

„Ale kdepak. Párkrát jsme se ještě sešli, po letech, ale to už... nebylo ono. Potom padl, asi za války...“

„Je hodně vašich známých, kteří jsou mrtví!“

„Všichni jsou mrtví. Jenom já jsem zbyla.“

Promítala další snímky a opatřovala je výstižným komentářem. Foolbridge s úsměvem přihlížel a choval se povzneseně, zatímco mládež činila lecjaké posměšné poznámky.

„Tady ty fotky jsou z tak zvaný Velký cesty; jako že se Maryška rozhodla vyrazit na expedici do Afriky a dát si scuka s Dianou a ostatníma. To bylo veliký; a v tý době taky skončil starej Rega. Byl už starej, měl spoustu nepřátel a řád ho přestal podporovat, protože Mario měl vlastních starostí dost a nestíhal všecko. Tak se stalo, že don Iňigo musel jít do penze; za půl roku na to umřel, asi proto, že se trápil. Jeho život, to byla služba v kanceláři a když mu to vzali, byl najednou úplně zbytečnej, jako kdyby nežil. Jeho vdova odjela někam k příbuzným a obě holky i se mnou do Valencie a pak do Barcelony, kde měla Maryška svůj palác. Tam jsme začaly plánovat tu cestu. Maryška, Karolina a Magda Baarfeltová; tohle je právě ona, jak si zkouší kapitánskou uniformu. Ona měla nějaký námořní vzdělání a chodila s tím zrzavým Arnoldem Wullffssonnem. To byla taky veliká a silně bohatá rodina; kdo víc, co se s Magdou stalo, myslím se jí povedlo zmizet, když se dělal ten hon na Baarfelty.“

„O rodu Baarfeltů jsem už slyšel.“ podotkl lord nezávazně.

„Moc bych se divila, kdyby ne. Tohle je zrovna jejich nejmladší ratolest, Denis, později se mu říkalo Maestro. Nejmladší syn starýho Baarfelta z Evropy; po něm už se mu rodily jenom arminský děti. Starej kardinál jich měl požehnaně, pořád ještě není jistý, kolik jich vlastně bylo. Některý zlikvidoval Draggon, když se mu povedlo získat seznam od Baarfeltovy zákonitý manželky Evy Marie. To byla Němka; ji mám na fotce jenom z jejich svatby, ale byla o to hezčí, čím byla pitomější. Ještě žije, tuším v klášteře Nemilosrdných sester v Kingtownu. Ona je trochu... no, divná.“

Lordu Foolbridgeovi už začínala jít hlava kolem.

„Tak tohle je naše loď; tou jsme pluly do Afriky. A tady jsem já jako námořník, co říkáš, sluší mi to? Jo, tehdá jsem byla moc pěkná holka, to už je hrozně dávno. A tady jsme s ostatníma holkama, všecky v námořnickým, jako ze škatulky. Před odjezdem, za dva měsíce už jsme vypadaly podstatně hůř. Mám spoustu fotek, protože mi holky vrazily do chapadla aparát a nařídily pořídit dokumentaci. Proto taky jsem na málokterý, měla jsem dost práce je dělat, ne se cpát před objektiv.

Jej, můj tehdejší miláček! Teda, já dostala za úkol ho svést! On byl důstojník u policajtů, ale jinak úplně normální chlap, žádnej teplouš jako ty ostatní fízláci. Docela fajn i po stránce hlavy, myslelo mu to a dokonce ani ruce neměl obě levý. No, byl ještě mladej. Já nad tím přemejšlela celou noc, jak to s ním provedu, ale nebylo ani potřeba, jak nás seznámili, tak se začal snažit sám; dvakrát třikrát jsem odmítla a měla jsem ho na vařený nudli. Pak jel s náma do Afriky, zařídil nám dokonce kvalitní výzbroj z policajtskejch skladů. Chudáček Alvarino...“

„Nechal vás a utekl?“ usmál se poučeně lord Foolbridge.

„To by Alvarino jakživ neudělal. Párkrát jsem mu dala kopačky, a pokaždý přilezl po kolenou, když mu došlo, že takovou holku jako já už nesežene. Stačilo mu pohrozit, že budu spát s jiným, už klečel a prosil. Ale padl, chudák, ještě tam v Africe. Jezdil s Palmiro Corsim a z Corsiho jezdců zůstalo jen pár raněných...“

Smutek doni Florés však netrval příliš dlouho.

„Vévodkyně Maryška, už s přistřiženejma vlasama. To bylo po cestě z Kanárských ostrovů k rovníku. To se zbláznili kluci... totiž Maryščin Míša a Karolinin Rudi. Kamarádi, dost velký čísla už v těch malejch letech. Však je mám oba, zmetky, tuhle na fotce - a to, co zrovna mají v parádě, jsem prosím opět já, tentokrát už skoro přistřižená na uličníka. Kluci jsou už taky nakrátko, předtím by takovej účes byl pro ně absolutně nepřijatelnej. Tak se svět mění, když člověk začne divočet.

Tady jsme namazaný vyjetým olejem při rovníkovým křtu. Kapitán Arnold Wulffssonn, doktor, tohle je Karolina s Willy Lehndorfem a tohle naše šéfka Maryška. Poznal bys někoho?

Přístav v Kapským městě, tam jsme kotvili asi tejden. Nic moc se nedělo, ale je tam krásně; škoda, že jsme se tam nestavili na zpáteční cestě. A to je už pobřeží Mosambiku, tam jsme přistáli a vylezli na chvíli na břeh. Já byla tak ukolíbaná od tý plavby, že mi podklesávaly kolena, ale nikdo se ani moc nesmál, protože na tom byli všichni stejně a každej hrozně nadával, co je to za nesmysl plout takovou dobu po lodi. Jenom děcka byly v normě, ta banda si dokáže zvyknout na všecko...

Tady je Maryška z Ernaye Lasquierem, ještě předtím, než ho odvšivili. Maryška je přistřižená od doby, co jsme nosili vystříhaný kolečka, jako kvůli měsíci, tady na temeni. Ernaye to ještě nemá. Přijel do císařova oddílu z vnitrozemí, aby nás tam zavedl, špinavej, zavšivenej, no hrůza. My jsme vši neměli, ono jim to na těch holejch hlavách klouzalo...

A tady už je Ernaye ostříhanej podle předpisu. Malej Michal se snažil, to je hnedka vidět. To jsme oslavovali jejich shledání a tančilo se nahoře na palubě. Nikdo už neměl žádný pořádný šaty, tak jsme tancovali nahý. To je nejpohodlnější, když se náhle do někoho zamiluješ a nechce se ti čekat...

Tady se Maryška s Ernayem milujou. Požádala, abych udělala spoustu fotek a ty nejhezčí si nechala; tuhle měla zvlášť ráda, tak ji rozesílala jako svatební oznámení. Ta jejich svatba byla veliká akce, ne jako dneska... Ono to bylo trochu složitý.

Maryška byla vdova po Estragonovi; Ernaye byl jeho bratranec, dá se říct, že ho zdědila na výchovu. Dost divoký stvoření, oni ho taky lecjak vychovávali... občas ho chytaly zvláštní vize, kolikrát pár dní nejedl, jen meditoval. To ho učil hrabě Guy Feroz, o tom se povídalo, že je samotnej ďábel. Maryška se kluka ujala a měla z něj šok, to chování a tak... Až přišla na tu správnou metodu: pokaždý, když dostal nějakej záchvat, zatáhla ho do svý postele a tam s ním cvičila, dokud se neuklidnil. Bezvadná metoda, za krátkej čas se srovnal a bylo fajn... Když ho poslali do Arminu k císaři, byl už v normě.“

Lord Foolbridge nervózně zakašlal.

„Když se potom potkali, už nešlo jinak a museli se vzít. On už byl skoro dospělej a trval na tom, v tý radosti, že ji vidí... Tak se konala svatba. Tehdy Maryška přišla na ten nápad v rámci svatebního veselí uspořádat křišťálovou noc; to všichni odloží všecko, podle čeho by se dali poznat, zavážou si oči a hledají si partnera po hmatu. Vtip je v tom, že se nikdy nedozvíš, kdo to byl; pokud ho teda neznáš, samozřejmě. Já znala kdekoho, ale stejně jsem měla o čem přemýšlet...

My jsme to vyřešili tak, že se všichni natřeli na černo. Ano, to jsem prosím já jako černoška; sluší, ne? Když pak přijela Valérie a jejich banda z Arminu, přímo jásali... Aspoň nad náma černoši neohrnovali nos. Však nás chtěli místní náčelníci koupit do svejch rodů, museli jsme s nima bojovat.

Abych nezapomněla, koupila jsem si v Kapským městě novej foťák; takovej malej šikovnej aparátek, kluci mi ho ještě vylepšili, aby nebyl tak těžkej. Tím jsem dělala dokumentaci celou cestu. Jenže jsem si nepsala, kdo je kdo, tak na týhle fotce můžete hádat... všichni oholený, načerněný, vůbec nejsme k poznání. Kluci si ještě malovali klín takhle na bílo a pohlaví na červeno; to podle místních černochů, moc jim to slušelo!

A tadyhle už je Simbabwe; tam jsme dojeli až po nějakým čase, císař už tam na nás čekal. Tady je v celý kráse, paruka ze žíní, obličej pomalovanej podle egyptský módy, dokonce s umělým vousem. To zrovna Dianu chytnul starej Egypt; její vzor byla královna Nefertiiti. A tohle je Denis; nepřipadá vám moc jako kluk, vidím, ale on byl vždycky takovej bláznivej typ a tehdy v Africe se líčil jako stará přístavní děvka...

A další záběry z Africký expedice. Valérie jako čarodějka; jo, to byla skutečná dáma. Tady je na plese na něčí počest, snad některý z Denisovejch Oveček. Denis přišel na bezva nápad na holky; každou si ostříhal a než se do ní dal, řekl: Drž jako ovečka! a za chvilku měla hlavu jako kouli. Druhá jeho specialita byla, že strašně miloval děti a s každou holkou chtěl nějaký mít. Starej Baarfelt se hrozně smál a podporoval ho...

Tomáš a Valérie při milování, to bývala velká paráda. Povídalo se, že jí tím dodává energii... Totiž, ono se na tom místě sešla spousta příznivejch okolností. Jednak hodně čarodějek, pak je to místo, kde vyvěrají dračí žíly a nakonec... no, příznivý znamení. Čarodějky zkoušely všelijaký triky, předávaly si různě energii, dokonce na dálku, sondovaly mysl jedna druhé i chlapům, co s nima chodily... zkrátka, veliká akce. Já o tom vím houby, byla jsem laborantka, řekly podrž, přines, uhni... občas si mě taky vzaly k pokusům, ale nenaměřily mi žádnou extra sílu, tak jsem zůstala v davu.

Ať tě nemate, že Valérie vypadá jako šestnáctka; tak vypadala pořád, to je od koupání v Ohni. Kdybych já mohla ještě jednou... Oheň provádí regeneraci tkání, spálí všechno zbytečný, ale při tom vytváří nový tak, jak zrovna chceš... Valérie zkoušela transformaci v jinej živočišnej druh, třeba získat tělo koně nebo vlka nebo třeba gryfa... Řekl bys, že to jde? Já teda ne, ale holky měly rozjetý dost divný pokusy...

Jenže občas se Valérii stávalo, že měla deficit energie; nejlíp bylo vyždímat nějakou z těla hezkýho mladýho kluka, tak vždycky v takovým případě svedla nějakýho Denisova jezdce. Denise ne, ten to znal a nenechal by se... ti kluci po milování s ní spali třeba dva dny! Baarfelt jí to toleroval, konečně ji to sám naučil a za mlada to dělal taky... Pak se naučila brát energii přímo z Ohně, ale to je na mě už moc složitý; vycucnout si kluka umím, to není tak těžký, a když si zvykne, ještě se mu to líbí...“

„Smím se otázat... nemáte náhodou nějakou fotografii, na které je ten... Živý Oheň? Rád bych vám samozřejmě věřil, že mluvíte čistou pravdu, ale doposud jsem neviděl jediný důkaz...“

„Tak to máš smůlu. Oheň je nefotografovatelnej. Jak se v jeho blízkosti objeví fotografická deska, okamžitě chytne radiaci a nic na ní není. On vyzařuje všelijaký paprsky, kromě jinýho taky roentgenový. Zkoušeli jsme postavit mezi Oheň a desku lidský tělo, dostali jsme pěkný snímky kostry i svalstva, ale... ty si nechaly holky. Seděli jsme u Ohně, všichni jako kostlivci...“

„Ach tak. Děkuji vám ze srdce!“

„Neděkuj, nic jsem ti neukázala! Nebuď pořád tak příšerně zdvořilej, je to směšný a... Musíš mít trochu víc sebevědomí. Asi tak jako moje děti...“

Zatím už naskočil další snímek a Florés se roztesknila.

„Tady jsem s mojí nejstarší holčičkou, Franciscou. Ta se mi narodila tam v Africe; její táta byl ten můj milej troubovatej Alvarino. To ještě žil a uviděl ji; tady je, jak se s ní mazlí. Francisca byla fajn děvče, tadyhle Alissonna je její dcera, nejmladší...“ ukázala doňa Florés na hezkou dívku, která seděla před jejím křeslem a zaujatě pozorovala bílé plátno.

„On život někdy hodně letí... toto jsou momentky z nějaký větší oslavy. Všecky lepší páry v objetí; samotnej císař s císařovnou a Denis s Dianinou polosestrou Assamou, to byla jeho favoritka, napůl černoška; dcera toho profesora. Moc milý děvče... měli spolu syna Edwarda. Ten padl za války v Iron-city... ne, bylo to v Indiopolisu, chodil s dcerou Abnera Légera, co se potom dal k Montymu a Denise zabil.

Jo, tady je Denis a všechny jeho Ovečky. Reprezentační snímek; je na něm vidět, že čtyři z nich už mají nafouklý břicha, taky pak všechny zdárně porodily. Denis prohlašoval, že nejlepší pro dítě je čerstvě po porodu dát olízat lvem. Masáž jazykem a...

Assama byla z domu zvyklá na tvrdou nadvládu první královské manželky a tenhle zvyk hodlala prosazovat i u Denise. Radily jí při tom jak sestřička Diana, tak čarodějka Valérie; ta ji naučila měřit, která holka má zrovna kolik energie a když bylo potřeba, Denis musel nastoupit a uvolnit ji na přání. Ovečkám se to docela líbilo, byly právě tak správně ztřeštěný... ale Valérie to občas přepískla a dávala rozkazy i jiným lidem, tak jí měli některý plný zuby. Jenom Charry a Diana byli z obliga, Valérie naměřila, že s jiným by se ta energie tloukla a nutila je k experimentům, ale jen spolu. Co byste řekly, holky, kdyby přišla Velká Čarodějka a nařídila některý z vás, aby se přesně v určenou hodinu začala milovat s klukem, kterýho nemá ani moc ráda, ale jejich energie se jí zrovna na něco hodí?“

Lordovi se zdálo, že se dívky skutečně zamyslely, ale uzávěry byly značně nejisté. Některé by to možná braly...

„No, nechme toho; radši si prohlídněme záběry ze slavnostního shromáždění Reortů. Těch krásnejch velikejch lvů, co jsme u nich byli vlastně všichni hostama. Pak se jelo k moři a že domů, ale předtím jsme museli usměrnit bělochy, co měli chuť na reortský poklady. Nebejt toho, mohl to bejt krásnej vejlet; jenže v tý bitvě padla polovička našich a nejmíň dvě třetiny lvů.

A tady jsme naposledy ostříhaný a načerněný; to bylo, když jsme dojížděli k Arminu a Diana moc chtěla, by to bylo na nás vidět. To je právě ona, tohleto hubený černý stvoření bez vlasů... Já stojím tady a tvářím se nadšeně, protože právě v tý chvíli jsme poprvé viděli tohle krásný zelený pobřeží...

A tuhle scénu si dobře pamatujte. Když jsme vystupovali, bylo zvykem... zkrátka vyskočili jsme ještě do vody. Nahý, s mečem v ruce nebo v zubech, jak to šlo. Pak jsme vystoupili na břeh; nohy se nám bořily do písku. Každej zarazil svůj meč do země a přísahal, že dokud bude žít, bude tuhle zemi chránit... Každej sám za sebe tu přísahu opakoval...

A kolik jich padlo, když ji chtěli dodržet!“

Teď se hlas doňi Florés skutečně zachvěl; lord Foolbridge se po ní ohlédl a všiml si, že jí po tváři stéká jediná veliká slza. Nebo jich víc nebylo v matném světle promítačky vidět.

„To bych vám chtěla říct, děti: vy jste se narodili všichni už tady, v Arminu. Nevíte, co to bylo, když jsme se rozhodli, že to bude naše země, že si ji uzpůsobíme k obrazu svému a chceme v ní žít a bojovat za ni až do naší smrti. Bylo to veliké a krásné. A my jsme tu přísahu splnili. I když já jsem zůstala naživu. Možná jediná ze všech, co tam tehdy přísahali...“

„Mýlíš se, Florés.“ řekl vtom hluboký, zvučný mužský hlas. „Nejsi jediná. Jsi jenom jedna z posledních...“

Doňa Florés jedním pohybem vypnula promítačku a rozžala světlo. Ve dveřích stál již trochu přitloustlý muž v bílé slavnostní uniformě důstojníka princovy armády, šedovlasý a šedovousý, s důstojným výrazem inteligentní tváře. Na prsou se mu na zlatém řetězu houpal komthurský kříž s červenými kameny, odznak moci.

„Rolfe!“ vydechla překvapeně. Potom vyskočila a s energií svých mladých let mu padla okolo krku; on ji políbil na tvář.

„Rolfe - tolik let, co jsme se neviděli!“

„Máš pravdu, Florés. A jak vidím, pořád ještě vzpomínáš...“

„Tys tam byl taky, já vím...“ vydechla.

„Ano,“ potvrdil rozvážně. „Já tam taky stál a držel ruku na jílci své šavle. Taky jsem bojoval a plnil tu přísahu. A taky já jsem zůstal živ, když všichni moji kamarádi padli, jak jim velela jejich přísaha...“

„Právě my dva ze všech!“

„Je nás víc...“ pokrčil rameny.

„Kolik? Dvacet, roztroušených po celé zemi? Kdo ještě může říct, že byl při tom, když jsme prošli Afrikou? Císař, kterého vězní na vlastním zámku; Algie Monroes, který byl tehdy kluk a pár starých unavených jezdců z různých oddílů, kteří to všecko dokázali přežít, mnohdy s usekanými údy a vypálenýma očima. Starci, mrzáci, žebráci...“

„Zakladatelé nových pokolení! Otcové a matky; nyní praotcové a pramáti, jako ty. Zůstaly děti, které vzešly z naší krve.“

To Florés podivně uklidnilo; ohlédla se po svých vnoučatech a radostně přikývla: „Tak vnuků a vnuček bych měla dost! Doufám, že to za nás vezmou, až půjdem za ostatníma! Stejně ti řeknu, na nebi musí bejt pěknej šrumec, když to tam roztáčí Diana a Valérie, oba Baarfeltové a kdekdo další...“

Rolfovi zaplálo v očích. Když se usmíval, vypadal mladší nejmíň o dvacet let, stejně jako Florés. „Až tam přijdem, uspořádají pro nás mejdan, jakej jsi ještě nezažila! Co mě se týče, nebude to asi dlouho trvat, ježto Šéf mi dává čím dál pitomější úkoly. Teď zrovna mě posílá k bělochům, abych jim maličko domluvil kvůli těm jejich banditům...“

„A podívejme! To už nikoho lepšího nenašli? To fakt není nikdo jinej než starej olezlej Rolf Szarkay, kterej musí vždycky odřít všechnu práci?“

„Lera soudí, že jako vyjednávač můžu bejt užitečnej. Jde jenom o to, co si bude myslet generál Rank.“

„Ty seš pozvanej k samotnýmu generálovi? Tak se snad těšíš na samý recepce a velikou slávu, ne na boj...“

„No - nevím. Na severu ještě nezapomněli na toho darebáka, plukovníka Hypolita Garaceanu...“

Florés se spiklenecky zasmála. „Neboj, Rolfe; ty jako starej voják se z toho přeci musíš vysekat! Při nejhorším, co ti vlastně hrozí? Vždycky přece můžeš zapřít, že s tím nemáš nic společnýho. Diplomatovi nemůžou dokazovat žádný jeho bejvalý prohřešky, na to budou muset tiše zapomenout...“

„Rank byl Garaceanův přítel. Aspoň po smrti. A Rank nezapomíná!“

„Přítel? Jako by mezi nima byli opravdovský kamarádi! Nanejvýš po tom lumpovi něco zdědil a cítí se tím vázanej. A vrchním velitelem je stejně Coxon!“

„Coxon je nemocný. Kdyby ho neléčili naši, umře.“

„Divím se, že mu Rank ještě nepomohl do hrobu. Nejspíš se bojí, že by to naši považovali za zrušení smlouvy a začali válku...“

„Naopak, Florés, Rank si přeje válku! Dokonce věří, že ji dokáže vyhrát. Že je lepší než Coxon!“

„Coxon nás rozehnal před Kingtownem, utekla jsem s odřenejma ušima a kulkou pod ramenem. Coxona ještě jakž takž uznávám, aspoň nás porazil. Ale tenhle Rank? Co vůbec je, že si na nás troufá? Ani v životě neslyšel, co znamená Armin...“

Szarkay mávl rukou. „S tebou je těžká řeč, děvče, nerozumíš vysoké politice. Nebudem se radši bavit o něčem zábavnějším?“

„Ale jo, můžem. Abych nezapomněla, ještě jsem ti nepředstavila našeho hosta: Lord Henry Amiath Copperfield Grasscourt of Foolbridge. Angličan.“

„Těší mne,“ hrabě Szarkay podal Foolbridgeovi ruku. „Slyšel jsem, jak ses vyznamenal v boji proti nepřátelům. Pokud vím, z tvé pušky padl první výstřel, co zabil jejich plukovníka!“

„Zajisté, měl jsem tu čest zabít toho muže; především proto, že to byl sprostý bandita, který se pouze vydával za plukovníka nějaké armády. Pocházím z rodu, který dal anglické koruně mnoho plukovníků, ba i generálů, a cítil jsem povinnost jej ztrestat za tu opovážlivost!“

Szarkay se trochu pousmál. „Jenže ten člověk skutečně byl důstojník, i když nepřátelský. Všichni v této zemi jsou více či méně vojáci a všichni za něco bojují, i on. Například i já jsem generálem, pro změnu zase jižní armády.“

„Tím větší je mé potěšení nad naším seznámením!“

„Nenapijem se?“ zeptala se doňa Florés, protože jedna její vnučka přinášela láhev bílého rumu a skleničky.

„Jasně, to nikdy neodmítnu!“ souhlasil Szarkay.

Dívka nalila a každý se chopil své sklenice.

„Na co?“ ptala se doňa Florés.

„Na císařovo zdraví!“ pozvedl sklenici Rolf. Všichni ztuhli v pozoru a předpisově pozvednoutou rukou si vlili obsah sklenice do hrdla. Z jejich chování bylo znát úctu.

„Tohle je místo, kde se ještě pije na císaře! U dvora císaře pomalu ani nikdo nezná a princ nijak nepodporuje řeči o svém otci. Zřejmě jich už má dost za celá ta léta!“

„Jak to myslíš, Rolfe?“

„Podle lidí z princova okolí není prvním občanem státu císař, ale princ Lera. Opakují mu to často, ti mladí. Clermont, Torrence, Weyerworde...“

„Přistěhovalci!“ ohrnula pohrdlivě rty Florés.

„Občané Arminu a komthurové řádu!“ řekl s pokrčením ramen Rolf Szarkay. „Ostatně, co jsme byli my, když jsme přišli? Ani my jsme se nenarodili v Arminu!“

„Ale my jsme si tu zemi vybojovali!“

„Protože nám nikdo nestál v cestě! Naopak, přišli jsme si sem lízat rány, které jsme utrpěli ve světě. Nemůžeme tvrdit, že jsme o tolik lepší než ti noví!“

„Ale válka, kterou jsme vedli...“

„A kterou jsme prohráli. Podle mínění Clermonta a těch mladých za to může císař, který nedokázal včas zajistit obranu státu. Samozřejmě, tak to nikdo neřekne; ale mluví se o tom, že je třeba napravit chyby starých komthurů, kteří podcenili obranyschopnost země. Princ tomu... no, nevím, ale předstírá, že tomu věří.“

„Čemu skutečně věří ten chlapec?“

„Sobě. A svým šelmám.“

„A Clermontovi, Torrencovi a těm...“

„Taky. Všem komthurům. O něco méně rytířům, ještě méně vojákům. Pak už nikomu na světě.“

„Je schopen zemi osvobodit a ovládnout?“

„Ano, to je.“

„Pak si počíná dobře, ať dělá cokoliv.“

Rolf Szarkay s úsměvem sklonil hlavu.

„Kdyby žil Denis Baarfelt...“ zkusil namítnout.

Ale doňa Florés pochopila, co chce říct. A povzdychla si. Kývla na dívku, která už nalila a opět rozdávala sklenice.

„Na slávu císařovny!“ pronesla zvučně.

Opět se pilo v onom slavnostním postoji. Ale na konci tohoto přípitku Florés vyprskla smíchy a jen s potížemi udržela klidnou tvář. Rolf se po ní znepokojeně ohlédl.

„To nic...“ kuckala se smíchy. „Já si jenom představila... císařovnu Dianu, jak jí slušej křídla!“

Teď se rozesmál i Rolf. A všichni ostatní, i když císařovnu osobně neznali a podstata vtipu jim nebyla tak blízká.

„Já myslím, že jí slušet budou, jako všecko ostatní! Ale ona si je stejně poopraví podle svý hlavy. Když na zemi dělala všecko po svým, tak toho teď docela určitě nenechá... tam nahoře!“

„No jasně! Diana už tam určitě má svůj dvůr a rozčiluje se, že ji Charry nechává tak dlouho čekat!“

„Císař byl vždycky takovej. Jeho práce byla pro něj důležitější než rodina a veškerá jiná zábava. On toho nenechá a nenechá, drží se tady dole, jak jenom může. A už je to tolik let!“

„Já si to už představovala!“ smála se Florés. „Až přijde ta chvíle... Diana mě bude čekat hned u dveří a jako obyčejně se sklenicí v ruce. A jak mě uvidí, spustí: »No, to je dost! Já teda nechápu, že jsou určitý lidi, na který se v jednom kuse čeká!«“

„Jo, počítám, že jak vyskočím z Cháronovy loďky, řekne: »To je dobrý, že seš tady, Rolfe. Přisadíš si k nám? Zrovna vedeme ze zábavy takovou malou šikovnou válku proti silám pekelnejm a zrovna by ses nám hodil!«

»A jak to jde?«

»No, zatím ztuha. Největší fór je v tom, že ty chlupatý čerti jsou nesmrtelný a my taky, takže to nemá žádnej efekt. Já jsem už nasadila celou legii andělů a je to furt nula-nula!«“

Oba se rozesmáli; a s nimi celý sál, až na lorda Foolbridge, který nechápal, jak je možné dělat si legraci z posvátných věcí, jako je třeba smrt. Přesto mu nedalo, aby se nezeptal:

„A vy jste si skutečně jistí, že... všichni vaši přátelé se v současné době nacházejí v ráji?“

„Cože?“ doňa Florés se zarazila. „Ty si snad myslíš něco jiného?“

„Existují ještě lecjaké jiné možnosti, pokud se ovšem správně pamatuji na znění Bible!“

Florés a Rolf na sebe zůstali koukat. Ona se vzpamatovala o chvilku dřív:

„Ty a víš, že je to možný? Oni nebyli zrovna vejlupky vší ctnosti; a i když padli za vlast a víru, mohlo by se stát, že nejsou v ráji, ale v očistci; a možná dokonce na nějakej kratší čas i v pekle!“

„No jo! To ovšem docela mění situaci...“

„Viď, že jo!“ Florés mimovolně sáhla k opasku a její prsty se křečovitě sevřely, jako by hladila rukojeť katany. „Vysvětlovalo by to jednu okolnost: že nereaguje na modlitby. Svatí obyčejně prosby věřících plní, ale Diana jako by nic!“

„Tys to zkoušela?“ přimhouřil oči Rolf.

„No víš... já neříkám, že jsem zrovna světice a že by mi museli andělé nosit svačinu. Ale párkrát už jsem poprosila o nějaké dobrodiní a nic! Až doposud jsem myslela, že jsem tak hříšná, že si to nezasloužím; ale co když tam opravdu nikdo není?“

„To bysme pak museli... vysekat je odtamtud! Probít se do ráje!“

„Oh!“ řekl lord Foolbridge zděšeně.

„No a co? Jeden ráj jsme už obsadili, tak to můžem zopakovat! Budem věčně mladí a věčně silní, každej zkrásní jako při koupání v Ohni a starý kosti ho přestanou bolet!“ řekl Rolf. „Nevidím důvod, proč bysme nemohli tasit meče a jít do toho...“

„Ale... pokud budete sami uvrženi do pekla? Jak jsem slyšel, váš život nebyl ani zdaleka bezúhonný...“

„Náš život byl takovej, jakej bejt musel; žádnej jinej. Bili jsme se za svoji vlast! A bojovali jsme i za víru, kterou nám dal Bůh. Padli jsme za tuhle víru; až na nás dva skoro všichni! Máme právo vstoupit do ráje!“

„Bůh určuje právo každého člověka! A až po smrti, ne za živa, jak to děláte vy!“

Oba staří Armini si vyměnili jiskrné pohledy.

„Ať to je kde chce!“ řekla Florés. „A třeba v nejhlubším pekle, ale budeme spolu, budou tam naši kamarádi a budeme mít sílu, abychom se dostali tam, kam chceme! To nám stačí...“

Foolbridge pokrčil rameny.

Rolf Szarkay začal s přivřenýma očima recitovat:

„Až nadejde den poslední, ten den soudu, budou lidé rozděleni v druhů tré. A ti zavržení pak budou padati bez konce v propast zapomenutí. Vyvolení potom ohradí se hradbou kolem světla, jež je věčné.

I budou volati oni vně hradby: »Dejte nám kousek světla vašeho!«

A odpoví se jim: »Jděte zpátky na svět a sami si hledejte světlo, jež jste ztratili!«

A řeknou: »Což jsme nebyli s vámi?«“

Florés pozorně naslouchala: „Máš pravdu! Všichni jsme byli kamarádi! A všichni budeme na stejným místě. I tam! Já myslím, že to nebude peklo; propast je pro policajty a vojáky a všecky lumpy, co nám nedovolili žít...“

Opět dostali plné sklenice. A Rolf velel:

„Na slávu Mistra!“

A opět pili, hrdě a vznešeně.

„Denis zemřít neměl,“ povzdychla pak Florés. „Co bude s naší vědou, když nebude on?“

„Princ dal příkazy. Byl jmenován hlavním koordinátorem ústřední vědecké rady a podporuje vědu všemožně...“

„A přesto uhasly Ohně.“

„Jeden hoří - tam dole v jeskyních.“

„A čarodějka u něj objevuje věci, které znaly už na počátku století dívky, když přišly prvně na Atanor.“

„Bohužel, Florés. A nedá se čekat, že by se to zlepšilo.“

„To je na tom to nejhorší.“

Rolf začal mluvit, ale dost neochotně, jako by si nebyl jist tím, co povídá: „Začíná se mluvit, že Denis před smrtí něco zařídil; nějakou akci, o které nikomu neřekl. Souvisí to nejspíš s nadprostorem a může klapnout až léta po jeho smrti...“

„Komu to předal?“

„To nikdo neví. Možná to poslal někomu, kdo se ještě nenarodil; nějaké příští čarodějce!“

„Valérie měla v úmyslu se vrátit. Ale pak začala povídat, že by se nemusela omezit na jedno tělo, ale expandovat se do mnoha osob. Jenže nevím; zatím žádný dobrý čarodějky nemáme!“

„Čarodějky ne, ale Denise! Nebo systém Univerzálního vzdělání nepovažuješ za dost průkaznej?“

„To samozřejmě ano...“

„Vložil to nejlepší, co v něm bylo, do dětí. Předal jim všechny znalosti; teprve až vyrostou, nastane ta správná zábava! Až se narodí rodičům, kteří je nebudou ani chápat...“

„Počkej. Aby se narodilo takové dítě, musí mít alespoň jeden rodič Univerzálku. Jinak by to nedopadlo.“

„To víme my, ale nemusí to vědět každý. Dochází k případům, kdy někdo zplodí dítě s Univerzálem čistě náhodně...“

„Dělali jste už nějaké testy?“

„Samozřejmě! Díky Bohu jsou ty znalosti vázány na hormonální funkce a plně se rozvíjejí až v období dospívání. Dovedeš si představit tu hrůzu, kdyby měly úplné znalosti už v kolébce?“

„Jo, to by byla skutečně hrůza. Jak to teda funguje?“

„V tom období puberty dojde k bouřlivému rozvoji. Mladý jedinec najednou zjišťuje, že má v paměti obrovskou spoustu informací, které nemají lidé kolem. Že se stal díky tomu mnohem mocnějším, nemusí se už podřizovat kdejakému hlupákovi; a dochází k prvním konfliktům. Mají v sobě určitou... nepoddajnost, tvrdošíjnost! Narážejí doma, ve škole, později i v zaměstnání, ale jdou tvrdě za svým a nenechají se odradit...“

„A k tomu všemu dochází na severu?“

„No právě! Podívej, každý účastník té Denisovy seance získal všechny znalosti; například jazyky. Ale k čemu mu jsou, když nikdy neslyší třeba finštinu? Má tedy všechno latentně uloženo do paměti a vyčkává. Ale jeho děti už s tím začínají pracovat; když si uvědomí, co do nich bylo vštípeno genetickým kódem, používají to nejdřív ke své zábavě a potom... kdo ví!“

„Jak to asi Denis dokázal?“

„Kdo ví? V té chvíli byl docela sám, jenom se svými šelmami. A zápis jeho činnosti neexistuje. Ostatní byli v hlubokém transu, nemůžou se na nic pamatovat...“

„A dneska už to po něm nikdo nedokáže opakovat?“

„Dneska ne. Ale za pár let možná...“

„Co dokáže jeden člověk, se mohou naučit i ostatní. I tohle nás učil Denis!“

„Vím. Začíná věk Vodnáře, kdy moudrost světa bude vylita na lidstvo. Přijde čas, a člověk probudilý otevře do široka brány Poznání. Jenže zatím čas nepřišel a člověk probudilý má co dělat, aby se uživil a aby ho nepřátelé nevyhnali někam do pouště!“

Florés potřásla hlavou: „Radši se napijem!“

Opět bylo nalito.

„Na padlé kamarády!“ pozvedl sklenici Szarkay.

Vypili; pak přistoupil ke kazetě s diapozitivy a melancholicky si je prohlížel.

„Netěší mě to, Flor. Vůbec nic už mě netěší, ani život. Je zlé, co se děje; vše, co jsme dokázali, nám klouže mezi prsty. Jsem unavený...“

„Potřeboval by sis odpočinout!“

„Na to není čas, žít se musí rychle. Ti mladí to dokážou a já se jim musím přizpůsobit. Ale je mi z toho hořko...“

„Na to je nejlepší se pořádně napít!“

„Někdy si myslím, že ano...“

„Tak v tom případě jsi přišel na správný místo! Uděláme na tvou počest fiestu - co tomu říkáš?“

„No... jak chceš. Já nemám za co.“

„Cha! Kdybys viděl moje sklepy... já to všecko platím! Ukážeme těm dětem, jak jsme se my uměli bavit!“

„Jseš hodná holka, Flor. A myslí ti to!“

Doňa Florés se pokusila usilovně vzpomínat.

„Poslechni, Rolfe, milovali my jsme se vůbec někdy spolu?“

„Ale jo, určitě! Chodili jsme spolu na večírky a tys byla moc krásná holka, určitě to párkrát dopadlo!“

„Já se nepamatuju. Do seznamu manželů jsem tě určitě nezapsala!“

„To proto, že jsi vždycky koukala vejš, po těch lepších. Kampak na tebe obyčejnej kluk z vesnice!“

„Nech si to, jo? Tys měl vždycky holek na každým prstě deset, musel jsi je bičem odhánět!“

„Asi jsme na sebe nikdy pořádně nenarazili. Ale je to škoda; měli bysme aspoň na co vzpomínat!“

„No... není zas tak úplně pozdě!“

„Ale jdi! To snad nemyslíš vážně!“

„A co? Mládí a dychtivost nám sice utekly, ale techniku a bohatý zkušenosti nám nikdo vzít nemůže. Jestli si ovšem vůbec troufáš, ve svým věku!“

„No dovol! Máš mě za nějakýho dědka?“

„Co já? Ale tahle mládež...“

„Už sem od dvora došly nový mravy? Tam se už samozřejmě mejdany nedělají; žádnej alkohol, žádný drogy, dokonce nepijou ani moc kávy! A o lásce se už vůbec nedá mluvit!“

„Nevadí jim to na zdraví?“

„No, sem tam si někdo postěžuje. Hlavně holky, to je jasný. Holt se musejí obrátit na nás, na starou gardu...“

„Ale nepovídej!“

„Nekecám, fakt! Onehdy jsem dostal pod sedlo takovou čipernou osmnáctku... moc se ke mně měla, málem sama prosila! A za svítání pak málem žebrala, abych ji už nechal!“

Tohle už se zdálo moc i Florés, tvářila se dost kriticky.

„Ještě to vylepši! Říkej, že jsi byl její první!“

„Tak to ne, samozřejmě. Ale spokojená byla.“

„A kdo koho prosil?“

„Já to teda nebyl! Však mě znáš...“

„Ale utekla ti stejně!“

„To víš, vliv prostředí. Nesnesla pohrdání ostatních!“

„Tak to mi povídej! Zkus mejm dětem, ty ještě věřej na pohádky, ale já už jsem snad veliká dost! Představuju si to tak, že nějaká dejme tomu osmnáctka měla volnej večer a bylo jí po někom smutno. A tys byl po ruce...“

„Náhodou! Byla už delší čas sama.“

„Aha, tak proto. Pomilovali jste se, dali si pac a pusu a šli od sebe. Spokojeni, ale ne zas tak moc, abyste se k sobě chtěli vracet. Nebo se mýlím?“

„Urazila jsi mě, Flor! A muž urážku neodpouští!“

„Tak to bylo za našich časů!“

„Vyzývám tě k boji! Čas: dnes večer. Zbraně: obvyklé.“

„Přijímám! Večeře v osm, odpočinek. Začátek v deset. A výdrž do rozhodnutí!“

„Už o půlnoci budeš mít dost!“

„Za úsvitu si to povíme!“

„Povolený doping?“

„Obvyklý. Alkohol, káva, jakékoliv jídlo...“

„Necháš mě vařit?“

„S radostí. Už dlouho jsem nejedla nic takovýho...“

„A zásoby máš?“

„Pro všecky třeba na měsíc!“

„Rozhodčí?“

„Všichni přítomní. Máš nějaké výhrady?“

„Jsou to tvoji příbuzní a přátelé. Ale beru!“

„Budou to zítra i tví příbuzní. Protesty?“

„Může podávat kdokoliv se vkladem jeden litr. V případě neuznání protestu propadají ve prospěch pořadatele.“

„Zápis? Fotodokumentace?“

„Myslím, že to nebude potřeba.“

Florés a Rolf si stiskli ruce, pak se objali a políbili. Tím byla dohoda zpečetěna.

Lord Foolbridge se od Rolfova příjezdu cítil trochu odstaven na vedlejší kolej. Mnohému z toho, co slyšel, příliš nerozuměl. Nyní se odvážil obrátit na jednu z dívek, která mu už od počátku projevovala neobvyklou přízeň, s otázkou:

„Promiňte prosím, ale zdá se mi, že zcela přesně nechápu, k jaké dohodě tu vlastně došlo. Zdálo se mi, že se jedná o nějaké sportovní utkání; ovšem s kuriózními pravidly!“

„Tos řekl moc pěkně!“ usmála se dívka. „Opravdu to bude něco jako sportovní utkání. Nebo umělecká soutěž.“

„Zajisté chápu; ale v čem?“

„V sexuálním ukájení. Nebo v lásce, jak chceš.“

„Nezlobte se, ale to nechápu!“

„Za starých časů docházelo k takovým hrám dost často, aspoň při veselejších mejdanech. Dnes se to už nedělá, ale babička a hrabě Szarkay se asi rozhodli nám ukázat, jak to vypadalo.“

„Ukázat? To znamená, že se to bude odehrávat na veřejnosti, dokonce za napjaté pozornosti obecenstva?“

„Proč ne? Může to být docela zajímavé!“

„V každém případě to ovšem odporuje všem pravidlům slušného chování a já jsem nucen proti tomu jménem veřejné morálky co nejdůrazněji protestovat!“

„Počkej, teď jsem ti nerozuměla zase já. Jak chceš protestovat? Chceš jim předvést, že seš lepší a hledáš partnerku?“

„Ne! To znamená, že při tom nechci být!“

„Doopravdy ne? Ale proč?“

„Nelíbí se mi to!“

Dívka zkrabatila tvář, čímž se začala podobat poněkud krásnější ještěrce. Mělo to znamenat usilovné přemýšlení o věci, kterou si zatím nestihla dostatečně promyslet.

„Poslouchej, dá se s tebou mluvit otevřeně?“

„Domníval jsem se vždycky, že ano.“

„Tak mi teda pověz: jak seš na tom po sexuální stránce? Že seš divnej, jsem si všimla, ale je taky možný, že seš jenom cizinec a ještě ses neaklimatizoval. Říká se, že máme pomáhat cizím kamarádům, aby si u nás zvykli; s tebou to ale jde sakra ztuha! Tak bys mohl říct na rovinu, co ti vlastně na nás vadí!“

„Je to věc názoru. Mně například je velmi podivný váš zcela nepřípustný volný přístup k věcem tak posvátným, jako je láska a vůbec veškeré vztahy mezi mužem a ženou!“

„Tak počkej! Teď snad nemluvíme o lásce...“

„A o čem tedy?“

„Já jsem zatím mluvila o tělesném uspokojení. O sexu.“

„To je totéž, aspoň myslím.“

„Ach, kdyby tak! Ale já nejsem blbá, takže nepožaduju od kluka, se kterým si pohraju, aby mě měl věrně a doživotně rád!“

„To je mi vás velmi líto, slečno. Přicházíte o kouzlo, které se v lásce skrývá; bohužel platí jen pro jednou...“

Dívka polkla dvakrát naprázdno a zamrkala dlouhými řasami.

„No... musím přiznat, toho prvního jsem měla fakt ráda. Ale byl to Lovec a dlouho se mnou nevydržel. To se mám kvůli tomu vzdát veškerých rozkoší tohoto světa?“

„Domnívám se, že byste při troše upřímného hledání nalezla slušného a počestného chlapce, který by měl chuť a zájem uzavřít s vámi manželství a žít v úctě a lásce, jak je zvykem ve všech slušných rodinách.“

„Ty seš dobrej! A kde ho mám hledat, když ne tady?“

„Ale takovým způsobem?“

Dívka trochu upadla do rozpaků. A potřásla hlavou.

„Zbytečně dramatizuješ okolnosti. Nejsem už malý dítě; na extra vysokou lásku už nemám mládí ani nezkušenost. Dá se říct, že jsem už leccos zažila; že mi zbylo jen to tělo, co můžu nabídnout.“

„Ale to je velmi smutné! Je mi vás líto...“

„Proč? Nechápu, čeho mám litovat. Jsem přece šťastná; a když jsem se trápila (dřív, samozřejmě), byla jsem ještě šťastnější. Jistě, až poznám, že přišel ten pravej, tak s ním půjdu třeba do pustiny, tam zapíchnu do země svou zbraň a usadím se tam. Ale dneska jsem ještě mladá a spousta kluků říká, že hezká. Přece nemusím odcházet hned teď! A nemusím odcházet sama!“

„Je víc dívek, které hledají muže takovým způsobem?“

„Jo, dost. Víc jak kluků.“

„To mne překvapuje. U nás muži musejí dobývat ženy a ty je odmítají, jsou-li slušné. Dávají se dlouho prosit a někdy dokonce docela zbytečně.“

„My se musíme starat samy. U nás je mužů málo.“

„Proč?“

„Umírají v boji. Mnoho mužů má na starosti důležitější věci než jsme my. A mnozí z nich s námi stráví noc nebo pár pěkných týdnů a potom odcházejí, aby se už nikdy nevrátili. Protože válka je pro ně důležitější.“

Lord se zamyslel. Vzpomněl na Teda, který má někde dole na jihu ženu, na Donalda, Tichého Jacka. Ti všichni šli do boje, který byl pro ně zřejmě důležitý. I na Boba Harweye, který má děvče všude, kde se zastaví. Teď už i tady.

„Není to krásný život.“ řekl. „Je mi z toho trochu smutno. Vám není nikdy smutno, slečno?“

„Někdy,“ ztišila hlas. „Když usínám sama a pláču do polštáře. Ale smutek se nemá dávat najevo.“

„Není to slušné?“

„Ale ne. Jenom... na smutku není nic krásného.“

Lord zmlkl. Chtěla odejít, ale vtom řekl:

„Až já si najdu ženu, chtěl bych, aby to bylo na celý život. Abychom se setkali a pohlédli si do očí. Potom by se to stalo; celý svět by zmizel a já bych poznal, že ona je ta moje a já ten její. Slyšela jste o tom?“

„Ano. Říká se tomu zasažení bleskem.“

„Tak možná. Pak bychom si podali ruce. A nerozešli bychom se, protože by nemohl žít jeden bez druhého. Kamkoliv bych se podíval, byla by ona. Kamkoliv by pohlédla, byl bych já.“

„A zemřeli byste v jeden den, po dlouhém a krásném životě. A odpočívali v jednom hrobě...“ řekla tiše.

„Znáte to také.“

„Protože to jsem si myslela, když mi bylo třináct.“

„Já si to myslím stále.“

„Měl jsi někdy ženu? Myslím, ve skutečnosti.“

Zaváhal. „Ne.“

„Ale měl jsi ji rád.“

„Ano.“

„A ona?“

Neřekl nic, jen pokrčil rameny.

„Až ji potkáš, řekni jí, že byla hloupá.“

„Nepotkám ji. Už nikdy.“

„Je mrtvá?“

„Ne. Vdala se.“

„Je šťastná?“

„Snad. Nevím to jistě...“

Vztáhla ruce a učinila mu prsty nějaká znamení na spáncích, čele a tvářích. „To jsou znaky štěstí, které mě naučila matka, když jsem byla ještě docela malá. Zatím jsem to udělala jen dvěma mužům. Oba byli šťastní...“

„Děkuji vám, slečno. Ale nevěřím příliš ve štěstí. A nejsem si jist, jak si ho představujete vy.“

V té chvíli hleděla někam skrze něj; přimhouřila oči a vypadala v ten okamžik velmi divně, jako divoká šelma. Snad ani nevnímala, co jí vlastně řekl.

„Když mi bylo třináct, věřila jsem, že půjdu ulicí a najednou mne zasáhne blesk. Že to bude tak, jak jsi řekl. Že on bude se mnou a já s ním. Pak jsem viděla, že takový nikdo není.

A když mi bylo patnáct... o něco míň než patnáct, přijel jeden kluk z jihu. Z divočiny, jak se říká; přistěhovalec, který utekl na jih a přidal se k nám. Jmenoval se Hert. Příjmení neměl, asi je nepotřeboval nebo byl pod ním znám nepříteli. Pak to přišlo.“

Lord Foolbridge neřekl nic.

„Byla jsem u řeky s ostatníma holkama a klukama, koupali jsme se. Najednou jsem vylezla na břeh a v tu chvíli stál přede mnou kluk v džínách a kožený kazajce, s tetováním jako mají ti z jihu. Za otěže vedl koně a měl zbraně, to znamená, že jel někam daleko. Řekl »Ahoj!« a »Kudy se jde do vesnice, rád bych si odpočal.«

Řekla jsem, že se může vykoupat a pak jít s náma. A když má velkej hlad, že špici kostela je vidět mezi stromama. To bylo tam u řeky nedaleko Sun City, ve vesnici jménem Windhoek.“

Ani teď lord nic neřekl.

„Svlékl se a šel s náma do vody. Držel se blízko mne a já se dívala jen na něho. Nevěděla jsem, co to se mnou je, protože jsem z něj měla zároveň strach a současně mě přitahoval, líbil se mi daleko víc než všichni kluci, co jsem jich znala, a já nevěděla, proč to tak je. On se na mě občas koukl, ale nic neříkal.

Potom jsem si všimla, že svýho koně neuvázal, pustil ho volně a ten kůň poodběhl dál od řeky a popásal se tam na křoví. Napadlo mě, že jestli mu uteče, budou se mu naši kluci smát, tak jsem vylezla z vody a šla k tomu koni, abych mu svázala nohy, aby jako neutekl. A když jsem to dodělala, stál najednou Hert u mne.

Nic jsme si neřekli. Jen jsme si lehli do trávy a milovali se tam. Ostatní se koupali, všimli si jenom, že jsme zmizeli. Až pak jsme přišli k nim a oni se dívali a čekali, co řeknu. Neřekla jsem nic, ale oni to poznali.“

„A potom?“ řekl lord.

„Naše instruktorka se to dozvěděla ještě ten večer; dovolila nám spát spolu v samostatným pokoji. Večer před tím jsme si ostříhali vlasy. On musel, šel na sever. Dívky ho žádaly, aby se mnou zůstal tři dny, jak se sluší a patří; to přijal. Slíbil mi, že až vyřídí tu svoji věc tam na severu, vrátí se ke mně.“

„A proč se nevrátil?“

„Nevím. Asi tu svoji věc nevyřídil. Nebo byli lepší a on padl. To se někdy stává...“

Foolbridge povzdechl. „Byl to krásný příběh.“

„Je to pravda.“

„Ale pak bylo ještě něco.“

„Jo. Pak byli jiní kluci. Ti už nešli na sever, zůstali, ale ne se mnou. A já si zvykla. Stačí ti to?“

„Nestačí. Co bylo dál?“

Zhluboka se nadechla a zas vydechla. „Po pořádku? Tak nejdřív škola. Výcvik. Dost tvrdej. Typ: uhlazená dívka křehkého zjevu. Specializace: učitelka hudby. Vyučuji: příčnou flétnu, klavír, harmónium. Hraju: dobře Mozarta, Beethovena a Bacha, obstojně vše ostatní, i z listu. Nasazení: Paříž, Marseille, Lyon a Bayonne ve Francii, Barcelona a Madrid ve Španělsku, Miláno, Capri a Rimini v Itálii. Zatykač: ve Španělsku za smrt chlápka, kterej tý mý křehkosti a uhlazenosti příliš uvěřil. Současnost: dovolená na základně. Poznámka: dočasný zákaz přivádět na svět děti. Takže lásky jen dočasné a bezvýznamné. Ještě chceš něco vědět?“

Foolbridge sklopil hlavu. „Považoval jsem vás za dívku, která se stala obětí... nepříznivých okolností. Zlých lidí, kteří vám ublížili. Nikoliv za vojáka, který plní něčí rozkazy.“

„Oběť? Ale jo, jsem obětí zlých lidí! Těch, co vpadli do mé země, pozabíjeli větší část mé rodiny a způsobili, že tady stojím s prázdnýma rukama proti celé armádě! Ano, bojuju jak umím; může se ti to líbit nebo ne. Když mě napadnou, bráním se. Když mi zrovna nikdo nechce ublížit, učím děti hrát Mozarta. A občas v noci brečím do polštáře. Tak už ti to stačí?“

„Naprosto.“

„Tak mne polib!“

Učinil to a neprotestoval. Řekla:

„To je slib. Už nikdy ti nevstoupím do cesty.“

„Nežádal jsem nic takového.“

Chvíli mlčela, jen její oči ho probodávaly. „Nerozumím ti. Co chceš, aby bylo?“

„Nic.“

Pokývla hlavou a odcházela. Ještě se jednou otočila:

„Jmenuji se Stella.“

A zmizela úplně.

Přípravy na večeři byly impozantní; hrabě Szarkay na vše osobně dohlížel, spolu s doňou Florés se zdržovali v kuchyni a proháněli mládež zvláštními požadavky. Lord Foolbridge bloumal sem tam, až narazil na Jacka; ten seděl v knihovně a četl něco z tlustého spisu opatřeného poznámkami na okrajích.

„V kuchyni se jim radši nepleť!“ poradil. „Něco rozjíždějí; při tom smějí být jenom... no, zasvěcení.“

„Připadá mi, že hovoříte o náboženském obřadu, lorde Jacku!“

„Přesně tak; pro starý jižany je jídlo posvátnej obřad. Dokonce dodržujou zvyk předkládat je božstvům na oltář jako Asijci. Teda, dneska už to dělají fakt jen jednotlivci; ale vypadá to, že se Szarkay a Florés rozhodli nám to předvést!“

„Jsem si samozřejmě vědom, že naši hostitelé jsou značně svérázní, ale...“

„To ještě nevíš, do jaké míry jsou svérázný! Každá věc má pro ně spoustu významových rovin; jedna je ta, na který myslí lidi ze severu, ty, co se považujou za normální. O stupeň výš jsou lidi, co se přistěhovali, ale snaží se splynout s jihem; ti už sem tam něco chápou, ale... Pak jsou takový, který už jižani dostali; ti ze severu jim říkají šílení fanatici. No a nejvyšší úroveň jsou lidi z doby císařství...“

„Jak byste definoval jejich duševní stav?“

„To se vůbec definovat neodvážím. Můžou říct a udělat prakticky cokoliv; nedělají rozdíl mezi dobrem a zlem, dokonce nic takovýho ani necítí. Žijou v šíleným snu, kterej si sami vytvářejí. Umíš to pochopit?“

„Domníváte se, že se to týká i doni Florés?“

„Je matkou rodu. Pokud nevíš, na jihu vládne matriarchát; řekl bych ještě, ale oni si nemyslí, že by to bylo něco zlého, co je třeba zrušit. Matka rodu je posvátná osoba, odpovědná Bohu za prospěch všech svých dětí, vnoučat, pravnoučat a tak. Otec či otcové jsou samozřejmě důležití a mohou hodně ovlivnit, ale pořád se počítá s tím, že můžou kdykoliv padnout nebo někde zmizet. Matka má za úkol zůstat na místě a bránit se jako lvice.“

„Zdá se, že... tohle jsem pochopil.“

„A v tomtéž duchu vychovat svoje dcery. Pokud se nezdaří, tak svoje vnučky. Jen se třesou, až si založí vlastní sídlo, porodí děti a budou je zuřivě chránit. Samozřejmě jsou vděčné muži, který jim ty děti udělá; taky dohlížejí, aby byl dokonalý po všech stránkách, mají ponětí o genetice, významu dědičnosti... jsou vzdělanější než my. To sídlo může být... třeba v Anglii. Ty pravděpodobně máš rodinný zámek?“

„Ano. Mám několik domů... na venkově.“

„To je roztomilé. O důvod víc, aby se ti tam nasadila nějaká křepelička, něžně o tebe pečovala a porodila ti pár zdravých potomků. Když budeš mít štěstí, nikdy ji neprokoukneš a budeš žít v iluzi, že je tak křehká, jak vypadá.“

„Ale ona není...?“

„Chraň Bůh toho, kdo by napadl ji nebo její děti. Dokázala by ho roztrhat holýma rukama na kusy. Už jsem takové viděl.“

„Mám to považovat za varování, lorde Jacku?“

„Považuj to, za co chceš. Třeba za doporučení.“

„To jsem nepochopil.“

„Nenajdeš lepší ženu. Bude o tebe pečovat jako o vlastní štěně. Možná i líp, protože jseš dojemně bezbrannej.“

„A kdybych nebyl... bezbranný?“

„Kladeš blbý otázky, Lorde. Proti těm panenkám je bezbrannej každej. Viděl jsi někdy jejich výcvik? Odpoledne vyhecovali malou Julii; napadli ji, že v manželství zlenivěla a že by se nedovedla bránit. Taky pár posměšnejch poznámek o vlasech... tak si zaběhla dozadu na zahradu zacvičit. Díval jsem se odtud z knihovny.“

„A co?“

„Všiml sis toho draka, co nosí na levým rameni? Takovej znak... tady je nakreslenej jako symbol. Dračí sekta z Číny, zasvěcení bojovníci, co dokážou jednou ranou ukopnout hlavu. Teda... nosí ho právem. I pár dalších, co tu jsou.“

Foolbridge si povzdychl; pak se zeptal: „Proč mi vlastně říkáte všechny ty věci, lorde Jacku? Děláte to proto, že mme chcete před těmi lidmi varovat? Jsou to přece vaši přátelé!“

„Varovat... ano, chci. Ale ne před nimi; před tebou. Jestli se nebudeš chránit, dostanou tě. Začneš je obdivovat a budeš chtít být taky takový. Začneš s nimi cvičit jejich bojové techniky; pak přidáš zvláštní návyky ve stravě, využívání příznivých a ochranu před nepříznivými faktory; od toho je krůček k magii. Nakonec z tebe bude něco jako oni.“

„Myslím, že tomu rozumím.“

„Ale jestli to chceš... já bych byl jenom rád!“

„Nechci. Co když nechci to ani ono?“

„Tak to jsem nepochopil vůbec!“

„Pokusím se to vysvětlit, lorde Jacku. Já vím, že mnoho lidí na různých místech světa má svoje vlastní zvyklosti. Tady v Arminu mají ty, o kterých jste hovořil. Jinde mají zase jiné. Kdybych měl za všech okolností podléhat místním zvykům, musel bych se při každé své zábavní cestě měnit. Proč bych to dělal?“

„Jestli rozumím, chceš zůstat takový, jaký jsi?“

„Naprosto správně.“

„To tě teda obdivuju. Budeš potřebovat hodně vnitřní síly.“

„Nemyslím. Řekl bych, že... postačí dobré vychování.“

Tichý Jack potřásl hlavou. „No... tak hodně štěstí!“

Na hraběte Szarkaye narazil lord ve velké jídelně; dohlížel tam na uspořádání stolů k hostině. Kromě předkládaných jídel muselo být dokonalé též stolní nádobí; některé věci mu nevyhovovaly, takže je odmítl a mladí museli přinést něco jiného.

„Jsem rád, že tě poznávám. Jak se ti tu líbí?“

„Děkuji, Vaše Milosti. Je to tu velmi příjemné.“

„Myslel jsem... všeobecně. Na jihu Arminu.“

„Moje odpověď zahrnovala tuto oblast.“

„Přesto, že tě chtěli zabít?“

„Nedomnívám se, že by to bylo vinou arminské vlády; té si vážím a velice ji obdivuji.“

„A nosíš její hvězdu na srdci.“

Lord Foolbridge se dotkl šerifské hvězdy, zavěšené na blůze.

„Snad; ale to bylo spíš proto, že jsem chtěl pomoci kamarádům. Šli do boje a já jako čestný muž nemohl zůstat stranou...“

„To jsi řekl velmi správně. Čestný muž. Je mnoho mužů, kteří by to neudělali. Jak bychom jim pak říkali? Až přijdeš ke dvoru prince Lery, obrať se na mne, představím tě Vládci.“

„Bude mi velkým potěšením, hrabě.“

„Tak...“ Szarkay svěsil se stěny meč, jediným pohybem vytasil a zacvičil pár cviků kata. „Dobrá zbraň, co říkáš?“

„Nevyznám se příliš v orientálních zbraních.“

„Ale poznáš, co to je, jak vidím!“

„Japonský samurajský meč. Zřejmě trofej z cest.“

„To je velikej omyl, Ánri!“ ozvala se doňa Florés, která právě vstupovala. „To je můj válečnej meč! S tím jsem vlastnoručně bojovala, naposledy za války...“

„Nedovedu si představit, madame, že byste byla schopna někomu ublížit tak hroznou zbraní!“ řekl lord galantně.

„Dík, ty seš opravdu legrační! Na co myslíš že jsem tam byla, ty chytrej? To víš, že jsem tu a tam někomu ublížila. Pokud bych to chtěla počítat, mohlo jich být za život tak padesát. To myslím v Africe, pak za války a sem tam někdo i po ní. Já byla dokonce v Bitvě Stínů, ještě s císařovnou a...“ zarazila se, pohlédla na Szarkaye a dokončila: „...s Kateřinou.“

Její opatrnost byla zbytečná, lord neměl tušení, kdo byla Kateřina a proč je to tak důležité.

Rolf zasunul meč do pochvy, políbil jeho rukojeť a vložil jej do rukou Florés, která jej rovněž políbila a vrátila na zeď.

„Doufám, že až přijde válka, bude zas užitečnej...“

„Vy chcete jít do boje ještě teď?“

„A co myslíš? Jsem stará, ale ještě nejsem mrtvá. Za chvilku bude Rolf obětovat jídlo. Co kdybych zkusila pro změnu obětovat nějakýho nepřítele?“

„Echm...“ Foolbridge se rozhodl nechápat.

„Tohle je obětní zbraň! Když s její pomocí vezmu někomu řádným způsobem život, odchází do Věčnosti a narodí se v příštím životě jako člen bojovnické kasty. Měl by mi být vděčnej.“

„Hm... a je?“

„Někteří se trapně vzpouzejí. Ale ty přesvědčíme!“

„Přesto... jste dáma a pramáti rodu!“

„Přísahali jsme, že padneme při obraně vlasti. Skoro se mi zdá lepší zařvat v boji než uhynout na posteli jako lazar. Co ty na to řekneš, Rolfe?“

„Souhlasím, přímo nadšeně. Smrti se nebojím a minci pro Chárona nosím na krku jako talisman!“

„Proč se všechny řeči, které se vedou v této zemi, musí točit pouze okolo válek a umírání?“ tázal se lord.

„Jenom polovina!“ usmál se Rolf. „Druhá polovina hovoří o lásce a jejím naplnění.“

„Dejme tomu. Ale jsou snad i jiná témata, než tahle!“

„Schválně, která?“

„Nevím. Ale je jich hodně. Například věda. Nebo umění.“

„Věda nám pomáhá v životě; a život vyplývá z lásky. Umění mluví stejně, o lásce a smrti. To nejsou odtažitá témata; alespoň já je tak nepojímám.“

„Náboženství.“

„Lásku a smrt ustanovil Bůh.“ řekla Florés.

„A Bůh je naším bratrem!“

„Bůh stvořil ostrov Armin a dal nám jej, aby nám byl rájem!“

„Bůh je naše zbraň, naše síla, náš život.“

Ta střídavá recitace citátů z posvátných textů lorda odzbrojila a zahnala do defenzívy. Zmateně zamumlal:

„Musí být přece ještě něco jiného!“

„Ano, práce. Třetí pól trojúhelníku, naplnění času mezi zrozením a smrtí. Ale my mluvíme o práci málokdy. Práci je třeba konat, ne o ní mluvit.“

„Tak dobře!“ řekl potěšeně lord. „Třeba o práci...“

„O té budeme mluvit, až bude zapotřebí. Například až se bude napouštět ta přehrada.“

„O přehradě jsem už slyšel, ale nevím, co to je!“

„Už několik let stavíme přehradu. Teď při těch deštích jsme ji napustili. Až přestane období dešťů, spustíme slavnostně vodní elektrárnu a zahájíme provoz. Bude slavnost...“

„Ach tak. A kde vůbec je ta přehrada?“

Florés postrčila lorda k oknu a ukázala mu ven. Bylo pravdou, že okolo města se rozlévala velká špinavá kaluž vody, ale dosud se domníval, že je to jenom zatopená step. „To je naše přehrada. Vlastně její jezero.“

„A přehradní hráz?“

„Asi dva kilometry odtud na východ. V takovém údolí. Tady to nešlo, je tu rovina.“

„Ach tak. Až přestane pršet, rád bych se tam podíval.“

„Já myslela, že se zúčastníš slavnosti! Bude to legrace...“

Lord zaváhal. „Bude to opět záležitost místního... folklóru, nebo něco podobného?“

„Ano, něco na ten způsob. Ale neboj, nějaká děvčata tam budou a k večeru se jistě něco strhne, co by tě mohlo zajímat.“

„Tak jsem to nemyslel!“ řekl a tváře mu zrudly.

„Právě!“ povzdychla si Florés, zavěsila se do Rolfa a šla s ním do kuchyně; bylo nutno pokračovat v přípravách.

Z jídelny ho taktně, leč nekompromisně vyhnali. Měli tam příliš práce a on všude překážel; odešel tedy a bloumal po chodbách, až narazil opět na Stellu. Málem ji nepoznal a trochu zaváhal, když ji viděl, neboť se značně změnila. Nyní byla oděná do atlasových kalhot bílé barvy a poněkud tureckého střihu, měkkých zlacených střevíců s jakýmisi křidélky po stranách a rudé peleríny, přehozené přes ramena a sepjaté zlatým tepaným řetězem přes prsa. Nahá ňadra se jí pod pelerínou vášnivě dmula. Tvář měla nalíčenou ve stylu dávných čarodějek a ke krátkým vlasům moderního střihu přidala dlouhé umělé lokny, spadající až na záda.

„Ach, promiňte,“ uklonil se jí. „Nepoznal jsem vás...“

„To byl důvod. A co, líbím?“

„Váš vzhled je poněkud... fantastický.“

„Hm... kdyby tak tvoje slova byla čitelnější! Naučili mě ve škole odhadovat svoje partnery. Proč tvoje slova říkají vždycky něco jiného než zbytek těla?“

„Obávám se, že vám nerozumím!“

„Podívej, existuje taková věda o vztazích mezi živými entitami. Sympatie - antipatie, zájem o kontakt - odpor k němu; kladný či záporný pól, chápeš? Ty dáváš slovy najevo odtažitost, ale zbytek tvé osobnosti mi posílá různé výzvy. Uvědom si, já sice nejsem žádná extra čarodějka, ale energie vnímám dost dobře. Ty dokonce chceš, abych... ne, nemusíš spouštět žádnou mříž, stejně to proti mně nedokážeš! Líbím se ti...“

„Hovoříte velmi otevřeně, slečno!“

„Já otevřeně dokonce i jednám! A žádám to samé od tebe; proč se neuvolníš a nepřiznáš si, o co ti jde? Jsem zvyklá neurazit se!“

„Omlouvám se, pokud jsem vás urazil...“

„Chceš, abych byla s tebou? Nebudu se ti vnucovat, jenom ti poradím, když bude třeba. Babička nebude mít dnes večer čas ti vysvětlovat, co vidíš...“

„Bude mi to vřelým potěšením, slečno.“

„A nemohl bys mi aspoň tenhle večer říkat normálně? Já jsem se sice naučila v cizích jazycích vykat lidem; možná bych dokázala komunikovat na úrovni Vašeho lordstva, ale proč to dělat? Neláká tě zkusit chovat se aspoň chvíli jako občan této země?“

„Pro jeden večer?“ zaváhal.

„Dokázal bys to, co já mezi lidmi?“

„Co bych měl jako dělat?“

„Být přirozený. Oprostit se od té škrobenosti, která tě tak... činí zvláštním. Být trochu víc milý k lidem, nechovat se tak... cize. Nevím, zda to chápeš.“

„Zdá se, že ano.“

„No, nevím. Začít bychom mohli oblečením.“

„Nemám nic, než tento oděv. Pokoušel jsem zakoupit si v tomto městě frak, avšak nebylo to dosti dobře možné. Svou garderobu jsem bohužel na radu přátel musel zanechat na místě, kde nás přepadli; a novou jsem doposud nezískal!“

„Já nemyslela frak. Myslím nějaké normální lidské šaty; něco jako mají na sobě naši kluci!“

„Bude to působit poněkud... nezvykle.“

„Tak řekni rovnou směšně! Přece tu nejsi jako panák v žurnále, ale jako člověk, jeden z nás! Nemusíš se bát ničeho trapnýho; kdyby se ti smáli, zasměješ se taky, každej je něčím druhejm pro legraci. A kdo takový štěstí nemá, aby byl ostatním k zábavě jen tím, jak vypadá a jak se chová, musí vykládat vtipy.“

Ohlédla se na jednoho z chlapců a křikla: „Dirku! Vem ho k sobě a dej mu nějaký hadry, co by mohl nosit na slavnosti!“

„Tohohle?“ zeptal se Dirk přezíravě. „A on to chce?“

„Kašli na to, co chce on! Dělej, co chci já!“

„Tak to jo. Prosím, jdeme!“

Zamířili do zadního traktu; Dirk otevřel dveře do místnosti, která mohla fungovat jako šatna, ale taky jako průchoďák do sprch a lázně. O tomto zařízení měl Foolbridge své představy zásadně nesouhlasné s arminskými. Jeho představy pomiňme, jsou dostatečně jasné. Ty místní jsou zajímavější.

Arminská lázeň vyžaduje především velikou halu s bazénem, který je co největší, napuštěný průzračně čistou vodou a po dohodě přítomných přijatelně teplý či studený. Okolo jsou boční bazénky, vany, vířivé nádrže, sprchy, masérny, solária, odpočívárny, sauna se společenskou místností atd. Řekněme si rovnou, nic takového v Case nebylo. Což je samozřejmě chyba; ale až bude postavena přehrada a získán dostatek vody, plánovala se komplexní přestavba a doplnění těchto nesmírně potřebných součástí.

Teď, co skutečně bylo: obdélníková místnost s vysokým stropem ze skleněných dlaždic, částečně barevných. Uprostřed pět sprch, po stranách vany opatřené igelitovými závěsy, kabina na horské slunce, další kabiny doposud nevyjasněného účelu, rozestavěné. Termín horské slunce je taky ne zcela výstižný; byly to paprsky, kterými se prohřívaly části těla, když to potřebovaly. Dále tu byl operační stůl s příslušným osvětlením a přístroji, které však nebyly zcela na úrovni doby; řada jich byla zakoupených za různých okolností pod rukou. V rohu dvojí dveře na toalety. Po stranách dveře do pánské a dámské šatny, prádelny a skladiště.

Arminská lázeň slouží jako společenské středisko; kdo pocítí touhu se vykoupat, zacvičit, dát se masírovat a pobavit se, může se tam sejít s kamarády, pohovořit si, pojíst a popít a podobně. Většina lidí necítí zábrany být nazí v přítomnosti druhých; rodilým Arminům je dokonce těžké vysvětlit, proč je cítí někdo druhý. Naopak jim činí potěšení pečovat o své tělo společně s ostatními, zvláště chlapcům o dívky a naopak.

Takže, co viděl lord Foolbridge: Dirk, vytáhlý blonďáček s jedním okem šilhajícím neustále někam na stranu, jej zavedl do šatny chlapců, kde se skupina přítomných usilovně snažila najít v čerstvě vyčištěných svršcích zrovna ty svoje. Pokud se jim to nepodaří, potom získat nějaký lepší kus výměnou; to ovšem chtěl každý, takže bylo nutno mít bystré oči, aby jeden uhájil svoje a získal cizí; a dobrou vyřídilku, aby to zdůvodnil.

Dveře do koupelny byly neustále otevřené, šuměly odtamtud sprchy a občas se někdo šel vykoupat nebo se vracel mokrý. Dveřmi mohly volně vstupovat dívky, což také bez zábran činily; byly samozřejmě nahé, a nevěnovaly tomu pozornost. Sháněly mýdlo, šampon na vlasy, různé části oděvu nebo kamaráda, který by se jim věnoval při jejich toaletě. Chlapci činili totéž v dívčí šatně; pokud se někdo pokoušel vyhodit je, považovali to za laškování.

Termín věnovat se toaletě znamená ve sprše namydlit a důkladně promasírovat celé tělo; tuto službu si prokazovali vzájemně, tedy si k tomu vybírali své oblíbené partnery z milostných her. Masáž se považovala za tím účinnější, čím trvala déle a byla důraznější - vynechat erotické partie by byla buď hrubá urážka, nebo nesmysl vyvolávající nepochopení. A protože móda v poslední době zásadně vyžadovala důkladné vyholení celého těla, bylo pochopitelné, že si to nechávali dělat také. Od milostného partnera to brali jako mimořádně příjemné. Zvláště dnes; předešlé události mezi Alainem a Julií je vzrušovaly a vybízely k následování.

Ke zděšení lorda Foolbridge; nedokázal si představit, že by se měl k něčemu takovému snížit. Nechápal řadu věcí; kromě jiného veškeré poznámky, vztahující se k čichovým vjemům. Nedivme se, je těžké pochopit něco, pro co nemáme dost očištěné vnímání; dlouhým stykem se šelmami si mládež samozřejmě vypěstovala určité návyky, ale jak to rychle vysvětlit cizinci?

Přišel rovnou doprostřed určité hry; jedna dívka se pokoušela vylákat chlapce, který se jí líbil, aby ji po krátké honičce za účasti všech ostatních chytil, přemohl její odpor, odvlekl ji do sprch, tam namydlil a umyl jako malé dítě; potom, bude-li místo, položil na operační stůl, znovu namydlil a oholil všechny chloupky, které na těle najde. Čím bude pečlivější a čím déle bude hledat, tím líp. Neuškodí, když jí čas od času dokáže svoji sílu kratší potyčkou; ona se bude bránit kromě jiného pištěním, ječením, křikem o pomoc, zoufale bezúčelnou obranou a podobně, na což ovšem nikdo další nebude reagovat, leda snad posměšky. Jak to dlouho bude trvat, bylo fuk; takže jediný problém byl stísněné místo a velký počet druhých, kteří chtěli dělat totéž.

Samozřejmý předpoklad byl, že to dívka chlapci oplatí. Což bylo ovšem složitější; móda velela, aby muž vypadal drsně a naháněl nepřátelům hrůzu, což zahrnovalo také výrazné ochlupení těla. Na tváři bylo žádoucí zhruba týdenní strniště; pokud se ale bojovník hodlal věnovat svojí dámě, slušelo se, aby se kvůli ní této mužné ozdoby zbavil a dal jí tím najevo, co všechno je ochoten pro ni udělat. Další (magické) významy snad není třeba projednávat; pro většinu přítomných to byla společenská zábava.

Hra mezi Alainem a Julií tomu dodala nové dimenze. O ostříhání vlasů se sice vyprávěly všelijaké legendy, ale ty začínaly slovy Za dávných časů; náhlá aktualizace vzbudila příjemnou pozornost a vybízela k následování, ale zase ne natolik, aby se projevila nějakým činem. Alain a Julie tu ostatně byli taky; čekalo se, zda až si začnou upravovat tělo, se zarazí u svých ježků či nikoliv. Co bude dál? Nikdo nevěděl, atmosféra byla rozjitřená. Do toho přišli Henry, Dirk a Stella. Ta už byla oblečená do slavnostního, zvládla to sama a rychle, bez pomoci kohokoliv; což taky něco znamenalo. A dávala najevo, že se do hry ostatních za žádných okolností nehodlá plést, ani přiblížit ke sprchám, kde stříkala voda a pocákat někoho, kdo už měl něco oblečené, se považovalo za dobrý vtip.

Dirk si počínal smysluplně; otevřel skříně se všelijakými oděvy a prohlížel je, aby našel něco vhodného. Lordovi dal pokyn:

„Zatím se osprchuj a tyhle hadry někam pohoď; já pak ukecám holky, aby ti je vypraly a trochu daly do pořádku. Samozřejmě se jim nebude chtít, ale já už je přesvědčím!“

„To očekáváte, že se budu svlékat před lidmi?“ zeptal se Henry tak pohoršeným tónem, že jim to muselo okamžitě objasnit situaci.

Neobjasnilo; nebo to nechtěli dát najevo.

„Jo, a dělej! Budeš si muset uhájit místo, placu je málo a některý jedinci ještě překážejí ostatním!“ Dirkova kritika se týkala dvojice, která právě odstartovala zuřivou rvačku, přičemž vybízela ostatní k fandění. Lord viděl naposled podobnou scénu na obraze, zobrazujícím únos Heleny Trojské.

„V tom případě by snad bylo logické, abych odešel já a současný zmatek ještě dále nezvyšoval...“

„Sakra, ale pak se nevykoupeš!“ naštval se Dirk. „To chceš jít na slavnost špinavej?“

Takové obvinění lord na sobě nechat nemohl. Váhal co dělat, zatímco Dirk se hrabal v různých oděvech a přemýšlel, který komu patří a jak moc bude nadávat, když mu ho seberou. Některé zjevně nepatřily nikomu; kdosi je tu nechal, když se mu nevešly do sedlové brašny, ale určitě se pro ně někdy staví, až zas přijede. Určitě ho neraní mrtvice, když je nenajde, ale...

Lord konečně vyřešil svůj problém: objevil velkou osušku, která nevypadala, že má momentálně nějaký účel, a hodlal se do ní zahalit, zatímco prokličkuje do sprch. Problémem byla ovšem Stella, která se sice do ničeho nepletla, ale byla tady!

„Směl bych vás požádat, slečno Stello, abyste na chvilku odešla z této místnosti, abych se mohl převléknout?“

„Tak se převlíkni. Mně to nevadí!“

„V tom případě se odhalit nemohu!“

Zablýskla očima. „Tak jo; ale řekni to jako člověk!“

Chvíli váhal. Pak pronesl téměř přesnou jižanskou intonací: „Hele, vypadni na chvilku, než se přestrojím!“

„Dejme tomu. Až budeš, pískni.“ řekla a skutečně odešla.

Vzhledem k tomu, že souboj skončil vítězstvím chlapce a on dívku surově, za jejího zoufalého křiku odvlekl do sprchy, nezůstalo v místnosti nic ženského; kamarádi šli přihlížet další fázi rvačky ve sprchách a někdo dokonce kopl do dveří, takže se zavřely. Henry Foolbridge se mohl svléknout.

Na první pohled viděl, že jeho tělo je zásadně rozdílné od jiných barvou pleti a naprostým nedostatkem tetování; to ovšem u Arminů nepřicházelo v úvahu. Dirk, který měl předtím něco na sobě, se svlékl současně s ním, ale naprosto si nedělal starosti a zůstal nahý. Byl blonďák a jeho kůže byla mezi ostatními brána za velmi světlou; lord by ji definoval jako světle hnědou. Všude po těle měl tetování, jednou i více barvami; na prsou rozhodně ozdobné řezby, na zádech stopy po častém bičování (od kamarádů, napřed v rámci trýznění v zajetí, pak dobrovolně k přivedení do mystické extáze). Ostatní jizvy očividně utržil v boji se šelmami nebo při různých drobných úrazech.

Tím nechceme říct, že by se lord ponížil tím, že by si jeho tělo prohlížel; nebylo možné to nevidět. On Dirk jako bojovník byl zvyklý, že si jeho tělo ostatní prohlíželi, včetně detailů, a pronášeli různé komentáře, většinou ne moc pochvalné. Ideálem pro všechny byla mohutná hora svalů, nadaná inteligencí génia, postřehem leoparda a chladnokrevností hada; takové osoby se však často nepotkávaly a kdo se jim nejvíc blížil, stával se favoritem a byly na něj nasazovány vysoké sázky. Lord rád sázel na koně, také dostihy chrtů považoval za ušlechtilé a byl by si vsadil i na boje mezi lidmi, kdyby o nich věděl. V tom případě by Dirka považoval za závodníka a jeho tělo za předmět zájmu, ale...

Ale zatím se proplížil za zády ostatních do jednoho vanového oddělení, zatáhl za sebou igelit a začal se umývat tak rychle, jak dokázal. Prošlo mu to, všichni se zabývali mohutnou rvačkou mezi ne zcela jasným počtem soupeřů. Ani důvod nebyl dost jasný; nejspíš vrozená bujnost a sexuální touha, vzrůstající s počátkem večera. Osprchoval se ruční sprchou, zabalil zase do osušky a bez problémů se vrátil do oblékárny; Dirk během té doby postával ve dveřích a radil ostatním, hbitě uhýbaje předmětům, které po něm postižení házeli.

„Nuže, lorde Dirku,“ řekl Foolbridge. „Domníváte se, že byste mi mohl pomoci ve výběru oděvu, který by schválila Miss Stella?“

Dirk řekl: „Eeeh... no snad... a co bys rád?“

„Obávám se, že nemám dostatečný přehled...“

„No jo. Tak já... kalhoty ti dám svoje. Snad ti budou.“

Dirk byl vytáhlý, i když ne tak vysoký jako lord. Hodil po něm přiléhavé bílé kalhoty ze zvláštní elastické látky, kopírující téměř přesně linie těla. „Hoď to na sebe!“

„Děkuji, ale... co vy, lorde Dirku?“

„Já si seženu něco jinýho... Nebo půjdu nahej, no!“

Foolbridge se pokusil dostat do kalhot, ale měl s tím určité potíže; chyběl mu výborný pan Parson, jehož služby byly životně důležité. Dirk pomáhal jak uměl, zatímco Henry se snažil, aby se jej chlapec příliš nedotýkal. Z nejasných důvodů považoval dotyky Arminů obojího pohlaví za znečišťující.

„Počkej, až Stella přijde na to, že ses neoholil! Ta ti dá!“

Henry uvažoval, jak by na to mohla přijít; když mu to došlo, silně zrudl a zapřemýšlel, jak dát tomu nevychovanci najevo, že právě urazil nejen jeho, ale také dámu.

„Já nevím, co teď... snad něco konzervativního?“

Tím byl v Dirkově pojetí brokátový kabátek se zlatým vyšíváním, jaké se nosily asi tak osm let po válce. Od té doby utekla značná doba, ale pořád ještě visely v řadě šatníků. Když lord vyrozuměl, že se jedná o oblečení dost vyšlé z módy, kroutil hlavou.

„Ale což košile? Přece si to nemohu obléci na holé tělo?“

„Proč ne?“ vykulil oči Dirk.

Představa, že by někdo mohl vidět jeho hrudník, lorda deptala. Dirka nikoliv; na hrudi nosil své nejdůležitější znaky tetování, v podstatě občanský průkaz. Samozřejmě chápal, že se Henry může trochu stydět, že tetování nemá; ale to se přece dá jednoduše napravit a Stella se určitě postará, aby její manžel nevypadal před ostatními jako blbec.

To ovšem Dirk nahlas neřekl; stačilo, když naznačil, že by se to Stelle mohlo líbit, a lord už se stahoval do defenzívy. Vůbec nechápal, proč je spojován se Stellou. Pro Dirka byla situace jasná: dřív nebo později ho Stella svede, vezme si ho a získá tím nové pozoruhodné perspektivy pro sebe i celou smečku. Dobrý důvod, aby jí všichni pomáhali ze všech sil.

Ale zatím Foolbridge něco vysvětloval a Dirk nechápal. Už ho to zmáhalo, nebyl na řešení nějakých složitých rébusů. Otevřel dveře a vykřikl: „Stello, pojď si ho zkontrolovat! Já bych řekl, že je dobrej dost...“

Stella je dokonale zmátla tím, že tam nebyla. Dirka to přivedlo do rozpaků a nevěděl, co si počít; v zoufalství se obrátil na osobu, kterou považoval za soudnou, totiž Julii. Alain byl jeho kamarád (pokrevní bratr), Julie sestřenice a kdysi dávno družka z dětských her, které však nepřerostly nevinný rámec.

„Ale jo, štěkne mu to!“ konstatoval Alain. „Aspoň to tak neřve, že přitáh odněkud z cizího pekla!“

„Seš blbej!“ pravila Julie. „Koukej na ty vlasy! S těma se musí rozhodně něco udělat, vypadá jako kretén!“

Lord měl při pohledu zblízka pocit, že její ježek se ještě víc zkrátil, pokud to je možné; ale pořád ještě nebyla vyholená.

„Můj kadeřník mi obvykle doporučoval...“ začal rozpravu.

„Ty mlč!“ zakřikla ho. „Hele, co takhle přečesat mu ty rousy dopředu a seříznout? Bude pořád vypadat jako blbec, ale míň!“

„Dělej, jak rozumíš!“ doporučil Alain. „Tak nekecej a hoď sem mý cajky!“

„Slečno Julie, domnívám se...“

„Tvůj účes je moc obyčejnej, takovej bělošskej, chápeš? Musím ti ho malinko vylepšit, to jinak nejde!“

„Dobrá... tak tedy stříhejte!“ odevzdal se do její vůle.

„Stříhat? Proč? Buď rád, že ti to trochu narostlo!“

Popadla hřeben a začala mu vlasy česat přes uši, jak nejvíc to šlo. Tím se jeho poněkud koňský obličej ještě zvýraznil; Julii se však zalíbilo jeho obočí, přejížděla po něm hřebenem a usilovně přemýšlela, jak je ještě víc zvýraznit.

„Uvědom si: když mu ho teď přistřihnu a trochu přibarvím, získá jeho tvář vysloveně brutální výraz!“ vykřikovala. „Je od přírody nadán schopností přemáhat, ovládat a drtit; je to válečník, král a ničitel z rodu Viléma Dobyvatele! V jeho krvi kolují ušlechtilé geny britských králů!“

Tohle nemohl Alain poslouchat bez újmy na vlastní cti.

„Máš na mysli ty ušlechtilé barbary, kteří zdupali svými kopyty moji překrásnou vlast a upálili Svatou Janu z Arcu? Dobyvatele, kteří se sto let snažili nás zotročit, ale nakonec byli nuceni táhnout zpátky za kanál i se svým krvavým králem Jindřichem?“

Některé výroky nemohl snést zase Foolbridge.

„Pane, jestli jsem správně porozuměl vašim slovům, považujete se za Francouze? A dopustil jste se v té souvislosti výroků, jež hanobí moje předky, spřízněné s královským rodem?“

„Řekl jsem jenom pravdu, pane!“ zaplály oči Alainovi.

„V tom případě vás očekává souboj,“ řekl lord. „Žabožroute!“

„Těším se na něj, ty tvarohovej ksichte!“

„Stop!“ zaječela Julie, potěšená vývojem situace stejně jako ostatní. „Stoptime! Přerušuji utkání do zítřka!“

Lord se zarazil, Alain byl zvyklý manželku poslouchat.

„Ano... připouštím, že souboje se mají konat za úsvitu...“

„Jakou zbraň vaše lordstvo ovládá?“ snažil se uklidnit Alain.

„Angličan ovládá jakoukoliv zbraň!“ „Pro začátek bych navrhl pěsti,“ řekl Dirk. „Boxuješ?“

„Byl jsem přeborníkem dorosteneckého družstva v Etonu!“

„Skvělý! Tak zítra si to rozdáte - teď se uklidněte a zakazuju další hádky na toto téma. Ale líbí se mi, Lorde, jak ses rozjel! Vypadá to, že seš správnej chlap...“

Foolbridge si sedl a nechal si dělat s obličejem, co Julii právě napadlo. Ostatní se vyjadřovali různě, většinou s nadšeným souhlasem; člověk, jehož čekala nějaká potyčka, se těšil plné náklonnosti všech případných diváků.

„No - takhle se budeš Stelle rozhodně líbit!“

„Jsem potěšen vaším úsudkem,“ prohlásil, shlížeje se v zrcadle. „Jen doufám, že mne nespatří nikdo z mých známých a přátel!“

„Ale běž! Copak u vás není zvykem nosit takové oblečení, jaké je v tý či oný zemi zvykem? U nás jo, my jsme přizpůsobiví...“

„Ovšem, snad. Avšak pokud se jedná o oblečení výrazně nižší společenské vrstvy obyvatelstva, potom se nedomnívám, že by to urození gentlemani, z nichž se skládá převážná většina mých známých, přijali s pochopením!“

„Jak to myslíš, nižší vrstvy? My snad nejsme šlechta?“

„Tak jsem to samozřejmě nemyslel; avšak domnívám se, že v tomto případě se jedná o přestrojení za účelem karnevalové zábavy, jak jsem ostatně seznal při posledním večírku.“

„Hm. Jak podle tebe vypadá normální oblečení?“

„Obávám se, že nikoho normálně oblečeného jsem doposud v této zemi nespatřil. Oděvy lordů Teda, Donalda a Boba Harweye...“

„To jsou hadry na cesty a do boje. Tak se oblíkáme taky, když děláme něco takovýho. Ale na šlechtických dvorech se oblíkáme takhle... když teda vůbec! Ty brokátový kabátky byly odznaky arminský šlechty v dobách, kdy se k tomu ještě mohli na severu hrdě hlásit. Proto je nosíme i my.“

„Skutečně? Na šlechtice mi to připadá velice výstřední!“

„Tak vidíš. Nám připadá divnej frak a bílá košile s kravatou či motýlem. U nás je to spíš oblečení sňatkových podvodníků a řemeslných hráčů karet!“

Foolbridge se hluboce zamyslel. „Směl bych se nadáti, že mohu na vašem vyjádření postavit svoje další počínání?“

Někteří přítomní nepochopili tu větu vůbec, ale Julie řekla: „Ujišťuji tě o tomhle: všichni tady jsme šlechta a víme, jak se máme chovat. Naše chování je v této zemi správné. Nikdo rozumný by ti neřekl nic jiného.“

Foolbridge se rozhlížel z jednoho na druhého; žádný neuhnul očima, všichni se tvářili vážně a on cítil, že by jim měl věřit. Tak si odkašlal, aby srovnal hlas, a odpověděl:

„Pokusím se jednat... vstřícně.“

Radši ho už nechali; vydal se zase do haly, kde právě skupina hostí naslouchala vyprávění Rolfa Szarkaye a doňi Florés. Ježto nezachytil začátek, nepodařilo se mu pochopit, o co jde; jenom vyrozuměl mezi výbuchy smíchu:

„...a jak je v Casablance to tržiště... jako od Lví mešity nalevo, jestli pamatuješ...“

„Jak tam měli ty fantastický pomeranče?“

„No, tak tam prodával takovej starej fousatej Arab a ten se strašně hádal, zvlášť když viděl někoho bílýho, kterej se v tom neměl moc vyznat. A Arrigo...“

„Počkej, to musím vysvětlit! On byl hroznej rasista, svět neviděl takovýho blbce, když se o něj otřela nějaká černá kůže, tak dostával psotník...“

„...no a Arrigo mu povídá: Jestli mě budeš šidit, tak já budu muset chytit ten tvůj krámek a...“

„...a ten Arab...“ doňa Florés se zakuckala a co říkal Arab, se jí nepodařilo vyslovit; chvíli něco povídali v nesrozumitelné řeči, snad opravdu arabsky, najednou Rolf přešel zase na téměř srozumitelnou arminštinu:

„...a vystrčil hlavu zpod tý hromady a povídá: Takovej mám dojem, že se tady děje něco nepatřičnýho!“

Následoval hromový smích všech zúčastněných. Lord Foolbridge pokrčil rameny, neboť podstata vtipu mu zcela unikla.

Rolf Szarkay začal vyprávět jiný příběh. Podstatou bylo nějaké dobrodružství na lodi, která se jmenovala Princezna Margot a snad patřila nějakému komthuru Knassenovi, ačkoliv to nebylo naprosto jisté. Deset minut popisoval oplachtění a všichni jeho lodnickým výrazům dokonale rozuměli; až na lorda, který se cítil jako prodaný, neboť co je škot a fal a úvazky, mu nikdo nevysvětlil.

Raději se poohlédl po Stelle. Mezi posluchači nebyla; nalezl ji v kapli, kde seděla bokem od oltáře, před sebou na zemi položené harmónium, levou rukou rytmicky pohybovala měchem a pravou hrála. Oči měla zavřené a její tvář vyjadřovala posvátné vytržení; a ta hudba byla nádherná. Henry naslouchal jen chvíli a už měl slzy v očích; v té chvíli pochopil, jak je osamělá a nešťastná a jak zoufale hledá někoho, kdo by ji měl rád.

Raději se odplížil, aniž ji oslovil.

V knihovně diskutoval Jack s několika mladými - o Rolfovi.

„...já ale skutečně nemůžu říct, jakého je náboženství! Snad je súffi; slyšel jsem ho zpívat a tančit...“

„Možný by to bylo, ten citát byl z Koránu!“

„Já myslel, že je křesťan!“

„...ale jo, křesťan je taky!“

„To by musel být jenom křesťan! Nic jinýho!“

„Když to je těžký! Já jsem jednou uzavřel bratrství s Omarem Chaiidím, ten je šiíta; na dotvrzení mi dal za manželku svou sestru, ale musel jsem formálně přestoupit na jejich víru. Osobně mi udělal obřízku; Haffi se moc smála a vykřikovala, že je dost zvědavá na ten rozdíl...“

„Tak to není žádnej šiíta! Tam ženská nesmí pípnout...“

„...by ses divil! A co, je to jeho ségra, ale už moje žena!“

„Kde ji teda máš?“

„Nechal jsem ji tam, ale chci se stavit, jen co zas pojedu kolem! Je to za čárou, na severu...“

„To seš skutečně vzornej manžel!“

„...trhněte si nohou, blbci!“

„Tak co ten Rolf? Je mohamedán nebo ne?“

„Určitě není; sami jste viděli, že víno pije docela rád! A maso jí taky, dokonce vepřový; to by muslim neudělal!“

„Ale obětuje jenom jídla ze zeleniny!“

„To taky nic neznamená, to dělal za císařství každej! Kardinál Baarfelt píše ve svejch Pokynech, že...“

„Baarfelt byl Védantista, to nemůžeš srovnávat...“

„Taky kecáš! Védantu učil, to je fakt, ale používal jí jenom na posílení svý magický moci; v Grimoriu říká...“

„Ty mi vykládej, že jsi studoval Grimorium!“

Lord Foolbridge naslouchal jejich hádajícím se hlasům; potom se zeptal Jacka tiše, ale přesto dost pronikavě:

„Pokud jsem vyrozuměl, je předmětem sporu otázka, jakou víru či náboženství vyznává hrabě Szarkay. Je-li tato věc pro vás natolik důležitá, proč se jej na to nezeptáte rovnou?“

„To je nápad!“ vykřikl někdo. „Zajmeme ho a když nebude chtít odpovídat, natáhneme na skřipec! Na mučení promluví!“

„Tedy, tuto metodu jsem na mysli neměl...“ začal lord.

„Myslíš, že bysme to zvládli?“ ptal se jiný pochybovačně. „Ono by se mu to možná líbilo, ale... kdyby se naštval?“

„Ty by ses naštval, kdybysme tě zmučili?“

„Myslel by, že je to součást milostných her s Florés!“

„Pánové, já nechápu...“ zvýšil hlas Foolbridge.

„Nech je ječet,“ stáhl ho Jack za rukáv. „Oni jen tak kecají!“

„Co se stane, když mu tu otázku položím sám?“

„To nevím, co se stane. Podívej, komthur podle starých zvyků má za povinnost poučovat mládež a učit ji vlastním příkladem. Nikdo mu už ale nemá co radit, jak to dělat. Někomu řekne jednu věc, dalšímu druhou; dohromady je to úplné poučení, ale...“

„Rozumím. Je to něco jako hra?“

„Naprosto správně. Všichni jsou nesmírně rádi, že takový člověk je mezi nimi; rádi by, aby se zdržel co nejvíc, ale...“

„Mají na to jen jeden večer, protože jeho poslání jej odešle dál. Rozumím. Co se tedy stane, když se ho zeptám přímo?“

„Nevím. Buď odpoví, nebo se nějak vykroutí.“

A tak se Foolbridge zase vrátil do jídelny; dívky dokončovaly přípravu slavnostní hostiny a napřed ho chtěly vyhodit, ale pak mu začaly lichotit ohledně oblečení a účesu. Ony samy měly na sobě dráždivě rafinovaná roucha, která něco odhalovala a ještě víc slibovala.

Netajily se svými záměry někoho svést.

Henry položil otázku ohledně Rolfa.

„Ten je v kapli, ale neruš ho. Provádí obětování.“

„Ano, chápu. Ale... smím se zeptat, co vůbec je to obětování?“

Nastalo pár okamžiků ohromeného ticha; pak někdo vyprskl smíchy a další se zatvářili pohoršeně, ale všichni to zase zvládli.

„Aby bylo jídlo dokonalé, je nutné předložit je Pánovi.“ řekla konečně jedna. „Já vím, teď už se to nedělá, ale za císařství to snad ani nešlo jinak. Rolf je ovšem komthur...“

„Ale... to je snad nějaký pohanský obřad, ne? Křesťané, pokud se pamatuji na znění Bible, ani nesmějí...“

Jako vždy nastalo všelijaké překřikování a hádka. Jejímu smyslu nerozuměl, jen cítil, že je to velmi složité. Začínal se obávat, že tyhle lidi těžko někdy pochopí.

„Dneska nařídil, že v tom nesmí být ani maso, ani živočišné tuky.“ řekla dívka, která pomáhala v kuchyni. „Zato koření tam je spousta. A v dost šílených kombinacích.“

„Alespoň mi vysvětlete tohle: Pokyny komthura mohou být jednoho dne jiné než druhého? A v obou případech správné?“

„Komthur vždycky ví, co má dělat. Někdy může vydat pokyn, který je úplně proti všemu; ale v té chvíli je správný. Chápeš?“

„Ne. Chápete to vy?“

„Taky ne. Ale my rádi počkáme, co ho napadne.“

„Zeptám se ho přímo.“

„To rozhodně nemůžeš! Nikdo ho nesmí rušit!“

„Tak se zeptám, až to půjde.“

Lord se rozhlédl a viděl, že jejich přesvědčení, že je blázen, právě potvrdil dalším svým výrokem.

A vzápětí všechny jejich řeči okamžitě ztichly; Rolf Szarkay vyšel z kaple a zavřel ji za sebou. Byl oblečen pouze do bílé roušky okolo boků a odznaků své moci.

Rozhlédl se a usmál na všechny; pak zamířil rovnou k lordu Foolbridgeovi:

„Nuže, jak mi odpovíš na moji otázku?“

Henry mu pohlédl do očí a zdálo se, že jej odvaha opustila.

„Nejsem si zcela jist, Vaše Milosti, kterou otázku máte na mysli!“

„Položil jsem jen jednu. Jak se ti tu líbí?“

„Tedy... je to důležité?“

„Víc, než myslíš. Jinak bych se neptal.“

„Doposud jsem nezaujal jednoznačné stanovisko...“

„Tak vidíš, že je to důležité. Až pochopíš, budeš také vědět, na co jsem se tě ptal a proč.“

„Můžu se zeptat na něco já? Jakého jste náboženství, pane?“

Už předtím bylo ticho a všichni naslouchali; teď se to ticho stalo hmatatelným. Zdálo se, že všichni k nim natáčejí slechy.

Rolf neodpověděl hned. Napřed se mírně usmál, jako by vzpomínal.

„Vyrostl jsem v Řecku, u svých příbuzných. Když jsem byl malý, toulal jsem se olivovými háji a pásl kozy. Nymfy mne napájely pramenitou vodou, dryádám jsem hrál na Panovu flétnu a... první dívka, kterou jsem objal, se zrodila z mořské pěny jako Afrodíté. Jsem Řek, bratře Henry; pokud vůbec něco jsem.“

Nepřekvapilo to jenom lorda, ale všechny.

„Někdo by mohl namítnout, že už není žádné řecké kultury; snad zanikla pod vlivem všech ostatních, kteří Řecko dobyli, okupovali a snažili se vyhnat mocná božstva z Olympu. Tak jo, klidně mohu být poslední augur. Až zemřu, odejde má víra se mnou. A co?“

„Všichni se domnívají, že jste křesťan, pane!“

„Jsem. A taky muslim, buddhista... ale hluboko v srdci vládne jako můj Pán stříbroluký Apollón. Je dobrý a laskavý; žádal jsem ho, aby vás chránil a on mi to slíbil. Buďte šťastní...“

Do ticha se někdo zeptal: „Proč jsi nám to nikdy neřekl?“

„Nebyl důvod. Ani se mě nikdo neptal. Děkuji ti za tu otázku, bratře Henry, byla dobrá.“

Pak se Rolf Szarkay mírně uklonil a odešel do kaple, aby přijal zbytky jídla po hostině božstev a odnesl je zpátky do kuchyně.

Hostina byla skutečně slavnostní; většinu jídel, jaká lordovi předložili, dokázal jen těžko identifikovat. Jakž takž to ještě šlo s polévkou, ta byla zeleninová a je možno podezírat Rolfa, že tam přidal nějaké jedlé kořínky. Byla tu rýže se zeleninou, opečené a osmažené kousky různých hlíz a všelijaké saláty, silně kořeněné. Ale všechno mu to velmi chutnalo.

Stella, která si sedla vedle lorda, aby ho chránila jak před společenskými poklesky, tak před zlovolnými vtípky kamarádů, vše pečlivě očichala a zdálo se, že si není jistá. Zejména jakýsi bramborový salát, kterého bylo veliké množství, jí byl podezřelý; ale nedokázala posoudit, zda je vylepšený kořením.

„Hledáte něco, slečno Stello?“ tázal se Foolbridge, kterému to pečlivé prověřování začalo být nápadné.

„Ani ne... jenom bych ráda věděla, do čeho to dali.“

„A směl bych se dozvědět, co?“

„Existuje takové koření, víš? Zajišťuje některé věci...“

„Pokud mohu soudit, přemíru koření dali do všeho!“

„To koření tam není zbytečné!“ Trochu mu pobledly lícní kosti. „Domníváte se snad, že by se odvážili vmísit do jídla nějaké... afrodisiakum?“

„Snadno. Za starých časů kuchaři uměli připravit jídlo, které dávalo našim předkům sílu. Říkalo se tomu povolený doping.“

„A dneska... se to použilo zase?“

„Myslím, že ano. Babička si to hlídala...“

„To je strašné! V tom případě musím okamžitě odejít!“

„Proč? Vadí ti to nějak?“

„To ne, ale... co kdyby to začalo účinkovat!“

„Neboj se. Zůstanu blízko tebe.“

„Ne, prosím, raději ne! Mohl bych... mohlo by se mi stát něco velmi nepříjemného; mohl bych podlehnout. Neměl bych sílu uchovat si zdravou rozvahu a klid a oprostit se od nízkých pudů a vášní, kdyby... kdybych neodešel!“

Potřásla hlavou. „Jsi hrozně zvláštní člověk, Henry. Ale já chci, abys zůstal a abys podlehl. Čekám na to, rozumíš?“

Její oči byly náhle větší a zářivější než dřív; zdálo se mu, že její obličej ještě více zkrásněl.

„Zahráváte si se mnou, slečno Stello. Nemohu zastírat, že jste velmi... sympatická; snad bych mohl říci milá. Právě z tohoto důvodu se vůči vám nemohu dopustit něčeho, co bychom si později oba vyčítali a co byste mi mohla zazlívat...“

„Henry, nebudu ti zazlívat, k čemu se tě snažím dokopat! Pochop už jednou, že...“ Stella mu pohlédla do očí a zarazila se. „Ano, zahrávám si. Je to hra; odvážíš se hrát ji se mnou?“

„Ne. Nechci, aby se něco stalo.“

„Já ano; a počkám, až budeš chtít. Budu nablízku. Zůstaň.“

A tak se lord Foolbridge rozhodl dokázat, že britský gentleman se umí ovládat v každé situaci. Nikoliv ovšem v pojídání sladkých dobrot; těch byla v druhé části hostiny veliká spousta a každý kousek nějaký jiný. Kupodivu se při hostině nepil žádný alkohol; pouze silný bylinkový čaj a ghír z mléka s rozšlehaným ovocem. To vše velice chutnalo každému, včetně lorda.

Když večeře skončila, rozhodli se někteří tančit; většinou se jednalo o tance pomalé a poněkud vzrušující, alespoň Henry cítil jistý vnitřní neklid. Stella si nedala ujít příležitost předvést svoje hudební umění; nikoliv však na ruční harmónium, ale na kytaru, mandolínu a dokonce saxofon. O přestávce se vedla diskuse ohledně nástrojů, v nichž zvuk vytváří elektřina: prozatím vědci vynalezli tohoto typu kytaru a varhany, ale bylo se nadít, že při tom nezůstane. Stella se už těšila.

„Nesmysl!“ poškleboval se Dirk. „Taková věc je pěkná blbost! Možná na něco takovýho přišli, ale bude to sprostě drahý a žádnej rozumnej člověk by si to nekoupil...“

„Ty kecáš blbosti!“ zarazil ho Alain. „Elektrická kytara fakt existuje, vymysleli ji v Americe a je tam v prodeji...“

„No dobře - ale než bude tady, to ještě uteče vody!“

„Dovolte, prosím!“ vmísil se Foolbridge. „Lorde Alaine, směl bych vás poprosit o nějaké bližší informace v té věci? Kde jste, budete-li tak laskav, viděl onen předmět?“

Alain začal něco zmateně vysvětlovat; Foolbridge řekl:

„Parsone, prosím, zapamatujte si tyto informace! Zítra vykonáte následující: prostřednictvím telegrafu předáte můj příkaz, aby jeden exemplář takovéto kytary byl zakoupen a zaslán v důkladném obalu slečně Stelle Lopezové de Monte Alba. Sem, na zámek!“

„Ty ses snad zbláznil!“ vydechla Stella.

„Nikoliv, to se nedomnívám. Naopak soudím, že moje počínání je velmi racionální; hodlám tento nástroj kromě toho, že vám jej co nejponíženěji věnuji, svěřit k prohlídce zdejším odborníkům pro případ, že by jej dokázali ještě něčím vylepšit. Pokud jsem dobře pochopil příběhy, jež jsem tady vyslechl, je to zvykem...“

„To ti teda děkuju!“ vydechla.

Zatím už chlapci upravovali sál; odstranili také všechny stoly, když už jich nebylo zapotřebí na večeři. Uprostřed roztáhli silné perské koberce a polštáře, dokonce i nějaké kožešiny. Pozhasínali všechna světla a namísto nich rozsvítili svíčky v lampách s různě barevnými skly. Stella opět zasedla ke svému harmóniu; lordovi přistrčili polštáře hned vedle ní, aby mohl sledovat dění z první ruky. Ostatní se porůznu rozmístili na koberce na zkřížené nohy, jak byli zvyklí sedat u ohňů.

Stella začala opět hrát; velmi rychle se dostala do extatického vytržení, takže přestala mít kontakt s lidmi okolo a naopak ji ovládla vesmírná energie. Dokonce i zpívala, ale v řeči, které lord naprosto nerozuměl. Ostatní naslouchali, někteří se přidali se svými nástroji, jiní alespoň zpívali.

A do skučení hudby z obou stran vstoupili Florés a Rolf. Oba nazí, čáry tetování zvýrazněné malováním, těla natřená olejem, aby se v barevném světle matně leskla. Jenom dlouhé šedivé vlasy dávaly najevo, že jsou starší než mládež, která je napjatě pozorovala; jejich těla byla mladá a krásná, jako vysoustruhovaná z pevného tmavého dřeva. Mnozí mladí jim mohli závidět a zdá se, že mezi lidmi svého věku v Evropě neměli rovna. I jejich pohyby byly mladé, graciézní, elegantní...

Dirk vzrušením sevřel lordovi rameno. „Tak oni to dokázali! Ale jak, bez Ohně? Nevěřil bych tomu, kdyby...“

„Co tím myslíte, lorde Dirku?“

„Babička Flor vyprávěla, že když se vrátí do starých časů, omládnou! Ale já tomu nechtěl věřit...“

„Vy jste ještě nikdy nic takového neviděl?“

„Tohle ne. Jen jsem slyšel vyprávět... už dávno se nic takovýho nedělá, aspoň ne takhle!“

„Myslel jsem si... vlastně, četl jsem...“

„Poslední velké Tance byly, když nás svolal Maestro dolů na jih ke stavbě chrámu. Od té doby už ne. A to jsem byl ještě dítě... směl jsem jenom přihlížet!“

„Ale přesto... vypráví se...“

„Lžou. Jsou to výmysly přistěhovalců, kteří by rádi zažili něco romantického. A protože je nikdy nikdo nepozval na žádné Tance, aspoň si vymýšlejí, jaké to tam je.“

„Ale za císařství se to dělalo běžně!“

„To jo, ale... to už jsme nezažili. Říkali mi, že když jsem se narodil, omyli mě Ohněm. Škoda, že se už nepamatuju...“

Florés a Rolf k sobě přistoupili, objali se a začali tančit; dotýkali se jeden druhého, přesněji s potěšením si vkládali ruku partnera do míst, kde se jim to nejvíc líbilo. Svírali se, tiskli a kroutili až do pocitu bolesti; ale prozatím se chránili překročit hranici, kdy bolest přestává být příjemná. Byl to něžný tichý zápas, prozatím o nic nešlo, ale partner byl varován...

Henry si povšiml, že mnozí přihlížející se rovněž objali tak, aby měli svoje ruce na těle partnerky či partnera. Víc si na to potrpěly dívky; některé měly doposud něco oblečeno, takže vyzvaly chlapce, aby jim pod oděv zajeli rukama. Stella by možná taky neprotestovala, ale momentálně hrála svoje šílené kakofonie a nevěděla o světě. Byl slušně vychován, ani se jí nedotkl.

Pak se Florés a Rolf spojili; náhle a s prudkou vášní, ke které vhodně ječelo harmónium. Pod prsty Stelly kvílelo, vzpínalo se do vysokých tónin řezajících do uší a opět padalo do hlubin, a ta dvě nahá těla bez jediného chloupku se v tom rytmu svíjela ve fantasmagorickém tanci, občas přerůstajícím v nelítostný zápas.

Mladí okolo propadli mystickému vytržení; seděli a přihlíželi tomu zvláštnímu obřadu, současně barbarskému a nadpozemskému. V té chvíli byli zcela vzdáleni současnému světu kolem, spojeni s dávnými čarodějnickými obřady předků; neboť to se satyr zmocňoval nymfy, kentaur dryády, bojovný Ares krásné Afrodíty. Padly hranice času, lidé vstoupili do stínů a uzavřeli posvátné kruhy minulosti, přítomnosti i budoucnosti. Kontinuita vývoje světa, věčná spirála epoch vstoupila mezi ně.

I sám lord Foolbridge byl na chvíli stržen okouzlením, které si neuměl vysvětlit. Byl v o něco lepší pozici než ostatní, nahlížel na vše z postavení nezúčastněného diváka, který přihlíží divokému barbarskému běsnění, aniž věří v modly, kterým se klaní druzí. Ale nebyl odolný proti drásavé hudbě ani proti atmosféře, která tady nastala; cítil, jak se v něm podvědomě vzmáhá jakási zvláštní síla, kterou jen s obtížemi může ovládnout.

A oni pokračovali. Počínali si mistrovsky; léta soustředěných cvičení musela přinést ovoce, i když mládí beznadějně uprchlo a bylo v té chvíli přivoláno jen preparáty, které používali. Ale radost ze hry, čisté odevzdání se rozkoši, jež v nich zůstalo z oněch zapomenutých časů, to vše jim dávalo sílu a přitahovalo mladé, když to pozorovali. Mezi jednotlivými tanci ponechávali jen krátké přestávky, kdy byli oba v klidu; oči měli přivřené, v obličeji výraz vytržení či zklidněného štěstí.

Henry pocítil, jak se dívka po jeho boku chvěje. Ohlédl se po ní; její tvář vyjadřovala stejné vytržení jako tváře všech kolem, chvěla se v podivném složitém rytmu a zdálo se, že se duševně propojila s veškerým okolím. Zaváhal; nebyl tak naivní, aby mu nedošlo, že to extatické vytržení se přenese i na něho, pokud účinně nezasáhne. Ale nebyl si jist, zda vůbec dokáže účinně zasáhnout a vzepřít se těm lidem.

Nevěděl, jak utíká čas; jednu chvíli slyšel odbíjet hodiny na krbové římse, ale byly ve tmě, takže nemohl zjistit, která bije. Fantasmagorický tanec pokračoval, stejně mistrovsky, stejně šíleně. Stella v transu hrála, oči měla zavřené, tvář sešklebenou extází. A Foolbridgeovi běhal po zádech mráz.

Pak jedna z přihlížejících dívek vstala a beze slova spustila lehký závoj na zem. Kývla na jednoho z chlapců; ten se svlékat nemusel, neměl nic oblečeno. Stejně beze slova vstal, přistoupil k ní a objal ji; pak spolu klesli na ten měkký koberec. V druhých to vyvolalo asi stejný zájem, jako když v jiné společnosti hoch vezme dívku zatančit si tango. Obrátili k nim zraky, usmáli se a chvíli přihlíželi; a potom učinila totéž další dvojice. Lord se díval; překvapila ho neuvěřitelná prostota a vznešenost celé scény, lehkost, s níž se lidé spojovali. Považoval to samozřejmě za nejstrašnější ze všech přečinů proti slušnosti, za věc hodnou nejvyššího opovržení, čin, za který se každý člověk musí rdít a propadnout studem. Ale tady nebyl žádný stud, nikdo se nedivil, nikdo nehrozil takového zločinu. Všichni byli stejní, spojení jedním všeobsahujícím společenstvím svého národa, své horké vášnivé krve, svých tradic a zvyklostí; v této zemi to nebyl čin hodný odsouzení, ale rituál. A rituály jsou tím nejvyšším, co se předává z pokolení na pokolení, co spojuje předešlé i budoucí.

Hra pokračovala, hudba se vpalovala do mozku a závrať vyvolaná afrodisiakem otupovala smysly. Bylo to příjemné; i sám Henry byl na chvíli zachvácen tím kouzlem. Ale pak přece jenom soustředil svoji pozornost a seznal, že všichni, kdo jsou v sále, jsou již strženi hrou. Zbývala jenom Stella a on.

A Stella se nebránila, poddávala se. Přestala hrát, ale hudba jako by zůstala, zněla všem v uších a lord zpočátku nechápal; až pochopil a zděsil se. Neboť to zněly housle samého Apollóna; nebo jeho harfa? Či snad syrinx nešťastného satyra Marsya, poloboha, syna země, který se chtěl rovnat bohům a byl za to tak krutě potrestán?

Stella vstala. Odkládala ze svého nádherně stavěného těla jeden kousek oděvu za druhým, až náhle stála nahá, vyzývavá, vábivá, sama prapodstata života. Pozvedla ruku, aby se jej dotkla.

Tehdy lord Foolbridge prokázal největší hrdinství svého života. Uskočil před tou vztaženou rukou, neboť pochopil, že dotkne-li se ho, podlehne a zřítí se do propasti nejhlubšího pekla. Vyskočil na nohy, tápavě odběhl dva tři kroky stranou, narazil do někoho, ale neviděl a neslyšel; potácel se a klopýtal, ale dostal se ke dveřím. Tam se na okamžik otočil.

Stella tam stála. Mezi ostatními svíjejícími se na kobercích, nahá, vznešená, zářící. Její oči planuly jako oči šelmy, ruce měla vztažené jako čarodějky na starých freskách. Něco pro sebe šeptala a její prsty se pohybovaly v nesouměrných obrazcích. Lord na chvíli zaváhal a chtělo se mu vrátit se tam; ale přemohl se, otevřel dveře a vyběhl ven.

Běžel. Noc byla temná, silný vítr jej šlehal provazci deště přímo do tváře. Potácel se, klopýtal, několikrát upadl do bláta; zmazal si bílé přiléhavé kalhoty i brokátový kabátek. Na chvíli dokonce zabloudil; příroda šílela a vztekala se na muže, který se odvážil nepodlehnout jejímu nejvyššímu zákonu, jako by peklo, které opustil, jej chtělo zničit. A mysl mu kreslila ty nejšílenější představy, jakých byla schopna.

Bez dechu doběhl do hostince, zabouchl za sebou dveře a vpadl do ztichlého lokálu; tam klesl. A tam ho taky našli za úsvitu ležet před krbem u jeho křesla. Byl v bezvědomí a ovčák Archibald mu olizoval obličej.

Tance kentaurů

Tu noc, kterou věnoval lord Foolbridge (byť poněkud obskurní) zábavě, věnoval generál Rank něčemu mnohem cennějšímu: práci. Zavřel se ve své kanceláři a bedlivě prohlížel hlášení, jež mu došla z podřízených složek. Nedovolil, aby ho kdokoliv rušil, ale když se mu ohlásil kapitán Moran, dal jej okamžitě předvést.

„Zjistil jsem jména a charakteristiky těch chlapů, co mají na svědomí to hlášení!“ sdělil kapitán klidně.

„No výborně! Tak spusť!“

Moran věděl, že si má sednout do křesla vedle stolu svého velitele a bez vyzvání si posloužit skleničkou. Rozložil na stole desky a četl: „Podle našich informátorů na jejich území v districtu města Dry Hillu se jedná o tyto osoby:

Vládní inspektor Jack, zvaný rovněž Tichý Jack, velitel oddílu. Příjmení není známo, v některých případech používá různá jména anglosaského původu, ale kódové označení pro velitelství je křestní jméno, dle místních zvyklostí. Je větším dílem mrzák, levá ruka k nepotřebě, pravá jen částečně...“

Rank povytáhl překvapeně obočí a chtěl se na něco zeptat, ale Moran jej přerušil pokynem ruky a četl dál:

„Přes tento handicap se dokonale vyzná jak ve střelbě, tak i v boji muže proti muži zvláštním systémem karate, které využívá především nohy a hlavu. Kromě toho jeho posláním není bojovat rukama, ale dodávat ostatním rozumu, což se mu daří. Pracoval jako rezident jižanské rozvědky v Kingtownu před povstáním, později ve státních službách na jihu...“

„Cože, to je ten zatracený žebrák, co...?“ vybuchl Rank. „Copak ho ještě pořád nikdo nezlikvidoval?“

„Poslali na něj čtyři chlapy, jednoho po druhém! Bohužel všechny zabili na jihu. Jestli on nebo jeho střelci...“

Generál hněvivě zafuněl. „Pěkně to začíná. Tak dál!“

„Dva jeho ochránci, zvaní Ted a Donald, příjmení jako výše. Původně trampové, místně příslušní k místu zvanému Srub pod Stříbrnou skálou. Po zničení srubu během válečných operací bez trvalého bydliště, potulují se z místa na místo a konají službu vládních šerifů. V dřívější době se zabývali podvodným obchodem a různou zprostředkovatelskou službou; po válce výhradně bojem proti našemu zřízení.“

„Což se dalo čekat. No, vrána k vráně sedá!“

„Je tu ještě jedna, i když nevěrohodná informace. Podle ní jsou všichni tři, tedy inspektor i jeho střelci, slovanského původu, i jejich původní jména jsou slovanská...“

„Můžeš vzkázat svým informátorům, ať nehádají a radši zjišťují fakta! Takové nějaké řeči, že někdo je slovanského původu, jsou nám houby platné!“

„Jistě... ale dokládá to, že pravděpodobně budou nasazeni do svých míst ještě od Denise Baarfelta, který vybudoval jižanský bezpečnostní systém.“

Generál zrudl. „Já vím, že bezpečnostní systém na jihu vytvořil Baarfelt! Vím taky, že většina jeho kamarádů měla od něho požehnání. Nemusí se mi to pořád opakovat!“

Moran zahanbeně zmlkl. Mohl jsem držet hubu... Každý přece ví, jak je generál alergický na zmínky o Baarfeltovi.

„Tak dál!“ zavrčel generál.

„Bob Harwey, hudebník, zvaný Kanadský Bob. V současné době bez trvalého místa pobytu a zaměstnání. Přišel do Arminu jako poddůstojník Černých baretů, sloužil pod plukovníkem Garaceanu, kteroužto službu opustil a byl demobilizován na základě rozhodnutí ministerstva války pod číslem jednacím...“

„Já o tom případu vím!“

„Ano. V současné době zaměstnanec Henry Foolbridge jako řidič a průvodce po území jihu.

Henry Foolbridge, zvaný Lord, Angličan, mírně retardovaného myšlení. Dle vlastního vyjádření přijel do Arminu, aby tady lovil tygry. Namísto toho se zaplétá do záležitostí, které jsou mu zcela vzdálené a bojuje proti nám. To on zabil plukovníka.

James Parson, jeho zaměstnanec ve funkci komorníka, správce domu, údržbáře a jiné. Muž usedlého způsobu života, ničím nevynikající. Vdovec, děti zaopatřené.

David O'Connor, 13 let. Syn jednoho z vystěhovalců, který byl zabit při likvidaci vystěhovalecké kolony; viz hlášení číslo 8. Náhodou se mu podařilo uniknout, nyní pokračuje s oddílem za účelem podání svědectví.

Osoba zvaná Pobožný střelec, rovněž také Tim Shane. To ale dle našich názorů není jeho skutečné jméno; Shane je postava jednoho pistolnického románu. Armin, starousedlík, který vystupuje pod těmito přezdívkami a zabývá se terorizováním přistěhovalců v pohraničí. Zejména méně vzdělaní a zaostalejší obyvatelé tohoto území z něj mají až panický strach, kterého zneužívá.“

Generál Rank poslouchal a mračil se při tom. „Tak dál!“

„To je všechno.“

„Co všechno? Kde jsou ti ostatní?“

„To už jsou všichni, kdo jsou do toho zapleteni!“ pokrčil rameny Moran. „Pokud nepočítáte jejich psa Archibalda a koně.“

„Všechno?“ generál se mračil ještě víc. „Tím chceš říct, že proti nám stojí jeden mrzák, dva připitomělí střelci, bláznivý lord se svým sluhou, dítě a strašidlo?“

„V podstatě... a ještě ten muzikant!“

„Jo, správně. Jeden pochybný příživník, ožrala a flákač. Žádná armáda? Žádná jejich policie?“

„Zdá se, že zatím do boje nikdo jiný nezasáhl...“

Generál vstal a počal přecházet po pracovně. Když došel k dřevěnému obložení stěny, začal do něj třískat pěstí.

„To je drzost! To je hrozná, do nebe volající drzost, rozumíš, Morane? Oni proti nám pošlou takovou sebranku! Proti naší armádě, Morane, proti armádě! Hnusné... Co je to vůbec napadlo?“

„Řekl bych, že nic lepšího nemají, šéfe.“

Generál se k němu obrátil a jeho obličej oživl:

„Nic lepšího nemají... nemýlíš se?“

„Jejich armáda vypadá celá takhle. Jenom si přeberte, co hlásí z jiných míst a o jiných jejich lidech. Co mají vůbec k disposici kromě diletantů a civilistů?“

„To by bylo dobré... to by docela šlo! Oni určitě nemají žádné velké schopnosti... mohli bychom je dostat, co říkáš?“

Moran viděl, že se generál usmívá, tak se taky usmál.

„To bychom samozřejmě mohli, šéfe!“

„Tak proč jsi to sakra neudělal?“ zařval generál.

„Momentálně zmizeli do Dry Hillu a čekají, až přestane pršet. Mohli bychom zaútočit na město...“

„To je ono! Myslí ti to, Morane! Vyřiď těm chlapům, aby se spojili a až to trochu vyschne, zaútočili! To bude nejlepší...“

„Ale... ve městě je poměrně dost lidí, kteří mají zbraně!“

„A my je snad nemáme? Povídám ti, proveďte útok na město a nevyhledávejte žádné výmluvy! Chci, aby nejpozději za tři dny po skončení dešťů zmizela ta díra z povrchu zemského! To by v tom byl čert, aby to tomu klukovi nehnulo žlučí!“

„Prozatím postupuje velmi uvážlivě, šéfe. Poslal k nám toho Szarkaye; to je nejrozumnější člověk ze všech jeho komthurů. Starý císařský důstojník a diplomat...“

„To už jsi zařídil?“

„Bez starosti, šéfe, neuteče nám.“

„To bych taky prosil! Ten chlap se nesmí dostat to Kingtownu! Odnesl bych to já i ty, to snad chápeš...“

„Jsem vám vděčen, generále.“

„Hm. Tak dobře, Morane. Jdi, abych tu vděčnost taky jednou viděl na vlastní oči...“

Moran odcházel a usmíval se. Generál mu neporučil, aby se k armádě odebral osobně. A to bylo jediné, čeho se Moran skutečně bál. Tady v Kingtownu se všechno vyřídí jinak, a jistě smírně. Moran byl pro mírná řešení, aspoň pokud se týkala jeho.

Lord Foolbridge se probudil okolo poledního. Zjistil, že u jeho lože sedí věrný komorník Parson a málem pláče. Henrymu to nebylo jasné, neboť neviděl žádný důvod, proč by se nad ním plakalo. Ostatně nechápal ani to, že leží tady, když by měl sedět ve svém křesle u krbu a číst noviny.

„Dobré jitro, Parsone!“ řekl přívětivě.

„Dobré poledne, vaše lordstvo.“ řekl komorník.

„Ach... cožpak je již poledne?“

„Nikoliv, pane, až za deset minut.“

„Och! Dobrá, odpouštím vám, že jste mne nevzbudil dříve. V tom případě ovšem změníme program; namísto snídaně budeme rovnou obědvat, zařiďte to laskavě v kuchyni...“

„Ach, vaše lordstvo!“ zalkal Parson. „Cožpak bych vás byl mohl probudit? Byl jste přece... v bezvědomí!“

„To snad poněkud přeháníte, drahý Parsone!“

„Ó nikoliv, mladý lorde! Pan Donald se dokonce domníval, že jste již v agónii!“

„Nechápu, co bych tam dělal, Parsone. To, že jsem spal poněkud déle, není důvod k takovým domněnkám! Nyní vstanu.“

A skutečně vstal, protáhl se a usmál na svět.

„Ale... vaše lordstvo zřejmě není zcela přesně informováno! Směl bych si dovolit...“

„Ještě nějaké pozoruhodné novinky, Parsone?“

„Vaše lordstvo ráčilo být v bezvědomí po více než čtyřiadvacet hodin. Kromě toho zmítání a výkřiky, které jste ráčil vydávat, nás vedly k upřímným obavám...“

„Ach! Vskutku zajímavé! Ale podal byste mi mé šaty, Parsone?“

Komorník znatelně zaváhal, ale pak mu podal přiléhavé bílé kalhoty a brokátový kabátek. „Promiňte, mladý lorde, ale v tomto oděvu jste se v noci vrátil domů. Kde jsou vaše šaty, nevím. Tyto jsem vyčistil a připravil je k použití...“

Lord se zatvářil pohoršeně, ale pak si vzpomněl; rezignovaně usedl na postel a sevřel si hlavu do dlaní.

„Parsone, jsem nucen požádat vás o přátelskou službu.“

„Zajisté, mladý lorde.“

„Zajděte, prosím, do Casy doni Florés a vyřiďte tam, že se jim všem hluboce omlouvám za svoje chování toho večera!“

„Zajisté, mladý lorde.“

„Pokuste se od nich získat můj oděv, velmi rád bych jej dostal zpátky. A počínejte si co možná diskrétně, prosím!“

Pan Parson se chápavě pousmál a lord zrudnul.

„Nedomnívejte se, prosím, že jsem se snad propůjčil k něčemu nemravnému! Podařilo se mi odejít včas.“

„To všichni víme, mladý lorde.“ řekl pan Parson uctivě.

Foolbridge po něm blýskl očima, ale nezdálo se, že by to Parson myslel ironicky. Pochopitelně to mohli vědět, byli na hostině; co tam však dělali, neměl tušení.

Tak se tedy oblékl, jak se dalo, a sešel do jídelny. Měl smůlu, všichni ostatní tu byli shromážděni.

„Hele, mrtvolka nám oživla!“ uvítal ho Bob.

„To je dost, že ses probudil! Už jsme měli strach!“ dodal Donald.

„Ale sekne ti to!“ řekl nezávazně Ted. „Vypadáš v tom o poznání líp než v tom tvým hrozným kvádru...“

Lord usedl ke stolu a počal se zajímat, budou-li jíst. Na žádné uštěpačné poznámky vůbec nedbal. Oni zase nedbali na to, že jim prozatím neodpovídá. Konečně je Jack utišil pokynem ruky.

„Lorde, možná bychom si měli o některých věcech promluvit...“

„Zajisté, lorde Jacku. Hodí se vám to po zákuscích a kávě?“

Vládní inspektor škubl tváří; moc se mu to asi nelíbilo, ale byl si vědom, že hádat se s lordem nemá cenu. Nechal všeho.

Jak tak vyčkával, až mu předloží oběd, zachvátila lorda Henryho podivná představa: na zelené trávě se pásl stříbrný jednorožec, nádherný až k pláči; jak k němu Henry přicházel, změnil se náhle v dívku... ne, v dívčího kentaura s bílou, grošovatou srstí, ale nádhernou horní polovinou těla... Rychle zaplašil tu myšlenku.

Přinesli jim hustou polévku s játrovými knedlíčky, neboť tady v hospodě se na rozdíl od Casy jedla poctivá lidská jídla, žádné vegetariánské vymyšlenosti z císařských časů. Lord se pustil do jídla s chutí, jen v koutku mysli mu setrvávala obava:

Cožpak začnu vidět přízraky?

Pan Parson se zatím odebral do Casy. Uvítala jej doňa Florés, ale nezdálo se, že jeho návštěva je tak vítána, jak by byl mohl předpokládat. Byla znavená, se strhanou tváří a kruhy pod očima, rozhodně ne pečlivě upravená.

„No, copak je?“ zeptala se tvrdě.

Pan Parson přednesl květnatou omluvu, které dílem nerozuměla, dílem nepochopila smysl. Dlužno říci, že byl od začátku věty konec značně vzdálen a smysl byl někde mezi tím.

Doňa Florés si přetřela dlaní čelo: „Prosím tě, řekni to ještě jednou v klidu! Co se vlastně stalo, že jsi sem vlítl jako tchoř do kurníku?“

„Můj pán, sir Henry Amiath Copperfield Grasscourt of Foolbridge si dovoluje se vám co nejpokorněji omluvit za své dřívější zcela neodpustitelné chování a prosí vás na kolenou, abyste pozdržela záchvěvy svého hněvu a odpustila mu.“

„Ale jo, klidně. A co vyved?“

„Obávám se, madame, že to nevím. Jeho lordstvo se mi nezmínilo o povaze jeho společenského prohřešku.“

Doňa Florés se jala vzpomínat. Nenapadlo ji nic, než zavolat si k tomu svoji vnučku Stellu, která se dostavila velmi rychle. Tvář měla klidnou jako kovovou masku.

„Hele, máš tady sluhu toho svýho. Přišel ho za něco omluvit; co ale vlastně Ánri provedl?“ řekla doňa Florés arminsky.

„Nic, babičko.“ řekla Stella smutně.

„Jak nic - to by se přeci neomlouval!“

„Vůbec nic. Ani to, co měl.“

Stará dáma se obrátila k Parsonovi. „Ano, chápu. Vyřiď mu, že jeho omluvu berem a ať přijde jindy, až bude mít lepší náladu. My že taky litujem, co jsme mu provedli...“

Pana Parsona ta upřímná lítost potěšila. „Nicméně za svoji osobu vás musím požádat, abyste pro příště laskavě postupovali vůči mému pánovi s mnohem většími ohledy, jež si vyžaduje jeho rod, původ, jmění a postavení ve společnosti. Myslím si, že není zcela správné ponechati jej ve stavu, v němž se ocitl!“

„Proboha, pomalu a stručně! Co s ním je tak hroznýho?“

„Můj pán byl poněkud nemocen!“ pokývl pan Parson smutně hlavou. „Mnozí naši přátelé již o něho chovali obavy!“

Florés se zamračila. „Tvůj pán si může sám za to, co se stalo! Ať se chová jak má; potom mu bude fajn jako jinejm! Když dělá pitomosti, nesmí se divit, že je mu pak zle. A vůbec, ať přijde sám a neposílá druhý. Má taky hubu, aby s ní mohl promluvit!“

Pan Parson se zdvořile uklonil, pak se ještě dotázal stran šatů svého pána a dostal odpověď, že někde tady jsou; jedna z dívek dostala pokyn jít s ním hledat.

Doňa Florés sledovala komorníka ustaraným pohledem; pak se obrátila k vnučce.

„Chci se vykoupat. Mohla bys mi dát masáž?“

Stella přikývla. Odešly do koupelny a osprchovaly se; zatímco se ohřívala voda v kontejneru, ulehla stará dáma na stůl, Stella jí natřela celé tělo olejem a hnětla pevnými silnými prsty. Doňa Florés neprotestovala ani proti nejbolestivějším zákrokům; ještě ji čas od času povzbuzovala, aby přitlačila víc. Vzpamatovávala se z něčeho a potřebovala všechno, i tu bolest.

„Díky,“ řekla potom. „Chceš taky?“

„Ne... myslím, že není třeba.“

Ponořily se až po krk do horké vody.

„Povídej, co vlastně bylo!“ řekla doňa Florés.

„To je jednoduchý: nebylo nic. Trochu jsem se snažila ho zcivilizovat; dokonce věděl, co dostal jako doping. Ale když pak přišlo na věc, vzal nohy na ramena. Ne obrazně, doslova přede mnou utekl. Já už nevím, co dělat.“

„Vzdej to.“ poradila stará dáma.

„No prosím tě!“ urazila se Stella. „Já a vzdát se?“

„Udělala jsi snad všechno, co šlo, ne?“

„V podstatě ano.“

„A nic z toho nebylo. Nejede po některý jiný?“

„Ne, to určitě ne. Dokonce myslím, že se mu líbím.“

„Těžko by dostal lepší holku než tebe, Stello. Jsi krásná, umíš se přizpůsobit podmínkám. A kluci říkají, že při tanci je lepší než ty jen málo která!“

„Dík. Taky vím, co mám dělat; jak to jednou dopadne, bude můj a už mi neuteče, ale jde o to, jak ho dostat poprvé!“

„Na něj spoléhat nesmíš, to jsi snad už poznala!“

„Od první chvíle. Je jinej než druhý, to je jasný, ale sama jsi řekla, že jsem přizpůsobivá. Oťukla jsem si ho už napoprvé, bylo mi jasný, že to bude ořech. Ale já mám ráda tvrdou práci. Stejně říkáte, že nám mladejm padá všecko do klína samo.“

Doňa Florés to nekomentovala.

„Myslela jsem, že mám úspěch. Najela jsem na něj, když jsi ho pozvala na ty fotky. Docela reagoval, nebyl ani tak tvrdej, jak se zdálo na první pokoukání. Ale když jsem ho měla v drápech, uklouzl a začal říkat všelijaký věci. Je krásně čistej, jako kapka vody. Nezkaženej světem, na svůj věk... až neuvěřitelně bez zkušeností. Měl nějakou holku, ta ho nechtěla a z toho je teď trochu mimo. Tak jsem na něj rozbalila tu nejlepší historku, co znám a umím podat. A snažila jsem se.“

„Tu o Hertovi, když jsi byla malá?“

„Jo, přesně. Tu moji první.“

„Cos mu nakecala?“

„V podstatě pravdu, babi.“

„Hm. Až po tu chvíli, kdy odjel, jo?“

„Jo.“

„A že ses s ním po pěti letech zas viděla, to jsi mu už říct zapomněla? A že tě málem nepoznal...“

„To snad nebylo důležitý. Já na něj taky nečekala!“

„Máš asi pravdu. Co Ánri?“

„Byl milej. Začal vnímat a docela by mě byl bral. Pak jsme ještě pokecali, najednou byl hrozně blízko. Ale něco se stalo, že zase utek z kleští.“

„Ale nechal se od tebe nazdobit!“

„Dokonce začal mluvit po našem. Byl milej. Je na mě moc hodnej, babi, vím jistě, že protivná mu nejsem. Jen neumí udělat ten správnej krok. A já přeci nemůžu bejt jako kluci...“

„No...“ řekla doňa Florés neurčitě.

„Bejt kluk a holka se takhle cukala, tak na to jdu silou. Chceš nechceš, ono se ti to zalíbí. Ale copak já to můžu udělat?“

„Taky už jsem to zkusila. Je to legrace...“

„Babi, prosím tě! Já mluvím vážně!“

„Zatím jsem vážný slovo neslyšela.“

„Jaký slovo bys ty považovala za vážný?“

„Vykašli se na něj, Stello. Nech ho plavat!“

Dívka potřásla hlavou. „To už nejde.“

„Nemá to vejšku, uznej! Nic z toho nebude, je bluma a nikdy nebude lepší! I když to dokážeš, jen mu budeš o to víc protivná! Tihle cizinci jsou všecky blázni. Budeš za ním běhat, div si nohy neubrousíš, on se na tebe vykašle a zahodí tě jako špinavej kapesník. Dej na mě!“

„Ty tomu nerozumíš!“ vzdychla Stella.

„Bezva. Já vůbec málo rozumím. Co od něho doopravdy chceš?“

„Já nic, jenom trochu... chci, aby byl šťastnej!“

„On je šťastnej. Možná neví, že by měl bejt jinej. Sice blbej, ale spokojenej. Až tě pozná, otevře se mu v duši nebe a peklo zároveň. Bude se trápit a bude mu líto, že se neděje zrovna to, co chce on.“

„Já pro něj udělám, co bude chtít!“

„Šla bys s ním do Anglie?“

„Klidně. Svět mě vždycky přitahoval!“

„Nebo by ses kvůli němu nechala ostříhat jako malá Julka?“

„Kdyby chtěl, třeba na mech!“

„Ještě řekni, že bys s ním chtěla mít dítě!“

„Kdyby se stalo... dítě je dar Boží...“

Florés vztáhla ruku a potopila jí hlavu pod vodu.

„Pitomá jsi byla vždycky! Opatrná na kluky jsi nebývala, to se říct nedá, kdo tě chtěl, ten tě dostal! Ale bláznilas jenom kvůli tomu od řeky, tomu prvnímu! A tos byla děcko, to se nedá počítat. Ale teď už blázníš moc, Stello! Zaraz to, dokud se to...“

Stella potřásla hlavou; oči se jí leskly. „Máš moc péče, babi, a vidíš strašidla. Ještě jsem nepřišla ani pod kudly, ani na stůl, tak nemel pitomosti. Že se mi líbí, snad není nic proti přírodě. A že ho chci, to je jen proto, že mě nebere. Kdyby mě bral, dám mu kopačky sama!“

„No, vždyť právě!“ řekla doňa Florés neutrálně.

„Jsem princezna a jeden kluk mě nevyvede z konceptu! Jenom buď úplně klidná, přežili jsme válku, přežijem i Henry Foolbridge. Ale zatančila bych si s ním ráda, to nepopírám...“

„Panenko moje... někdy se spálí i holka, víš o tom?“

„Viděla jsem to v bijáku. A co?“

„Většinou doplácejí kluci a my se smějem. Ale jednou se ti může stát, že poznáš, jak pálej slzy. Plakala jsi někdy jako veliká?“

„Jasně. Když si můj kůň zlomil nohu a... když jsem si vzpomněla na maminku. Ale kvůli klukovi nikdy.“

Doňa Florés přikývla. „Jdou na nás zlý časy, moje malá. Zkusila jsem trochu... víš co, vzala jsem energii od Rolfa při tom tanci. Viděla jsem to jako... jak to mám říct? Bude to zlý a když ti něco řeknu, tak ještě horší.“

„Něco zlýho přijde?“

„Zrovna před naše vrátka, na náš dvorek. Budeme v tom všichni, jak jsme tady, a kdo přežije... Rolf, ty, já... Radši nechci nic vědět! Když o tom začnu mluvit, ještě něco přivolám!“

Stelle ztvrdly rysy. „Já se nebojím, babičko. Jenom bych v tom případě chtěla, aby s náma byl každej, kdo má zbraň! Taky Henry, je to chlap a mohl by...“

„Rozumím. Máš pravdu, dítě.“ Doňa Florés vztáhla ruku a přejela tvrdými prsty vnučce po těle, zvláště tam, kam sahají kluci. „Padej! Ať ti všecko vyjde...“

„Dík. Budu se snažit...“

Během jejich koupání se venku rozzářilo slunce. Stella chvíli přemýšlela; pak si natáhla na mokré tělo tričko a džínsy useknuté pod koleny, sebrala v kuchyni pár chlebových placek s mimořádně pálivým čatní a šla do stáje si osedlat koně.

„Kampak v tom nečase?“ zajímaly se kamarádky; ne, že by je to zajímalo obvykle, to jen dneska.

„Kůň potřebuje trochu prohnat! Pojedu ho projet...“

„Zapadneš do bahna až po krk!“

„Nech ji bejt... víš, jaký je to v pěkně prohřátým mazlavým blátě bezva?“ pošklebovala se jiná.

„Telátka!“ řekla přezíravě, nasedla na svého grošáka a vyrazila ven; vlasy měla ještě mokré, ale vítr, který rozehnal mraky na obloze, je ochotně sušil. Slunce svítilo, vzduch voněl vlhkem.

Dorazila před hospodu a vpadla dovnitř.

„Ahoj, kluci!“ zahalekala a padla na židli vedle lorda Henryho, připravenou pro pana Parsona, který se stále ještě nevrátil z Casy. „Jak se tady pořád máte?“

„Děkujem za optání, dobře.“ odpověděl za všechny Jack.

„A ty?“

„Ale jo... leda mám strach, že v tom dešti zajdu na skrčeninu! Jedu trochu prohnat koně po prérii, aby se tam mrcha líná pořád neválel! Kdo jede s sebou?“

„To je fakt, koně by se proběhnout měli,“ řekl Donald, hledě upřeně na lorda Foolbridge. „Zvlášť některý...“

„Já nemůžu.“ řekl Jack. „Mám něco projednat se šerifem.“

„Já bych mohl...“ řekl Ted, ale Donald ho kopl pod stolem do holeně, až vyjekl: „Ale ne dneska!“

„Škoda!“ řekla Stella zklamaně. „Co ty, Henry?“

„Já?“ vyjevil se lord Foolbridge.

„No jasně! Máš parádního hřebečka, ten chce honit! A ty stejně nemáš nic na práci...“

„Tedy... zajisté nemám, ale přesto... domnívám se, že by nebylo tak docela vhodné... po tom, co se stalo, abych znovu pokoušel... vaši trpělivost a laskavost, s níž blahovolně přehlížíte veškeré mé četné nedostatky a...“

„Jasně. Dopovíš mi to cestou, jo? Zvedej se, jedem!“

Jednou ze zvláštních charakterových vlastností lorda Henryho bylo, že vždy poslechl jasně formulovaný rozkaz. Tak i nyní vstal a šel poslušně za ní, aniž dopil svoji sklenici portského.

„Neutopíme se v bahně?“ ptal se, když sedlal svého koně, dosti šikovně, neboť se to už skoro naučil.

„No... stát se může všelicos. Kabátek nech radši tady, však tam nemrzne. Vzduch je docela teplej...“

Opět poslechl. Stelle napadlo, že vhodný podklad pro výcvik do manželství přece jenom má.

Vyrazili; vyjet z města nebylo těžké, po několika desítkách metrů opustili poslední domy a kolem nich se rozkládalo široké jezero. S pevninou byli spojeni jen cestou o šíři přibližně čtyřproudé silnice, rozblácenou a kluzkou. Stella na ni vjela bez váhání a dost rychle, i když jejímu grošákovi ujížděla kopyta; Foolbridge jel za ní trochu opatrněji, ale přesto rychleji než bylo únosné. Bláto stříkalo okolo, kopyta v něm čvachtala.

„To je koridor!“ vysvětlovala Stella. „Až opadne voda, bude ještě širší, tohle je v podstatě jeho hřeben. Ta voda tu zůstane, bude tvořit přehradu...“

„A kde vlastně je ta přehrada?“

„Pojedeme se tam podívat. Ale napřed proženem koně. Jak vlastně jezdíš?“

„Byl jsem absolventem v té nejlepší jízdárně v Anglii!“

„V jízdárně?“ rozesmála se, plácla koně po krku a křikla: „O co, že mě nedoženeš?“

Kůň se rozletěl jako vlaštovka. Oproti Henrymu jezdila Stella bez sedla jako Indián, popoháněla koně bosými patami a svírala jej nahými koleny. Smála se a ohlížela.

Lordu Foolbridgeovi to velice živě připomnělo jeho sen: dívku kentaura se stříbrně grošovatou srstí, smějící se, bezstarostnou a nesmírně vábivou. Jak před ním teď ujížděla (a on nasadil koni ostruhy a hnal jej jako při honu na lišku), docházelo mu, že ten sen měl pokračování. Vybavoval si, jak pronásleduje kentauří dívku, ona prchá a současně ho vábí, směje se smíchem říjící klisny... A když ji pak dohnal, sevřel ji pažemi a jeho koňské tělo se vrhlo na její... Probůh, ne!

Ale byla to tatáž scéna; teď se Stella ohlédla, vycenila zuby, vysmívala se mu... bláto za ní stříkalo, právě Henrymu přímo do tváře a nemohl se divit, když byl vzadu. Ale byla to pro něho jakási sportovní disciplína, sice s nerovným soupeřem, přesto však bylo nutno zvítězit a dát jí najevo převahu. Pozvolna ji dotahoval, chvíli se držel za jejími kopyty, bláto mu stříkalo do tváře a na košili; pak její grošák uklouzl a Foolbridge předjel, vítězoslavně mávaje bičíkem. Nechala jej jet chvíli vpředu; potom najednou pleskla koně rukou a on vyrazil opět dopředu. Sledovala ho, jak se s vlajícími vlasy a zrůžovělou tváří, zuby vyceněné úsilím, řítí vpřed; nějak až příliš se jí líbil, ale sport se jí líbil víc a tak předjela znovu.

Najednou rovina končila mírným srázem; grošák vpředu uklouzl a jel dolů. Stella mu seskočila s hřbetu a plácla sebou do bláta, vezla se za koněm a smála se. Lord Foolbridge zastavil a zíral. Ona vyskočila na nohy a křikla:

„Ještě jsi mě nechytil, tak dělej!“

Popohnal koně, v mžiku byl u ní, chtěl ji chytit a podat si ji do sedla, ale uskočila mu; jeho kůň uklouzl, málem padl, za tu dobu už byla kus dál. O grošáka se nestarala, unikala pěšky; a pošklebovala se! Henry po ní znovu vyjel, jeho kůň přibíhal dlouhými skoky, ale dívka sebou plácla přímo před jeho kopyta a kůň ji přeskočil jako každou jinou překážku. Než lord obrátil, už zase byla kus stranou.

„Na koni mě jakživ nechytíš, to jsme hráli jako děti! Budeš muset dolů!“

Seskočil a běžel za ní; jezdecké boty mu klouzaly v tom bahně, dívka se smála a skákala lehce jako srnka. Celá už byla umazaná od bláta, ale to jí nevadilo. Na chvíli ji podržel za tričko, vzápětí škubla, v tričku přibyla díra a lordovi zůstalo v ruce pár nití. „Jen trochu odvahy!“ křikla.

Rozběhl se a skočil po ní; srazil ji do bláta a sevřel. Prali se jako dva uličníci, dívka o poznání šikovněji než on; měla taky mnohem větší sílu než civilizovaný a zjemnělý Angličan. Kutáleli se v blátě, oba zmazaní k nepoznání, rvali se úporně a nelítostně - až najednou ležela ona vespod a on na ní, a jedinou přehradou jejich těl byly promáčené šaty. Tehdy si uvědomil, že teplo, co cítí když ji svírá, je teplo jejího těla; že jej tlačí její pevné prsy, že jeho lýtka svírají její bosé nohy a ta prohlubeň pod jeho stehny je její klín. Zarazil se; její horký dech ho hřál na tváři. Její rty se ho dotkly. Mohla to být náhoda. Nebo taky polibek.

Odsunul se stranou a vstal.

„Odpusťte, slečno. Nechali jsme se příliš unést...“

Na kratičký okamžik jí tváří cosi škublo; nebylo to ale příliš vidět pod vším tím blátem.

„Ještě nás to moc daleko nezaneslo!“

„Já vím. Ale mohlo by se stát něco nenapravitelného.“

„Nenapadlo tě někdy, že bych třeba ráda něco takového zažila?“ usmála se. Pořád ještě ležela před jeho nohama.

„Mám ohled na váš dívčí stud!“ řekl a odvrátil se.

Vstala; už viděla, že to selhalo. Stačilo jen málo; ty šaty mezi nimi. Nebo ho třeba nepouštět z objetí. Váha jeho těla ji asi příliš rozechvěla. I dívky dělají chyby!

Lord Foolbridge uspořádával řemení svého koně a prohlížel si nešťastně své ustrojení. Nelíbilo se mu to bláto.

„Obávám se, že naše hra nedopadla příliš dobře!“ konstatoval.

„Ještě o poznání líp než jindy! Co se ti nezdá, že ses trochu zmazal? Hlavně, že máš čistý svědomí!“

Měla to být výčitka, ale to nepochopil.

„Ano, to je to nejdůležitější!“ pronesl vážně.

Nasedla na svého koně a jeli pomalu vedle sebe.

„Bylo by možno se nějak... upravit?“ otázal se.

„Jo. To se dělá takhle!“ Zavýskla, kopla koně patami a vyrazila vpřed, přímo proti vodní hladině. Pobídla koně těsně u břehu, on se vzepjal a padal do vody; šplouchlo to a vynořila se hlava dívky a grošáka. Stella jej nechala plavat a sama se plácala ve vodě. „Tak pojď, neboj se! Je to teplý...“

Lord váhal; byla to další nebezpečná hra, kterou si na něho vymýšlela. Ale souhlasil, vjel do vody, sesedl a vykoupal se i se svými šaty, to jest košilí a těmi spodky, které mu dali.

„Sušit se umíme taky!“ řekla s úsměvem, svlékla na břehu tričko i kraťasy a zůstala nahá. Tak taky nasedla na koně; Foolbridge se neodvážil udělat to po ní, zůstal jak byl.

Tak spolu jeli dál po břehu; skutečně vypadala jako kentaur, nahá na nahém koni. Bylo jí skvěle, zatímco jeho roztřásala zima; nebo snad třesavka v údech? Neodvažoval se příliš zjišťovat, co ho děsí víc, strach z nachlazení či z její blízkosti.

Pak uviděli dvě věže, které střežily přehradní hráz; taky tu korunu hráze nízko nad vodou. Dolů se táhl povlovný svah, koně ho sjeli po zadku a zastavili před novým barákem, který ukrýval hydroelektrárnu.

Stella bez váhání vpadla dovnitř; našli tam partu montérů a Boba Harweye, který seděl docela spokojeně u pultu a bavil se s hezkou kuchařkou. Stál před ním prázdný talíř, což znamenalo, že se právě dobře najedl. Aspoň věděli, kde byl celý den.

„Dáme si grog a pak si prohlídnem elektrárnu,“ řekla Stella kuchařce. „Provedeš nás, Bobe?“

„Proč ne? Jsem kromě jinýho taky elektrikář, tak jsem tady ve volnejch chvílích vypomáhal...“

Dělníci se zatvářili pochybovačně; když viděli Boba a tu hezkou kuchařku, nebylo pochyb, jakého druhu byla jeho výpomoc. Stella pověsila své hadříky ke kamnům a přinesla lordovi montérský overal, do něhož se převlékl přesto, že byl značně umazaný od šmíru. Nebyl však moc podobný dělníkovi, ač si to myslel.

Bob je provedl, což nebylo tak těžké; vodní elektrárna se vešla do jediné cihlové kůlny. Bylo tam dynamo poháněné turbínou, nic víc; dráty nebyly ještě zapojeny, i když stožáry už stály. Čekalo se na konec dešťů. Bob se vyznal, tak jim jmenoval každou součástku. Stellu to zřejmě zajímalo; lorda jen částečně. Neměl žádné schopnosti pro techniku a prací očividně pohrdal.

Pak vypili ještě jeden grog; venku zatím začalo opět pršet, tak lord usoudil, že je čas se vrátit. Opět se převlékl; Stella za celou dobu neuznala za vhodné skrýt svoji nahotu, tím spíš ne teď v dešti. Bob Harwey zůstal a pokračoval v příjemné rozmluvě s kuchařkou; ta ostatně čím dál víc stáčela řeč na různá milostná témata a nezdálo se, že by byla proti, kdyby zůstali a uspořádali nějakou příjemnou hru společně.

Při zpáteční cestě mlčeli. Nebylo o čem mluvit, shora se lily proudy deště a krajina byla pustá a nevlídná. Stelle bylo zima, nebo aspoň choulila ramena, jako by bylo. Foolbridge se tvářil nezúčastněně; vliv alkoholu na něm nebylo znát.

V hostinci nenašli nikoho z přátel; Stella doprovodila lorda do pokoje, kde nalezli jeho šaty, vyčištěné a připravené k použití. Sháněl se po panu Parsonovi, aby mu poděkoval, leč ten se neozval - rozhodl se jít za ním a rázně otevřel dveře jeho pokoje.

Kéž by to byl nečinil! Pan Parson tu ležel nahý, zrudlý námahou, zpocený, funící jako buvol. Pod jeho těžkým tučným tělem pak sténala drobounká něžná blondýnka s dětskou tváří a velkýma naivníma očima, Stellina vzdálená sestřenice a kamarádka. Hubenýma snědýma ručkama objímala objemnou hruď pana Parsona, nehty ho škrábala po zádech a ramenou; krom toho bylo vidět, že umí i kousat. A v zájmu pravdy je třeba dodat, že tu pobývala už víc než dvě hodiny.

„Parsone!“ vydechl lord. „To bych si o vás nikdy nebyl pomyslil!“

Pan Parson vstal; brada se mu třásla, až po chvíli ho napadlo se zakrýt. Jeho společnice zírala na dvojici ve dveřích a brada se jí taky počínala třást, jenže smíchem.

„Vaše lordstvo!“ zasténal pan Parson. „Já...“

„Vy jste zvíře, Parsone!“ pravil lord Foolbridge hořce.

Stella vybuchla smíchy. O vteřinu později i Parsonova dívka, která se zatím zvedla a vůbec se nesnažila zakrývat.

„Vy jste mne trpce zklamal, Parsone!“ řekl lord téměř plačky. „Jak jste se mohl dopustit něčeho takového?“

Pan Parson očividně nebyl schopen nic vysvětlit.

„Řekni něco, Jannie!“ sténala Stella mezi smíchem.

„Já... já mu šla pomoct vyčistit ty šaty!“ cloumalo to s dívkou Jannií. „A on byl takovej milej...“

Stella dostala hysterický záchvat. Pověsila se lordovi na krk a záchvaty smíchu cloumaly kromě ní i jeho tělem. Všechno, co se v ní nahromadilo od doby, co se znali, se teď vybouřilo v tom záchvatu smíchu. Jannie se smála přece jen o něco decentněji. Vyschlo jí v hrdle a chtělo to šampaňské; ale nezdálo se jí teď vhodné to připomínat.

„Vaše lordstvo, domníval jsem se, že... též Vaše lordstvo ráčilo odjet za podobným účelem!“ vykoktal konečně Parson.

„Mýlíte se, člověče! V životě bych se nedopustil tak nevkusného činu! Slečna Stella mi může dosvědčit, že jsem se k ní vždy choval jako k počestné dámě!“

Stella neřekla nic; ale pomalu se přestávala smát.

„Přejete si, abych opustil vaše služby, mylorde?“ tázal se zkrotle pan Parson.

Lord Foolbridge se rozhodl být milostiv.

„Odpustím vám, milý Parsone, pokud se s touto dívkou hned a na místě řádně oženíte a uvedete tak záležitosti do stavu, který je předepsán zákony, zvyklostmi a církví svatou...“

Parson, jak se zdálo, by proti sňatku s arminskou princeznou ani moc nebyl; zato Jannie vybuchla: „Co to plácáš, blázne? Já ho na pořád nechci!“

„Vy mlčte, slečno! Vy jste byla poškozena a máte plné právo žádat zadostiučinění. Především tento hanebník je povinen vrátit vám vaši počestnost!“

„Stello, co blázní? Je nalitej?“

„On je takovej furt! Drž zobáček...“

„Parsone - já čekám!“

„Slečno Jannie,“ obrátil se Parson k dívce. „Dovolte mi, abych vás požádal o ruku! Dovolím si navštívit vaše rodiče a přednést jim stejnou prosbu, jak jen to bude možno...“

„To bych chtěla vidět; sama nevím, kde je teď moje máma! Nemám nic proti tomu uspořádat velkou svatební hostinu, ale pochop, já študuju a s tebou zůstat nemůžu! A vůbec, nikde není napsaný, že z toho něco bude...“

„Domnívám se, že jste se do mého přítele Parsona zamilovala!“

„Ale jo, což o to! Je bezva...“ Jannie políbila Parsona na tvář a pohladila ho po pleši. „...jenže kdybych měla zůstat s každým, kdo si se mnou zatančil, tak by to bylo pěkný tóčo...“

„Zaraz šlejfírnu, nebo se stane neštěstí!“ syčela Stella.

„A co?“ vyjekla Jannie. „Správná kočka má lehnout jako tráva; tak já lehla! Co mi chce kdo hodit na triko? Já sem čistá, ať se drhne ten, co utek, když měl bejt chlap! Von ať drží zobák, nebo támhle lehněte a něco předtančete!“

„Já se obávám, že nerozumím...“ couval lord Henry.

„Bodejť bys rozuměl, ty blémo! Koukni na Stellu, copak ti jí není líto? Myslíš, že je jí fuk, že ses jí ani nedotk? Že dneska zase bude muset spát sama?“

„Já... já nechápu...“ „Protože seš blbej jako troky!“

„Tak dost, panenko, už sis řekla svý, tak pojď!“ zatrhla jí to Stella. „Necháme pány, ať se pobaví sami, dovedou to jistě líp; my půjdeme spát. Henry, na tu svatbu radši zapomeň a moc na toho chudáka neřvi. Ahoj, zejtra se zas ukážu!“

Chytla Jannii za ruku a vytáhla ji na chodbu. Sotva si dívčinka stihla vzít svoje šaty. Co si povídaly, to už nikdo nerozuměl.

Foolbridge mávl nad Parsonem rukou a šel trucovat.

Stella se vracela do Casy značně rozmrzelá a cestou si chystala pár řízných odpovědí sestřenkám, které si z ní budou jistojistě dělat legraci, že neuspěla. Ale na její plány nedošlo, v Case byl zmatek docela jiného rázu a všichni byli mimořádně vzrušení. Muži se chystali vyrazit do boje, sedlali koně a připravovali pušky.

„Co se děje?“

„Babička ti řekne. Mazej za ní!“

Florés byla ve své zámecké kapli a klečela před oltářem, na kterém stála posvěcená svíce, fotografie Rolfa Szarkaye a jeho meditační růženec z diamantů, občas střídaných rubíny, smaragdy a jinými drahokamy. Nechal jej tu z mnoha důvodů: především se obával, že by mu ho ve městě někdo mohl ukrást nebo zabavit. Byla to jedna z mála cenných věcí, které mu zbyly a nechtěl o něj bez účelu přijít. Pak chtěl mít důvod, aby se vrátil a nakonec...

Doňa Florés se ohlédla na Stellu a pokynula, aby poklekla vedle ní. Chvíli obě mlčely; pak stařena řekla zlomeně:

„Rolf Szarkay je mrtev.“

Stella se nezeptala, jak to ví. Věděla to i ona, když hleděla na věci na oltáři. A znala už i důvod: Rolf si přál, aby jeho džappu vlastnil někdo, komu věří a koho má rád.

„Co uděláme?“ zeptala se Stella.

„Je na čase začít dělat věci, jak se mají.“ hlas staré dámy zněl nakřáple a sklesle. „Už dlouho děláme všechno, jak nám říká kdejaký hlupák. A přitom víme, že je to nesprávné! Já už nebudu. Pomůžeš mi uspořádat smuteční obřad?“

„Jistě, ale...“ začala Stella, leč doňa Florés ji přerušila:

„Tolik mých manželů padlo nebo zahynulo, a žádnému jsem nedala, co mu náleželo. Mám pocit, že Rolfovi musím. Mám pocit, že teď už nemám čas dělat hlouposti. Je příliš pozdě - chápeš?“

„Chápu, babičko!“ vydechla Stella.

„Tak připrav, co je potřeba. Očistíš mě!“

„Snad ne tady v chrámu?“

„Nejlepší to bude v lázni...“

Odešly tam obě; Florés se svlékala se záviděníhodnou rychlostí. Neztratila ještě zájem o světské věci; otázala se Stelly:

„Tak co, co ten tvůj? Dostalas ho?“

„Bohužel. Nevyšlo to. Ale...“

„Neváhej, dívko! Času už je málo...“

„Teď snad není vhodná chvíle...“

„A kdy? Čekáš, až ti přijdou na pomoc andělé?“

Doňa Florés usedla na zkřížené nohy, Stella uchopila nůžky a vnořila je do jejích vlasů. Pracovala rychle a systematicky; dlouhé šedivé prameny odkládala stranou. Rozlétly se dveře a do koupelny vpadlo několik mladých, oblečených a se zbraněmi; když to viděli, nerozhodně se zarazili.

„Jděte po stopě a zjistěte, co se stalo!“ vyzvala je. „Stello, upleť copánek! Až ho najdete, dáte mu ho jako moje rozloučení. Řekla bych vám: Přineste mi jejich skalpy!, ale to z nějakého důvodu nebude možné. Tak říkám: vy víte, co máte dělat!“

„Víme, babičko!“ svraštil obočí jeden z nich.

„Neměla bych jet s nimi?“ řekla Stella. „Moje puška...“

„Ne, ty zůstaneš tady. Budu tě potřebovat. Brzy budeš hlavou rodu a musíš se učit velet. Oni to zvládnou.“

„Zvládneme, babičko!“ mladý muž poklekl na jedno koleno, uctivě přijal copánek a uvázal si ho na zápěstí. „Jdeme!“

„Neutopte se v těch bažinách...“ usmála se doňa Florés.

Odešli. Stella překvapeně sledovala, jak se na kůži hlavy pod jejíma rukama objevuje starodávné rituální tetování; u některých znaků ani neznala význam. Neodolala a přejela po nich prsty.

„Taky bys měla nosit tetování,“ vzdychla stařena. „Co jsi to za princeznu, když nemáš udělanou hlavu? Za starých časů by se ti každý smál...“

„Povídá se, že...“ slova nechtěla dívce z krku, váhala a těžce hledala správné výrazy. „Stříhání vlasů přináší neštěstí!“

„No a co? Jistě, ostříhání znamená prokletí pro každého; kdo to dělá, kdo si to nechá udělat... něco i pro toho, kdo přihlíží. A co, bojíš se? Neodvážíš se pro mne přijmout trest?“

„Když já nevím... vlasy...“ vykoktala Stella. „Tomu, co máš na hlavě, říkáš vlasy? Za mých časů si princezny pěstovaly hřívy až do pasu; když se zasvěcovaly, spustily si dva prameny přes prsa a sepnuly je v klíně, aby je zakrývaly. Mladé dívky závodily, která bude mít nejdelší a nejkrásnější... A druhý den je přinesly jako oběť...“

„Ale já už nejsem panna, babičko!“

„Jsi bezdětná! K čemu je taková žena? Místo co bys vydala ze svého lůna, co máš, poslali tě do války. A nejen tebe; celou generaci zahodili... nedivím se, že se andělé rozhněvali...“

Stella váhala, co říct. „Byla jsi u toho taky!“

„Myslíš, že to nevím? Souhlasili jsme, když to kardinál řekl; a pak Mistr... Vzali jsme to prokletí na svoje hlavy... ale už je na čase udělat pořádek! Vrátit se domů...“

„Připadá mi, jako kdybys...“ Stella opět zaváhala.

„Jako že jsem se zbláznila? Nesmysl; jenom se snažím vzpomenout si, kde jsme nechali zdravý rozum. Kde jsem ho já nechala! A Rolf a princ Lera... a všichni. Dokud ještě žijeme, je na čase dělat věci, jak se mají. Neztrácet už čas...“

„Proč se tedy začínám děsit?“

„Protože máš taky strach, panenko. Už začínáš tušit, jak se ta věc hraje; ale ještě sis netroufla říct si o bolest, krev a slzy. Budeš to muset udělat, dřív nebo později...“

„Tak mi teda řekni na rovinu, co mám dělat!“

„Copak já vím, co ty máš dělat? Nevěděla jsem to ani o sobě... nejdřív si uspořádej život. Ukonči svoje války proti nepřátelům, se kterými nemáš krevní mstu. Vstupuj už jen do bojů, které se tě osobně týkají. A když narazíš na ničemu, obětuj ho bez váhání peklu, stejně už na něj dlouho čeká!“

Stella nejistě zakašlala.

„Já vím, zákony, že? Zákony nám zakazují vracet, co nám dali... tím ale dluh krve zbytečně narůstá! Princ si to musí uvědomit! Já už mu to neřeknu, ale ty... hledej prameny, třeba v knihách nebo ve vzpomínkách starých!“

„Co bys udělala ty, být na mém místě?“

„Nejdřív ze všeho svedla toho cizince. Porodila děti, aby byla zajištěna kontinuita rodu; tím sice ztratíš čas, ale získáš sílu za ně bojovat! Staneš se matkou rodu...“

„Proč zrovna s ním? Je cizí...!“

„Právě! Andělé jej sem přivedli k tomu účelu! Je zdravé oživit krev cizím semenem; v Pyrenejích uvazují sedláci feny na noc, aby si je přišli vzít vlci z hor! Mám tě uvázat se zavázanýma očima ke sloupu na náměstí, aby si tě mohl vzít, kdo chce?“

„To se taky někdy dělalo?“

„Nevím o takovém případu, ale vyhrožovalo se s tím často, když byla holka moc nafoukaná a neuměla si vybrat...“

„Už jsem udělala všechno, co je možné!“

„Nesmysl. Za dávných časů si dívky uměly vzít, co chtějí! Kdyby na to měly použít kouzel...“

„Nechci používat magii! Nemám ji ráda... nevěřím na ni!“

„Tak nevěříš, nebo nemáš ráda? Proč tedy děláš magický obřad?“

„Přála sis...“

„Magii neděláme proto, že to chceme, ale že je to nutné. Cožpak ani tohle nevíš?“

„Vím víc, než bych chtěla! Ale taky vím, že zaplatím každou věc, o kterou si řeknu! A já nechci...“

„Nechci, nechci! Chceš být moc chytrá; stejně se ti to nedaří! Tak si nech poradit, dokud je od koho!“

Stella dokončila práci a přejela jí po hlavě prsty.

„Tak. Co dál?“

Doňa Florés natočila hlavu a chvíli si vybírala nástroj; potom uchopila jehlu a propíchla si s ní kůži na lícní kosti. Učinila několik vpichů a sledovala, jak jí po tváři stéká krev.

„Oběť krve...“ řekla tiše. „Co myslíš, přijmou ji?“

Stella stála za ní a ruce se jí chvěly. Když se teď dívala na ženu, z jejíhož lůna vzešel i její život, neviděla sešlou stařenu s ochablým tělem; teď to byla velekněžka. Ani zdaleka ne nejlepší - ale jediná, co zůstala.

„Neměla bych taky... dát nějakou oběť?“ zeptala se.

Doňa Florés k ní obrátila zraky. „Dobře mě poslouchej, děvče. Teď se pustím do drobných pokusů, které... no, asi nedopadnou pro mne moc... Teda, ne že bych litovala. Žila jsem už dost dlouho, vlastně mi to docela stačilo. Zapamatuj si: není důležité přežít, důležité je splnit povinnost. Moji kamarádi očekávají, že udělám všecko, co... Rolf to taky věděl. Proto za mnou přišel. Jenom jsem na chvilku chtěla věřit, že...“

Stella měla chuť plakat; ale ještě se ovládla.

„Až zemřu, bude všechno na tobě. Velení... včetně magie. Asi s tím budeš mít problémy, ale poradíš si. Jsi moje chytrá holka, která vždycky všecko hravě zvládne. Já teď budu muset projít stínem... pohovořit si s anděly. Požádat je, aby rozhýbali sféry nebeské; oni samozřejmě nebudou chtít, tak to bude těžké. Nevím, co jim ještě budu muset dát nebo slíbit. Ale chci, aby se staré časy zase vrátily. Aby někdo něco udělal...“

„Co vlastně chceš způsobit?“

„Dítě, to radši nechtěj vědět. Sama přesně nevím; možná kdybych věděla, netroufla bych si. Chtěla bych probudit tuhle zemi! Ať vstanou z prachu všichni ti, co odešli, ať se vrátí, ať zase usednou na svá místa... Ať se princ probudí a ujme se vlády, která mu náleží! A všechno s ním...“

„To se lidem moc líbit nebude!“

„A víš, že na ně kašlu? Mně se to bude líbit; jim nemusí!“

Stella ji objala; doňa Florés ji sevřela v náručí a chvíli ji hladila po vlasech. Pak se zasmála a odstrčila ji: „Tak dost! Teď půjdu do kaple se modlit. Doprovodíš mne.“

„Ano, babičko.“ řekla Stella poslušně a šla.

Blížil se konec období dešťů a slunce svítilo častěji, ale země byla stále ještě rozmoklá a plná bláta, takže se všichni divili, když se ukázal vůz doprovázený čtyřmi jezdci na koních. Inspektor Jack okamžitě vydal pokyn, aby Ted a Donald nenápadně omrkli, kdo to přijíždí. Zjistili, že ti čtyři na koních jsou zcela neznámí, ale mladík, který držel opratě, byl mladším synem hostinského od Šilhavého slunce, jedním ze zmíněných tří zlodějů.

Mířili k obchodu, největšímu ve městě; bylo to normální, byl tam prostranný dvůr, na kterém bylo možno odstavit pět takových vozů; taky stáje, schopné poskytnout útulek tažným koním.

Zastavili, muži seskočili s koní a uvázali je k bidlu pro ten účel připravenému. Byli to statní, dobře rostlí chlapi, každý měl přes plece přehozený samopal a jeden dva revolvery v pouzdrech. Hostinského syn byl beze zbraně; vedle něj seděl ještě jeden chlap se samopalem, který rovněž sesedl.

„Ahoj, Bene!“ řekl kupec, když viděl mladého muže. „Cos nám přivezl dobrýho?“

„Ale... potřebujem nakoupit nějaký potraviny!“ řekl mladík s úsměvem. „Už jsme to všecko přes deště snědli...“

„A že vás na to přijelo tolik?“

„To jsou tatínkovi noví pacholci.“

Kupec si povšiml, že noví pacholci nejen bedlivě sledují každé mladíkovo slovo, ale koukají mu i na prsty. Zvlášť ten s revolvery vypadal jako ničema už na první pohled. Ale v téhle zemi se lidé neposuzují podle vzhledu.

„No tak jenom dál - hned přinesu klíč od skladiště!“ Kupec se vrátil do kšeftu; tam čekali Jack, Ted, Donald a Bob a pozorovali, co se na dvoře děje.

„Zcela jistě oni,“ řekl Jack. „Vypadají jako tamti, i když jsou o poznání zpustlejší...“

„Je mi to jasný od začátku! Starej zloděj byl u mně na nákupu čtrnáct dní před deštěm a zásobil se jako na potopu světa. To nemohl sežrat ani regiment vojáků. Teda, jak se zdá, mohl...“

„Jasný! Schovejte hvězdy, chlapi, a jdem...“

Vyšli ven; hostinského syn je zřejmě poznal, ale nedal to na sobě nijak znát. Kupec je popoháněl ke skladišti: „Tak dělejte, chlapi, pomožte jim nakládat! Kdo bude vlastně platit, Bene?“

„Já!“ řekl chlap s revolvery, který se postavil vedle vozu a nafukoval se. „A dělejte - hned jedeme zase zpátky!“

Čtyři chlapi, Ted, Donald a Bob se odebrali do skladu; kupec dal Bobovi a dvěma střelcům bedny se suchary a poslal je k vozu, druzí dva s Tedem a Donaldem zůstali ve skladišti. Ted každému z nich podal jednu bednu; pak současně popadli oba za krk a pevně sevřeli. Chvilku trvalo, než pustili bedny a počali se bránit, ale to už jim došel dech; ani nezařvali a složili se stranou.

Ted oba pohladil po palici pažbou revolveru a odtáhli je. Zatím se už vraceli druzí dva; Bob a kupec šli za nimi. Ve dveřích jeden poznal, že se něco nekalého děje, ale Bob jej praštil pěstí po hlavě a vrazil ho dovnitř. Zbýval už jenom ten u vozu: velitel.

„To je marný,“ usoudil kupec. „Ten k sobě nikoho nepustí. Drží pracky pořád na opasku vedle bouchaček...“

„Pustí,“ řekl Tichý Jack. „Já to zkusím...“

Vydal se lhostejným krokem k pistolníkovi; ten se ohlédl a když viděl drobného mrzáka, který mu nijak nemohl být nebezpečný, nevěnoval mu pozornost. Jack obešel koně a mračil se.

„Náruční kulhá! Vypadá to, že ho budeš muset překovat.“

„Jo?“ protáhl nepřívětivě chlap. „A co?“

„Povídám, že to bude chtít kováře!“

„To je snad starost mladýho, ne moje!“

„Aspoň by ses na to moh podívat...“

Muž mávl rukou a obrátil se ke skladišti, aby se podíval, proč jeho muži tak dlouho nejdou. Jack toho využil; vyrazil kolenem prudce dopředu a kopl ho do koulí; když vyjekl překvapením, vyskočil a hlavou jej praštil do brady. Jak pistolník padal, udeřil jej Jack ještě hranou dlaně do ohryzku a to stačilo, aby se velký silný chlap rozplácl po zemi. Sáhl sice z posledních sil po zbrani, ale Jack mu podpatkem dupl na zápěstí a přerazil mu ruku. To už to byli Ted a Donald, chlapa zvedli a svázali.

Ben stál u vozu a usmíval se. „Díky Bohu! Já věděl, že pochopíte!“

„Povídej, co se stalo!“

„Přijeli k nám; je jich dvaašedesát, ale čtyři už umřeli, byli zranění a dostali nějakou nemoc. Víc je jich raněných, asi deset. Sežrali všecko, co tam bylo. A tatínka...“

„Co - zabili?“

Chlapec na chvíli zkřivil ksicht. „Vyřídím si to s nima! Tenhle je pobočník... veliká svině! Bičoval brášku, když jim nechtěl říct, kde máme zakopaný peníze...“

„A bratr je živej?“

„Nakonec jim to řek. Ale tátu... pověsili na bráně. Ještě tam visí; když jsme jeli, tak jsem viděl, že mu havrani klovou očima mozek... ani jsem je nesměl zahnat!“

V chlapcově tváři byla tak strašlivá nenávist, že se zachvěli hrůzou.

„Která banda?“ ptal se Jack.

„Nevím. Jejich velitel nadává každýmu švajn.“

„Aha; tak toho už známe. Kolik říkáš, že je boje schopnejch?“

„Čtyři jsou u koní... čtyřicet devět, bez těchhle. Někteří ale leží, jsou nemocný...“

„To je skoro dost, padesát lidí...“ bručel Ted.

„Jde o to, jak na ně půjdem...“ řekl Donald.

„Zajdu do Casy požádat o nějakou pomoc,“ řekl Jack.

„Vy zatím připravte vůz... chápete, jak?“

„Jasně, všecko bude. Ale mladý z Casy asi vyjeli někam na lov, viděl jsem je odjíždět... Bobe, jdeš taky?“

„Jasně. Lorda bych radši nechal tady, je zmatkař a v poslední době dost protivnej...“

„To z toho, že nemá do čeho píchnout. Ale já ho stejně nechci; radši pár chlapů z šerifovy patroly...“

Vybrat bylo snadné, stejně se kolem shromáždilo celé město; kluci od Pastevců už se chystali převzít zajatce a odvést do otroctví na stavbu přehrady. Byli noví a budou určitě pěkně řvát, až je děvčata začnou trýznit.

Grammy je prohledal a sebral jim všechny peníze a naloupené cennosti; zbraně si už rozebrali dospělí.

„Jsou pěkně ve vatě! Nakradli si, sviňáci...“

„Však při tom přišli skoro o polovičku lidí,“ řekl Ted. „Tihle mají kliku, viset nebudou... Tak svlíkat, parchanti!“

„Cože?“ ptal se hloupě jeden z nich.

„Svlíknout do naha - nebo chceš ochutnat bič? Potřebujeme vaše hadry; včetně klobouků a šátků na krk!“

Nechtělo se jim; ale byl tu Quinn a rozhodl se vyzkoušet iluzi, že jim všude pod oděvem pobíhají velcí červení mravenci a koušou jako vzteklí. V tu ránu ze sebe všechno servali a plácali se po těle, zatímco jim naskakovaly realistické puchýře.

„Ty seš přeci takový hovado, Quinne! Kdybys ještě dokázal vyhnat z těch jejich hadrů všecky blechy a jinej hmyz...“

„Hypnotizovat blechy ještě žádnej nedokázal! Zkusil bych to, ale vezmete mě za to s sebou do akce!“

„Tak na to zapomeň! Potřebujem dospělý chlapy...“

Pět mužů se přestrojilo do šatů banditů; zapamatovali si taky, který seděl na kterém koni, aby nevyvolali pozornost. Rozebrali samopaly, granáty a všelijaké zbraně, na které byli zvyklí; do postranic vozu vyvrtali otvory jako střílny a zbytek zesílili fošnami, aby se mohli krýt. Dozadu instalovali kulomet z kořisti, zcela nový. Donald, Ted a Bob uvolnili v podlaze vozu jedno prkno, aby v případě potřeby mohli snadno ven.

Za hodinu vyjížděli; potraviny nevezli žádné, jen slušnou dávku olověného chleba pro všecky ničemy. Jack zůstal vzadu a vedl koně těch, co byli schováni ve voze, kdyby bylo potřeba. S ním jeli další chlapi z města, kteří o to rozhodně nechtěli přijít.

Město zůstalo pod ochranou lorda Foolbridge a šerifa, který byl beze sporu jedním z nejneschopnějších v širokém okolí. Větší spoleh už byl na Grammyho a jeho Pastevce, i když ženy a děti se taky dovedly v případě potřeby chopit zbraní.

Step se probouzela z dlouhého spánku a rozkvétala všemi svými květy. Tam, kde předtím byl suchopár, písek, vysušená hlína a tu a tam nějaké žloutnoucí, zmírající stéblo trávy, se vlnila měkká zelená travička jako hustý koberec. A na ní květů jak naseto: červených, žlutých, modrých, fialových... Z děr v zemi vylétly roje včel a s bzukotem sklízely nektar, aby zároveň rozsévaly nový život po loukách. Uschlé klacky, které někdo jen tak zapíchl do země a zapomněl na ně, se oděly do závoje zelených lístečků a změnily se v husté křoviny, domov drobných hlodavců a ptačích rodin. I zvěř se objevila: zajíci, srny, antilopy. Zvěř pak lovili dravci, kdesi vysoko v modravém nebi kroužily poštolky, káňata, sokoli a dokonce stepní orli.

A tím rájem na zemi projížděl vůz s muži, kteří jeli zabíjet své bližní. Příroda si jich příliš nevšímala; dávno si zvykla, že pošetilé lidské plémě v každém čase považuje za nejdůležitější ukončit život bližního svého, nebo aspoň učinit jej co možná nesnesitelným; nevšímala si takového bláznovství. Děti přírody nejsou zatíženy nenávistí, netouží ovládat jiné a necítí jako důležitou nadřazenost jedněch nad druhými. Dokonce i to, zda jdou do boje spravedlivého či nikoliv, je přírodě jedno; bez protestů přijme do svého koloběhu těla těch, kdo měli smůlu.

Jack netrval na tom, aby se jelo příliš rychle; byl si vědom, že bandité nemohou moc pospíchat a kdyby se objevili brzy, mohlo by v hlavách nepřátel blesknout nějaké podezření. Takto jim cesta trvala tři dny; až čtvrtého dne se dostali do blízkosti krčmy. I tam se všechno změnilo; step rozkvetla. Skoro se ani nechtělo věřit, že je třeba bít se na život a na smrt.

Ale Armini si dávno zvykli zabíjet a umírat v každé myslitelné chvíli. Od doby, kdy se ocitli blíže krčmy, měl každý zbraně pohotově pro případ, že by se střetli s hlídkou či osamělým oddílem. Jack s koňmi a několika druhy zůstal daleko vzadu, vůz s ochranou jel tam, kde se na kopci rýsovalo nízké stavení.

Mrtvola krčmáře už zmizela z brány; asi se banditům ta svérázná ozdoba už omrzela a tak ji starší syn musel pohřbít. Zato se na obou rozích ohrady objevily jakési strážní věžičky, ze kterých určení muži pozorovali krajinu, zda se někdo neblíží. Zaznamenali samozřejmě vůz, ale ten zapadal do plánu.

Když se přiblížili ještě víc, spatřili, jak z brány vychází několik mužů; mávali klobouky a zřejmě se těšili na lepší stravu, než měli v posledních dnech. Armini se připravili; i jezdci na koních si pověsili samopaly tak, aby stačilo jen sáhnout.

Vůz musel jet do kopce po cestě, která měla tři zákruty tvaru serpentiny. Byla taky zarostlá křovím, což Armini dobře věděli a chtěli toho využít. Ve chvíli, kdy byl spodek vozu zakryt křovím před muži u brány i před hlídkami na věžičkách, otevřelo se dno a na cestu vypadl nejdřív Ted, pak Donald, Bob a ještě jeden muž. Všichni měli zbraně pohotově; odplížili se do křoví a tam čekali, co bude dál, připraveni zasáhnout. Tímto způsobem se dostávali z vozů už víckrát a měli to nacvičeno.

Ostatní jeli k bráně; nejdřív jezdci, těžko k poznání díky šátkům proti prachu, uvázaným přes obličeje. Pak se vkolébal vůz; chlapi jej obklopili a už se dohadovali, většinou německy, co dobrého dostanou k prvnímu obědu. Dvůr byl plný dalších, dokonce i někteří ranění vyšli ven; a taky velitel, podsaditý zamračený chlap, který s palci za opaskem stál ve dveřích krčmy.

Jezdci dojeli ke stáji a tam na chvíli zastavili; zatím se většina banditů nahrnula k zadní části vozu, chystala se zvednout plachtu a vlézt dovnitř. V té chvíli mezi ně hodili granát; padl do hustého houfu a jeho výbuch rázem způsobil zmatek. Současně se vysunula hlaveň kulometu a počala chrlit oheň a olovo na překvapené ničemy. Z boků zarachtaly výstřely samopalů, také jezdci začali střílet okolo sebe z bezprostřední blízkosti. Ted a Donald sestřelili stráže na věžičkách, pak se vrhli k oknům, aby vpadli dovnitř. Bob obešel zatím krčmu z druhé strany a snažil se dostat do kuchyně.

„Was ist...?“ vykřikl velitel překvapeně. „Welche schwein...?“

Krčmářův syn Ben jej střelil z revolveru přímo do otevřených úst. Další ranou srazil jednoho z poddůstojníků, který měl rovněž podíl na smrti otce.

Bandité se vzpamatovali kupodivu rychle a ti, kteří měli u sebe zbraně, se rovněž pokoušeli střílet. Jeden z arminských jezdců padl, další dva byli těžce raněni; i kulometníka škrábla jakási kulka na čele, ale nedbal a střílel dál, pokud před ním bylo něco živého. Všechny ovládla extáze zabíjení; dokud viděli nějakého nepřítele, neměli slitování. Když se Ted a Donald prostříleli na dvůr, bylo tam už po boji; zůstalo jen pár těžce raněných, kteří se v bolestech svíjeli v prachu. Taky Bob vpadl do kuchyně a zjistil, že je dobojováno; tlustá černoška stála mezi čtyřmi mrtvolami a bojovně se rozháněla sekáčkem na maso, kterým jim rozbila lebky. Přesto, že jako kuchařka nestála za mnoho, měla svého pána a milence skutečně ráda a pomstila ho, jak se na arminskou ženu sluší.

Jack a jeho jezdci zatím přepadli muže, kteří hlídali stádo koní; lépe řečeno jeho zbytek, většinu už z hladu snědli. Ti muži byli čtyři a pokusili se bránit jen náznakově; pak dva padli a zbývající dva se pro jistotu vzdali. Armini je uvázali na lasa a spolu s koňmi hnali do krčmy, aby vzali vše mezi kořist. Jack se ujal své funkce a jako velitel rozhodl, že se s bandity nebudou vláčet do města. Jejich vina loupežemi a vraždami byla dostatečně prokázána; nebylo třeba shánět kata a unavovat ho chystáním oprátek. Zajaté donutili odnést mrtvé a raněné k blízké rokli; tam je postavili na okraj a postříleli z kulometu. Posledním dvěma, těm od koní, byla dána svoboda, aby se vrátili, odkud je čert přinesl. Učinili to velmi rádi a v slzách děkovali, už proto, že zůstali sami z celého Švajnova oddílu.

„No,“ řekl Jack, když se prostor krčmy vyčistil. „Když jsem tu byl posledně, bylo tu o poznání veseleji! Snad se vám podaří to tady zas uvést do pořádku...“

Ben i jeho bratr, kterého našli zamčeného ve sklepě, jen zavrtěli hlavami.

„Než začnem hospodařit,“ řekl Ben. „Musíme nejdřív pomstít tátu! Tihle nebyli poslední; půjdeme s váma, dokud ještě aspoň jeden z nich bude žít!“

„Souhlasím,“ řekl Jack a přijal jejich ruku. „Dneska se vyspíme tady; a zítra vyrazíme zpátky do Dry Hillu. Mám takovej dojem, že tam budeme dost potřeba...“

Princ ztratil trpělivost

V Dry Hillu se chystal veliký svátek: Vyjíždění. Davidovi vysvětlili, že je to slavnostní vyhánění stád po deštích. Nejvíc se chystali Pastevci; krávy, koně i sebe samotné bylo třeba patřičně vyzdobit a ochránit magickými znaky, při čemž důležitou úlohu hrály dívky. Zatím si chystali barvy na pomalování a vlasy splétali do spousty copánků; ty vpletou koním do hřívy, uvážou na rohy býků a použijí ještě na spoustu věcí podle toho, jak komu velí jeho ochranné božstvo.

Dospělí měli jiné starosti; sjížděli se sem farmáři z okolí, dokonce i se svými ženami a dětmi. Bylo tradicí, že první neděli po skončení dešťů majitelé stád uzavírali konktrakty na dodávky dobytka a případných zemědělských plodin s agenty, kteří přijeli ze Sun City. Také bylo nutno domluvit s obchodníky, co je třeba objednat na celou sezónu, a kolik se bude platit; takové dohody trvaly třeba několik dní a soupisy, které vezli do Sun City, byly obsáhlé a podrobné. Až cesty vyschnou ještě víc, přijedou těžce naložené náklaďáky a zpět odvezou dobytek, který nakoupil agent.

Ale byla to pořádná sláva i pro všechny hostinské, co ve městě byli; páni farmáři se z radosti rozhodli přestat šetřit a dopřát sobě i přátelům víc rozkoší všeho druhu. Doporučovalo se to, takže se davově opíjeli, cpali se všemožnými dobrotami, hráli hazardní hry, vrhali se na ženy lehčích mravů a každou chvíli se servali, v podstatě o cokoliv. Bylo to veliké, slavné a krásné; zejména kluci se těšili na legraci.

Kamarádi (a kamarádky ještě víc) už postřehli, že Davidovi činí mimořádné rozpaky každá zmínka o milostných hrách, takže mu teď s potěšením líčili, jak by co mělo být. Svátek Vyjíždění měl být dle starých zvyků z dob císařství obřadem Plodnosti, kdy se každý zamaskoval k nepoznání a hledal si partnery k lásce podle vyšší vůle, aniž je znal. Tohle se vědělo a často se o tom dlouze mluvilo, zvlášť mezi mladými, ale pokud docházelo k realizaci, byly to dost ubohé pokusy. V malém městě jako Dry Hill každý znal každého, zvláště ty, kdo přicházeli do úvahy. Přistěhovalci, farmáři chudí i bohatí, si to představovali jako zábavu s děvčaty z krčmy, ale rozhodně nebyli ochotni dovolit nějaké rozvernosti svým manželkám, natož pak dcerám. Mladí kovbojové se zase naopak snažili někoho svést, zejména pokud se posilnili alkoholem; takže docházelo k častým hádkám a rvačkám, šerif výtržníky občas zavřel a pak od nich vymáhal pokuty (bezvýsledně, všechno propili).

Tak to samozřejmě vypadat nemělo; různí pamětníci vyprávěli, co všechno bývalo, a sem tam se někdo ze starých Arminů snažil, aby to obnovil. Mladí spoléhali na společnost z Casy, ovšem tam se něco dělo, chlapci i dívky vyráželi na loveckou výpravu pomalováni válečnými barvami a neřekli, kam a proč. Pastevci se zaobírali myšlenkou uspořádat patřičný obřad sami, ale zase k němu nechtěli přítomnost primitivních kovbojů a různých ochmelků.

David byl v rozpacích. Jeho výchova obsahovala představu, že vše, co souvisí se sexem, je špatné a ponižující. Zároveň ho to tím víc lákalo, ovšem přikročit k praktické realizaci se zatím styděl. Kamarádi Grammy a Quinn ho přesvědčovali, že Bůh nemá proti takovým aktivitám žádných námitek, což sice vzal na vědomí, ale pořád ještě pochyboval, protože jejich složité nauky zcela nechápal. Když to promýšlel, nejvíc by mu vyhovovalo, kdyby byl do všeho přinucen proti své vůli; od příchodu do Arminu s ním bylo všelijak manipulováno, dostával příkazy a neměl na výběr.

Spolu s farmáři přišla do města řada dětí různého věku; patřily samozřejmě ke smečce a do jisté míry poslouchaly Grammyho jako náčelníka a zejména Quinna jako čaroděje. David žasl, jak veliká je jejich důvěra v toho výrostka s fanatickým pohledem; on sám ho měl samozřejmě taky rád, ale nebral jeho řeči tak vážně. Quinn byl veden upřímnou snahou obnovit císařský stát do všech detailů; mnohé z nich přitom ani neznal nebo si je neuměl představit. Což mu nevadilo, snažil se zjistit, jak co bývalo a prosadit to, jak nejlíp uměl. Přistěhovalci mu zbožně naslouchali a byli ochotni jeho návrhy realizovat i proti vůli svých rodičů.

„Nikoliv vůle mocných tohoto světa, ale vůle Matky Země vládne Arminu! Bůh, který nás stvořil, nám vložil do srdce též Cestu, po níž musíme jít. Za císařství byla společnost ve vyvážené poloze, lidé byli zbožní a konali všechny své činnosti dle přání Božího; teď však poklesli a počínají si svévolně...“

Kluci a děvčata z farem naslouchali oddaně, David skepticky. Ani zdaleka nebyl přesvědčen, že za císařství bylo vše ideální; taky to Quinnovi mezi čtyřma očima řekl.

„Kdyby to bylo tak dokonalý, jak by to mohlo skončit?“

„Jo, to máš pravdu.“ usmál se Quinn. „Byla v tom ještě spousta chyb a nedostatků. Někteří byli skutečně bezbožní...“

„Mně to spíš připadá, že spousta jich žila ve snu a reality si odmítala všímat! Když se pak vyskytly problémy, neudělali nic, než že se modlili a čekali vyšší ochranu...“

„I to je pravda. My tu chybu ovšem neuděláme; jakmile potkáme nějakého bezbožného ateistu, okamžitě ho obětujeme...“

„Tím myslíš: podřízneme? Tak to jsem zrovna...“

„A co s nima chceš dělat? Vzít do otroctví?“

David postřehl, že zaplétat se s Quinnem do hádky nemá smysl.

„No jo, jasně... tak jak chceš...“

„Ne, jak ty chceš! Ty sám se musíš ztotožnit s vyšší vůlí, aby ses stal její součástí a ona součástí tebe! Chápeš?“

„No... asi jo.“

„Až smísíš svoji krev s krví dcer této země, nedokážeš odejít. Staneš se skutečným synem Matky Země a tvoje děti na ní budou žít jako plnohodnotní lidé...“

David pochopil, kam míří, a začal urychleně couvat.

„Máš veliký štěstí: seš cizinec a tvá genetická výbava může posílit dobrý předpoklady našich dětí! Kdybys měl syna...“

„Ale já nechci mít syna! Aspoň ne hned teď! Já sám jsem dítě!“

„To tě neomlouvá! To bys klidně mohl říct, že nemůžeš do boje, protože seš na to ještě malej. Trapná výmluva!“

„Teda... většina lidí by to rozhodně uznala!“

„Nezajímá mě žádná většina! Když ostatní nemůžou dodržovat svý povinnosti, tak musíme my, je to jasný?“

Davidovi bylo; klepal se už dopředu, zatímco Quinn vykládal:

„Může se třeba stát, že se mezi těma vojákama vyskytne zloděj. Takový má rád bůh větru Essus; ale musejí viset za krk a mírně se houpat ve větru. Zločinnost na jihu je proto tak slabá, že když se stane a někdo něco ukradne, hned za ním vyjedou, aby způsobili radost bohu Essusovi a pověsili ho; už to chápeš?“

„Obávám se, že jo.“

„Nebo třeba vrah. Toho když chytnou, tak ho vpletou do kola a podpálej na počest keltskýho boha Tarannise. Když je vrahů víc, tak se z proutí udělá obrovská lidská postava, do ní se ti vrahové dají a celý se to zapálí...“

„Quinne, já nechci srážet tvý odhodlání, ale...“

„Myslíš, že se mezi vojákama nenajde pár vrahů?“

„To určitě jo; ale jestli to berou jako válku...“

„Bůh války Tlaloc rád papá lidská srdce. To se zajatec položí zádama na obětní kámen a šmik! ...srdce je venku a ještě tepající se předloží šéfovi. Klidně jich prej může bejt i víc; není větší potěšení pro správnýho vojáka než dát srdce Tlalocovi!“

„Ty si ze mě děláš legraci, že jo?“

„To se pak nediv, že se každej musí začít rozmnožovat, jak to jenom jde. Za císařství to bylo jasný: mravný je všecko, co nějak přispívá k narození spousty zdravých dětí. Nemravný je, co tomu nějak brání. Takže se holky začínaly snažit, sotva jim to šlo, a pokračovaly, dokud mohly. Dneska se tomu některý vyhýbají...“

„...se nediv! Mít děcko v patnácti, tak ji táta přerazí!“

„No vidíš! A měl by být rád, že má dalšího potomka! Tak jim to musíme patřičně vysvětlit a přesvědčit je...“

Ať však mluvil a dělal cokoliv, farmáři se tvrdošíjně drželi svých překonaných zastaralých názorů a dcerám vyhrožovali tvrdým výpraskem, pokud si něco troufnou.

Davida napadla zajímavá otázka, totiž jaký názor mají na věc Quinnovi rodiče. Tehdy se čaroděj zachmuřil a přiznal, že bohužel také patří k osobám zpátečnickým a nic nechápajícím; dokonce jako by jim někdy vadilo, že mají geniálního syna. Už mu sice přestali cokoliv rozmlouvat, ale kdyby si třeba nechal udělat tetování v obličeji, určitě by se nepříčetně rozzuřili.

„Co... cože?“ vyjekl David úžasem.

„Některý bojovníci nosili tadyhle kolem očí ozdobný jizvy nebo tečky, který napouštěli barvou. Bylo to fajn, každej hned věděl, s kým má tu čest! Občas to ještě uvidíš...“

„A ty bys to vážně nosil?“

„Proč ne? Až vyrazíme do boje proti seveřanům...“

David si jen povzdychl.

Nejbohatším mužem v okolí byl jistý Gilles Kendall, na rozdíl od většiny přistěhovalců rodilý Armin, který sem přišel hned na začátku budování města na území odebraném nepříteli. Stal se záhy duší kraje, i jeho tři dospělí synové pomáhali většině ostatních se usadit. Proto si ho taky všichni vážili a ani mu nezáviděli nepřehledné stádo koní, které pěstoval většinou na prodej; proto taky nebyli označkováni. Nyní přijel jen se dvěma honáky, ale dalo se čekat, že při předávání stád přižene koně na prodej, a to se teprve něco uvidí! Kendall byl jako všichni Armini dobře rostlý, hezký, i když už starší; děvčatům se docela líbil, i když o ně příliš nestál. Ale kupodivu se příliš nepřátelil s doňou Florés a jejím rodem, jako by měli mezi sebou nějaké spory.

„Kendall neví co s penězma!“ vysvětlovali Davidovi Pastevci. „Naši říkají že je to proto, že je zloděj; ale to se povídá o každým, kdo něco má...“

Kendall zmizel v krčmě a začal platit i za ostatní, hlavně za ty, co byli jeho přáteli nebo mu aspoň pochlebovali. Kluci se rozběhli po svých a zapomněli na to.

Ale večer, když utrmácený David šel spát, probudila ho najednou ruka, kterou mu někdo položil na čelo. Otevřel oči a spatřil nad sebou zaprášenou tvář strýčka Tima Shanea, Pobožného střelce.

„Strýčku Time! Konečně...“

„Vstaň, Davide, potřebuju tě.“ řekl Střelec, sotva se s Davidem objal. „Řekni mi: přijel už Gilles Kendall?“

„Ano, strýčku Time. Viděli jsme ho odpoledne.“

„Výborně. Kolik má s sebou mužů?“

„Jenom dva. Proč?“

„Hm... když odjížděl z farmy, měl čtyři. Kdoví, kde je nechal. To zjistíme. Podívej, doběhneš do krčmy a zjistíš mi, kde sedí a kdo s ním... kolik má kolem kamarádů. Budeš třeba předstírat, že jdeš vašemu lordovi pro flašku. Nebo je taky v krčmě?“

„Ten? Určitě ne, ten už chrápe jako jeho pes. Ale myslím, že tam bude jeho komorník pan Parson.“

„Ten mi nevadí. Tak utíkej!“

David se ještě zarazil. „Strýčku Time, Jack a ostatní jeli do té krčmy U Šilhavého slunce. Prý ji obsadili banditi ze Švajnova oddílu. A bojovníci z Casy jeli taky na lov...“

„Všiml jsem si, že jejich koně nejsou ve stáji. Dobře, jsem rád, že tam šli...“

David vstoupil do lokálu a šel k barpultu. Nikdo si ho zvlášť nevšímal, především ne Gilles Kendall, který se svými chlapy a několika přáteli popíjel právě u baru. David položil na stůl peníze a přál si láhev whisky. Barman mu ji bez rozmyšlení dal a David vypadl.

„Kendal popíjí s několika chlapy u barpultu.“

„Hm... dobře. Mají zbraně?“

„Samozřejmě. Ale jen revolvery.“

„Tak. Nechám ti tady pušku. Revolvery mi budou stačit...“

Pobožný střelec vstoupil lítacími dveřmi do lokálu a zůstal chvíli stát ve stínu u dveří. Pak teprve postoupil dopředu; někdo si ho všiml a zarazil se, ale chlapi u pultu byli obráceni zády.

„Gillesi Kendalle!“

Kendall se otočil, kdo ho volá; chvíli váhal, pak Pobožného střelce poznal podle popisu a rozesmál se.

„Ach... to je Pobožnej! Pojď se s náma napít, kamaráde, jistě ti po cestě vyschlo v hrdle...“

Střelec udělal krok blíž. „Možná se s tebou napiju, Gillesi Kendalle. Ale nejdřív bych rád znal odpověď na několik otázek.“

„Proč tak oficiálně? Mám něco dosvědčit?“

„Snad. Nejdřív mi řekni: komu jsi prodal neoznačkované koně ze svého stáda?“

„Prodal? Zatím jsem je neprodal, jsou na pastvině. Přišel jsem sem, abych je nabídl; máš o nějaké zájem?“

„Asi se mýlíš. Měl jsi minulou sezónu na prodej víc než tisíc neoznačkovaných koní; teď jich tam jsou sotva dvě stovky. Rád bych věděl, kam se ztratili ostatní!“

„To se mýlíš, Pobožnej! Nikdy jsem neměl víc než tři sta koní bez značek! Tisícihlavý stádo, to bylo moc i na mě, i když mám dost lidí na hlídání...“

Pobožný střelec si zlehka hřbetem ruky otřel rty.

„Gillesi Kendalle, ty mi neříkáš pravdu.“

„Tak to je dost velká drzost, cos teď řekl! Já nejsem žádnej uličník; tady v kraji mě lidi znají a mají mě rádi! Nemyslím, že mě chceš napadat, ale přece jen bys měl uvážit, co říkáš!“

„Říkám, Gillesi Kendalle, že tě mají rádi a věří ti jen proto, že nevědí, kdo ve skutečnosti jsi. Já to vím; ale tihle tady tě pořád ještě považují za čestného muže.“

Kendall postavil svoji sklenici na barpult.

„To už je příliš, Pobožnej! Tyhle slova odvoláš!“

„Ne. Budu ti místo toho něco povídat. Například, že jsem byl se skupinou vládního inspektora, když zajala pár banditů, co řádí v horách. Moc jsme se divili, kdo jim dal koně, když jsou arminskýho chovu a nemají značky. Teď už to víme...“

„Ty mě chceš obvinit, že dodávám koně banditům? No možná, copak já vím? Ukrást koně není pro takovýho Termita žádnej problém!“

„To nebyla Termitova banda. To byli přestrojení vojáci ze severu, vrazi a lupiči. A nebylo to pár koní, ale nejméně sedm set, protože tolik bylo těch mužů.“

Kendall se začal mračit.

„S tím nemám nic společnýho! To říkám na svou čest; a jestli někdo nevěří, vysvětlím mu to jinak!“

„Budu povídat dál. Jednoho ze zajatců jsme propustili. Na můj příkaz mu chlapec uvolnil pouta a nechal ho uprchnout. Ještě téže noci jsem za ním vyjel já; chtěl jsem vědět, kam pojede a s kým se bude chtít spojit.“

Teď už Gilles Kendall nepromluvil. „Jel na farmu, která má název Škrtnuté G.“

Všichni se zarazili; to byla Kendallova farma.

„To je lež!“

„Není. Umím dobře číst stopy a šel jsem po nich. Odtamtud ten muž pokračoval do hor, do skrýše, kde se schovávala banda Jednookého. Sledoval jsem ho. Pak jsem šel za ním ještě k bandě Holohlavého; nakonec se pokusil dojet do krčmy U Šilhavého slunce, kterou obsadila Švajnova banda. Tam už nedojel.“

Teď už naslouchali všichni; v lokále bylo mrtvé ticho.

„Potkal jsem se s tím mužem na cestě. Nechtěl mluvit, ale umím rozvázat jazyk každému, zvlášť zbabělcům. Povídal mi toho hodně, Gillesi Kendalle. A nejenom o svých kamarádech, taky o tobě. Řekl toho tolik, že by to stačilo na oprátku!“

Kendall se zamračil ještě víc.

„Uvažuj co povídáš, Pobožnej! Pokud nevíš, moji honáci mají dost zbraní, aby ti vysvětlili, co je třeba; a umějí se postavit za svýho pána!“

„Možná ano; ale napřed bych musel vědět, kam vlastně odjeli. Pokud vím, když jsi odjel se čtyřmi muži, zůstali na farmě tví tři synové a tři další honáci. Kam zmizeli ostatní, nevím; ale nejspíš dělají průvodce někomu po kraji, jinak by v těch horách asi zabloudil...“

„Nejsem povinnej nikomu vykládat, kam posílám svý lidi!“

„Ani na tom moc nezáleží. Ale abys zbytečně nespoléhal na ty na farmě: už nežijou. Přišel jsem tam a když jsem odcházel, nebyla tam živá duše...“

Kendallovi se na chvíli rozechvěly ruce. „Tys je zabil...?“

„Vykonal jsem spravedlnost.“

„Jak ses mohl... opovážit? Kdo vůbec jsi?“

„Vidíš hvězdu na mém kabátě? Říká, kdo jsem. Střežím v tomto kraji spravedlnost. A ty po ní šlapeš!“

Kendall počínal ztrácet klid.

„Lžeš, Pobožnej! Asi proto, abys očernil poctivý chlapy v očích jejich kamarádů! Ale já patřím sem, do tohoto kraje; tady mě každej zná! Ale tebe neznají, ty seš nějakej přivandrovalec; ani nechceš říct, jak se jmenuješ! Co je Pobožnej střelec? Přezdívka podle nějaký hloupý knížky! Toho se můžou bát tak leda negři, ale my jsme rozumný lidi a neleknem se tě!“

Pobožný střelec si opět otřel hřbetem ruky tvář.

„Gillesi Kendalle, těm na farmě jsem řekl svoje jméno, než zemřeli. I tobě ho řeknu, až budeš umírat...“

„Já ne! Mě na šibenici nedostaneš! Porota bude složená z lidí z tohoto města, mých kamarádů! Tu neukecáš!“

„Kdybys byl skutečně Gilles Kendal, nepotřeboval by ses ptát na moje jméno. Gilles byl můj kamarád. A umřel mi v náručí...“

Muž, zvaný Kendall, na okamžik pobledl.

„Co to žvaníš...?“

„Lidé se časem mění. I já jsem se možná změnil, ale ne natolik, abych si nezapamatoval tvoje jméno. Tys už na ně taky zapomněl, seržante Rooney?“

Kendall ze sebe vydal přidušený vztek a ustoupil o krok k barovému pultu. Ruka se mu zachvěla.

„Ty seš...“ hlesl.

Pobožný střelec neodpovídal. Stál a mlčel.

Ruka Gillese Kendalla klesla k opasku a chopila se pažby. Jeho dva pistolníci rovněž sáhli po svých bouchačkách; ale v téže chvíli zahřměly oba revolvery Pobožného střelce. Jeden ze střelců se skácel dozadu a porazil na barpultu pyramidu sklenic; druhý se pomalu hroutil dopředu a rukama si svíral břicho. Rooney chvíli stál nehybně, jen pistole mu vyklouzla z prstů a na prsou se objevila krvavá rána. Potom něco zachroptěl a klesl tváří dolů na špinavou podlahu.

„Ten muž,“ Pobožný střelec přišel k mrtvému a obrátil jej obličejem vzhůru. „Byl seržant Wince Rooney, bývalý dozorce v zajateckém táboře. Tam jsem ho viděl naposledy. Pak toho zřejmě nechal a protože se přiučil arminským způsobům, vzal si jméno mrtvého jižana a snažil se pod ním žít. Došel až sem, na konec našeho území, aby se nesetkal s nikým z nás. Ale měl smůlu.“

„Ty myslíš, že dělal pro nepřítele?“ ptal se kdosi.

„Zcela jistě. Proto tu taky byl; on a jeho chlapi byli agenti severu. Je jich hodně i leckde jinde; a já po nich šel. Přišel jsem do tohoto kraje, abych zjistil, kdo je a co dělá Gilles Kendall, neboť to jméno jsem si příliš dobře pamatoval a vím, co se stalo se skutečným Kendallem. Jel jsem na jeho farmu, když jsem se setkal s Davidem O'Connorem a spatřil vrahy...“

Muži pořád ještě mlčeli. Ta rychlá, nenadálá smrt jednoho z nejlepších lidí města jimi otřásla.

„Byl bohatej a mocnej!“ řekl někdo. „Pravej Armin, aspoň nám se to zdálo! A ke každýmu dobrej... i mně pomohl, když jsem...“

„To byla součást jeho hry. Musel být takový, pokud měl získat oblibu a přátelství lidí z kraje. Naučil se chovat jako Armin a využíval toho především před vámi, kdo jste se stali členy našeho státu teprve nedávno a nemáte tolik zkušeností. Proto byl taky tady a ne blíž k centru, kde by ho mohl někdo poznat...“

Pobožný střelec se rozhlédl a spatřil Davida. Chlapec vešel do lokálu hned, jak začal s Kendallem mluvit; teď se schovával za sloupem. Když na něj Pobožný kývl, David přišel blíž a podával mu jeho ručnici.

„Než budu mluvit dál, musím vyřídit tuto věc: farma Gillese Kendalla nebo Rooneyho je nyní bez pána; nikdo z těch, co tam žili, na ni nemá nárok. Kdyby se něco stalo, musím vyřídit právní náležitosti, dát jí nového pána.“

To se leckomu nelíbilo; ale viděli toho dneska dost, aby proti jeho rozhodnutí nikdo neprotestoval.

„Dej mi svůj nůž, Davide!“

David podal Pobožnému střelci svoji dýku; ten přistoupil ke Kendallovi a dotkl se střenkou rány na jeho prsou.

„Gilles Kendall je mrtev a jeho majetek je volný. Z příčiny jeho zrady se stala újma Davidu O'Connorovi, který má nyní právo na odškodné. Proto ohlašuji, že farma Škrtnuté G patří od této chvíle panu Davidu O'Connorovi.“

Pobožný zabodl dýku do dřevěné podlahy. „Kdo s tím nesouhlasí, má čtyřiadvacet hodin na to, aby mi vrátil tuto zbraň...“

Většina přítomných dobře znala, co znamenají ta slova, i když takový obřad nikdo nikdy neviděl na vlastní oči. Proto si také mohl Pobožný střelec dovolit zacházet se starobylými zvyklostmi tak volně a nenásilně.

Správně se obřad osvojení majetku koná tak, že vlastník osobně či v zastoupení, pokud se jedná o osobu právně nezpůsobilou, zabodne meč na místě, kde začíná či nějak vrcholí jeho území; v rohu polnosti, na břehu moře či řeky nebo na nejvyšší hoře, u statků před vchodem, u továren na místě, kde stojí správní budova. Ohlásí tím svoje vlastnictví. Pokud se najde člověk, který má v úmyslu držbu jakýmkoliv způsobem napadnout či omezit, je povinen do jisté lhůty (obvykle čtrnáct dnů až měsíc) oznámit svoje nároky. Pak se o nich jedná buď formou soudního sporu, nebo soubojem účastníků na zbraně, kterými se vytyčilo držení. Tuto formu vlastnictví nazývají Armini zabodnutí meče.

Pobožný střelec užil Davidův nůž, tedy nikoliv zbraň přísežnou; dále ji nezabodl na předmětném území, nýbrž přímo v krčmě a udal tak krátkou lhůtu, jaká nemohla být právně přijatelná. Bylo to ale jasné jen některým z přítomných a ti byli tak moudří, že proti jeho způsobu radši neprotestovali.

David přikročil k noži a položil na něj prsty pravé ruky. Aniž byl vyzván, pronesl zřetelně:

„Ve jménu Boha Pána a Vládce!

Přísahám na svou čest a svědomí věčnou poslušnost a věrnost svému pánovi, princi Lerovi de Guyrlayowe a slibuji, že budu poslouchat a chránit zákony Arminu, dokud budu živ.

Přísahám, že zbraň, kterou nosím, pozvednu vždy jen k obraně práva a spravedlnosti.

Nikomu vědomě neublížím a od nikoho si ublížit nedám.

Povždy budu konat jen Dobro a protivit se Zlému, při čemž se budu řídit svou ctí a svým svědomím.

K tomu mi dopomáhej Bůh.“

Leckdo se zachvěl; přísahu neměl ani zdaleka složenu každý, kdo tu byl. Bojovníci z jihu pronášeli tuto formuli, když se ujímali svých práv, ale od přistěhovalců to nikdo nevyžadoval. A co víc, David použil starobylý templářský text, který ho naučil Quinn. Zdálo se, že Pobožnému střelci to udělalo radost.

„Teď však máme důležitější starosti, než se ujímat opuštěného majetku!“ řekl Střelec vážně. „Do zítřejšího rána musí být město v pohotovosti, připraveno k obraně.“

„Proč? Co se děje?“

„Než jsem zabil muže, kterého jsem sledoval, řekl ještě něco. Jejich velitelství nařídilo, aby spojili své síly, napadli a zničili město Dry Hill a svedli to na bandity.“

„Cože?“ muži vyskočili; to si rozhodně nepřáli.

„Jejich úkolem je předstírat, že na našem území je nepořádek, roste zločinnost a není nikdo, kdo by dokázal zemi uvést do pořádku. Proto má přijít vojsko severu a pořádek obnovit.“

„To si princ těžko nechá líbit!“

„S tím se počítá. Ten, kdo to nařídil, si přeje válku. Princův hněv je důležitou položkou...“

„Počkej! Pokud vím, princ poslal na sever komthura Szarkaye, aby to dal do pořádku. Myslím, že by to mohlo dopadnout...“

„Těžko. Hraběte Rolfa Szarkaye zabili.“

Muži naráz umlkli a vytřeštili na něj oči.

„Viděl jsem jeho mrtvolu. A mluvil s lovci, kteří vyrazili po stopě nepřátel. Mnoho lidí zemřelo. Mnoho jich ještě zemře. Viděl jsem jejich srdce napíchnutá na větvích stromů...“

Farmáři se nejistě ohlíželi jeden po druhém. Děla se spousta věcí, které se jim nelíbily. Až doposud se zločiny děly kdesi daleko a stávaly lidem, které neznali, všelijakým cizincům, kteří si nedokázali uchránit vlastní kůži a patřilo jim to. Ale teď šlo o jejich kůži; a museli spoléhat na jižany z Casy, jejichž zvyklosti jim taky zrovna neseděly. Po pravdě, neseděl jim ani Pobožný střelec, ani vládní inspektor se svými šerify, dokonce ani smečka Pastevců. Nevěděli, co si přát; nejspíš aby bandity zatkla policie, eskortovala k soudu a oni si mohli o rozsudku přečíst zítra v novinách.

„Co máme vlastně dělat?“

„Bojovat. K městu se stahují nepřátelé; kdy tady budou, záleží taky hodně na stavu cest, protože deště už sice končí, ale step je ještě samé bahno. Pokud jsem slyšel, chtějí to stihnout dřív, než se sem dostane armáda z jihu. Je to na nás...“

„Nemůžeš zavolat pomoc?“

„Z Kendallovy farmy jsem poslal vysílačkou zprávu, ale to jsem ještě neznal řadu podrobností. Zavolám znovu, ale...“

„Můžeš použít naši!“ navrhl šerif.

„Jistě, to udělám. Co udělá princ, nevím...“

Odešli spolu; v krčmě nastal zmatek, chlapi se hlučně hádali a zcela zapomněli na Davida, který se pořád ještě nevzpamatoval z myšlenky, že je náhle z ničeho nic majitelem největší farmy v kraji. Až když si to uvědomil, vyběhl ven a utíkal probudit kluky z party Pastevců.

Lera de Guyrlayowe, princ Arminu, dosud nespal; po večeři usedl s kamarády od dvora k ohni a naslouchal, co povídají. Málokdy zasahoval do rozhovoru, když nemusel; ale vnímal všechno. Když k němu došel dozorčí důstojník se zapsaným hlášením, podal si mechanicky list papíru a četl:

Hlášení. Podává: Pobožný střelec.

Rolf Szarkay zabit šestatřiceti ranami z různých zbraní. Jeho auto, označené státními symboly a vlajkou prince, prostříleno a ponecháno na místě.

Fingováno loupežné přepadení.

Stopu vrahů sleduje skupina Lovců z rodu Monte Alba; několik jich dopadli a zlikvidovali.

Spojené skupiny nepřátel zaútočí zítra na město Dry Hill. Čas blíže neurčen. Organizuji ozbrojenou obranu.

Místní rezident nepřítele Gilles Kendall zastřelen při zatýkání a jeho skupina likvidována.

Lera chvíli seděl bez hnutí; pouze zbledl a oči mu začaly zle jiskřit. Pak tiše, ale zřetelně přečetl hlášení nahlas.

„Rolfa... zabili?“ zeptal se překvapeně Gaird Halloway, který byl Szarkayovým přítelem. „Co uděláme?“

Ta slova prince probrala z letargie. Vstal.

„Axorre! Gadharre! Assarkhane!“

Tři krvavé hvězdy se zvedly na tlapách a vztyčily štíhlé elegantní hlavy.

„Kde máte svoje oddíly?“

„Na pokraji džungle,“ řekl Axorr. „Jsou připraveny už od minulé zprávy... čekáme na skončení dešťů!“

Princ vztáhl ruku nad oheň.

„Vyrazíte do boje a zničíte všechny zločince, které najdete! Zabijete každého, kdo bude mít v ruce zbraň! Pokud se někdo vrátí do Kingtownu, musí vyprávět takové věci, aby se už nikdy nikdo neodvážil vstoupit se zbraní na naše území! Rozumíte?“

Pohlédli na sebe. Rozuměli.

„Kolik má zůstat živých?“ ptal se Assarkhan.

„Jen tolik, aby mohli říct, co se stalo s ostatními.“ Princ mluvil tiše, vůbec nekřičel a nevztekal se jako jeho otec.

„Stane se.“ řekl tygr Axorr.

„Napijeme se jejich krve!“ dodal Gadharr.

Pak se všichni tři vymrštili a odběhli do noci.

Princ řekl s chladnou důstojností: „Prosím, aby každý z vás vzpomenul památky našeho kamaráda, hraběte Rolfa Szarkaye, který padl jako hrdina při službě vlasti. Věnujte mu svou vzpomínku!“

Všichni mlčeli. Znali Rolfa od dětství. Ti ze severu s úžasem hleděli na chladnou, jakoby kamennou tvář svého velitele, na níž se neobjevilo žádné pohnutí, žádné vzrušení, žádný vztek. Jako by ani nežil; seděl, oči upřené do plamenů, klidný, nevzrušený. Jen žíly na spáncích zrudly do červena.

„Děkuji vám. Prosím, abyste se nyní rozešli spát. Zítra za svítání započne činnost válečná rada státu. Jste jejími členy a jste povinní být od svítání k disposici.“

Všichni bez odmluvy vstali. Také chlapec vstal a odcházel směrem ke koňské ohradě; zahvízdal na ohnutý ukazovák, a když k němu doběhl jeho kůň, naskočil mu na neosedlaný hřbet a rozjel se někam k džungli. Nikdo jej nesledoval, ani jeho stráž.

Neviděli, že když dojel k lesu, seskočil a jeho tvář se změnila v masku rozšklebenou vztekem. Jako smyslu zbavený se vrhl na houštinu bambusů; hranou dlaně přerážel jeden stvol za druhým jako pírko, řval jako tygr a ulevoval si zuřivými kletbami. Ostrými štěpinami si probodal kůži na tvářích, prsou, ramenou; každá další bolest i vytékající krev ještě víc posílila jeho nepříčetný vztek. Rukama i nohama přerážel stále silnější stonky; vykřikoval při tom jména svých nepřátel. Až když vyčerpáním zůstal ležet na zemi, ztichl a zoufale se rozplakal.

Po dlouhé době vstal, vytahal si z kůže bambusové úlomky, nasedl na koně a klidný a chladný jako kámen se vracel do tábora.

Pastevci obvykle spávali v horním patře Sotova seníku; přestože každý měl někde nějaké vlastní obydlí, bydleli radši spolu a tak těsně, aby se pokud možno dotýkali. Také Quinn měl zajisté nějaké ponětí o hodnotě soukromí, ale rozhodně ne v sexu; to byl pro něj posvátný rituál, který bylo nutno konat za co nejširší aktivní účasti všech. Ostatní se mu s tu větší, tu menší chutí podřídili; zvláště dívky při tom byly poněkud rozpačité. Nebyla mezi nimi osobnost tak výrazná, aby se mu postavila; všeobecně se soudilo, že Quinn ví nejlíp, co má dělat.

Až příchod Davida všechno urychlil a vyhrotil; protože David se vyptával na různé věci, které už jiným byly jasné. Nebo snad ne, jenom jim připadalo hloupé se ptát?

Vyslechl samozřejmě jako ostatní Quinnovo obšírné vysvětlení, ale nedal se jím přemluvit, posoudil vše vlastním rozumem a pak kladl otázky, nad nimiž občas všem rozum zůstával stát. Quinn mu odpovídal; těšilo ho, že má bystrého žáka, s nímž může diskutovat. Taky během diskuse sám přicházel na detaily, které dřív přehlédl.

Dívky samozřejmě bydlely s nimi. Jak se to líbí rodičům, se David snažil zjistit a nedospěl k jasnému závěru, nejspíš už rezignovali a dohlídli jen na to, aby dceruška pravidelně žvýkala jistou trávu, jejíž šťáva má antikoncepční účinky. Kromě toho osvěžuje dech a barví zuby do zelena, takže kontrola je jednoduchá. Prý se to tak dělalo už za císařství; ačkoliv, kdo by tehdy chtěl zabraňovat početí?

I když dívky měly snahu se s Davidem sblížit, on se nesnažil si mezi nimi vybrat. Připadaly mu poněkud jednoduché; ne hloupé, to nemohl říct, ale rozhodně ne takové, jakou by si přál. Dokonce měl určitou představu: líbila se mu Foolbridgeova Stella, krásná, bystrá, znalá boje i magie... Svěřil se dokonce Gerrymu, ale ten se smál: »Kdo vůbec jsi, abys pomýšlel na princeznu? Ona je v tak vysokém postavení, že si sama hledá partnery a nikdo jí nemůže být hoden! Lord má nebetyčné štěstí a samozřejmě nechápe, co v ní dostal...« Tak se David naštval a holky přehlížel, ačkoliv se mu různě snažily vtírat.

Nacházel se na nebezpečném rozhraní mezi dospělostí a dětstvím. Už věděl, co bude muset udělat, ale ještě se na to netěšil; měl všelijaké sny, s nimiž se chtěl tajně svěřovat kamarádovi, v noci pod dekou a pod pečetí nejpřísnějšího tajemství. V tom případě ta správná osoba rozhodně nebyl Gerry, který byl zvyklý se s každým úspěchem okamžitě pochlubit. Tím méně Quinn, který ihned hledal za každou věcí její hlubší magický význam. David jeho vizím sice věřil jako ostatní, ale podléhal mu jen zčásti.

David si nedokázal udělat jasno ani v základní věci: zda Quinna všichni berou opravdu vážně, nebo je jen baví ho nechat rozvíjet svoje fantazie.

Důkazy měl pro obojí; rozhodně náčelník Grammy čas od času s potěšením vzpurného čaroděje usměrnil. Quinnovi to ani trochu nevadilo, dokonce rád provokoval tak dlouho, až dostal brutální výprask. (Vysvětlil to: odolnost těla proti bolesti pomáhá při koncentraci. Bolest a ztráta krve patří mezi všeobecně příjemné zážitky, přestože aktuálně moc příjemné nejsou. A tím nejpříjemnějším je ponížení; Quinn vyhledával případy, kdy mohl být rafinovaně trýzněn a nemohl se bránit. Tvrdil, že mu to dává sílu; kdyby David líp znal psychologii, věděl by, že existují úchylky zvané sadismus a masochismus, které si Quinn cílevědomě pěstoval. Nebyl v této zemi jediný.)

Na to všechno ovšem David nemyslel, když spěchal za kamarády. Bylo pozdě a většina spala, ale věděl, že Quinn se okamžitě probudí, jakmile se v jeho blízkosti cokoliv změní. Jak to dělal, nebylo jasné; i takových bylo víc. Teď odpočíval přivinut do náruče dívky jménem Priscilla, kterou si přece jen oblíbil víc než ostatní. Zkoušel z ní vychovat čarodějku, ale nikdo se nikdy nedomníval, že by to mělo nějaký smysl. Hezká ovšem byla.

Stalo se přesně to, co David očekával: Quinn zvedl opatrně hlavu, aby nevzbudil Priss, prohlédl si Davida a zatřepal prsty v otázce, co se děje. Vždycky poznal, že se něco děje; tentokrát to bylo tak závažné, že se Priss vykroutil z objetí a vstal. Tak mu David stručně řekl, co a jak. Quinnovi zaplály oči; složil prsty do složitého tvaru a vyslal impuls energie, který okamžitě probudil všechny. I David pocítil téměř bolestivý úder.

„Co se děje?“ zavrčel Grammy, poněkud rozladěný.

„Zítra se mnozí z nás stanou hrdiny,“ řekl Quinn. „Vyprávěj jim to všecko, Davide!“

David začal znovu; v průběhu jeho řeči jeden po druhém vstávali a obklopili ho tak těsným kruhem, že vnímal impulsy jejich osobní energie. Quinn mlčel, jen oči mu svítily; zvolna se dostával do extáze. Snad jediný David byl v čím dál větších rozpacích, druhým ani nepřišlo na mysl nic jiného, než se těšit. Že budou bojovat, zabíjet, budou zranění a možná zemřou? No samozřejmě, je to přece ten nejvyšší rituál! Davidovi to došlo, zatímco hovořil: někteří kamarádi se opravdu chystají za několik hodin zemřít! Opustit tento svět v blesku; v záchvatu bojového šílenství, které se někdy zmocňuje dokonalých válečníků, když přestanou vnímat svět okolo sebe a odevzdají se vyšší vůli. Možná ten, kdo přežije s těžkým zraněním, se z tohoto záchvatu dostane a bude žasnout, co vyváděl; ale kdyby jim to řekl teď, nebudou ho brát vážně.

To bylo přesně vidět na Quinnově reakci. Obrátil se k Priss:

„Udělej mi hlavu! Dokážeš samurajský copánek?“

Priscilla kývla a oči měla jako reflektory náklaďáku. Odběhla pro toaletní potřeby; všichni mladí si v téhle zemi pořizovali přepychovou soupravu na údržbu vlasů, ačkoliv ji používali velmi zřídka. Pronesla ochrannou mantru, pak sevřela Qiunnovi hlavu mezi kolena a počala mu střídavě splétat cop a vyholovat části hlavy, odkud vycházet neměl. Byla to velmi složitá práce a každý na ni zíral; David nejvíc.

Co při tom dělal Quinn? Soustřeďoval se, šeptal všelijaké texty v cizích jazycích a občas přivíral oči, když se snažil vzpomenout si na něco. Ostatní se taky chystali, zkusmo si splétali vlasy a diskutovali, jak by bylo nejlepší mít je do boje. Ale Davidovi docházely některé skutečnosti: nyní Quinn nevzýval malé bohy, jak je zvykem Pastevců, ale ty velké a mocné, kterých se David trochu bál a netroufl by si je obtěžovat. V Quinnových modlitbách slyšel některá známá jména: boha války Tlaloca Aztéků, buddhistického Velkého Slitovníka Avalokitéšvaru, vikingského Thora, fénického Baal Amrotha, hindiustického Mahéšvaru Šivu... Pokud je žádal o pomoc proti nepřátelům, mohlo se stát, že za tu opovážlivost zaplatí životem, ale nebál se, bylo to důležité...

A v té chvíli to Davidovi došlo: Quinn se připravuje zemřít. Snad vůbec neuvažuje o vlastním přežití; vsází vše na jednu kartu, chce potřít nepřítele a zničit ho, a co bude dál, je mu úplně fuk. Proto mu na hlavě vzniká složitý cop trčící dopředu na vyholenou pleš, proto se mu ve tváři objevuje nebezpečný škleb fanatika... Odchází a loučí se a kašle na následky.

V té souvislosti začal David uvažovat, že by mohl zemřít také on; trochu ho to zamrzelo, cítil se ještě příliš mladý a doufal, že by mohl na světě leccos dokázat. Ale když půjdou všichni, co může dělat?

Nadešel čas stát se hrdinou...

Brána nebeská

Lord Foolbridge se probudil do zářícího růžového rána, protáhl se a spokojeně vyšel v noční košili a čepičce na balkón, aby se nadýchal čerstvého vzduchu. Trochu ho překvapil ruch na ulici, ale domníval se, že se jedná o přípravy ke svátku Vyjíždění, tak se tím nijak nevzrušoval.

Zato sluha Parson přišel s očima navrch hlavy.

„Co se to děje venku, Parsone?“

„Vy nevíte, mladý lorde? Bude válka!“

„Och, skutečně? A proč to?“

„Zaútočí na nás bandité.“

„Podívejme! A kdy a proč?“

„Dneska, mladý lorde.“

„V kolik hodin?“ Foolbridge vytáhl svoje hodinky.

„To bohužel není známo, vaše lordstvo.“

„Příležitostně to zjistěte, nerad bych přišel pozdě.“

Lord usedl ke stolu a očekával svoji snídani; situace však byla natolik rozjitřená, že musel požádat třikrát a dokonce zvýšit hlas, aby mu něco dali. Konečně dostal čaj, ovesnou kaši a šunku s vejci; nevzrušeně se najedl, pak se oblékl do loveckého oděvu a stejně nevzrušeně počal chystat všechny svoje zbraně. Ruchu a zmatku po ulicích nevěnoval žádnou pozornost.

Mezitím se však na scéně objevila další osoba; totiž, ze všeho nejdřív se ozvalo kašlavé hučení motoru, pak se objevil mezi domy terénní landrover, zablácený až po střechu, zajel na parkoviště před hospodou a zastavil. Vylezl z něj mladý muž v kostkovaném saku, bílých šortkách a šněrovacích botách. Na hlavě měl tropickou přílbu téměř stejnou jako lord Foolbridge a přívětivě se usmíval do ranního sluníčka.

„Dobrý muži,“ oslovil vlídně kolemjdoucího.

„Mohl byste mi doporučit nějaký útulný hostinec, v němž si mohu odpočinout?“

Kolemjdoucí byl kovboj, zvyklý diskutovat ponejvíce s krávami. Vyvalil na příchozího oči.

„Co ty tady chceš?“

„Právě jsem dorazil,“ usmál se mladý muž. „A rád bych si trochu odpočinul, než se porozhlédnu po městě.“

„Ty seš blbej, ne?“

„Prosím? Jsem zpravodaj Glasgowského ilustrovaného zeměpisného zpravodaje a jmenuji se Irwin Sheppard, pane.“

„Co to je?“

„Vy neznáte Ilustrovaný zeměpisný zpravodaj? Je to ten nejlépe vedený časopis nejen v Glasgowě, ale v celé Skotské nížině. Jistě jste jej již také četl...“

„Já neumím číst!“ řekl kovboj, který toho začínal už mít dost. „A nemám čas se srát s každým volem!“ A odešel.

Zpravodaj se trochu zarazil, ale nenechal se takovými nesnázemi vyvést z míry a kráčel k jinému občanovi. To byl místní krejčí, který právě bojoval těžký vnitřní boj, zda se připojit k oddílu hájícímu město se zbraní, nebo raději k týlově službě, odnášet a zašívat raněné. Nebyl hrdina a zvažoval, zda to dát najevo.

Na otázku, kterou mu Irwin položil téměř tím samým způsobem jako kovbojovi, vyvalil oči a otevřel hubu dokořán.

„Jak jste se sem dostal, člověče?“

„Přijel jsem tímto automobilem. Po silnici, pokud se dá tomu rozbahněnému kusu stepi tak říkat. V hlavním městě mne varovali, že zcela jistě utonu v bažinách, ale hle: jsem zde!“

„A nikdo vás nezadržel?“

„Ne. Proč by to měl dělat, mám doklady v pořádku; hranice jsem přešel včera večer a jel jsem většinou v noci.“

„Proboha... to teda máte zatracený štěstí, pane! Při trošce smůly jste mohl už bejt mrtvej!“

„To máte tedy pravdu. Úroveň té silnice je hanebná.“

„Cožpak o silnici; ale banditi!“

Mladíka ta zpráva dost zaujala, aniž se však polekal. „Vy víte něco o banditech?“

„No jasně! Moc se divím, žes na ně nenarazil! Řáděj na celým úseku odsud až k hranicím a každýho zabijou!“

„Inu, myslím, že zprávy o nich jsou značně přehnané!“

„Koukej, chlapče: pokud okamžitě nesedneš do tý potvory a nebudeš pokračovat v cestě, seznámíš se s nima tak zblízka, až tě to bude sakra mrzet!“

„Vy myslíte, že je skutečně spatřím na vlastní oči?“

„Myslím! Povídá se, že chtějí zaútočit na město.“

„Opravdu? Na toto město?“

„A na jaký jiný? Široko daleko nic jinýho není!“

„A směl bych být tomu útoku přítomen?“

„Dokonce budeš muset, jak se zdá!“

„A domníváte se, že by velitel města dovolil, abych se s jeho laskavým dopuštěním díval, jak bude boj probíhat?“

„Veliteli města to bude úplně jedno, co budeš dělat. Poslechni, ty seš nejspíš Angličan, že?“

„Ach, poznal jste to?“ rozzářil se mladík.

„Jo. Podívej, jdi támhle do hospody, tam je taky jeden takovej. Ten si s tebou bude ochotně povídat třeba celej den a spolu s ním toho uvidíš, až ti z toho bude blbě! No, já nemám moc času, musím se jít připravit k boji!“

„Což jste snad voják?“

„To ne, my tady vojsko nemáme.“

„Ale to je velice smutné! To znamená, že město je bez obrany a boj velmi rychle skončí?“

„Pane!“ krejčí se vypjal, aby vypadal o kus větší. „Všichni jak tu jsme, budeme bojovat do posledního náboje!“

„Vy jste hrdina, pane!“ zvolal mladík a podal mu s úklonou ruku. „Přeji vám, abyste se v tom boji vyznamenal!“

Krejčí blahosklonně poděkoval a odkráčel. Právě se definitivně rozhodl, že do boje půjde a stane se hrdinou.

Irwin Sheppard se vydal k hotelu a vstoupil do lokálu, kde zastal lorda Foolbridge, který si právě čistil revolver. Když viděl příjemně vypadajícího mladého muže, vlídně mu odpověděl na pozdrav a pozval jej, aby přisedl. Sluha Parson zatím pobíhal po městě a zjišťoval přesný čas útoku.

„Jste Angličan, jak se zdá!“ řekl lord.

„Zajisté, pane. I vy, jak vidím.“

„Jsem velice potěšen, že se s vámi mohu seznámit.“

„Pro mne je to mnohem větší ctí.“

Oba na chvíli zmlkli a podívali se z okna.

„Příjemné počasí, zdá se.“ řekl lord.

„Doufejme, že se udrží.“ soudil Sheppard.

„Raději ne. Za poledne bývá příliš horko.“

„Myslíte, že by mělo ještě sprchnout? Já si to nemyslím!“

„Rovněž soudím, že deště už bylo skoro dost.“

„Cesty jsou dosud rozbahněné!“

„Och, skutečně?“

„Mám se zdejšími cestami rozsáhlé zkušenosti.“

„Jste tady již dlouho?“

„Již několik dnů. A vy?“

„Inu - není to příliš dlouho, ale domnívám se, že dostatečně dlouhou dobu, abych nasbíral určité zkušenosti.“

„Dovolíte, pane, abych si vytáhl svůj blok a tužku?“

„Och, zajisté!“

„Jsem totiž reportérem Glasgowského ilustrovaného zeměpisného zpravodaje... Irwin Sheppard, prosím.“

„Ach, vskutku? Znám ten časopis, je to velmi solidní a dobře informovaná tiskovina...“

„To mne nesmírně těší. Promiňte, smím vám položit několik otázek a poprosit vás o odpověď?“

„Velice rád vám odpovím na vše, co vás zajímá.“

Sheppard si naostřil svoji tužku a nasadil brýle. „Promiňte, ale nejdůležitější ze všeho je pravděpodobně otázka smrti jednoho našeho milého krajana, jehož zabili zřejmě místní bandité. Mohu se vás zeptat, zda-li jste již slyšel o tragickém úmrtí lorda Henry Foolbridge?“

„Po pravdě musím přiznat, že jsem o tom již slyšel. Avšak to vše jsou pouze neodpustitelné výmysly, kterým byste neměl apriorně věřit, pane Shepparde.“

„Skutečně? Ale já slyšel o smrti toho gentlemana z velmi dobře informovaných míst!“

„Potom tato dobře informovaná místa tentokrát čerpala svoje informace z velmi pochybného pramene.“

„Och, pane! Řekli mi to úředníci arminského ministerstva zahraničí a potvrdili i zástupci policie!“

„Přesto musím trvat na svém názoru, že jde o pomluvy; lord Foolbridge je naživu a těší se skvělému zdraví!“

„To by bylo skvělé! Ale smím se zeptat, co vás vede k takovému mínění?“

„Osobní zkušenost, pane. Já jsem lord Henry Foolbridge! I když to nemohu potvrdit žádnou svou navštívenkou. O všechny jsem bohužel přišel v průběhu bojů.“

„Och, jak nemilé! Avšak přesto vám musím blahopřát k zázračnému zachránění! A vyjádřit svoje potěšení, přestože mnoho jiných osob tím bude překvapeno velmi nemile!“

„Hleďme - kdopak?“

„Vaši dědicové, sir.“

„Och! Jak se o tom dozvěděli?“

„Arminské ministerstvo zahraničí zaslalo našemu velvyslanectví soustrastnou nótu k vašemu tragickému úmrtí, sir. Pan vyslanec to oznámil do Londýna, což otiskly všechny přední britské listy!“

„Ach, jak frapantní! Je nepříjemné, že se něco takového muselo stát právě mně!“

„Bohužel se již stalo, sir. Protože jsem právě meškal v Indii, dal mi náš šéfredaktor příkaz, abych se neprodleně odebral sem do Arminu a pořídil pro náš list sérii reportáží o zdejší situaci. A rovněž tak abych se pozeptal, zda jsou okolností vaší smrti skutečné a nikoliv přehnané...“

„Jaké okolnosti?“

„Noviny psaly, že jste byl brutálně umučen, pane.“

„Inu, částečně se tento fakt zakládá na pravdě. Chtěli mne a mého komorníka Parsona upálit, to je pravda. Nicméně podařilo se nám osvobodit, přičiněním našeho vzácného přítele, arminského občana pana Harweye, jemuž bych velmi rád prostřednictvím vašeho tisku poděkoval...“

„Och - to bylo jistě hrozné!“

„Jistě, bylo to poněkud nepříjemné. Avšak v této zemi jsme neustále vydáni všanc nějakým nepříjemnostem, ba neváhám rovnou říci nebezpečím! Slyšel jste, že se na nás chystá útok?“

„Zajisté, slyšel. A zdá se mi, že místní obyvatelé přičítají útoku těch několika otrhaných banditů velkou důležitost; až neúměrnou významu věci!“

„Bohužel se nejedná o bandity. S těmi jsme již jednali a shodli jsme se s nimi vcelku po dobrém. Nyní jsme v boji s organizovanou armádou ze severního území.“

„S arminskou armádou?“

„S jednou z arminských armád, přesně řečeno. Jak zajisté víte, existují dva arminské státy, severní a jižní, a my jsme právě teď na jihu, kde je legální vládní silou princova armáda. Jistě jsem ji sice neviděl, ale konám pro ni tu a tam jisté služby, za něž jsem byl dekorován touto hvězdou...“

Lord ukázal svoji šerifskou hvězdu, což Irwina překvapilo.

„Kolik je oněch útočníků?“ zeptal se.

„Těžko říci - bude jich asi tak kolem pěti set.“

„Ale to je zřejmě víc než obyvatel celého města!“

„Ano, také se obávám. Budeme muset bojovat udatně.“

Irwin Sheppard chvíli uvažoval, pak si pošoupl brýle na nose. „Promiňte, nevíte snad, zda by se tady někde dala koupit nějaká puška? Velmi rád bych byl ozbrojen!“

„Pane, v této zemi chybí leccos důležitého, ale pokud se týče zbraní, těch tu vždy bylo a je sdostatek.“

„Smím doufat, že mi při shánění zbraně budete laskavě nápomocen?“

„Och, zajisté. Jen co se vrátí můj komorník pan Parson, dám mu v tom směru svoje příkazy...“

„Jsem vám velmi zavázán. Přiznávám, že bych velice nerad šel do boje neozbrojen!“

„Domníváte se, pane, že bude vaší účasti zapotřebí?“

„Nevím to jistě; ale jako Angličan jsem povinen pomoci svému krajanovi a vy se, jak vidím, do boje chystáte!“

„To je od vás nesmírně ušlechtilé! Vidím-li vaši odvahu a též krajanskou pospolitost, dovoluji si vás o něco požádat...“

„Vaše lordstvo si může přát cokoliv!“

„Byl byste tak laskav a zařídil zveřejnění tiskové opravy v tom smyslu, že jsem nezemřel a pokus o tento čin se zcela nezdařil?“

„Zajisté, s tím samozřejmě počítám již od počátku, jen co jsem se dozvěděl o skutečném stavu věcí.“

„Děkuji vám. Snad byste považoval za přípustnou i formulaci, že oficiální místa severního území se nejen mýlí, ale zcela záměrně a promyšleně obelhávají naši soudnou veřejnost?“

„Och! Není to příliš silné?“

„Nikoliv. Mí arminští přátelé by v tom případě použili výroku, že zaměstnanci těch orgánů si dělají z huby prdel.“

Irwin překvapeně zamžoural za brýlemi.

„Zdá se, že jste dosti vnikl do místního nářečí, mylorde! Musím přiznat, že mne tu a tam překvapí jejich svérázná angličtina a již jsem se zabýval myšlenkou se jí trochu přiučit, protože jak se zdá, můj způsob vyjadřování vyvolává u těch lidí značnou pozornost!“

„Skutečně,“ souhlasil lord. „I když se samozřejmě vyjadřuji jejich slangem jen ve stavu krajní nouze, naučil jsem se mu již dostatečně rozumět.“

„To je výtečné, sir! Je vidět, že jste zkušený a schopný cestovatel, který se neleká žádných obtíží a nebezpečí!“

„To je má cestovatelská povinnost, příteli. Vlastně jsem přijel do této země, abych tu ulovil jednoho tygra. Ale jak se zdá, můj úmysl vyvolává u místních obyvatel přehnaně nesouhlasné reakce, tak jsem až na další od tohoto záměru předběžně upustil.“

„Zajímavé! Smím vědět, co je předmětem vašeho zájmu nyní?“

„Studuji místní etnografické zvláštnosti. Musím se vám přiznat, že život lidí tohoto kraje je nesmírně zajímavý!“

„A co je tak asi nejzajímavější?“

„Obávám se, že ženy.“

„Och, ženy? Překvapujete mne, mylorde!“

„Musím se vám přiznat, že jsou zdrojem neustálého překvapení a záhad. Ale upozorňuji vás, že jsou rovněž velmi nebezpečné!“

„V jakém smyslu?“

„Jsou velmi krásné a... dá se říci, mají udivující chování, jehož pohnutky jsou někdy dosti nevysvětlitelné...“

Sheppard překvapeně mrkal; nemohl si to nijak srovnat v hlavě, neboť arminské ženy se mu prozatím zdály zcela nedostupné a neměl s nimi doposud tu čest.

Další pokračování rozhovoru však bylo znemožněno, neboť vstoupil David O'Connor v plné zbroji. Což znamenalo: sice nahý, zato pomalovaný po celém těle, vlasy svázané v týle do copánku a v něm svá orlí péra i další příznivé předměty, zajišťující mu ochranu.

„Ahoj, Lorde. Vzkazuje ti šéf, jestli se taky zúčastníš tý dnešní mlaty nebo tady chceš zcepenět!“

„Dobré ráno, Davide. Rád bych vám představil svého přítele, pana Irwina Shepparda...“

„Ahoj, Irwine,“ David podal příchozímu ruku. „Co je zač?“

„Reportér Glasgowského ilustrovaného zeměpisného zpravodaje.“

„Skot? Já jsem Irčan!“

„Moje maminka byla skotského původu, ale otec byl Angličan. Cítím se být příslušníkem obou národů.“

„Asi moc ne, když nenosíš sukni. Jdeš s náma do boje?“

„Zajisté, cítím se povinen. Ale nemám žádnou zbraň!“

„Umíš z pušky? Seženu ti...“

„Byl bych vám velmi vděčen!“

„Neříká se to, co jsi řek, říká se děkan!“

„Aha. Tak děkan.“

David potřásl opeřenou hlavou a vyletěl ven. Lord Foolbridge se jal vysvětlovat Irwinovi dějiny O'Connorova rodu; když se dostal k jejich setkání, bouchly dveře a dovnitř vpadla Stella. Měla na sobě džínové kalhoty pro případ, že by jela na osedlaném koni; ale nevzala si žádné tričko, naopak zdůraznila svá ňadra pyšnými barevnými ornamenty a doplnila náhrdelníkem z mušlí, na kterém byly samozřejmě zavěšeny různé amulety. Na opasku měla revolver a samurajský meč, v ruce opakovačku.

„Hele, Lorde, co je s tebou? Jdeš s náma?“

„Dobré ráno, Stello. Zajisté půjdu - ale kam?“

„Babička přišla na takovej nápad: že vypadnem z města a obejdem je, abysme jim vpadly do zad. Ale máme málo chlapů, jsou ještě na lovu a my něžný kvítky si s tím neporadíme...“

„Velmi rád bych, avšak nevím jistě, zda velitel, tedy Pobožný střelec, bude s mým odchodem souhlasit!“

„Na toho se přeci můžeš vykašlat, není říšskej generál! My do toho jdeme jako rod, ne jako armáda!“

Foolbridge pokrčil rameny. „Domníval jsem se vždycky, že v boji je nejdůležitější disciplína a poslušnost.“

Stella pohrdlivě mávla rukou.

„Někdo mi jednou řekl, že vaše země pro nedostatek disciplíny kdysi prohrála válku.“ pokračoval.

Stella se zarazila. Rty jí zbělely, jak je skousla.

„To ti řek von, jo? Pobožnej?“

„Ne. Zmínil se o tom lord Jack...“

„Ten tak může vo něčem kecat! Babička v tom byla, bojovala s císařovnou... a ne pod nějakým...“

„Nicméně se domnívám, že bude lépe udělat, co chce zvolený velitel města...“

Stella vymrštila ruce a dokládala svá slova prudkými gesty: „Takhle žvaní každej zbabělej přistěhovalec! Každej, kdo zrovna přitáh a ještě se ani neohřál, si myslí, že rozumí všemu líp než ten, kdo se narodil tady na posvátné arminské zemi, kterého omyli Ohněm hned při narození a kdo se dal prosáknout božským...“

Lord Foolbridge jí položil ruku na rameno a stiskl, až ji to zabolelo: „Drž teď hubu, panenko! Tohle není tancovačka ani hra na lásku! Vyřiď doni Florés, že je potrhlá stará škatule a že z té bitvy, co se s ní chlubí, utekla postřelená! Když nedostane rozum, tuhle nemusí přežít! Ale přežije ten, kdo bude mít rozum i srdce zároveň!“

Pustil ji. Stella lapala po dechu: „Takovýho tě neznám!“

„Možná jsem zbabělej přistěhovalec. Ale v boji jsem už byl!“

Stella chvíli zírala a třela si rameno; pak se otočila a beze slova odešla. Ve dveřích se srazila s Davidem, který přinášel opakovací ručnici a dva revolvery spolu s krabicí nábojů.

„Hele, co vodsaď tak sypala? Tys jí něco řek, že je tak rudá?“

„Ano, mluvili jsme poněkud vzrušeněji,“ přiznal Foolbridge. „Leč soudím, že je lépe věnovat se výzbroji přítele Shepparda...“

David počal rozkládat jednotlivé součásti výzbroje, které přinesl a pomáhal Irwinovi si na ně zvyknout. Bylo to třeba, arminské zbraně jsou v detailech poněkud jiné konstrukce než evropské a nebyl na ně zvyklý.

Stella dorazila k doňi Florés vzteklá a uražená. Na otázku, co je s lordem, zopakovala téměř doslova celý rozhovor, jak je zvykem u Arminů. Nevyhnula se dokonce ani charakteristice staré dámy, kterou Foolbridge pronesl.

Stará čarodějnice pozorně naslouchala a v její pomalované tváři se nehnul ani sval. Až nakonec se usmála:

„Je správnej, Stello. Drž se ho; byl by to dobrej manžel!“

„Tihle přistěhovalci nemají šanci!“ prskala Stella. „Jak mezi ně vlítnou vojáci, rozprchnou se jak zajíci, ani Pobožnej je nedokáže zastavit!“

„Proto musíme zaútočit my! Když je to takhle, musíme si poradit samy; vím o místě, kde se dá přejít přes vodu mimo hlavní silnici. U starý hráze...“

„Myslíš přebrodit, až to začne?“

„Jo, přesně.“

„Bude to nebezpečný, ale mohlo by to vyjít...“

„Až zjistěj, že město je obklopený vodou, musej útočit na jediným místě: po silnici. Tam se budou bránit naši s Pobožným. My prostě přejdeme u hráze a vpadnem na ně z boku!“

„No... není to špatnej plán.“ vzdychla Stella.

„Vždycky jsem byla dobrá na jezdeckej útok!“ doňa Florés tasila z pochvy katanu a prohlížela čepel. „Ještě bych chtěla tuhle starou zbraň jednou namočit v krvi...“

„Za Dianu!“ řekl jeden kluk, sotva čtrnáctiletý.

„Za všecky kamarády!“ odvětila doňa Florés.

Stella se rozhlédla kolem. Šli do toho všichni, kdo zůstali; jak členové rodu, tak sluhové včetně těch, kteří se připojili až po válce. Muži, ženy i děti, aspoň podle hodnocení běžného pro Evropu. Svlékli se, označili svá těla posvátnými symboly a vlasy svázali dle zvyku bojovníků. Oči jim hořely nadšením.

„Jeden problém, babi: když nás uvidí přecházet přes vodu, budou nás chtít rozstřílet na mraky...“

„Nikdo nás neuvidí!“ Doňa Florés se zatvářila zvlášť potměšile. „Myslíš, že jsem se za ta léta nic nenaučila? Uvidí nás až těsně předtím, než jim podříznem krky; jako neodvratnou Smrt!“

„I když použiješ magie a ukryješ nás až do chvíle útoku, stejně budeme útočit sami proti celé armádě; myslíš, že někdo z nás má šanci to přežít?“

Taky doňa Florés se rozhlédla po tom neuspořádaném houfu. Avšak viděla i něco jiného: anděly Ochránce, vznášející se nad jejich hlavami. Mávla rukou: „Není to snad jedno?“

Stella zaváhala; pak se jí vrhla okolo krku. Stařena ji sevřela kostnatýma rukama a objímala; potom po řadě objala každého, kdo s ní šel do bitvy.

Pronášela při tom ochranné modlitby a nahlas přivolávala na jejich činy nejvyšší milost a odpuštění...

Lord Foolbridge a Irwin Sheppard zatím odešli z domu. David se odpojil, běžel za Pastevci, kteří byli taky připraveni; ti se houfovali mimo dohled mužů, aby je nehnali pryč. Nebylo tehdy ještě zvykem honit děti do boje.

Pobožný střelec přecházel podle barikády, kterou postavili muži v noci z pytlů s pískem a silných klád, pokud možno tak, aby nebyla přímo viditelná od příchozí hráze. Postávali v hloučcích a diskutovali o nadcházejícím boji. Shora s kostelní věže zahvízdal pozorovatel; Pobožný se k němu obrátil a muž ukázal jeden prst, což znamenalo osamělého jezdce.

„Vpustit a zajmout!“

Jezdec byl uštvaný, špinavý, zbídačelý a pohublý. Jenom podle hustého černého plnovousu v něm poznali člena Dvacetidolarové bandy, pobočníka šéfa Termita. Černovous zajel dovnitř a téměř spadl s koně; zvíře se motalo, po těle mu vystupovala bílá pěna.

„Co je? Co se děje?“ ptal se Pobožný střelec.

Černovous po něm zamžoural, ale poznal ho.

„Termit ti vzkazuje... za hodinu... pět set jezdců!“

„Jak to víš?“

„Sledujeme celý deště... Holohlavýho! Zabil nám dva kámoše, jen tak pro nic za nic! Jen že je potkali... Termit přísahal...“

„Kde je Termit teď?“

„Poslal mě... sám se zapojí... až bude čas!“

„Zahyne,“ řekl kdosi. „Kolik má lidí?“

„Jedenáct. Já jsem dvanáctej. Pobožnej...?“

„Slyším tě.“

„Farmář Gilles Kendall zradil! Poslal dva pacholky... s plánem města... k Holohlavýmu!“

„Víš to jistě?“

„Termit je zabil. Dva za dva - ty plány nedostali!“

„Děkuju!“

„Řekli... když všecko v pořádku, tak červenej hadr. V okně hostince! Červenej hadr...“

„Signál k útoku?“

„Jo. Tak říkal Termit.“

Černovousovi klesla hlava. Pobožný střelec jej zvedl. „Ještě něco?“

„Už nic. Nech mě spát!“

„Děkuju ti, kamaráde!“ Pobožný stiskl banditovi ruku, ten jen smutně pokývl hlavou a odešel stranou; tam ulehl a v tu chvíli usnul. Pobožný někomu nařídil, aby se postaral o jeho koně; bylo to silné a otužilé zvíře a byla naděje, že se vzpamatuje. Střelec se rozhlížel a uvažoval, komu může věřit; nemohl zatím vyloučit, že mezi farmáři zůstal nějaký Kendallův člověk. Nařídil všem zůstat na místě a vydal se do stodoly, kde tušil Pastevce. Byli tam; už před vraty narazil na hlídku, nahého kluka od hlavy k patě pomalovaného, na krku posvátné amulety, vlasy svázané do skalpové kadeře a zbytek hlavy vyholený. Pohlédli na sebe, potom strážný beze slova střelce pustil dovnitř.

Byli tam všichni; měli čas upravit se do podoby bojovníků, že těžko rozeznával kluky od děvčat; jen oči jim svítily ze tmy jako vlčatům. Pobožný prošel do středu a usedl naproti Grammymu. Díval se z jednoho na druhého a zvažoval jejich osud.

„Měl bych pro vás práci, kamarádi.“ řekl vážně.

Mlčeli; jenom Quinn řekl: „Stačí říct.“

Vysvětlil jim, co se dozvěděl. Řekl, že tuší, že mají oči všude a lepší přehled než kdokoliv jiný; takže kdyby objevili někoho, kdo chce zradit...

„Neboj se,“ řekl Grammy. „Do zad ti nikdo nevpadne!“

„Co s ním můžeme udělat, když ho chytneme?“ ptal se Quinn.

„Cokoliv chcete.“

„A s nepřáteli, když je ulovíme?“

Pobožný rozevřel dlaně a učinil gesto, kterým se vzdával zájmu o osud těch, co budou mít smůlu. Quinn se ušklíbl.

„Davide, ty se v hospodě vyznáš; utíkej do pokoje toho Kendalla a prober mu věci; když najdeš červenej hadr, vyvěs ho z okna!“

„Ale... to budou myslet, že mají útočit!“

„No právě. Vyzkoušíme, jak daleko nám nesou lovecký pušky!“ Mezi mládeží nastal čilý ruch; pobíhali sem tam a hledali si vhodná stanoviště pro odstřelovače. Dospělí jim nevěnovali příliš pozornosti, děti vypadaly velice divoce a spíš se zdálo, že si hrají na Indiány. Maximálně jim někdo sprostě vynadal, že se mu pletou a aby se šly radši schovat.

David už v Kendallově pokoji byl, hledali tam s Pobožným nějaké papíry; teď prohrabal zavazadla a bez nesnází objevil dvoumetrový kus červené látky; vyvěsil ji z okna a vyhlížel ven.

„Tady by nám mohlo být dobře!“ řekl Gerrymu. „Odsud je můžeme postřílet, jak budem chtít!“

Gerry nakrčil nos, obcházel pokojem a prohlížel si ho. Vypadal mimořádně divoce, protože přiměl jednu dívku, aby mu vyholila co největší kus hlavy, pouze od temene k zátylku mu vlála výbojná skalpová kadeř zdobená vším možným. A když získal tak velkou plochu na pomalování, samozřejmě toho využil, takže by ho těžko poznala vlastní matka. Teď kreslil do vzduchu ochranné obrazce proti zlým duchům; taky se vymočil do každého rohu místnosti, aby dal všem najevo, kdo je tu teď pánem.

Po Kendallovi zbyly dva vaky věcí; Gerry vzal každý kus šatstva do ruky, očichával jako pes a odkládal jako nehodné pozornosti. Ale bylo pár věcí, které se mu zalíbily, většinou kožené řemeny a různé věci potřebné pro život ve stepi.

„Můžu si tohle vzít?“ vyptával se Davida. „Je to teď tvoje!“

„Vem si co chceš!“ rozdával David velkomyslně z cizího.

Gerry ty drobnosti opět očmuchával. „Ale ještě je to napojené na Kendalla! Ještě je blízko... je potřeba je očistit!“

David sledoval jeho počínání; neřekl, že se chová jako blázen, vlastně nekomentoval jeho počínání nijak. Gerry určitě ví, co má dělat; ačkoliv... tak řekl: „Neubližuj mu!“

Gerry zvedl tázavě hlavu. „Když je ještě blízko, mohlo by mu vadit, že si bereš ty jeho krámy! Neubližuj mu víc, než je nezbytné!“

Gerry škubl zmalovanou tváří a přikývl. „Jo. Máš pravdu.“

Pak si sedl se zkříženýma nohama na postel, rozložil Kendallovy věci do vějíře před sebe, kladl na ně ruce a zpíval ve starobylé arminštině. Opakoval stále stejný text, v podstatě vyjímal věci z moci Kendallových démonů a podřizoval je svým Ochráncům. David mlčky přihlížel; pokud o něčem uvažoval, pak o tom, zda by neměl udělat něco podobného se svým majetkem.

Ale přece mu utkvěla v hlavě jedna myšlenka: nakolik jeho kamarád Gerry zdivočel tak, že má blíž k šelmě než k člověku. Za normálního stavu se to neprojevovalo, ale teď mohl povolit svým přáním a chovat se, jak považoval za správné. David ho sledoval; spíš než pohoršení cítil lítost, že sám není ještě dostatečně zdivočelý. Sice mu nějaká dívka vyholila dva pruhy nad ušima, pomalovali mu tvář a na krk pověsili něco, co ho mělo chránit; ale stále ještě cítil pochybnosti. Kdy se jich dokáže zbavit? Či snad bude do smrti stát na rozhraní mezi dvěma světy?

Pobožnému střelci se situace líbila čím dál tím míň. Počítal s pěti sty útočníky, ale boje schopných obyvatel města byly sotva dvě stovky, včetně žen a dětí. Jedinou nadějí byla výhodná poloha města uprostřed vody, spojeného s pevninou jen jedinou úzkou hrází. Dal odstranit nejbližší barikády, aby nebyly vidět, raději obsadil všechna okna domů u vjezdu. Pokud se to podaří, vnikne první oddíl do této pasti a bude likvidován.

Lord Foolbridge se choval, jako by se nic nedělo; vypravoval o svých příhodách Irwinovi, který napjatě poslouchal a dělal si poznámky do bloku. Pes Archibald ležel vedle nich a sledoval, co má jeho pán v úmyslu. Přesně řečeno se nudil.

Pozorovatel na kostelní věži oznámil, že vidí jistý pohyb na obzoru. Chlapi vstali a ujali se svých pušek.

„Ano,“ řekl lord Foolbridge. „Obávám se, že budeme nuceni svůj rozhovor odložit na pozdější dobu. Doufám, že se budete chovat tak rozumně, abychom ještě měli možnost si pohovořit!“

„Prosím? Co tím myslíte, sir?“

„Že se nenecháte zabít, příteli!“

„Ó, to zajisté nikoliv. Mimochodem, jste dobrý střelec?“

„Říkají to o mně.“

„Navrhnul bych vám sázku, kolik zneškodníme nepřátel.“

„Přijímám. O co?“

„Když zvítězím, dovolíte mi pokračovat v cestě jako člen vašeho doprovodu!“ navrhl Irwin.

„Och, zajisté! O to se ani nemusíme sázet!“

„Lituji lorde, avšak bohužel nemám peníze, abych cestoval za svoje. Proto se snažím získat možnost...“

„O tom vůbec nehovořte, drahý příteli! Raději zvažme, co bude předmětem sázky, když vyhraju já!“

„Nevím. Vymyslete si něco sám!“

„V tom případě vás jmenuji svým tiskovým tajemníkem a určím vám plat dle vašeho uvážení!“

„To by bylo příliš velkomyslné!“

„Obávám se, mladý muži, že jste přespříliš skromný a že...“

„Sakra, držte huby!“ obořil se na ně nejbližší střelec. „Dycky jsem myslel, že Angláni jsou málomluvný; vy kecáte jako starý...“

Oba zmlkli a tvářili se uraženě. Nebyli zvyklí, aby s nimi někdo mluvil takovým tónem, ale lord už rezignoval a Irwin se rozhodl přecházet podobné urážky mlčením.

Velitelem útočného komanda byl Holohlavý.

Jel s Jednookým Hermannem asi tak uprostřed oddílu, aby měl všude blízko a mohl zodpovědně velet.

Teď právě dalekohledem pozoroval město.

„Nevím, kterej je hotel, ale v jednom okně visí červenej hadr. Je mi záhadou, kde jsou Kendallovi chlapi!“

„Já větřím syčárnu!“ řekl Hermann. „Už se nám ztratila spousta chlapů, který se na chvilku odpojili. Domorodci po nás jdou!“

„Ty už málem věříš i na duchy!“ ušklíbl se Holohlavý.

„Jo, protože je vidím! Jedním okem koukám na tvoji blbou držku, ale tím druhým do jinýho světa. Kdybys nebyl pitomej, tak...“

Holohlavý si odplivl. „Koukni na to město! Ještě mít hradby, je to úplnej Trogir. Tys nebyl nikdy v Jugoslávii?“

„Ne. Měl jsem dost starostí v Rusku. Tys dobýval ten...?“

„Trogir; na neštěstí jsme ho měli už obsazenej. Ale je taky spojenej s pevninou jenom jedním mostem...“

„Sakra, máme to vůbec spustit? Cítím nějaký problémy...“

„Je tam úplnej klid! Kendall slíbil, že budou všeci vožralý jak dobytek... snad by udělali poplach, kdyby nás viděli, ne?“

„No... možná. Tak jo...“

Ta slova se týkala oddílu, který měl vyrazit dopředu, dostat se do města zadem a obsadit je, než se obyvatelé vzchopí k účinné obraně. Kendall slíbil, že večer opije všechny, kdo mají vůbec nějakou schopnost se bránit; vzhledem k tomu, že jsou milovníky alkoholu a zábavy, není těžké přinutit je, aby pili víc, než se sluší, obzvlášť zadarmo. Ráno může být při zdravém rozumu jenom pár dětí a starých bab.

Oddíl vyrazil vpřed; nejdřív v neuspořádaném houfu, ale na hrázi se museli seřadit jenom po třech, jinak po úzké silnici nemohli jet cvalem. Chvíli to trvalo a ztráceli tím cenné minuty, během nichž se mohl někdo probrat.

„Já pořád nemám jistotu!“ vrčel Hermann. „Připomíná mi to láhev. A co vleze do hrdla flašky, to...“

První trojice vlítly do města; rázem se ocitly proti barikádám. Obrátily koně a srazily se se zbytkem oddílu; v téže chvíli už zaduněla salva a první řady se kácely s koní. Zároveň zahájili palbu střelci ukrytí v oknech jednotlivých domů a kropili jezdce, tlačící se do silnice. Pár jich spadlo s koní rovnou do vody, zbylí se mačkali a padali pod kopyta. Splašení koně řičeli a dupali po svých jezdcích; trvalo chvíli, než se podařilo aspoň několika obrátit se a utéci ke svým.

„Kurva, to je zrada!“ řval Holohlavý. „Ta svině Kendall se dal k Arminům a varoval je... Já mu uříznu koule!“

Rozjel se k hotelu; Hermann a pár dalších jeli za ním, ale nepodařilo se jim ho dojet, než se ocitl na břehu naproti místu, kde se krčil David.

„Kendalle, ty prase! Zbláznil ses nebo co? Počkej, ty hajzle vožralej, až tě dostanu do ruky!“

David zatajil dech a pomalu, metodicky stiskl spoušť. Lesklá holá lebka velitele banditů skýtala dobrý cíl i na tu dálku; tak viděl, jak se na ní objevila krev. Holohlavý nedůvěřivě pozvedl ruce k obličeji, pak se skácel na zem a kůň ho vlekl za sebou.

Hermann strhl koně o chvilku dřív, než jej zasáhla Gerryho kulka. Jeho pobočníka zasáhl Quinn přesněji: do prsou, takže sice nebyl mrtev, ale kašlal krev a jen s pomocí dalšího muže se držel na koni. Chvíli na to zemřel, aniž nabyl vědomí.

Na to však Hermann nečekal. „Vypadá, to, že velitel seš teďka ty!“ řekl mu někdo z podřízených. „Tak co, vzdáme to?“

Hermann zavřel oko, aby spočítal démony kolem sebe. „Hovno! Oni mají jen flintičky, ale my... Srovnáme se a do útoku!“

Pobožný střelec prováděl inspekci, co způsobila první vlna. Bylo to dobré; měli jen dva raněné, to se někdo z útočníků dostal k pušce dřív, než byl zabit. Jinak bylo vše v pořádku a co víc, chlapi dostali kuráž bojovat.

„Teď už na to nepůjdou tak blbě! Půjde nám o krk!“

„Spolehni se! Ale dlouho obléhat nás nemůžou, je úplně jasný, že by nám odněkud přišla pomoc. Taky to vědí...“

Nějaká dívka přinesla střelci zprávu, že David dostal velitele Holohlavého. Pobožný to krátce zhodnotil.

„Teď velí vojákům Jednooký Hermann, nejhorší bestie, co tam mají. Má to dva důsledky, dobrej a špatnej. Zlý je, že asi bude bojovat do posledního chlapa. Dobrý je, že fanaticky nenávidí každýho Armina. A když je někdo zaslepenej a bez rozumu, udělá chybu. My si na nějakou chybu počkáme!“

Všiml si Černovouse; ten se při prvním výstřelu probral, popadl nejbližší pušku a střílel jako druzí. Teď koukal na Pobožného, ale netroufal si ho vyrušit z úvah.

„Seš dobrej,“ řekl střelec. „Je vidět, že si Termit vybírá za pobočníky opravdovský chlapy!“

„Dík, šéfe!“ kývl hlavou Černovous. „Ale to přece není nic tak hroznýho! Když jsme se toulali, bylo to horší...“

„Kdybyste měli rozum, nemusíte se toulat!“

„To se lehko povídá takovejm, jako seš ty. Jenže já zabil jednoho chlapa. Armina. Jeho bráškové a příbuzný žijou a určitě na mě nezapomněli...“

„Proč jsi ho zabil?“

„Přebral mi holku. Byla to hádka. Byli jsme vožralý...“

„Který to byl rod?“

„Cervoniové.“

„Italové?“

„Ne, Poláci. Původně se jmenovali Czerwoni nebo tak nějak, tady se začali psát po italsku...“

„Neznám nikoho z nich, ale zkusím je najít přes příbuzné. Třeba by přijali nějaké regalante a odpustili ti.“

„Regalante?“

„Dar na usmířenou. Snad sis naloupil dost...“

„Bohužel! Žádnej si nenaloupil skoro nic za celou tu dobu. Měli jsme co dělat, abysme se uživili!“

Pobožný chvíli uvažoval. „Dám ti dopis pro jednoho chlapa v Tigeru; nebo v Sun City, podle toho kde zrovna bude. Pokusí se najít ty Cervoniovy a dohodnout s nima mír. Stačí?“

„Děkuju!“ Černovous na chvíli zjihl víc, než bylo u tak otrlého chlapa možno tušit. „Seš kamarád, Pobožnej...“

„To nic...“ Střelec přistoupil k první barikádě, aby se podíval na step. Zatím se tam nic nehýbalo.

Foolbridge a Irwin zatím počítali zásahy. Zatím to vycházelo ve prospěch lorda, který měl o tři mrtvé víc, ale Irwin hlásil jednoho, který dostal současně kulku od jiného, o toho se nemohli dohodnout. Došli si dokonce k němu a hledali na těle zásahy, nepřihlížeje k nebezpečí, že od něj chytí nějakou blechu. Bylo jich na mrtvole víc než dost a jak pozvolna vychládal, hledaly si urychleně nový domov.

Pobožný navrhl, aby z mrtvých těl postavili další barikádu, tentokrát přímo na spojovacím mostě. Přijali to; mrtvoly odnesli na most, prohledali a sebrali všechen majetek, pak je úhledně složili do hranice, kterou nebylo možno na koni jen tak přejet či přeskočit. Takový způsob zacházení s padlými je v kraji obvyklý; i když většina přistěhovalců to viděla poprvé, Armini staví někdy barikády i z vlastních kamarádů, když padnou. Tak se ještě po smrti podaří pomoci spolubojovníkům k vítězství...

Uplynula hodina. Foolbridge došel k Pobožnému střelci a řekl, že soudí, že už nepřátelé pochopili, že jim tady štěstí nepokvete a vzdálili se jinam, kde to bude lehčí a bez nebezpečí. Pobožný zakroutil hlavou.

„Určitý lidi nikdy nedostanou rozum. Myslím, že to je i případ Jednookého. Přijde...“

„V každém případě,“ řekl lord. „Je právě čas na čaj!“

„Ale ne! To spíš by někdo mohl chtít kapku whisky!“

„Whisky před obědem? To je poněkud frivolní, alespoň myslím! Snad trochu suchého portského...?“

„Hergot, chlastej si co chceš!“ vybuchl střelec. „Copak to není sakra jedno, když nás každou chvíli můžou poslat do...“

„Jak to posuzujete vy, to nevím. Já se naopak domnívám, že zachovávat společenské normy je důležité za všech okolností!“

Pobožný mávl rukou a šel obejít postavení, aby zjistil, co se děje na zbývajících stranách města. Nebylo vyloučeno, že nepřítel se pokusí nějak proniknout přes vodu. Všude byl klid; hlídky, které postavil na místech, jež se mu zdála ohrožená, potvrdily, že se absolutně nic neděje.

Tak narazil na doňu Florés, která zatím zasáhla do boje pouze střelbou z kulovnic, což ji nemohlo uspokojit.

„Větříš nepřátele?“ usmála se.

„Něco chystají a já nevím co. Štve mě to...“

„Pusť nás do otevřené stepi! Smočíme si meče v jejich krvi!“

Vztáhl ruku a dotkl se její katany. Uchopila jeho ruku, vložila si ji na srdce a přála si, aby s ní propojil svou energii. Stella sledovala, jak se vzájemně dotýkají dlaněmi.

„Na tobě je poznat, děvče, že jsi Španělka! Čekej trpělivě, však ti kořist přijde pod zuby!“

„Čekám už dost dlouho! Kdybysme jim vpadli do zad...“

„Jo. A tys to mohla sledovat z vejšky na křídlech, co? Neboj, ještě se stihneš stát svatou památkou pro svý milovaný vnoučata. Zatím vyčkávej a pamatuj: nepotřebujem tolik hrdinský činy, jako spíš živý kamarády...“

„Tos měl říct Rolfu Szarkayovi, když odjížděl!“ namítla.

„Rolf věděl, co má dělat.“

„Teď čeká, až ho pomstím!“

„Je dost dobrej, aby to dokázal sám!“

Stařena se zamračila. Neříkala však nic.

Pobožný vystoupil do okna jednoho domu a rozhlížel se.

„Možná přijdou v noci!“ řekl.

„Běloši? To by se museli úplně zbláznit. Vědí přece, že v noci vidíme líp než oni!“

Neodpověděl. Zacláněl si oči dlaní a hleděl k obzoru.

„Přijdou!“ řekl potom. „Už brzo. Viděl jsem je.“

„To mám tak špatný oči?“

„Na chvíli se tam něco zalesklo. Něco kovovýho.“

„Až to začne doopravdy, dovolíš nám výpad?“

„Až to začne doopravdy, nebudu mít už náladu zamýšlet se nad tím, co kdo dělá. Až budeš mít pocit, že je to zapotřebí...“

Neřekla nic; ale zkřivila obličej, až vypadala jako šelma.

„Dnešního dne je dobré umírat?“ usmál se, objal ji a přitiskl rty na znaky, vytetované na její hlavě. Ani teď nic neřekla; jen se k němu tiskla, jako by se snažila překonat svůj strach.

„Přeju ti štěstí ve všem, co děláš, Flor.“ zašeptal.

„Děkuju. I já tobě.“ řekla a usmála se.

Pak se rozešli. Pobožný se vracel k barikádě, kde jej oslovil lord Foolbridge: „Promiňte pane, nerad vás ruším při vašem zodpovědném poslání, ale dovolil byste, abych vás upozornil na jistou závažnou maličkost?“

„Proboha jistě, jen mluv!“

„Pravděpodobně se nepřítel blíží.“

„Hm. Jak jsi na to přišel?“

„Já ne, ale Archibald. Pohleďte!“

Foolbridgeský ovčák stál na barikádě, větřil a napínal špičaté uši někam do stepi. Vypadal napjatě, skoro rozčíleně, zcela jinak, než když útočili poprvé.

„Rád bych věděl, co slyší!“

„Já také, pane. Bohužel se s ním nedovedu domluvit. Ale je to něco jiného než jezdci na koních!“

„Zkusím to.“ Pobožný střelec přistoupil k Archibaldovi a hladil jej po hlavě. Pes mu olízl ruku, ale zůstal ve stejném napjatém střehu. Pobožný poklekl vedle něho, vložil mu obě ruce na velikou hlavu, obrátil ji k sobě a hleděl ovčákovi do očí. Archibald neuhnul, díval se sugestivně a olizoval si čenich.

Střelec lehce zamlaskal; znělo to, jako když se pohybuje osamělý jezdec. Pes nereagoval, ani když mlaskání počalo nabývat podobu útočícího oddílu. Pak začal Pobožný podivně vrčet jako motor túrovaného automobilu; pes zbystřil pozornost, ale nedával najevo, že je mu tento zvuk povědomý. Až když přešel na hluboký, ochraptělý zvuk nízko pracujícího motoru, zřejmě na naftu, pes náhle dvakrát krátce vyštěkl. Střelec jej pohladil a vstal.

„Co se děje?“ ptal se Černovous, který stál vedle.

„Já... nevím jistě, zda si rozumíme.“ Střelec vypadal, jako by ztrácel klid.

„A když jo, tak co?“

„Tak na nás jede něco jako... obrněný transportér nebo tank.“

„Tank? Myslíte opevněný vůz s pancéřovými stěnami, vyzbrojený kulometem a kanónem, co střílí tříštivé náboje?“ ptal se Irwin.

„Vyjádřil jste se zcela přesně, příteli!“ řekl Pobožný lordovou intonací. „A buď tak laskav a nech si ty blbý otázky...“

„Kde by se tady vzal tank?“

„Co já vím, proč potřebovali vybít celou posádku celnice, a co chtěli převézt přes čáru? Mysleli jsme na kamióny se zásobami a mužstvem. Ale možná mají něco navíc...“

„Proti tankům nemáme zbraně!“

„Granáty!“ navrhl někdo.

„Ty jsou účinné jen z bezprostřední blízkosti.“

„Nepomohla by palba z pušek, soustředěná na jedno místo?“

„Víš, jak je tlustej takovej pancíř?“

„Nevím. Nikdy jsem nic takovýho neviděl, jen na obrázku. Ty jo?“

„Někdy před patnácti lety jsem v něm jednou jel, když byla válka.“ přiznal Pobožný střelec. „Ale o současných typech tanků nemám vůbec žádnou povědomost.“

„Kdybyste dovolil,“ řekl Irwin. „Nedávno jsem byl přítomen výcviku tankové jednotky a její velitel mne s laskavostí sobě vlastní seznámil s účinky těchto zbraní...“

„Tak sakra mluv a nenapínej nás!“

Irwin si ulomil kus klacku z nejbližšího keře a počal rýsovat do prachu, který předtím pečlivě uhladil. Nakreslil podobu tělesa tanku, pásů, věže a kanónů, přičemž pokud možno srozumitelně každou část popisoval a vypočítával její vlastnosti.

„Hm,“ řekl Pobožný střelec, když ten výklad skončil. „Ty tedy říkáš, že tank má dva kulomety a dělo, které vystřeluje náboje do vzdálenosti několika kilometrů?“

„To záleží na typu děla. Podle toho, je-li tank těžký, lehký či střední, dále na tom, kolik nábojů má, neboť prostor tanku je značně omezený a není možno brát s sebou příliš razantní náboje, není-li zajištěno jejich doplnění z dalších nezávislých zdrojů.“

„Když nedostanou další munici z týlu, jasný! Ještě mi vysvětli, jak se dá takovej tank zneškodnit, ať to víme všecko!“

„Prosím. K ničení tanků slouží především dělostřelectvo, dále letecké bomby, v případě přesného zásahu minomety, nájezdní miny, pancéřové pěsti a protitankové pušky, tak zvané bazuky.“

„Fajn. To všecko nemáme. Aspoň jak se dá tank zastavit?“

„Přetržením některého z pásů ztratí schopnost pohybovat se dopředu a dozadu a jezdí pouze v kruzích, totiž pohybuje se jenom jeden pás, dokud obsluha tank nezastaví!“

Pobožný střelec se škrábal ve vousech.

„Ještě by vás možná zajímalo,“ řekl Irwin úslužně. „Za poslední války na východní frontě používali Rusové k ničení tanků svazku granátů nebo zápalných lahví...“

„Co je to zápalná láhev? Koktail Molotoff?“

„Ano, znáte to, pane?“

„Znám lidi, co to umějí, ale nejsou tady. Co ještě?“

„V podstatě by stačilo prorazit a zapálit nádrž,“ uvažoval Irwin. „Ta se nachází tadyhle vzadu...“ ukázal na náčrtku.

„Čím se to dá prorazit?“

„Nevím. Trhavým nábojem do protitankové pušky.“

„V tom případě,“ řekl lord. „Se ovšem střelec musí nacházet v pozici za tankem, aby se mohl strefit do jeho zadní části!“

„Ano, to je zcela evidentní!“ souhlasil Irwin. „Nebo přinutit tank, aby se k němu otočil zády.“

Pobožný pohlédl na lorda dost nevraživě.

„Stejně nemáme nic, čím by se to dalo provést!“

„Kdybyste dovolil, pokusil bych se!“ řekl skromně lord. „Jde jenom o to přimět tank, aby se k nám otočil!“

„A čím na něj chceš střílet?“

„Svojí puškou na slony, samozřejmě. Je na to nejlepší.“

„Tou bouchačkou, co...?“ Pobožnému střelci to došlo. „No a proč ji už dávno nemáš připravenou?“

„Vyčkával jsem vašeho souhlasu, pane.“ pravil lord a vydal se celkem nevzrušeným krokem do svého hotelu.

Pobožný chtěl něco říct, ale pak radši mlčel. Zmlkli i ostatní a naslouchali stejně jako předtím Archibald; všem se nyní zdálo, že slyší z dálky zvuk vrčícího motoru.

„Koukejte,“ řekl někdo. „Tam - kouř!“

„Ze dvou ohňů,“ řekl Pobožný. „Proč asi...?“

„To je signál od Termita!“ řekl Černovous. „Slíbil, že nám dá signál, kdyby se něco dělo!“

„A co znamenají ty dva ohně?“

„Nevím. Možná se rozdělili na dvě skupiny. Domluvili jsme si jenom, že se pokusí udělat to tak, abysme pochopili...“

Irwin sice soudil, že taková domluva příliš ovoce nepřinesla, ale nechal si to pro sebe. Byl o třídu lehčí a Černovousovy pěsti byly veliké a mocné jako kladiva.

Lord se vracel a nesl si kromě pušky i náboje; nabil pušku, vyzkoušel ji a prohlásil, že zkusí zničit tanky, jakmile se jim dostane na dostřel. Bohužel puška měla dostřel dost krátký, neboť byla, jak známo, brokovnicí s vyztuženými hlavněmi, aby se z nich daly vystřelovat i trhavé kule.

Pak přiběhl pozorovatel a třeštil oči v úžasu.

„Veliteli! Jedou na nás tanky!“

„Kolik?“ ptal se Pobožný střelec. „Já nevím, viděl jsem dva! Za nima potom jezdci...“

„Dva tanky - dva ohně.“ řekl Černovous spokojeně.

„Dva tanky.“ Pobožný se mračil a tvářil se vztekle. „Už o tom víme... dávám rozkaz, aby se ženy a děti schovaly do sklepů a vzaly si vyprošťovací nářadí. Není vyloučeno, že nepřítel se pokusí srovnat město se zemí.“

„Byli by toho schopni?“ ptal se někdo.

„Mají na to prostředky.“

Ve městě nastal zmatek; ženy, děti a osoby nebojující s nářkem opouštěly svoje domovy, obávajíce se, že je vidí naposledy. Útok tanků je přece jen něco jiného než pár bláznivě střílejících jezdců. Doňa Florés a její dívky se rozhodly udržovat pořádek tím, že ty, co nejvíc skuhrali, poučily ráznou fackou. Zmatek byl veliký; ale přece menší, než kdyby útok byl překvapivý.

Pobožný střelec vylezl na střechu, aby si tanky prohlédl. Irwin šel jako odborník s ním a hlásil:

„Zdá se, že to jsou lehké bojové tanky. Ostatně těžké by se sem v tom rozmoklém terénu ani nedostaly, až leda po vyschnutí stepi. A lehčí mají proti těžkým řadu výhod, právě v takovém bahně. Proti kulkám z pušky chrání dostatečně, jsou mnohem pohyblivější a účinný dostřel...“

Střelec jej nechal mluvit. Přemýšlel.

„Střelci z domů se stáhnou a vyčkají vhodné chvíle ukryti za barikádami.“ rozhodl potom suše. „Myslíš, že domy zboří?“ ptal se Černovous.

„Musí. Jinak neprojdou.“

„Ty myslíš, že projdou?“ lekl se bandita.

„Dokud budu živ, tak ne.“

Chlapi nadávali, že mají opustit dokonale vybavené a pečlivě vyhledané úkryty, když mezi domy dopadl první dělostřelecký granát. Nezpůsobil žádnou škodu; jen ženské začaly ječet, chlapi proklínat. Pobožný střelec se zamračil a zalehl za barikádu.

Pak to šlo ráz na ráz; dvě dělové hlavně začaly systematicky odstřelovat jeden dům za druhým. Po maličké chvíli se jim povedlo jednu dřevěnou kůlnu zapálit; od ní chytla druhá a oheň se rychle šířil. Zděšení obyvatelé zírali s hrůzou, jak jejich pracně vybudovaná obydlí podléhají zkáze; a nemohli vůbec nic dělat, další náboje vybuchovaly s neúprosnou pravidelností.

Zakously se i do Casy; ale střelci s překvapením zjistili, že tento dům je z kamene a není tak lehké jej zničit. Soustředili tam svoji pozornost; ale při tom se neustále blížili k městu. Teď už všichni viděli záblesky od hlavní; lord Henry sevřel pevněji pušku a čekal, neboť pořád ještě nemohl přesně zamířit.

Pak se jeden tank vynořil z oblaků kouře a blížil se k hrázi. Někteří chlapi po něm začali střílet, kulky klouzaly po pancíři; naopak střelec v tanku stiskl spoušť kulometu a pokropil barikády dlouhou dávkou. Museli schovat hlavy, aby to nedostali.

Lord Foolbridge pečlivě a dlouho mířil.

„To je zbytečný,“ řekl Pobožný. „Odtud se do nádrže netrefíš!“

„Mířím na pásy, vážený příteli!“ odvětil lord laskavě.

Stiskl spoušť, puška zaduněla; viděli, jak náboj vybuchl na levém pásu, ten se roztrhl a tank se začal stejně zvolna, jak jel, natáčet doleva. Trvalo to dost dlouho, aby lord stihl mířit; vystřelil, když tank stál k němu šikmo obrácen zádí. Chvíli se zdálo, že explozivní kule pancéřovému obru neublížila; potom se objevil úzký sloupek kouře, plamínek a vzápětí nádrž bouchla.

Jenže tehdy se za tankem vynořil oddíl jezdců; hnali se po jednom či dvou do spojovací silnice a stříleli jako pominutí.

Pobožný střelec vyskočil a vytáhl oba revolvery; pálil střídavě oběma rukama a po každé jeho ráně se jeden skácel ze sedla. Kolem něho hvízdaly kulky, jedna mu proděravěla klobouk, ale žádná jej nezasáhla. Zbývající vojáci narazili na barikády z mrtvol, koně se počali plašit - do toho vletěl jako černý stín foolbridgeský ovčák Archibald, kousal koně do nohou a vztekle vrčel. To koním stačilo, aby počali shazovat jezdce. Pes pobíhal mezi nimi a každému, kdo spadl, scvakl na hrdle svoje krokodýlí tesáky.

Někteří útočníci vypozorovali, že blízko silnice je mělko, a podařilo se jim přebrodit. Jiní z té skupiny skončili ve vodě; někdo z Arminů skočil za nimi, potopil se a dobíjel je pod vodou dýkou, ale kdosi jej zastřelil. To rozhněvalo Irwina Shepparda; vzal ruční granát a hodil do místa, kde se zoufale snažilo vyplavat pár vojáků; granát vybuchl a oni se potopili.

„To je za ten tank!“ upozornil lorda. „I když si nejsem jist, můžeme-li všechny v tanku počítat už jako mrtvé. Někteří se mohli dostat ven spodním průlezem...“

„Souhlasím, nebudeme je zahrnovat do sázky.“ řekl šlechetně Foolbridge, zvedl opakovačku a zastřelil muže, který se právě hrnul přes barikádu. Pobožný střelec vystřílel oba revolvery a zmizel v nejbližším úkrytu, aby doplnil zásobníky; tehdy přelezlo barikádu na dvacet nepřátel a hnali se vpřed za střelby ze samopalů. Armini stříleli zpátky, Černovous dokonce popadl sekeru a rozťal dvěma hlavy, jak běželi kolem něho. Potom sebral jeden samopal, ale byl téměř vystřílený; vrátil se tedy ke své sekyře, vykřikoval cosi na ostatní a rozběhl se proti pronikajícím nepřátelům. Byl zřejmě raněn, alespoň z hrudi mu kapala krev, leč obrátil ty ničemy na zbabělý útěk.

„Zůstaň tady, blázne!“ řval Pobožný střelec, který se objevil už zase s nabitými zbraněmi. „Nechoď k nim, nebo...“

Nedopověděl; odkudsi zarapotal kulomet a Černovous klesl s rozstřílenou hrudí. Spolu s ním padli tři další; zbývající se urychleně snažili doplazit do bezpečí. Pobožný vypálil několik ran tím směrem, ale chápal už, že je to marné. Ten ničema využil situace a opevnil se za barikádou z mrtvých. Měl tam kulomet a zřejmě mu nebylo tak špatně, byl odevšad kryt a mohl odstřelovat arminská postavení z bezprostřední blízkosti. Přesvědčil se o tom Irwin, jemuž se kulka rozpleskla o tropickou přílbu, jen trochu vystrčil hlavu. Využila toho spousta vojáků, prošli vodou a rozstřílenými baráky pronikli do města, chráněni před kulkami mužů od barikády.

„Zatraceně!“ řekl Pobožný střelec. „Můžete na něj někdo?“

„Okamžik, pokusím se.“ nabízel Foolbridge.

„Sakra, ty ne! Potřebujem tvoji pušku na ten druhej tank...“

Lord však nehodlal zaútočit osobně; uchopil svého psa za obojek a požádal vlídně: „Archibalde, prosím vás, zakousněte toho pána!“

Pes krátce zakňučel; vyplížil se zpod barikády a plazil se po zemi k protější. Lord a Irwin začali střílet, aby muž s kulometem nemohl přesněji zamířit na psa, přidal se k nim i Pobožný a mnozí další; Archibald se dostal k barikádě, pružně ji přeskočil a zmizel za ní. Ozvalo se zlé vrčení a bolestný výkřik; pak se pes zase vynořil a přátelsky vrtěl oháňkou.

„Výtečně!“ křikl Pobožný. „Chlapi, ten kulomet budem potřebovat!“

Někdo roztočil laso, hodil a zachytil do smyčky hlaveň. Přidali se ostatní, zatáhli a přetáhli kulomet přes barikádu; pak už jen stačilo doběhnout k němu, obrátit a mohli pokropit další vojáky, co je odstřelovali dál ze stepi. Pak se Pobožný staral o muže, kteří prošli; ale nemusel je už hledat.

Proti němu se vymrštila zakrvácená postava, pohybující se hbitými skoky a mávající mečem; bylo těžké poznat v ní důstojnou starou dámu, jakou byla ještě před pár dny.

„Vrátila jsem je peklu!“ zavrčela jako šelma.

„Díky, Florés! Jak jsou na tom tvý holky?“

„V pořádku; taky se snažej. Jedna raněná...“

„Teď už budem brzo potřebovat tvůj výpad...“

Přimhouřila oči a škubla tváří. „Jasně. Kdy přesně?“

„Pojď se domluvit s Lordem. Jde o ten druhý tank...“

Lordu Foolbridgeovi šlo taky o druhý tank. Slyšel ho vrčet, občas vybuchl někde ve městě v některém z už spálených domů další náboj. Ale neviděl jej, především pro oblaka prachu, který vířili útočící jezdci, dále pro kouř spálenišť, který naplnil celé město i jeho okolí. Foolbridge spoléhal především na svůj sluch a pak logický úsudek, který mu říkal, že tank po zničení prvního couvl a mstí se nyní systematickou devastací všeho, co ve městě zatím zůstalo stát.

„Ten druhej tank je potřeba vyřídit,“ řekl mu Pobožný střelec. „Jinak zničí město i s náma...“

„S tím vřele souhlasím,“ usmál se lord. „Ovšem v tom případě by bylo třeba vyjít z města a likvidovat jej tam, mezi nepřáteli...“

Pobožný nemohl nic než přikývnout. „Kdybys mi půjčil tu svoji pušku, zkusil bych to...“

„To od vás nemohu požadovat, pane! Ó nikolivěk, učiním to sám; mám obavy pouze z toho, abych se tam vůbec dostal, ježto budu muset urazit mezi nepřáteli značný kus cesty, aniž bych se mohl jakkoliv skrývat a zdá se, že některý z nich by mohl zkusit vzít mi život dříve, než se mi podaří...“

„No právě! Pomohlo by ti, kdyby naši udělali výpad na druhým konci města? Tank by se tam musel rozjet...“

„Tank nic takového udělat nemusí!“ namítl Irwin. „Postačí mu natočit věž a může střílet kterýmkoliv směrem...“

„To je ovšem velmi nepříjemné!“ uvažoval lord. „Domníval jsem se, že se podaří jej vylákat...“

„Víš co, domluv se s Florés!“

Lord se ohlédl a trochu užasl; nebylo divu, spatřil strašlivého démona ze zlého snu. Nahé tělo staré ženy, zbavené veškerého ochlupení kdekoliv, zato s linkami tetování zvýrazněnými kresbou; to vše pocákané krví nepřátel. V ruce držela obnaženou katanu, oči se jí výhružně blyštěly. Kdo z nepřátel ji potkal, udělal chybu jen tím, že se narodil.

„Ach, madam...“ zaváhal Foolbridge.

„Tak koukej, uděláme tohle: přebrodíme vodu a dostanem se mezi ně támhle na druhý straně... jak slyšíš ty sapíky. Pobijeme je; stejně už dávno patřej peklu, tak ať si je vezme. Počítám, že po nás půjdou a vás tady přestanou hlídat, tak...“

„Ovšem, chápu. Nebude to však poněkud... nebezpečné?“

Nechápavě se zarazila. „Jo... bude to pro ně dost nebezpečný!“

„Zajisté...“ Hleděl na ni se směsí okouzlení a hrůzy, střežil se však pohlédnout jak na její povislé prsy, tak kamkoliv níž. Když to pochopila, ušklíbla se.

„Kdybys mě potkal před třiceti lety... kluci měli ve zvyku se na mě na potkání vrhat! Víš, že zabíjení mečem je sexuální obřad? No vážně, zkus někdy vrazit zbraň do nepřítele a...“

„Doňo Florés, povinná úcta k vám mi nedovoluje...“

„No jasně; na mě to hrát nemusíš. Měj se tady hezky, Ánri!“

„Hodně štěstí... avšak chtěl jsem položit... jistou otázku!“

„Jo - o co jde?“

„Slečna Stella... je v bezpečí nebo bojuje s vámi?“

„Každej bojuje. Ale... asi bys ji v téhle podobě neměl vidět.“

„Cožpak ona...“ zaváhal.

„Jo, vrátila už peklu pár lumpů; a co? To ještě nic není proti tomu, jak by se rvala za tvý děti, kdybys s ní nějaký měl!“

„Já... já... mrzelo by mě, kdyby se jí mělo stát něco zlého!“

Florés se usmála. „Řeknu jí to. Ona už si dá pozor.“

Lord mírně zrudl ve tvářích. „A řekněte jí, prosím, že mne velice mrzí, pokud jsem k ní byl... nezdvořilý. Ať mi odpustí!“

„Ach Bože!“ doňa Florés na okamžik zaváhala. „Ty seš vlastně hrozně milej kluk, Ánri. Víš, chtěla jsem ti říct... myslím, že by sis ji zasloužil. Škoda, že... no nic!“

„Vynasnažím se!“ uklonil se lord a sledoval ji, jak se přískoky vrací do sutin ke svému oddílu.

Vzal si klobouk a kazajku jednoho z padlých vojáků, aby nebyl tolik nápadný; pak zkontroloval zbraně, přikrčil se za barikádou a čekal. Pobožný střelec zalehl vedle něho s opakovačkou.

„Budu tě krýt, jak jen to půjde!“ slíbil.

Doňa Florés se přikrčila mezi troskami a povolala k sobě zbytky svého rodu. „Děti, teď to začne být trochu... no, budu vás muset malinko přecvičit. Uvidíme, jestli mi kamarádka Valérie nacpala do tý hlavy něco užitečnýho... Udělám si z vás šelmy! Dávejte si pozor, zranění a bolest vás od teďka bude spíš vzrušovat!“

Nemusela jim říkat, že jim jde o život; to věděli od začátku. Těm zkušenějším ani nemusela říct, že každý magický výkon jí bere tolik síly, že se ocitá v bezprostředním ohrožení. Oni se naopak dostávali do extáze, kdy ohrožení nevnímali; budou zabíjet bez ohledu na to, jak je budou rvát nepřátelské kulky...

Ještě hůř bylo s koňmi; zatímco lidé ochotně přijímali její ovlivňování, neboť si to sami přáli, psychika koní nebyla na vyspělé úrovni a Florés je musela donutit, aby zapomněli na svoje přirozené reflexy. Porušila tím samozřejmě všechny kastovní příkazy; ale to je problém všech válek. K čemu tedy vlastně byla její celoživotní snaha nespáchat přestupek? Teď se chystala odejít a nadělat jich tolik, že...

„Obejměte mě jeden po druhém! Potřebuji se vás dotknout...“

Vlastně se nestalo vůbec nic; jenom jedna bláznivá stařena se mazlila se sotva dospívajícími výrostky, směšně pomalovanými, s vlasy nazdobenými do šílených kreací. Koho objala, ten se hned rozběhl na svoje místo, popadl zbraně, naskočil na koně a čekal; lidé i zvířata se chvěli nedočkavostí.

„Tak - ve jménu Boha Pána a Vládce! Kupředu!“ pronesla.

Pozvedla ruce a obrátila dlaněmi k nepřátelům. Její rty téměř neslyšně ševelily nesrozumitelná slova; ale když se první jezdci ponořili do vody a plavali na druhou stranu, nikdo z vojáků, co odtamtud stříleli, si jich nevšímal. Florés jela poslední, jako ovčácký pes hlídající svoje stádo; všimla si důstojníka, který snad přece jen něco uviděl, ale než mohl způsobit poplach, mávla proti němu rukou a prorazila mu srdce v hrudi. Nešťastník jenom vzdychl a klesl tváří k zemi.

Vojáci si na druhé straně vybudovali jakási postavení, chráněná vším možným; dokonce přivezli pytle s pískem na ochranu kulometných hnízd. Věděli, že přesností střelby vynikají obránci nad veškerou lidskou schopnost; jejich lovecké pušky nesly daleko a byly posilovány dřívějšími úspěchy, zvláště zbraně Pastevců.

(Toto nám říkal Jestřáb: členové loveckých společenství věří, že duše zvířat, zabitých nějakou zbraní, tvoří skupinu, která se zdržuje v blízkosti zbraně; když vlastník vystřelí, ta parta bleskově zhodnotí, zda duch zasaženého zvířete je hoden se k nim připojit a když jo, tak ho přinutí, aby se dal touhle zbraní zabít. Tím jejich moc neustále narůstá, až způsobí, že puška nakonec zasahuje téměř sama, pokud se střelec nedopustí mimořádně trestuhodné chyby. Je to poněkud zmatená teorie; ale když už se bavíme o magii...?)

Takže: vojáci si oddílu všimli, až když se znenadání vynořil přímo v jejich středu. Pak ovšem nastalo peklo: stříbřité čepele Arminů sekaly hlavy a roztínaly trupy, z různých stran se náhle zjevovaly zběsile ječící šelmy a zabíjely zmateně pobíhající muže, zděšené strašlivým šokem. Někteří se pokoušeli uprchnout; ale nebylo kam. A co horšího: mnozí byli ochromeni pocitem, že si vlastně přejí zemřít tou fascinující zbraní; někteří ranění přímo líčili, že je cosi lákalo vychutnat ten pocit, že jim čepel meče vniká do těla a způsobuje nevýslovně slastnou extázi. V nemocnici už ten pocit nedokázali pochopit; ale v té chvíli jej cítili.

Lord Foolbridge zaslechl ječení, kterým Armini provázeli svoje bojové akce, a vyrazil vpřed. Pomáhal mu prach a dým, ve kterém snadno pronikl okolo chlapů, když věnovali pozornost výhradně útočícím Arminům. Procházel mezi nimi klidně a účelně, vůbec se nekryl a nevšímal si kolem pobíhajících vojáků. Jen jednou se mu stalo, že nějaký poddůstojník ho chytil za límec, řval na něj německy a něco mu ukazoval. Nikdo jiný poblíž nebyl; Henry se ohnal pěstí, srazil chlapa na zem, vytrhl mu z opasku dýku a až po rukojeť mu ji vrazil do prsou.

Tank našel podle záblesků výstřelů; obešel jej zezadu, poklekl a delší dobu soustředěně mířil. Když vypálil, objevil se poblíž oddíl jezdců; lord duchapřítomně padl obličejem na zem a zůstal ležet jako mrtvý. Kousek od něj ležel jiný voják, tváří nahoru, s očima vytřeštěnýma, celý od krve; očividná mrtvola. Jedna nebo dvě, jaký je v tom rozdíl?

Hermann Kast právě dojel k tanku a chtěl dát veliteli pokyn, aby se urychleně přemístil do míst, kde řádila doňa Florés, a tam všechno převálcoval pásy, protože situace se jevila nepřehledně. Tankista otevřel poklop a vystrčil hlavu, ale nepodal hlášení ani se nepokusil vyslechnout, co mu chce jeho velitel; naopak vyletěl ven a prchal od svého stroje. Až tehdy spatřil Hermann pramínek kouře a pochopil, že tank hoří; sotva stačil kopnout koně, když spatřil plamen a pak výbuch. Střelec, který byl právě ve věži a pokoušel se utéci jako jeho velitel, zařval a zůstal viset za nohy v poklopu, zatímco tělo bezvládně upadlo dolů.

„Sakra, co se stalo?“ řval Hermann. „Kdo to udělal?“

Rozjel se přímo k lordovi, přeskočil jeho »mrtvolu« a rozhlížel se kolem svým jediným okem; řval vzteklé nadávky podřízeným, kteří byli stejně zmatení jako on.

„Je to nějakej podraz!“ vykládal jeden arminskou angličtinou. „Někdo se nám dostal do zad a já nevím...“

Hermann zuřil: „Najděte tu svini a rozsekejte ji na kusy!“

Z druhé strany se řítil chlap, kterému nad lopatkou trčel šíp:

„Někdo nás napadl odzadu! Jenom pár divochů, ale...“

„Tak je pobijte, vy idioti! Helmuthe, vyčisti to tam, já musím prorazit do města! Opovažte se...“

Chvilku byl kolem zmatek, koně frkali, vzpínali se a snažili nešlápnout na žádnou mrtvolu. Potom se Hermann vrátil k hlavnímu oddílu, zatímco druhý důstojník Helmuth se hnal někam dozadu. Lord se pozvedl na loktech a střelil ho z druhé hlavně do zad; Helmuth se rozprskl na kusy a vystrašený kůň s řičením prchal.

Teď Henry zamířil směrem, kde Hermann tušil nepřítele, pryč od města. Pokud se tam skutečně nacházel někdo, kdo chtěl pomáhat napadeným, bylo třeba mu říct, jak to ve městě vypadá a co se tam děje. Prchalo víc vojáků, většinou ve strachu, někteří poranění; lord se však snažil vyhnout oběma stranám. Vojenský kabát svlékl a odhodil; jeho bílá košile byla ovšem taky dost nápadná.

Když mu nad hlavou hvízdly kulky, neváhal a skočil po hlavě do vody (spíš bahniska); brodil se co nejdál od bitvy, pokud možno ke křoviskům, ve kterých by se mohl ztratit. Ten samý nápad měla skupina jezdců, kteří se hleděli ztratit z bitvy; vjeli do vody, mohutně kolem sebe cákali a lorda si nevšímali. Dojeli skutečně ke křoví, ale tam byli uvítáni sprškou ran z pušek i kulometu, někteří padli a jiní prchali jinam. Před Henrym se vynořil zarostlý špinavec s flintou a rýpl ho hlavní do žeber:

„Pracky nahoru! Tak co, nechce se ti umírat, ty svině zbabělá?“

Takovou urážku na sobě lord nemohl nechat.

„Promiňte, pane; ať už mne považujete za cokoliv, rozhodně nemohu souhlasit s vaším míněním, že jsem zbabělec! Že jsem prchal, nebylo z důvodu osobní nestatečnosti, nýbrž diktováno velmi střízlivou rozumovou úvahou, která by vám naopak měla imponovat!“

Zarostlý chlap zůstal vyjeveně zírat: „Hele, zaraz ten mlejnek, rozumím ti každý desátý slovo! A padej... co to máš?“

Sebral mu pušku a kroutil nad ní hlavou, protože takovou zbraň nechápal. Pro jistotu jej postrkoval vlastní flintou.

Křoví, které tu rostlo, v době jejich příjezdu do města tvořilo pár suchých klacků s pichlavým trním. Během období dešťů se úspěšně rozrostlo do rozsáhlého bludiště, v němž se kromě zvěře mohli ukrýt i lovci; přesně to taky dělali, neboť špindíra strkal lorda k několika dalším, co se o něčem dohadovali. Jejich vůdce pozvedl hlavu; lord poznal Termita, náčelníka banditů.

„A hele, to je setkání! Ten frajírek od Třech zlodějů? Tobě už dávno toužím dát přes hubu za ty tvý kecy...“

„Dovolte, vážený pane, abych vám navrhl menší odklad našeho vzájemného vyřízení sporů! Především však musím poděkovat za záchranu svého života...“

„To snad ani nemusíš... A co tady vůbec děláš, takhle sám s tou flintičkou?“

„Zdrhal z boje!“ hlásil chlap, který lorda zajal.

„Spíš se divím, jak se tam dostal! Ve městě by mu snad tolik o kejhák nešlo...“

„Šel jsem zlikvidovat ten tank.“

„Tank? Cože, tys zničil ten druhej... proč vlastně tak najednou vybouchl? Co se mu stalo?“

„Prostřelil jsem mu nádrž explozivní kulkou.“

„Tímhle?“ ukázal Termit na brokovnici.

„Zajisté. Je to speciálně upravená zbraň pro podobné použití. Samozřejmě je určena spíš k lovu na slony, nosorožce a jinou zvěř tlustokožnou, avšak za okolností, jež nevyžadují speciální střelivo, vystřeluje běžné brokové náboje vhodné na zajíce...“

„Jo, to chápu. Jenom žasnu... to ses nebál?“

„Tady se nejednalo o překonání strachu, ale o potřebu vykonat určitý úkol. V takových případech se osobní strach stává naprosto zanedbatelnou veličinou.“

Termit si chvíli překládal jeho slova do svého jazyka.

„Tím chceš říct, žes strach měl, ale že ses na něj... zkrátka dobře vykašlal?“ ptal se s jistou úctou.

„Snad by se to dalo formulovat i takto.“

Bandita jen potřásal hlavou, když lord pokračoval:

„Ve světle těchto skutečností je pochopitelně zcela evidentní, že jsem se pokoušel opustit bitevní pole, pro mne v té chvíli velice nebezpečné, co nejrychlejším způsobem, což mohlo snadno v povrchním pozorovateli vyvolat dojem, že prchám ze strachu. Nicméně soudím, že i velmi statečný člověk by se snažil zmizet co nejrychleji z místa, kde zanechal tak nepříjemnou památku...“

„To si piš!“ řekl muž, který ho zajal. „Promiň, Lorde, že jsem řekl, žes utíkal. Já to tak nemyslel!“

„Ani v nejmenším by mi nenapadlo přičítat vám nějaké nesprávné pohnutky vašeho jednání! Naopak ujišťuji vás, že si i já vás velmi vážím a považuji vás za dokonalého gentlemana!“

Tolik dobrých slov řekla o banditovi naposledy jeho matka, což bylo v raném dětství. Pak zemřela a otec jej ponechal ulici; sám se věnoval nemírnému popíjení, což způsobilo, že se stal nejdřív tulákem, pak zlodějíčkem, poté lupičem, až skončil u Termita.

„Hele, necháme toho kecání!“ řekl Termit. „Už chápem co tu děláš; tak nám teda řekni, co se děje ve městě a jak to tam teď vypadá. Ať víme, kde zasáhnout!“

Lord Foolbridge počal líčit bitvu. Bohužel použil svého trapně zdvořilého a rozvláčného stylu vyprávění; Termitovi a jeho mužům tekly nervy, ale vydrželi a naslouchali, neboť to byl jediný způsob, jak se něco dozvědět.

Pobožný střelec a jeho lidé očekávali lordův návrat marně.

„Tak chudák Lord zařval!“ konstatoval kdosi. „Nedá se to jinak vysvětlit. Zničil ten tank a zhebnul...“

„Už tak udělal dost!“ řekl jiný. „Kdo jinej by dokázal zrušit oba tanky? Byl dobrej...“

„Já se však nedomnívám, že lord Foolbridge je zákonitě a zcela nezvratně mrtev!“ pronesl Irwin Sheppard.

„Rád věřím, chlapče, že tě to mrzí, ale budeme se s tím muset smířit,“ řekl Pobožný. „Odvoláme oddíl...“

Vsunul dva prsty do úst a silně zahvízdal. Byl to signál pro doňu Florés, aby obrátily koně.

Byl svrchovaný čas; vojáci se vzpamatovali a uvědomili si, že se jedná jen o pár ojedinělých assassinů. Hermann Kast vyřešil problém tím, že nařídil pálit do toho místa z kulometů, pušek i samopalů a postřílet všechno, co se hýbe; když vojákům řekl, že jde možná o nějakou domorodou magii, byli ochotni pobít každého, ať byl cizí či jejich.

Arminští jezdci byli sice šelmy, ale nebyli imunní vůči kulkám; takové kouzlo by nesvedla ani Valérie. Mnozí byli ranění, padli také někteří koně. Signál Pobožného střelce přišel jako na zavolanou, doňa Florés jej zaslechla a vykřikla: „Zpátky! Vrátit se přes vodu do města!“

Takový ústup nepovažuje žádný jižan za nic nečestného ani zbabělého; říká se mu taktika vlčí smečky. Zaútočit v nejslabším místě, způsobit zmatek a co největší škodu a vzápětí zas zmizet, aby byli co nejméně zasaženi. A okamžitě připravovat další útok, pokud možno v jiném místě, aby byl nepřítel zcela zmaten.

Tak ustupovali; doňa Florés poslední, někdo přece musel naučit ty mladé taktické hry, jimiž se řídila jízda císařovny Diany. Nebyla sice pro zbytečné zdržování na místě, ale teď se točila s koněm na břehu a střílela z opakovačky po každém, kdo by mohl či chtěl nějak ohrozit její děti.

Když první jezdci naskákali do vody a brodili se k městu, doňa Florés je kryla; Stella se držela blízko ní, i další tři dobré bojovnice. Oni nepřátelé zas tolik nepospíchali pod účinnou palbu Arminů; radši se drželi v uctivé vzdálenosti a zkoušeli, zda i oni mají přesnou mušku. Měli taky zkušenosti.

Nejdřív pod ní padl kůň; doňa Florés seskočila a překulila se v blátě, aby se dostala z dosahu kopyt umírajícího zvířete. Když se postavila na vlastní nohy, zdálo se jí, jako by měla znenadání zvláštní malátnost v údech; nemohla vůbec pohnout tělem, cítila se strašlivě unavená, jako by jí na všem přestalo záležet. Napřed si myslela, že ji tělo zradilo a stáří ochromilo víc, než si kdy myslela; ale pak se dotkla hrudi a poznala, že jí po kůži stéká pramínek rubínově červené krve.

Stella k ní přiskočila. „Babičko... co je?“

„Nech mě,“ zavrčela doňa Florés. „Jenom mi dej... samopal!“

„Odvezu tě! Tohle nic není...“

„Nežvaň!“ prskla stařena. „Odveď oddíl! Já počkám, až přijdou; vyřídím si to s nima! Ten sapík, kruci!“

Stella jeden zabavila kterémusi vojákovi; teď ho podala doni Florés a mávala, aby si ostatní pospíšili s přechodem.

„Ale co ty, babičko?“ vzlykla.

„Já? Splatím jim jeden... starej dluh!“ doňa Florés se krutě zašklebila. Ale cítila se velmi slabá. Jen ten chladný kov pod rukama jí dodával sílu.

„Zůstanu s tebou! Nenechám tě...“

„Sakra, zmiz! Nás tady je, ani nevíš kolik!“

Stella úžasem rozšířila nozdry a rozhlížela se.

„Ty nic nevidíš, já už jo. Mazej... a buď šťastná. Jako jsem byla celej život já...“

Stella se ohlédla po vojácích; byli už blízko a snaživě pálili ze všech hlavní. Nakopla koně a zapadla s ním do vody, okamžitě začal plavat a ona se skrčila, zatímco jí kolem hlavy hvízdaly kulky. Některé taky zepředu, kamarádi už překročili vodu, ukryli se v troskách a stříleli nazpátek.

Doňa Florés zůstala ležet na břehu za mršinou svého koně. Až teď cítila, jak jí život pozvolna uniká z těla s každou kapičkou krve. Před Stellou se musela chovat statečně, jak se sluší na šlechtičnu, celý život neochvějně přesvědčenou, že po hrdinské smrti přijde do nebe. Ale teď byla sama a roztřásla ji hrůza; ani trochu se jí nechtělo zemřít, naopak by udělala cokoliv, aby si ten ubohý život zachovala! Třeba zbaběle utéct z bitvy, strávit zbytek života na invalidním vozíku, ale žít, Bože můj, žít! Tím strachem a bolestí se zkroutila jako červ, zabořila tvář do bláta a zoufale sténala.

Vojáci ji viděli; všimli si, že je raněná, ale nevěděli, jak těžce. Asi dost, když ji všichni opustili... přiblížili se k ní až do bezprostřední blízkosti, třeba se jim podaří ji zajmout, je určitě ze vznešené vrstvy!

Ale to se už doňa Florés vzpamatovala; zašeptala ještě poslední modlitbu, pak se vymrštila a ze všech sil tiskla spoušť samopalu. Dávkou smetla snad deset nejbližších; to už jí jejich kulky nelítostně rvaly tělo.

V té chvíli měla pocit, že už v tom těle není; nacházela se kdesi nad bojištěm a sledovala scénu z výšky. Bylo jí líto své staré kůže a kostí, ze které kulky rvaly cucky, ale nespojovala už to tělo se svou existencí. Ona mířila někam výš, kde se zvolna rozsvěcela nádherná záře. Rozvírala se brána z mraků a ona mírně stoupala výš a výš, všechno jí bylo jedno a bylo jí krásně.

A v té bráně stála císařovna Diana; namísto roucha se jí kolem těla vlnilo cosi jako zářící mlha, i vlasy měla ze záplavy třpytivých hvězdiček. V ruce držela pohár a smála se:

„Kde seš tak dlouho, Florés? Už se čeká jenom na tebe! Já teda nevím, že některý lidi jakživi nikam nepřijdou včas!“

„Však už jsem tady.“ řekla doňa Florés a zavřela oči.

Ten případ vojáky poučil, aby byli opatrnější; teď se blížili přískoky a neustále stříleli. Někteří se pokusili proniknout přes vodu, ale Armini dobře věděli, že to by byl konec a každého, kdo to zkusil, okamžitě zastřelili. Nejúčinnější byla palba Pastevců; i David si připsal na konto několik zásahů. Náčelník Grammy si toho všiml a pochvalně zamručel.

„Doňa Florés je mrtvá!“ oznámila Pobožnému střelci jedna dívka. „Oddílu teď velí Stella.“

Svému žalu za kamarádku mohl věnovat jen pár okamžiků.

„Dobře. Stáhněte se do Casy, ta se dá bránit. Obávám se, že už moc šancí nemáme...“

„Přijde nám nějaká pomoc?“

„Objednal jsem si ji vysílačkou, ale...“

„Chápu. Přijde za nás zazpívat pohřební písně!“

Stejným problémem se zabýval Termit a jeho chlapi.

„Co by chtěl Pobožnej, abysme udělali?“

„Nevím přesně. Je vám vděčen za varování, jež jste mu poslali. Váš přítel... (neznal jsem jeho jméno), byl statečný muž a velice nám pomohl...“

„Cože - Černej zhebnul?“

„Padl jako hrdina!“ zdůraznil lord.

Bandité si vyměnili pohledy.

„Byl to náš kamarád!“ řekl Hank. „Měli jsme ho rádi!“

„Já vám rozumím.“ souhlasil Henry.

„Musíme se tedy pomstít i za Černýho!“ řekl Termit. „Chtělo by to zaútočit nějak šikovně odzadu; ale je nás dost málo!“

„Obávám se, že to nebude prosto nebezpečí! Velitel oněch mužů, zvaný Jednooký, již seznal, že někdo střílí zezadu na jeho vojáky a je jen otázkou času, kdy vyšle nějaký oddíl, aby nás nalezl a z tohoto místa vyhnal...“

„Jenom ať přijde! Máme kulomety, dokonce jejich! Blbě si je hlídali, srabíci; teď dostanou olověnou omáčku, pošmáknou si!“

„Mohou obejít tato křoviska a vpadnout nám do zad!“

„Máš snad nějakej nápad?“

„Armini používají taktiku... jak se to říká? Zaútočit a pak se stáhnout do míst, kde je možno... přepadnout pronásledovatele a zničit je. Vysvětloval mi lord Jack...“

„Jo, vlčí smečku? A jakou?“

„Znamenalo by to provést obchvatný přesun!“

„Vůbec tě nechápu!“

„Zaútočit a pak ustoupit směrem k horám!“

„To je dost daleko...“

„Pokud bychom je odvedli do dostatečné vzdálenosti, zakládalo by to skutkovou podstatu k možnosti zlikvidovat je tam. Domnívám se, že váš oddíl jsou lepší střelci než oni a vyznáte se v boji muže proti muži podstatně lépe. Ostatně soudím, že dokážete též odstřelovat pronásledovatele během útoku přímo s koně. Já to sice nedokážu, ale na chvíli se vždy zastavím...“

„A když nás doženou dřív, než je odvedem dost daleko?“

„Jejich koně jsou znaveni. Mají za sebou dlouhý přesun, útok na město... vaši vypadají mnohem lépe!“

„Kdybysme měli šanci na záchranu, tak bych si to docela s chutí risknul! Možná by to chtělo...“

„Vždy jsem spoléhal na rozum více než na hrubou sílu. Snad by bylo možno...“

„Bacha, jedou sem! Fůra chlapů na koních!“ křičel někdo.

„Kolik jich je?“ ptal se Termit.

„Hodně! Aspoň padesát, jestli dobře vidím!“

„To chtěli udělat již před chvílí!“ prohodil lord.

„A proč neudělali?“

„Zastřelil jsem toho, který to dostal příkazem.“

Foolbridge nabíjel svou ručnici a tvářil se, jako by mu právě nabídli sklenici suchého sherry. Bandité byli naopak rozrušeni; a nebylo divu. Obsadili okraje křovisek a vyčkávali, až jim vojáci přijdou pod hlavně kulometů.

„Teď bys mohl předvést tu svoji pušku!“ přál si Termit. „Moc rád bych ji viděl v činnosti.“

„Jak si přejete, pane. Kterého mám zastřelit?“ „To je fuk, kterýho chceš!“

Lord zamířil na muže, který oddílu velel, nebo se tak alespoň tvářil. Pečlivě zamířil, stiskl spoušť - chlap se roztrhl na spoustu částí, jeden z jeho spolubojovníků dostal jeho rukou do ksichtu a začal řvát. Muž u kulometu spustil svou řehtačku, druzí bandité rovněž stříleli ze všech hlavní; vojáci to samozřejmě zkusili také, ale neviděli na nepřítele, tak pálili naslepo do houštin. Lord vypálil ještě jednou z brokovnice a zabil dalšího muže; pak se chopil revolveru, podložil si pažbu levou rukou a střílel jako na střelnici.

„Teda, jde ti to!“ řekl Termit, když měnil zásobník. „Ani jsem netušil, že seš vopravdu tak dobrej!“

„Byl jsem přeborníkem ve střelbě na asfaltové holuby.“

Zbytek vojáků se stáhl zpět; Termit obhlédl situaci a zjistil, že dva jeho muži jsou raněni a jeden (shodou okolností Hank, který lorda přivedl) leží mrtev.

„Oni se určitě vrátí! Na koně a pryč; a zanechávat za sebou dost zřetelný stopy, aby nás mohli honit!“

„A město?“

„Musejí si pomoct sami. My už pro ně nic víc udělat nemůžem! Stačí, když odvedem pár těch lumpů...“

Lord neměl koně; dali mu Hankova a taky jeho pušku, střelba z brokovnice byla sice účinná, ale dost pomalá.

Sotva vyrazili z křovisek na otevřenou step, povšimli si oddílu, který je sledoval; pobídli koně a letěli odsud, jak to šlo nejrychleji. Bylo jasné, že manévr se podařil, určitě se jim podařilo odlákat část vojáků od města.

Pobožný střelec přišel obhlédnout situaci u Pastevců; skrývali se porůznu ve zříceninách a pořád ještě stříleli. Kluci i holky, špinaví, sem tam poškrábaní od úlomků zdiva, očazení od požárů... Taky David se ukrýval za kupou sutin a hlídal si svůj prostor.

„Tak co, kluku - jak to jde?“

„Dík. Stojí to za... tedy jde to, strýčku Time.“

„Nezlobíš se, že jsem tě do toho zatáhl?“

„Kdepak; je to bezva! Jsem s kamarádama...“

David spatřil nějaký pohyb a vystřelil, ale nezasáhl. Zkřivil vztekle špinavou tvář: „No, není to bezva. Ale...“

„Dokud žijeme, nevstoupí do tohoto města?“

„Jaký město? Zbořeniště a spáleniště... a pár ubožáků ve sklepě!“

„Jsme tady my, to stačí.“

„A až padneme?“

„Až přijdou noví lidé, budou vědět, že jsme nebyli zbabělci.“

David si otřel nos a ušklíbl se. „Jo, hele; před chvilkou se támhle střílelo. Viděl jsem nějaký záblesky, ale naši to nebyli...“

Pobožný tomu moc nevěřil, ale jistá naděje to byla.

„Tak dobrý, pokračujte! Jste správný Pastevci!“

„...ti dík, no!“

O kousek dál se ukrýval Quinn. Právě vedl střelecký souboj s vojákem, který se přikrčil za nějakou koňskou mršinu a odtamtud pilně střílel, aniž jej bylo možno zasáhnout. Quinn se už začínal zlobit a Pobožný se obával, že ztratí rozvahu; ale pak si všiml, že chlapec pohybuje prsty a něco šeptá. V té chvíli ukrytý voják spatřil těsně před svým nosem hlavu chřestýše; vylekal se tak, že se vymrštil z úkrytu, Quinn stiskl spoušť a muž klesl.

„Tak co?“ obrátil se na starého střelce.

„Jo, dobrý.“ řekl Pobožný, ale ve skutečnosti si myslel něco jiného: je smutné, když takoví kluci začínají už v útlém dětství používat magii k podobným účelům. Ale může mu to teď zazlívat? Po letech bude jistě litovat, že se nechal zlákat; kdo ví, jaký za to přijde trest?

I když Termitova banda ujížděla co nejrychleji, vzdálenost mezi ní a pronásledovateli se metr po metru zkracovala. Občas někdo z té či oné strany vystřelil, většinou bezvýsledně; střílet z jedoucího koně na pohyblivý cíl nemívá skutečného smyslu, zásah může být jen dílem náhody. Když už bylo nesporné, že dřív nebo později budou dostiženi, dojel lord k Termitovi.

„Vážený pane, dovolíte mi, abych se na něco zeptal?“

„Sakra, mluv!“

„V jakém stavu jsou vaše styky s vládními úředníky?“

„V nejhorším možným. Proč?“

„Protože by nám snad mohl pomoci vládní inspektor.“

„Jack? Kde je?“

„Odjel do krčmy u Šilhavého slunce, aby tam potrestal vyloupení hostince, vraždu hostinského a další ohavné zločiny...“

„Oni zabili starýho Zloděje?“

„Obávám se, že je tomu tak.“

„Aha. A co má bejt?“

„V této době se pravděpodobně vracejí sem k nám. Kdybychom jim jeli vstříc, mohli bychom se s nimi setkat...“

„Proč jsi to sakra neřek hned, pitomče?“ zařval Termit, strhl koně stranou a zabočil doleva. Jeho muži za ním; pronásledovatelé odbočili ještě dřív, takže vzdálenost se ještě víc zkrátila.

„Totiž,“ vysvětloval lord Foolbridge poněkud zvýšeným hlasem, což mu nedělalo dobře, neb byl zvyklý hovořit tiše a zdvořile. „Já si nejsem jist, jak jsou vlastně daleko...“

„Čert tě vem! Uvidíme, až je potkáme...“

Prchali; zakrátko narazili na vyježděnou cestu, která se čím dál tím víc blížila k horám. Dalo se očekávat, že k nim dorazí tak za dvě tři hodiny, pokud jim do té doby nepadnou koně. Vojáci se rozvinuli do dlouhé řady, někteří jejich koně zůstávali zpět; ale první jezdci drželi s Termitovou bandou krok.

Lord Foolbridge opět pocítil potřebu něco zakřičet:

„Pane veliteli... nevím, jak vás mám oslovovat!“

„Termite - jak každej!“

„Dovolil byste, pane Termite, abych vás na něco upozornil?“

„Jasně! Co je?“

„Povšiml jste si onoho kouře?“

„Kde? Jakýho?“

„Tam na skále... stoupá odtud kouř!“

Termit se ohlédl. „Ty máš ještě čas čumět okolo? Co to je?“

„Nevím, ale je to velmi podivné. Vypadá to jako signál...“

„Taky myslím. Že bysme jeli tam?“

„Když se pokouším zvážit jednotlivé eventuality...“

„Za chvilku jsme v támhle tom křoví; snad bysme mohli zkusit se pár těch chlapů zbavit! Než nás dostanou...“

„Zajisté. Připravím se k udatnému boji.“

Termit mávl rukou; už viděl ta zelená křoviska a cítil, že jen ona ho mohou zachránit. Nebyl tak statečný jako Pobožný střelec, aby se nebál smrti a považoval ji za vítaný konec. Mnohem raději by zůstal živ.

Ve chvíli, kdy vjeli do křovisek, klopýtl a padl lordův kůň. Henry udělal salto a zůstal ležet na cestě; naštěstí neztratil pušku, kterou už chvíli svíral v ruce. Kůň sebou mlátil, zřejmě to dostal do zadní nohy; řičel bolestí a snažil se vstát. Marně.

Lord se odplazil do křoví, připravil si pušku a čekal; jen co vojáci vjeli do křovisek, zamířil a sestřelil dva první, než si ho stačili všimnout.

Pak se křoviska zavlnila a během pár vteřin se vyřítilo na dvě stě jezdců. Lord zesinal; měli pruhované kožešiny a vyceněné bílé tesáky v krutých mordách, vrhli se na nepřítele jako na kořist, rvali je mohutnými pazoury a zakusovali se do nich. Hrozný nářek ubožáků, řev útočníků a pach krve naplnil vzduch; lord poklekl na kolena a zíral s otevřenými ústy.

„Proboha, co to je?“ zajektal zděšeně.

„Tygří legie,“ řekl dívčí hlas. „Co, líbí se ti?“

Byla to jedna z dívek od doni Florés, ale netušil, která; nahá, pomalovaná po celém těle a s peřím ve vlasech. Dojela k němu, sklouzla s koně a usmívala se.

„Ach... je mi nesmírným potěšením vás opět vidět, slečno!“

„Mně taky. Co děláš tak daleko od města? Jak to tam vypadá?“

„Dost špatně, Miss. Domnívám se, že vaši laskavou pomoc by uvítali s nesmírným ulehčením...“

„Už se na tom pracuje. Vládní inspektor útočí z druhý strany...“

„Probůh... tohle ještě nejsou všechny?“

„Ne, jenom menší hlídka...“

Přicházel sem Termit: „Zaplať Pámbu, že seš živej! Když jsem viděl, jak s tebou padá kůň, už jsem myslel, že jdeš do futrálu! Chtěli jsme ti jít na pomoc, ale tygři...“

Dojížděl sem obrovský tygr; na pravé přední pacce měl kovový náramek, na němž byla řetězem přikována zakrvácená sekera. Tvářil se krajně nepřívětivě: „Kterej lidskej idiot začal střílet dřív, než jsem dal rozkaz? Chtěl jsem je dostat v křovinách...“

„To náš kamarád Lord!“ řekla dívka se smíchem. „Promiň mu to, on se tady chtěl sám bránit celý armádě!“

Tygr dojel k lordovi, sklonil se a důkladně ho očichával. „Kdo je to? Má divný pach!“

„Je původně cizinec, ale teď náš kamarád...“

„I můj. Uznávám jeho statečnost! Tak vpřed!“

Lordovi přivedli koně jednoho vojáka. Byl celý zděšený z tygrů, ale dívce se povedlo ho uklidnit nějakou magií. Nasedl a držel se jí jako klíště, s ní se cítil přece jen bezpečněji.

„Ulovíme si ještě nějakýho?“ šklebila se. „Umíš vyříznout srdce a obětovat je? Já už se to naučila...“

Lord zděšeně stáhl hlavu mezi ramena. „Ale drahá slečno...“

Dotkla se copánků, v nichž byla zapletena ptačí péra. „Zíráš, co? To je za Rolfa a ostatní kamarády!“

„Vy jste zabila... pět lidí?“ rychle to spočítal.

„Některý ještě nejsou jistý. Teď jsem taky střílela...“

Radši neříkal nic. Jel po jejím boku a rozhlížel se, jak tygři nastupují do útoku. Z různých stran se blížily další oddíly.

„Koukej! Támhle je Assarkhan!“

Od města se ozval divoký jekot; mezi vojáky vrazil klín šelem a v jejich čele černý leopard, mával kolem sebe sekerou a zběsile řval: „Bít, zabít! Zakousněte všechny!“

Pobožný střelec zvedl hlavu: „Jsou tady! Přišli na pomoc!“

Vojáci ztratili zájem o město; ani Hermann, ani důstojníci je už nedokázali odvrátit od zbabělého útěku. Assarkhanův útok je rozťal jako čepel šavle a obě části se daly na úprk všemi směry. Jeden to namířil naproti Axorrovi, na druhý už čekali jaguáři.

Hermann Kast byl jedním z mála, kdo neztratili hlavu; pokoušel se zadržet vojáky a přinutit je vytvořit kruhovou obranu. Marně; než se mu to podařilo, prosekal se dovnitř kruhu Assarkhan a muži se rozprchli, aby bojovali každý na vlastní pěst. Hermann poznal, že šelem je mnohem víc než jeho mužů; a pochopil také, že jej už nic nemůže zachránit. Ještě chvíli věřil, že mu pomůže převaha zbraní, šelmy neměly příliš pušek a většina byla ozbrojena meči, sekerami a různými podivnými vrhacími čepelemi.

Hermann zastřelil leoparda, který se na něj vrhl; trefil ho přímo mezi oči kulkou z revolveru, leopard spadl s koně a škubal sebou v předsmrtné křeči. Hermann vykřikl, aby upozornil ostatní, že i Armini jsou smrtelní; v té chvíli se na něj vrhla další podobná kočka. Vystřelil, viděl, že zasáhl, ale ne přesně; šelma na něj skočila a strhla ho na zem. Chvíli se váleli po zemi, leopardovy drápy drásaly Hermannovo tělo; povedlo se mu dosáhnout na svoji dýku a vrazil ji až po jílec mezi žebra zvířete. Leopard zařval; jeho tlapa sekla Hermanna do obličeje a roztrhla mu tvář od čela až k bradě. Na víc už neměl sílu... jeho pohyby přestaly být kontrolované a bylo vidět, že umírá. Hermann jej odhodil a vstal; oko mu zalila krev, tvář strašlivě pálila. Pokusil se otřít krev z obličeje, aby něco viděl... ale nahmatal jenom rozšklebenou krvavou ránu.

Předtím, když bojoval s leopardy, se nebál ničeho; teď mu po zádech přejel studený pot, protože tuhle chvíli už jednou zažil, tehdy v noci, kdy mu neznámý útočník vypíchl oko. Zachvátila jej hrůza, že oslepl, snažil se prsty najít v důlku bulvu, ale nenacházel, jenom krev, krev, krev... prsty v ní klouzaly. Řval bolestí a vztekem, dýka mu vypadla z ruky, klopýtal a narazil na nějaké tělo, kdoví, zda člověka či šelmy.

Náhle si uvědomil ticho, které bylo kolem. Nikdo nestřílel, tu a tam se ozývalo chroptění umírajících, jinde zas vzteklé vrčení šelem, ale střelba ustala. Někde zaklapala kopyta koní; potom Hermann uslyšel hlas: „Tam je ještě jeden! Dobij ho!“

„Ne!“ řekl jiný, velitelský hlas. „Dobře bojoval...“

„Je to důstojník! Zas bude vraždit!“

„Ne, nech ho. Je slepý, nevidíš?“

Slepý! Teď to slyšel přímo z nepřátelských úst, hlasem znějícím chrčivě a ochraptěle jako poškozená gramofonová deska. Nikdy ten hlas neslyšel, ale věděl, že to mluví šelmy.

„Zabiju vás!“ vykřikl. „Všecky zabiju, vy hnusný bestie!“

Ten naproti němu, mohutný černý leopard se zakrvácenou čepelí připoutanou řetězem k tlapě, odpověděl vlídně:

„Ty už nikoho nezabiješ. Tvůj čas skončil.“

„Já vás nenávidím!“ řval Hermann. „Zabijte mě, nebo já zabiju vás! Budu vás vraždit na potkání, rozumíte?“

„Chce zemřít,“ řekl jiný hlas. „Chce padnout v boji!“

„Ne. Jeho trest je žít!“ řekl Assarkhan. „Odveďte ho, nenechte ho zemřít. Ať vypráví svým druhům...“

Kopyta zaklapala a vzdalovala se. Odešli všichni, nebo někdo zůstal, aby jej hlídal a sledoval? Co se děje kolem, kde jsou spolubojovníci, co se stalo s městem? Co vůbec bude dnes a zítra a po všechna léta? Jak se vedlo zvířatům, které mladý příslušník Hitlerjugend oslepil a pak pustil? Jaký byl ten život, ke kterému je odsuzoval on?

Hermann by byl plakal, ale neměl oči, aby mu z nich mohly téci slzy. Tak jenom vyl jako zvíře.

Bylo dobojováno. Tygři, leopardi a jaguáři se sevřeli jako obrovské kleště a rozdrtili mezi sebou vše, co zůstalo ze speciálně vycvičených zabijáků. Teď se sjížděli dohromady a za sebou na lasech táhli zajatce, kteří se vzdali; vyděšené, raněné, špinavé, unavené. Bylo jich dvanáct, Hermann třináctý. Víc nezbyl nikdo z lidí; a ti živí byli na pokraji smrti strachem.

Náčelníci Axorr, Gadharr a Assarkhan vjížděli do města, tedy do toho, co ještě ráno bylo městem Dry Hillem. Pobožný střelec je vítal jako bratry objetím a oni jej přátelsky olizovali.

Přijel i oddíl Tichého Jacka a mladí lovci z Casy; spolu s nimi lord Foolbridge, velmi překvapený a udivený tou spoustou šelem. Nikdy v životě si jich nedokázal představit tolik pohromadě; zvláště na koních a se zbraněmi, které uměli používat nejméně tak dobře jako lidé. Nechoval se ani trochu vyzývavě, spíš se snažil, aby ho nebylo nikde moc vidět; zajel k barikádě, kterou předtím bránil a nalezl tam svého komorníka pana Parsona.

„Ach, mladý lorde!“ spráskl ruce Parson. „Vy jste zůstal živ! Jaké štěstí!“

„Uklidněte se, Parsone! Já jsem přece ani v nejmenším nedal najevo úmysl zemřít!“

„To chápu, pane. Ale obávám se, že ti lidé měli takový úmysl docela jistě!“

„Ano, říkali něco v tom smyslu. Ale jistě uznáte, že gentleman se nemůže řídit názory osob z nižších vrstev...“

Irwin Sheppard ležel na svém místě a kousal se do rtů, aby přemohl bolest, která jej ovládala. Lord k němu přikročil:

„Ach, zdá se, že že jste raněn, příteli!“

„Ano, je tomu skutečně tak, mylorde!“

„Vaše léčení samozřejmě zahrnu do svých nákladů. Jsem rád, že jste natolik živ, abyste se brzy zotavil a mohl mne doprovázet na mých cestách...“

„Zajisté sire, bude mi ctí. Dovolím si vám upřímně blahopřát k vítězství v naší sázce. Uznávám, že jste dosáhl mnohem většího počtu zásahů než já, i když už jsem v poslední fázi boje nemohl jednotlivé body počítat...“

„Děkuji vám, milý Irwine! I když musím přiznat, že i já jsem na počítání na chvíli zapomněl.“

„Nevadí, mylorde. Zajisté se naskytne znovu podobná příležitost a já si dovolím vás přesvědčit, že jste se rozhodl k souboji s mužem, který je toho hoden!“

„Och zajisté, Irwine! V této zemi se bojuje pohříchu často; je nejvýš pravděpodobné, že se do některého příštího boje dostaneme a budeme mít možnost osvědčit svoje kvality...“

Když si tiskli ruce, došel k nim Pobožný střelec.

„Někomu bych tě rád představil, Lorde.“

„Bude mi ctí, pane!“

Foolbridge šel s ním do kruhu šelem, jež se právě zabývaly probíráním úspěchů jednotlivých bojovníků po skončené bitvě; zastavili se před mohutným tygrem s černobílou kožešinou.

„Dovolte, pánové, abych představil: Toto je lord Henry Amiath Copperfield Grasscourt of Foolbridge. A toto Jeho Pruhovanost princ Axorr, Pán Všech Pruhů Džungle.“

„Oh, velmi mne těší!“ lord Foolbridge před sebe vztáhl pravici, aniž si uvědomil, že tygři zřejmě tento pozdrav nepoužívají.

„Jsem šťasten, že tě poznávám, bratře!“ zapředl tygr hlasem jemným a zdvořilým a dotkl se čenichem lordovy ruky. Přikročil blíž, důkladně jej očichal a otřel se o něj hlavou. „Jsem rád, že jsi přispěl svým hrdinstvím ke konečnému vítězství a potěší mě, budu-li se s tebou setkávat častěji!“

„Já... mne by to taky potěšilo!“ vykoktal lord opatrně.

„Dovolím si připomenout,“ řekl Pobožný střelec. „Že lord Foolbridge je cizinec, obyvatel země Anglie, což je součást ostrovní říše zvané Velká Británie a Severní Irsko, kterou jistě znáš, Axorre.“

„Ano. Slyšel jsem, že jí vládne královna, která poslala princi Lerovi gratulaci k jeho narozeninám. Britský vyslanec nám ukázal její fotografii. Velmi příjemná žena, rád bych ji poznal.“

„Královna bude jistě potěšena vašimi pozdravy, až jí je s vaším laskavým dovolením vyřídím!“ řekl lord Henry.

„Bylo by to možné?“ ptal se Pobožný střelec. „Zajisté, pane! Královna má zvyk přijímat u dvora své příbuzné v soukromém slyšení a i když jsem doposud této příležitosti nevyužil, jsem přesvědčen, že až se navrátím zpět do vlasti, zajisté se s ní setkám.“

„Ty jsi příbuzný královny?“

„Foolbridgeové, totiž jejich anglická část, z níž mám čest pocházet i já, jsou vzdáleně z levého boku spřízněni s rodem Windsorů, z něhož pochází náš královský rod. Dá se tedy s trochou opovážlivosti tvrdit, že jsem s královnou spřízněn, i když k tomu spojení došlo již velmi dávno...“

„Lord Foolbridge přišel do Arminu za jistým cílem, který bych ti rád sdělil, Axorre,“ pokračoval Pobožný. „A sice přišel, aby zde zabil jednoho tygra. Jeho cílem je ozdobit si jeho kožešinou salón svého paláce.“

Axorr a jeho tygři na okamžik ztichli. Henry považoval tuto poznámku za nanejvýš netaktní, ale uklidnil se, když Axorr řekl: „Může dostat tolik kožešin, kolik bude chtít.“

„Zajisté by mohl, zvlášť dnes, když tolik tygrů padlo. Potíž je v tom, že lord chce toho tygra zabít osobně.“

Šelmy si vyměnily pohledy. Jejich veliké zlaté oči byly v té chvíli velmi překvapené, ale chovali se důstojně.

„Je-li to jeho přání, pak mu nesmíme odmítnout. Prosím, nechť si vybere, kterého z nás chce zabít.“

„Takto ovšem... nikoliv!“ řekl Foolbridge. „Vy, pánové, zřejmě naprosto nechápete podstatu lovu na tygra. Je přece evidentní, že nemohu ke svému tygrovi dojít jenom tak a zastřelit ho ranou zblízka! Svého tygra musím vystopovat, čekat na něho u napajedla nebo na obchůzkové stezce a pak teprve, po řadě loveckých dobrodružství, jej skolit!“

„Přesněji řečeno, chceš jej zabít v boji,“ řekl Axorr. „Ale pochybuji, že to pro tebe nějaký tygr udělá. Víš přece, že v boji můžeš být zabit i ty!“

„V tom je kouzlo lovu!“

„Ale my tě nechceme zabít, nelovíme lidi. Chceš-li, vyber si z nás. Pokusíme se vyhovět ti a bojovat s tebou...“

„To není možné; nemohu přece zabít tygra, který mi byl předtím představen! Musí to být docela cizí, neznámý tygr.“

„Jak se zdá, rituály lidí jsou mnohem složitější, než jsem doteď myslel. Prosím, pokud ses už napevno rozhodl, mohl bys mi snad vysvětlit, jaké další vlastnosti a charakteristické rysy musí ten tygr mít. Pokusím se ti vyhovět a někoho vybrat.“

Pobožný se rozhodl znovu zasáhnout; bylo mu jasné, že ti dva se normálně těžko domluví.

„Lord Foolbridge soudí: někdy se stává, že někdo z tygrů již nechce žít dál, ať z jakéhokoliv důvodu. V tom případě by se uvolil zkrátit jeho utrpení a bojovat s ním, aby mu tímto způsobem dopřál čestnou smrt v boji!“

Tygr Axorr se nad tím zamyslel.

„Někdy se stává i to, že někdo se dopustí zločinu či něčeho jiného, za co musí být bezpodmínečně potrestán smrtí. Bratře lorde, jaké jsou tvé požadavky, pokud se týče charakteru onoho tygra a jeho činů do doby, než jej dostihne tvá kulka?“

„Dalo by se říct, že mi na tom příliš nezáleží.“

„Dobrá. Prosím tě tedy, trváš-li na svém přání, abys setrval s námi až do doby, než se stane taková věc. Takového tygra potom odsoudíme a vydáme tobě, abys s ním zúčtoval. Jsi s takovým řešením spokojen?“

„Velice. Už z toho důvodu, že jsem si sám přál pobýt v Arminu o něco déle, než jsem zamýšlel původně.“

„Buď mezi námi vítán...“

Zatímco si vznešení pánové vyměňovali zdvořilé pozdravy, o pár metrů dál seděl David O'Connor a chvěl se hrůzou. Teprve teď po boji, si zplna uvědomoval, co se to kolem něho dělo. Bojoval jako dospělý, zabíjel nepřátele a kolem uší mi hvízdaly kulky, z nichž každá jej také mohla zabít; bylo jen štěstím, že přežil. Klepal se jako v horečce a myslí mu bloudily všelijaké představy; skoro si ani nepřál žít.

A o kousek dál seděl Quinn. V jeho klíně spočívalo mrtvé tělo dívky Priscilly, se kterou strávil dnešní noc; ruce měl vloženy na její hlavě, zíral do prázdna a z očí mu tekly slzy. Teď se nezabýval žádnou magií; truchlil jako obyčejná lidská bytost.

„Proč?“ zašeptal, když se k němu Pobožný střelec sklonil. „To jsem přece nechtěl! Vůbec nic jsem nechtěl... proč tohle?“

„Jak se to stalo?“

„Skočila do rány... zakryla mě tělem! Ale proč? Nikdy jsem si jí moc nevšímal, byla to holka jako jiná... ani jsem jí nestačil říct, že ji mám rád! Vlastně... ani mi to nenapadlo!“

„Asi měla ona velice ráda tebe.“

„Snad... ale za co? Nikdy jsem jí neudělal nic dobrýho; nebral jsem ji vážně! Takový obyčejný děcko...“

Střelec se dotkl jeho ramene; v té chvíli Quinn sevřel jeho ruku a přitiskl si ji na tvář.

„Řekni, ty seš kněz: je to můj trest? Stalo se to proto, že jsem porušil Boží vůli?“

„Je těžké stanovit, co je vůle Boží a co ne, Quinne. Dělal jsi, cos považoval za správné. Také jsem bojoval a střílel; necítím se za to nijak zvlášť vinen. Byl to boj mezi nepřáteli, nedalo se dělat nic jiného. Třeba to byla jen náhoda...“

„A co když ne? Co když za všechno budu muset takhle platit?“

„Obávám se, že každá věc má svoji cenu...“

„Ale proč ji musela zaplatit zrovna Priss? Proč ne já?“

„Abys mohl žít dál. A plnit úkoly, které tě čekají.“

Chlapec k němu zvedl oči; byly ještě skoro dětské, ale také už v nich byl ukryt hluboký smutek. Pak se zase rozbrečel.

Přišlo sem několik tygrů; Pobožný je požádal, aby všechny děti olízaly a tím jim dodaly nových sil. To je činnost, kterou šelmy provádějí navýsost rády; jsou přesvědčeny, že křehká lidská těla je třeba často pečlivě olizovat (jako jejich mláďata) a nechápou, proč se tomu lidé brání.

Třeba David; když mu po těle přejel tygří jazyk, podobající se ze všeho nejvíc rašpli, zařval a chtěl se bránit, ale každý tygr přece ví, že mláďata se ráda vzpouzejí a je nutno je s laskavou mírností přinutit. A šelmy velice dobře vědí, co znamená být mírný a laskavý! Tak si Davida přidržel tlapkou a už mu rejdil jazykem po kůži, nepřihlížeje k jeho protestům.

Další se věnovali Quinnovi; ten se nevzpouzel, už to zažil, ze začátku tomu ani nevěnoval pozornost. Potom se vzpamatoval, avšak mlčel a snažil se vydržet. Stejně tak Graham de Soto; ten byl zraněn do ramene a olizování bral jako ošetření. Taky ostatní Pastevci měli sem tam nějaké škrábance; šelmy je ochotně olízaly všechny, ať se bránili, jak chtěli.

„Jedno nechápu,“ řekl David, když vyčerpán odpočíval po boku Pobožného střelce. „Proč jsi říkal Axorrovi, že Lord chce zabít tygra? Měl jsem za to, že na to už dávno zapomněl...“

Pobožný ho pohladil po hlavě. „Chlapče, než na to zapomněl, jak říkáš ty, vykládal to na potkání každému koho potkal, ať byl přítel či nepřítel. Bylo třeba říct to Axorrovi hned při prvním setkání, jak nejdřív šlo. Dovedeš si představit, kdybych mu to neřekl já, ale někdo, kdo to jenom slyšel? Kdyby to interpretoval tak, jak by to řekl Lord, kdyby se mu dala možnost?“

„Myslíš, že by... mu přikládali zlé úmysly?“

„Asi takové, jako kdyby ti někdo z Pastevců prozradil pod pečetí přísného tajemství, že jeden tygr má za cíl zakusovat děti přistěhovalců. Co by sis o něm myslel?“

„No... lidi a tygři je snad rozdíl!“

„Jak pro koho; pro tygra je to stejné, jako kdyby řekli, že by si tě rád vycpal na památku, protože se mu zrovna líbí mít mezi trofejemi klacka jako ty. Nesměj se, i takoví lidé jsou. Slyšel jsi někdy o lidojedech? Pro ty by tvé křehké dětské masíčko byla perfektní pochoutka a aby ti projevili úctu, uřízli by ti hlavu a vyudili si ji nad ohněm. Vyprávěl mi o tom Denis Baarfelt, ten tam byl s expedicí...“

David nebyl zcela přesvědčen, nicméně rozhodl se uznat důvody za rozumné. „Kdo je vůbec ten Axorr?“

„Princ tygrů.“

„Syn jejich vládce? Nějakého krále nebo co?“

„On sám je vládce. Princ je jen proto, že nebyl dosud korunován.“

„Je už dost starý, aby byl, ne?“

„To ano, ale nesmí dostat korunu. Žádný ze šlechticů šelem se neujal svého úřadu, ani my lidé bychom se neměli nazývat podle rodových titulů.“

„A proč ne?“

„Protože ten, kdo přijme korunu a stane se králem nebo třeba jen vévodou, hrabětem či baronem, se nesmí smířit s existencí nepřítele na svém území. Takový tygr musí v té chvíli vyhlásit válku nepříteli, teda Draggonovi, a vést proti němu útok.“

„Proto je Axorr jenom princ?“

„Dočkáš se chvíle, kdy na jeho hlavu vloží korunu. Tehdy tygři překročí hranice...“

„A proč ne hned? Nepřítel přece porušil mír, poslal svoje bandy přes hranici k nám...“

„Ještě nepřišel čas. Uvidíme, co řekne princ, až se dozví o našem vítězství. On rozhodne.“

„Ale stejně: válka není a tady se bojovalo! A umíralo...“

„Davide,“ pohladil jej Střelec. „Od chvíle, kdy byla podepsána kapitulace, neuplynul jediný den, aby nepokračovala naše válka. A ti, kdo neudrží v ruce zbraň, bojují aspoň nenávistí...“

David přimhouřil oči a představil si prince. Už mu o něm vyprávěli; představoval si vážného, nepřívětivého mladého muže, který sedí na zlatém trůnu a přísně soudí živé i mrtvé, jak je jeho právem. V tuhle chvíli přijímá jako zadostiučinění, že jeho šelmy zvítězily a obnovily pořádek a klid jak ve městě Dry Hillu, tak i v okolí.

Příliš se nemýlil.

Údolí stínu smrti

Generál Rank nemíval rád, když ho k sobě povolal jeho nadřízený Wilmarr Coxon. Zvláště neměl rád, když si ho pozval do svého bytu, odkud nyní téměř nevycházel. Stalo se to právě dnes a když v pozdních večerních hodinách přijížděl k Coxonově vile, byl rozmrzelý a tušil nepříjemnosti.

Generál jej uvítal oblečený do fantastického barevného županu, pošitého červenými draky. Byla to čínská práce, dárek Arminské strany k nedávným narozeninám, již pohříchu dvaaosmdesátým. Rank daroval generálovi zlaté cigaretové pouzdro a v duchu se radoval, jak jej tím rozčílí, neboť musel ze zdravotních důvodů přestat kouřit i těch pár cigaret, které si dopřával. Kupodivu Coxon byl s darem velmi spokojen a setrval s Rankem v delším přátelském rozhovoru, při němž byl chudák generál jako na jehlách.

„Buďte mi srdečně vítán, milý generále!“ zahájil Coxon. Rank pochopil, že rozhovor bude nepříjemný. Coxon se od Arminů naučil chovat k lidem vlídně, chtěl-li být co nejvíc nepříjemný.

Na stole ležel magnetofon. Nejlepší značka arminské výroby. Coxon rád používal moderní techniku.

„Velmi by mne zajímalo, generále, proč jste mne pozval v tuto pozdní hodinu!“ řekl Rank.

Coxon mu nalil sklenku skvělého bílého rumu. Císařské plantáže, pomyslel si se závistí Rank.

„Pozval jsem vás, abych vás seznámil s telefonickým rozhovorem, který jsem měl dneska večer s princem.“

„Och... s tím chlapcem z jihu?“

„Přesně tak, s chlapcem z jihu. Jistě by vás taky zajímalo, o čem jsme si povídali.“

„To by mne skutečně zajímalo.“

„Poslechněte si to. Mám svůj aparát napojen na magnetofonový záznam, abych si mohl určité pasáže znovu poslechnout. Velmi užitečné zařízení...“

Coxon stiskl knoflík magnetofonu. Rank naslouchal.

„Coxon.“

„Spojím vám prince. Sečkejte!“

„Děkuji, čekám.“

„Tady je Lera Guyrlayowe.“

„Wilmarr Coxon. Těší mne, princi.“

„Přeji vám dobrý večer, generále. Neprobudil jsem vás nebo nevyrušil z nějaké důležité práce?“

„Vy, princi, jste mi vždy vítán, zvláště když soudím, že váš rozhovor bude důležitý.“

„Ach... nedá se říct, že by byl tak důležitý, spíše je třeba říct, že se jedná o soukromou záležitost mezi mnou a vámi. Chtěl jsem se vám omluvit.“

Coxon zastavil nahrávku. „Vy sice pohrdáte jejich zvyklostmi, Ranku, ale doufám víte, co znamená, když nějaký Armin řekne, že jedná v soukromé záležitosti a chová se takhle zdvořile? Zvlášť, je-li to princ...“

„Dovedu si představit. Pokračování mi zatajíte?“

Coxon stiskl knoflík.

„Nevím, zač se mi máte co omlouvat, princi.“

„Musím omluvit neodpustitelnou nezdvořilost svého velvyslance, hraběte Rolfa Szarkaye, kterého jsem určil za svého zástupce při jednání mezi námi. Hrabě Szarkay se dopustil neodčinitelné chyby a nedostaví se k jednání.“

„To je mi velice líto. Domníval jsem se, že hrabě Szarkay se těší nejvyšší důvěře!“

„Zklamal ji. Připustil, aby se mu stala nehoda.“

„Upřímně lituji. Jaká nehoda?“

„Zemřel. Bohužel velmi náhle. Prosím, generále, abyste o něm již nadále nehovořil.“

Coxon opět vypnul nahrávku a zamračil se na Ranka.

„Vy dobytku! Vy jste ho dal zavraždit!“

„To je nesmysl, generále!“ vzkypěl Rank. „Jak si můžete jen pomyslet něco takového?“

„Princ to přece řekl jasně! Říká, že zemřel, že se mu stala nehoda, že se dopustil chyby. Tím je jasné, že ho někdo zabil, neboť jiných chyb se Armini nedopouštějí, zvlášť ne takový starý mazaný lišák jako Szarkay! Kdyby ho například uštkl had nebo se s autem s někým srazil, princ by mi to jistě neopomněl říct a nepředstíral by, že se na toho nešťastníka zlobí. Omluva za to, že Szarkay zemřel normálním způsobem, je nesmysl!“

„Tím spíš je nesmysl omlouvat se, když za smrt Szarkaye může někdo jiný, nemyslíte?“

„Podle zdvořilosti Arminů ne tak docela. Pamatuju se ještě, že když padl císařovnin osobní leopard Tannarrwaghirr, jeho zástupce to oznámil tím, že se císařovně omluvil; pro svoji chybu nemůže Tannarr nadále přijít k jejímu trůnu. Stalo se už častěji, že se o padlém vyjádřili takhle. Zvlášť, když ještě není pomstěn.“

„Já o tom nic nevím! Ostatně, stalo se to na našem území? Pokud ne, tak to vůbec není naše věc. Že princ Lera má svůj kraj plný banditů, přece my nemůžeme ovlivnit...“

„Zřejmě si to uvědomuje. Poslechněte si:“

„Mrzí mne to především proto, princi, že naše jednání nadále bude poněkud ztíženo; alespoň do doby, než jmenujete nového velvyslance k jednání...“

„Jednání se již konat nebude. Byl to v podstatě návrh, který prosazoval především hrabě Szarkay. Jeho smrtí převládl ve vládě názor, že jednání by bylo jen ztrátou času. Je mnohem účelnější vyřešit problém jinými prostředky.“

„Nejsem si zcela jist...“

„Dnes v odpoledních hodinách provedly spojené síly armády a policie společně s domobranou místního obyvatelstva v Dry Hillu vyčišťovací akci proti banditům, kteří se skrývali v tomto kraji. Zbytek loupeživých band, asi pět set mužů, byl zlikvidován.“

Coxon zastavil magnetofon.

„Je vám špatně, Ranku? Vypadáte, jako byste se dusil...“

Rank si otřel dlaní zpocené čelo. „Dá se tomu klukovi věřit?“

„Asi ano, když kvůli tomu volá. Kolik jste měl v té akci lidí?“

„Přibližně osm set, ale hodně jich zahynulo již předtím, během předešlých bojů... obávám se, že těch pět set byla skutečně podstatná část...“

„To nic. Poslechněte si to dál!“

„A to nikdo nezůstal naživu? Myslím... z banditů!“

„Zůstalo několik raněných. Myslím, že se jedná o deset až patnáct osob. Byla jim udělena milost a propuštěni na svobodu. Je mezi nimi i náčelník Jednooký, který v boji oslepl docela...“

„Proboha... chudák Kast!“ řekl Rank téměř lidsky.

„Tím se problém pochopitelně beze zbytku vyřešil.“ pokračoval dál chladný, nelidský hlas prince. „Jak vidíte, generále, není nadále o čem jednat.“

„Pozoruji. Ztráty obyvatelstva jsou velké? V každém případě jsem povinen vyjádřit vám upřímnou a hlubokou soustrast.“

„Děkuji vám, není to tak strašné. Město Dry Hill bylo v boji vypáleno, je zapotřebí je postavit znovu. Udělil jsem svým podřízeným důtku s výstrahou ohledně toho, že bylo lepší zajmout zdravé a silné zločince živé a přinutit je postavit znovu město, případně další objekty, aby se tím zčásti kompenzovalo ničení, jehož se dopustili. Přiznávám sebekriticky, že jsem k tomu sám nedal rozkaz a moji podřízení na to zřejmě nepřišli. Pro jistotu jsem vydal směrnici pro případné další operace téhož druhu; teď už budou zajatci odsouzeni k doživotním nuceným pracím.“

Rank jenom zaúpěl.

„V průběhu vyšetřování nebyly získány žádné přesvědčivé důkazy, že by bandité byli řízeni nebo ve spojení s jakoukoliv osobou či organizací na severu. Rovněž pokud se týče styku s obyvatelstvem, bylo prokázáno jen spojení s místním občanem Gillesem Kendallem, který byl jejich donašečem. Byl popraven.“

„Kendall!“ vzdychl Rank zdrceně.

„Blahopřeji vám k úspěchu, princi,“ řekl Coxon v magnetofonu. „Domnívám se, že to přesvědčivé vítězství posílí vaše pozice a dokáže všem, jak silný a operativní je váš stát!“

„Děkuji. V souvislosti s tím jsem se rozhodl posílit pohraniční jednotky o další útočné i obranné složky, které již přibyly do postavení. Domnívám se, že tím je nebezpečí zcela eliminováno.“

„Já se to taky domnívám, princi.“

„Volal jsem vás, generále, abych vám sdělil tyto zprávy a tím vyřešil spory, které by případně mohly vzniknout mezi našimi orgány. Domnívám se, že nejlepší možná cesta je přímé jednání velitelů, nedomníváte se to taky?“

„Ano, i já mám tento názor.“

„Děkuji vám. To je vše, čím jsem vás hodlal obtěžovat.“

„Přeji vám mnoho štěstí, princi.“

„I já vám přeji vše nejlepší, generále.“

Coxon zastavil magnetofon a oba chvíli mlčeli.

„Ranku, vy jste vůl.“ řekl pak Coxon procítěně.

Rank neřekl ani slovo. Zjevně byl nucen souhlasit.

„Je vaše vina, že se mi ten kluk může takhle vysmívat! Vsadím se, až zítra půjdu k císaři, bude se na mě šklebit jako opice! Už to jistě taky ví!“

„A co mám podle vás dělat?“ rozhodil rukama Rank. „Copak já můžu za neschopnost svých podřízených?“

„Můžete za to, jaké podřízené si vybíráte! Tohle, co právě zlikvidovali, byla elita vašich vojsk, ta slavná akce, které jste věnoval tolik času a prostředků? Ta slavná africká záležitost, kvůli které jste ze státních peněz podplatil nejvyšší špičky spojeneckých armád, abyste vyvezl z Evropy pár k smrti odsouzených zločinců! A přivezl je sem pod zuby tygrům!“

„Generále Coxone, plán jejich nasazení byl zcela správný a můj štáb jej schválil bez podstatných připomínek! Podotýkám, že dle původního plánu mělo být nasazení zcela bezpečné a mohlo splnit svůj účel, kdyby...“

„Kdybyste mi to předložil včas, asi bych k němu přidal své připomínky, a ty by zřejmě byly podstatnější! Neviděl jsem ten původní plán, ale podle výsledků soudím, že to byly paralytické žvásty nějakého opilce!“

„Generále, prosím, abyste se vyjadřoval v toleranci, jaká přísluší služebnímu styku vyšších důstojníků...“

„To činím, milý Ranku! Vyjadřuji se velmi střízlivě a zdvořile, pokud vás nazývám jen idiotem. Kdybych se měl vyjádřit jak bych chtěl, musel bych vás nakopat do zadku a shodit se schodů!“

„Generále, nemáte právo se mnou tak mluvit!“

„A vy nemáte právo zostouzet celou armádu, celý stát! Co asi říká ten kluk, to bych chtěl vědět! Co říká, když mluví se svými důstojníky, jak se nám asi posmívá! Divím se, že se hanbou nepropadnete do pekel!“

„To je jen dočasný úspěch!“ pohrdavě zkřivil rty Rank. „Máme ještě možnosti, jak mu tu porážku oplatit!“

„Proboha, jen to ne! Máte snad na mysli zbytek těch vašich zabijáků z Německa? Chcete je dát povraždit jako ty první?“

„Ne, v tomto případě budeme postupovat jinak. Co nám zůstalo, je inteligentní a zdravé jádro armády; tyto muže nasadíme do důstojnických hodností u nás na severu. Ale můžu zařídit sérii nepříjemných překvapení přímo v jižanských městech!“

„Osamělé střelce, pumové atentáty a různé vraždicí akce? Armini vám pošlou hlavy vašich lidí v balíku!“

„Na tom nezáleží, pokud ti lidé splní předtím svůj úkol. A oni ho splní, tím jsem si zcela jist. Především proto, že jsem se rozhodl zlikvidovat jeho štáb.“

„Cože, komthury? Vy jste blázen!“

„Nevím, kolik má k disposici inteligentních a rozhodných mužů, ale nevěřím, že by jich bylo tak moc. Jeho převaha je především ve schopnostech velitelů; když je zlikvidujeme, bude po všem!“

„No... to bych chtěl vidět! Obávám se, že po zkušenosti, kterou učinil Szarkay, si ti ostatní dají pozor.“

„Stačí zlikvidovat ty nejhorší. Chatta Wannera, Jarvise Kerra, Gairda Hallowaye... ostatní se položí sami.“

„Tyhle tři považujete za nejnebezpečnější?“

„Ano, alespoň myslím.“

Coxon si přitáhl župan k tělu, jako by mu bylo zima.

„Promluvme si rozumně, Ranku. Jsem už starý a brzy zemřu. Vím, že na to čekáte... ale prosím vás, přemýšlejte trochu se mnou! Musíte být připraven, až tady nebudu, abyste mohl zodpovědně řídit armádu i stát. Víte snad, že vše bude záležet jenom na vás, reprezentujete jedinou skutečnou politickou sílu v zemi!“

„Ano, to vím.“

„Žiju tady už dlouho. Bojoval jsem ve válce a dobře znám místní poměry. A nepovažuji za nejnebezpečnější Wannera, Hallowaye a Kerra, některé jiné. Ne Arminy, ale přistěhovalce, kteří se přidali ke starousedlíkům.“

„Ah! Tomu nevěřím; přistěhovalci nikdy nemohou být tak krutí a nelítostní jako rodilí Armini!“

„Omyl, Ranku. Rodilí Armini právě proto, že se tady narodili a mají princovu důvěru, mohou být tu a tam uvážliví a dokonce laskaví, mohou odpouštět a zapomenout. Ale tamti přistěhovalci, ti musejí především dokázat šéfovi, že jsou oddaní, rozhodní, schopní všeho. Tak musejí být nelítostní, krví a slzami nepřátel prokázat, že mají právo patřit k Arminům. Chápete to?“

„Ovšem, ale... nejsem si jist správností té úvahy.“

„Poarminštěný přistěhovalec je vždy mnohem nebezpečnější než rodilý Armin, stejně jako byl poturčenec horší Turka. Armini nic nemusejí dokazovat, ale přistěhovalci ano. Nejnebezpečnější z té rady jsou Clermont, Torrence, Weyerworde. Jde jim o postavení, jde o to vybudovat si pozice, jaké Kerrovi či Hallowayovi dává rod a kasta. Arminský říšský princ si může dovolit tu a tam ukázat laskavou tvář a nechat hříšníka žít. Clermont a Torrence si to dovolit nemohou, jejich nepřátelé by okamžitě poukázali na to, že nadržují svým krajanům; a to by byl jejich konec!“

„Dejme tomu, že máte pravdu.“

„Skutečně mám. Povšimněte si jenom, jakým způsobem se projevuje politická situace v zemi, především u opozice. Zpočátku byla nejradikálnější stranou arminská tradicionalistická, tedy černí. Měli své osamělé střelce, zabíjeli na potkání nepřítele a každý se jich bál jako vrahů a banditů.

Dneska máme mezi mladými strany čtyři: arminské černé, vládní bílé, komunisty rudé a ty... trampy, či co to je, neboli zelené. Každá z těch stran má svoje střelce, všichni zastávají nelítostná a krutá stanoviska a mlátí se mezi sebou. A když se náhodou už ten boj nedá udržet, přijímají za arbitry svých sporů Arminy ze strany černých, protože každý souhlasí s názorem, že jsou z nich nejmoudřejší a nejuvážlivější, chápete?“

„Slyšel jsem o tom, generále.“

„Nejnovější generace, co vyrůstá, naše děti jsou úplní andílci! Pro děti, které od malička vidí kolem sebe boj politický i skutečný, už není člověk z nepřátelské strany vůbec lidskou bytostí, jen obtížným hmyzem! Až vyrostou, zničí vás i celou vaši slavnou armádu, protože se rozčlení na dalších dvacet stran a vymlátí vás kvůli zbraním, které nosí vaši lidé, a kterých oni mají pořád málo! To si uvědomte, generále Ranku!“

„Dal jsem příkaz svým expertům, aby se nad tím zamysleli.“

„Proboha... doufám, že nepodnikáte další amatérský pokus o změnu státní politiky! Rozmyslete si ještě...“

„Už je rozhodnuto. Rozhodl jsem společně s experty založit a pozvednout novou politickou stranu, tentokrát organizovanou a vedenou armádou a policií. Název určíme až po jejím založení, ale pravděpodobně se bude nazývat strana pořádku.“

„Skvělé! A barva? Zelenou už vám obsadili!“

„Modrá. Význačné místo v ní bude patřit policistům.“

„Tak to nám ještě scházelo!“ řekl Coxon a sevřel si rukama hlavu, jako by si chtěl rozmáčknout pleš.

„Máte snad pochybnosti, že se nové straně podaří ovládnout stát a zavést v celé zemi pořádek?“

„To nejsou pochybnosti, Ranku. To je jistota.“

„Generále, vy se díváte na vývoj záměrně pesimisticky! Já bych skoro váhal, zda nefandíte nepříteli!“

„Já s nimi bojoval, Ranku; bojoval jsem s otcem toho chlapce a s komthury jeho rady, když vy jste ještě neměl ani nárok velet četě! Právě proto vím, jakou cenu má mír a co znamená, když se poruší. Ještě si pamatujete generála Gaffa a jeho vzpouru?“

„Gaff byl diletant.“

„Byl jedním z těch, kdo chtěli vládnout této zemi. A ona mu vysvětlila, že si vládnout od nikoho nenechá. Chcete být další, na kom se ta stará pravda ukáže?“

„Já nejsem žádný Gaff! Vím, co chci, i jak toho dosáhnout. Až se stanu vrchním velitelem, poznají konečně, co je tvrdá ruka!“

„Pokud nevyletíte do povětří i s autem, do té doby. Jak dopadlo vaše pátrání v té věci?“

„Je to jednoduché; vím, že to udělal mladý Santa Clara. Nevím jen, jak mu to dokázat a kde ho najít. Ale to se už brzy vyřídí, jdou po tom nejlepší moji lidé. Princ je na tom tak zle, že musí používat služby banditů! Aspoň vidíte, co je to za člověka!“

„Obávám se, že spíš se i bandité předhánějí, kdo mu bude smět prokázat jakou službu. Ranku, hádat se nebudeme, alespoň ne o tohle. Jenom jsem chtěl říct, že se možná ani nedožijete svého jmenování vrchním velitelem, natož pak šéfem státu. V cestě vám bude stát někdo víc než já: ministerský předseda Draggon...“

„Starý Draggon? To už je odepsaná veličina; nemá vůbec žádné právo do čehokoliv mluvit. Od doby, co ho za povstání císař držel zavřeného ve skříni, už to není ten starý Monty, jak ho všichni znali. Má teď takové zvláštní stavy, kdy ho nechápou ani jeho nejbližší spolupracovníci!“

„O tom už jsem taky slyšel. Ale spoléhat, že se Monty zbláznil, bych neradil...“

Rank vstal. „V tom případě je možné zařídit to jinými a mnohem účinnějšími prostředky!“

Coxon se rozkašlal; jako by celý trochu zvadl a sesul se do sebe. Zvedl oči k Rankovi a ty oči byly náhle velice unavené a staré: „Děkuji vám za návštěvu, generále Ranku. Vlastně jsem vám chtěl jenom přehrát, co mi říkal ten chlapec. A poprosit vás, abyste si příště dal větší pozor, protože... tohle bylo moc zlé, Ranku. Příště bych proti vám musel zasáhnout.“

„Princ přece nikoho přímo neobžaloval! Dokonce mluví tak, jako by věřil, že za to nemůžeme!“

„Protože to nemůže prokázat. Ale kdyby měl důkazy a mohl přesně označit viníka...“

„Rozumím.“ sevřel rty Rank.

„A ještě něco: kdo ví přesně, o co šlo? Kromě vás...“

„Kapitán Moran... a několik dalších.“

„Moran? Zase už ten Moran! Z toho člověka se mi dělá zle, jenom když o něm slyším, ani vidět ho nemusím! Odstraňte mi ho z očí, Ranku. Udělejte to pro mne!“

„Když ho ovšem vyhodíme z armády, bude to vypadat jako pomsta za tu porážku!“

„Ale Bože! Přece víte, jak se to dělá! Povýšit a přeložit do nějaké zastrčené posádky. Oni si to tam s ním vyřídí sami...“

„Provedu, generále. Povýším a přeložím...“

„Tak, tak. Ty ostatní taky, samozřejmě, ale hlavně jeho. Tak vám děkuju, generále Ranku!“

Rank odcházel; Coxon zůstal sedět a když položil ruku na kliku, řekl: „Ranku... počkejte ještě. Jsem starý člověk... rozhodl jste už taky o tom, jak... ulehčit mému utrpení?“

Generál se otočil - byl trochu pobledlý.

„Ne, pane. Na to jsem doposud ani nepomyslel.“

„Nedělejte to, Ranku. Nepřináší to štěstí.“

Rank se křečovitě usmál. „Uvažujete jako domorodec!“

„Zapomněl jste říct špinavý domorodec. Ale skutečně to nedělejte. Já umřu sám. Do té doby máte aspoň volnější ruku pro svoje nápady. Až budete vrchním velitelem, budete muset moc věcí vysvětlovat. Moc věcí, Ranku...“

Když potom Rank jel domů, přemýšlel o tom rozhovoru. Ví, že už jsem na to myslel! říkal si, Kdybych chtěl, bylo by to během pár dní. Jistě je připraven a má kolem sebe lidi, co dávají pozor. Ale ne, ještě nepřišel čas.

Ale nebylo mu dobře po těle.

Dick Meredith velel četě třiceti jezdců. Byl to muž obezřetný, bojoval na různých frontách včetně východní a dovedl přesně odhadnout, kdy dát najevo hrdinství a kdy se to blíží sebevraždě. Když zaútočili na Dry Hill, byl přesvědčen, že město dobudou při jednom útoku a že se ozdobí vavřínem vítězů. Ale když zjistil, že je dokonale bráněno a obyvatelé zřejmě nehodlají složit zbraně, pochopil i to, že by mohl dostat na frak.

Původní Kastův plán dobýt město jedním útokem neprošel, byli odraženi. Meredithovi napadlo, že když se Armini stačili takhle připravit, museli to vědět už dřív; možná mluvil Kendall, možná na to přišli sami, kdo ví. Ale věděli to, což znamená mimo jiné, že si mohli objednat pomoc. Armini jsou ostří, rychlí a rádi pomáhají přátelům. Bude-li obléhání města trvat déle, přijde nějaký vojenský oddíl. Stejně je jasné, že už sem nějakou tu sílu přisunout museli; v kraji operuje někdo, kdo dokázal zničit pár odloučených hlídek.

A když pak dokázali zničit první tank, pochopil Dick Meredith, že je dobré a účelné vzdálit se z ohrožených míst. Kast by pro to pochopení neměl, ale ten taky neměl tolik zkušeností. Dick svolal své muže a když ostatní vyrazili do bitvy, otočili to Meredithovi jezdci na sever a mazali, co koně stačili. Zůstalo jich ze třiceti jen osmnáct, velitel devatenáctý. Zbytečně zemřeli, nic nedokázali. Škoda těch padlých.

„Počkáme na kraji lesa!“ rozhodl velitel. „Kdybysme náhodou vyhráli, můžem se ještě vždycky vrátit a připojit se k rozdílení záslužných křížů a medailí!“

Jeho chlapi byli rovněž tak chytří jako on, ostatně je vybíral a vychovával sám. Prošli už ohněm a viděli, co se stane s těmi, co se rozhodnou být hrdiny; tak zajeli do lesa a čekali. Takže po nějakém čase spatřili první průzkumný oddíl tygrů, jak vyráží proti Kastovi.

„To byla klika... v poslední chvíli!“ řekl Dick. „Chlapi, bude zle... musíme zmizet!“

Schovali se v rokli až do útoku šelem; pak opatrně zamířili ke hranicím, pokud možno co nejdál, ale když na kraj padla hluboká noc, zalehli v jednom skrytém údolí, nezapálili ani oheň, jen čekali, až se rozední.

A teď se rozednívalo; byla ještě zima, zkřehlí chlapi otvírali konzervy a krmili se studeným masem. Dick Meredith se právě rozhodl vyrazit sám na průzkum, když zaslechl zapraskání křoví; rázem měl každý v ruce zbraň.

Byl to jediný muž; mladý, s dlouhými vlasy tmavé barvy, v loveckém obleku, s puškou. Za otěže vedl koně a nevypadal ani trochu překvapeně, že je vidí.

„Schovejte bouchačky, panstvo!“ řekl jim přátelsky. „Nebo se bojíte jednoho osamělého muže?“

„Kdo ví, kolik máš kamarádů po okolí!“ ušklíbl se Dick. „Řádí tu bandité, nevíš to?“

„Vím, ale nebojím se.“

Muž došel k nim, uvázal koně ke křoví a usedl. „Hledám ty bandity. Chci si s nimi o něčem popovídat.“

„Nevím, o čem si může povídat chlap jako ty s banditama!“

Mladík chvíli mlčel a díval se z jednoho na druhého.

„Včera, když jich bylo hodně a byli silní, by se asi nebavili s chlapem jako já. Ale dneska jich hodně vybili. Ten zbytek má určitě plný kalhoty a bere roha, co to dá. Moc by potřebovali, aby jim někdo pomohl z kaše!“

„Každej ať se postará sám o sebe!“ řekl váhavě Dick. „Já bych banditům nepomáhal...“

„Jak kdo chce. Já třeba ano.“

„Proč?“

„Protože je potřebuju.“

„A kdo vůbec seš?“

„Jmenuju se Jean-Paul.“

„Jean-Paul - a dál?“

„Prozatím nic víc. A ty seš kdo?“

„Dick Meredith. Tohle jsou mí kamarádi. Poslyš, nač potřebuješ ty bandity? Přesně řečeno... pro koho?“

„Chceš hodně vědět, nebo chceš přežít?“

Dick zůstal nehybně stát a hleděl mladíkovi do očí. Ten si moc nevšímal jejich překvapení ani obav, s nimiž sledovali jeho řeč.

„Nahoře u hranic se rozmístily silné oddíly pohraniční stráže. Sám jsem je viděl. Nepustí ani myš, natož devatenáct chlapů. Tam se nedá projít. Ale já vím, kudy by se dalo. A rád bych pomohl lidem, kteří pak pomohou mně.“

„Aspoň nám naznač, proč to děláš!“

„Slyšel jsi někdy o květině, které se říká mák? Potřebujeme pár lidí, co by hlídali plantáže máku, trhali květy, loupali z nich semínka a ty pak převáželi na sever. A dál do světa, dá-li Bůh a bude-li o ně zájem.“

„Mák... tím myslíš opium?“

„Třeba.“

Dick se ohlédl po ostatních. „Berem. Nic jinýho nám ani nezbejvá.“

Jean-Paul se usmál a podal mu ruku. „Věděl jsem to. Teď pojedem - ne na sever, jinam. Koček se nebojte, jsem rodilý Armin a umím se s nima dohodnout. A zapomeňte na armádu a na všecko, co s ní do teďka souviselo...“

Byla noc; z pláně před městem se ozýval zpěv tygrů, leopardů i jaguárů. Oslavovali vítězství a při tom hrála důležitou roli padlá těla nepřátel, jež tam zůstala ležet.

Irwin seděl u krbu v jídelně Casy, sice poněkud rozstřílené, ale přesto jediné stavby, která zůstala v pořádku stát. Ošetřili ho, zabalili do deky a dali mu bylinkový čaj, po jehož vypití měl pocit, že se zuby rozhodují, zda zůstat v dásních či je opustit. Přesto mu byla zima, zvlášť když slyšel ty zvuky zvenčí.

„Co se tam teď děje?“ zeptal se, vědom si svých povinností reportéra. Nikdo mu nedokázal řádně odpovědět.

„To radši ani nechtěj vědět.“ řekla mu Stella, chladná a vážná, oblečená do černého trička a sukně. V současné chvíli byla paní domu, ale nejnutnější práce byly udělány a ty ostatní nemělo cenu teď začínat; snad až ráno...

„Myslíte tím, že se tam děje něco...“ zaváhal a zmlkl.

„V celém vesmíru se pořád něco děje.“

„Chápu; ale řekla jste: oslavují vítězství. Zpívají...“

„Oplakávají svoje mrtvé. Stahují jim kožešiny a připravují je k uložení do svatyní. Teď máš šanci získat skvělou kožešinu do svého zámku, Lorde. Dokonce bys jim tím udělal radost.“

Foolbridge téměř nereagoval, jen pohnul hlavou.

„Někdy bývají dost rádi, když jim nabídneš cestu do Vnějších zemí. Věří, že když tam odneseš jejich kožešinu a uložíš ji, aby se nepoškodila, Zářící duch šelmy tam zůstane a připraví místo pro... příchod dalších. Něco jako... no, základnu.“

„Co dělají s lidmi?“ zeptal se Irwin.

„Jak to myslíš, s lidmi?“

„S nepřátelskými vojáky.“

„No... Maso je pro ně... když někdo z nich uloví kořist, zpívá takovou vítěznou píseň. Je to něco jako... dík za jídlo a zároveň obětování božstvům. My taky obětujeme jídlo, jak víš...“

„Pojídají mrtvoly padlých vojáků?“

„A co děláš ty s mrtvolami zvířat, které ulovíš?“

„To jsou zvířata...“ Irwin zvedl oči a jejich pohledy se na chvíli setkaly; pak ty oči radši zase sklopil.

„Za starých časů i lidé měli různé obřady.“ řekla Stella. „Teď už to většina zapomněla... také jsme projevovali úctu mrtvým.“

Nikdo nic neřekl; to slovo úcta zůstalo viset ve vzduchu a bylo na překážku čemukoliv. Hosté si opět jasně uvědomovali, že jejich představy jsou velice rozdílné.

Lord Foolbridge vyšel na terasu a hleděl na ohně před městem. Tam se spalovalo vše, co nebylo potřebné, zvláště mrtvoly. Lord uvažoval, odkud vzali tolik hořlaviny na polití všeho, neboť dříví bylo trvale málo; ani nafty neměli přespříliš. Zbavilo jej to další pochybné iluze, že totiž šelmy se vyhýbají ohni a bojí se ho; tyto jej naopak vyhledávaly.

Pro jistotu se k ničemu raději nevyjadřoval.

Mrtvé tělo dívky Priscilly uložili do stodoly, v níž měli skrýš Pastevci. Zahynulo víc dětí, ale ty nebyly členy smečky; většina Pastevců však byla různě zraněná. Davidovi se to až na pár oděrek vyhnulo; tím větší na něj padla deprese, neboť musel pomáhat ostatním a viděl jejich příšerné rány.

Quinn jako čaroděj zcela zklamal; propadl depresi ze smrti té dívky, klečel před jejím tělem a téměř neslyšně zpíval všelijaké modlitby. Už jí položil na prsa věnec divokých květin, uvázal na vhodná místa pramínky svých vlasů, způsobil si šrámy na lícních kostech a skropil ji svou krví. Ale pořád to ještě nebylo dost; topil se v černých hlubinách beznaděje a vypadal, že by byl radši sám mrtvý, jen kdyby ona žila.

David pocítil, že by za ním měl zajít. S nikým se neradil, ani neměl s kým, Grammy i Gerry byli zraněni a teď spali po požití nějaké utišující drogy. Vstoupil a zastavil se dost daleko, aby to Quinn nepovažoval za rušení obřadu.

A Quinn promluvil: „Jsem špatný čaroděj, Davide. Nezasloužím si, abych žil. Nesplnil jsem svou povinnost!“

David to bral jako výzvu, aby přišel blíž a poklekl vedle něho.

„A čemu se divíš? Kolik ti vůbec je, patnáct? Měl jsi možnost se něco naučit, nebo jsi to jen slyšel od starších, když jste spolu pásli krávy? Je zázrak, že vůbec umíš číst!“

Quinn se ušklíbl a neřekl nic.

„Vím, že jsi volal na pomoc bohy.“ dodal David opatrně.

„Poprvé v životě jsem se odvážil... zavolat ty Mocné. Ne malé bohy, co zajišťujou dostatek trávy a narození zdravých telat. Já zkusil zavolat ty... no, ty, co bych si jinak netroufl. A oni mi pomohli, ale... vzali si za to sakra drahou cenu!“

„Víš jistě, že to bylo... že to byla jejich odměna? Co když to nechtěli? Co když se to stalo proti jejich vůli?“

Qinnn to zvažoval ze všech stran. „I to by mohlo být.“

„Máš pocit, že jsi udělal něco špatně?“

„Ne. Mám pocit, že... nevím. Jako že jsem něco přehlédl, o čem jsem měl vědět a nevěděl. Měl bych mít takové znalosti, abych si mohl být jist vším, co dělám. Nepropadal zmatku...“

David mlčel. Radši ho ani nerušil.

„Od teďka budu opatrnější.“ řekl Quinn. „Slibuju, že nastuduju všechno, co mám. Projdu si Písma, posoudím je ve všech aspektech, spojím se i s bohy...“ hlas se mu zachvěl, polykal naprázdno, až po chvilce dokázal pokračovat: „Já se jich bojím Davide! Chápeš to? Nikdy jsem si netroufl vzývat velké bohy, protože se bojím! Teď už mnou můžeš pohrdat, jak chceš!“

„Ale já tebou nepohrdám, Quinne...“ zašeptal David.

„Lhal jsem, sprostě jsem všem lhal! Nejsem vůbec žádný čaroděj, stačím tak sotva na to, abych uvázal králičí lebku na nějaký strom a poprosil, aby se mi povedlo ulovit pár dalších! Lovcům se povedlo aspoň ulovit pár srdcí, mně...“ sklopil hlavu, zakryl si rukama obličej a sténal.

„Quinne!“ řekl po chvíli váhání David.

Quinn nereagoval.

„Jak to přesně bylo... s Priss?“

Teď zvedl čaroděj hlavu. „Cože?“

„Řekni mi přesně, jak zemřela!“

„Stříleli po mně. Ona... zakryla mne tělem. Zasáhlo to ji.“

„Chtěla zemřít?“

„Asi ne. Spíš jenom... no, chtěla mě chránit. Neuvažovala.“

„Kde teď je? Co tam dělá?“

Quinn zbystřil pozornost a promýšlel to. „Co tím myslíš?“

„Že možná tvoje Priss zemřela, abys měl nahoře svého vlastního Ochránce. Jestli tě měla ráda, může ti pomoci daleko víc tam kde je nyní, než kdyby...“

„To nechci poslouchat!“ řekl Quinn, ale naslouchal pozorně.

„Zkusil jsi ji najít? Spojit se s ní?“

„Uteklo zatím příliš málo času... jsem rozrušený a...“

„Netvrdím, že to musíš udělat hned. Až bude vhodná chvíle...“

Quinn chvíli mlčel. David už se chystal ho opustit, když řekl:

„Ty myslíš, že bych neměl zanechat všeho, co dělám?“

„Rozhodně ne. Naopak, měl by ses snažit být ještě lepší.“

Quinn opět uvažoval. Pak řekl: „Dal bys mi kadeř svých vlasů?“

David k němu nahnul hlavu a Quinn mu odřízl pramen nad čelem. Pak jej položil na mrtvé tělo dívky Priss.

„Už nikdy nedovolím, aby před mýma očima někdo spáchal zločin.“ pravil s pevným rozhodnutím.

Nad městem Dry Hillem zas vyšlo slunce a s údivem zíralo na to zbořeniště a spáleniště. Se sluncem dorazil vojenský oddíl z pohraniční pevnosti Birdu; jeho velitel, mladý poručík, ujistil Axorra, že žádný nepřítel neprošel přes severní hranici, a kdo to zkusil, zdobí teď větve stromů na místě, kde byl dopaden.

Mrtvoly nepřátel byly již většinou spáleny; zbývalo pohřbít padlé města. Někteří též shořeli na hranici, jako nešťastná dívka Priss; jiní byli svěřeni zemi v blízkosti trosek kostelíka. Tam byla také uložena doňa Florés.

Jednotlivé oddíly šelem se srovnaly do tvarů; vojenský trubač přiložil ke rtům trubku a zatroubil signál. Lidé ztichli, vojáci sklopili praporce; do toho ticha zazněla trubka a smutně zpívala k poslednímu rozloučení padlým.

Poručík se zastavil nad hrobem doni Florés a promluvil zvučným, daleko slyšitelným hlasem:

„Sláva hrdinům padlým v boji! Nikdy nezapomeneme na kamarády, které tu dnes pohřbíváme; i na to, že to oni položili svůj život za nás, abychom mohli žít v klidu a míru.

Musím při této smuteční příležitosti říct několik slov. Bylo by lépe, kdybych je říkat nemusel, ale stala se věc zlá a je třeba, aby to všichni věděli.

Stala se vražda, bratři a sestry! Podlý vrah, jehož jméno zatím nesmíme vyslovit, vyhnal své pomahače do našeho kraje, který žil v míru, aby tu loupili, vraždili, pálili, ničili všechno, co si občané nashromáždili v potu tváře. Je to podle zákonů země? Není. Jaký trest zaslouží ten, kdo to způsobil? Smrt! Co uděláme?

Vrah, který je vinen, není mezi námi; jeho pomahače jsme již spravedlivě ztrestali. Zbývá zúčtovat s tím velkým, hlavním vrahem. Ani on neunikne trestu, protože jeho smrt přísahal princ Lera. Ale princ rozhodne, kdy se to stane a jakým způsobem; prosí všechny své věrné, aby neurychlili kroky smrti, neboť je třeba, aby přišla, až její rána zasáhne nejcitelněji.

Nastávají časy zlé, bratři a sestry. Co jste viděli, bylo první zablýsknutí bouře, která nadchází. Ale jsme na ni připraveni! Ty, já, my všichni budeme bleskem, který pročistí vzduch. Byli jsme vyzváni; přijmeme výzvu, abychom dokázali, že se nebojíme padnout za naše děti. Naši otcové a matky se kdysi obětovali, aby zachránili nás. My se obětujeme pro naše děti. Ale až ta bouře skončí, nebude již v této zemi zlých lidí; budeme jenom my, národ Arminský, svobodný a šťastný! Ať tedy přijdou, když tak touží po smrti! My čekáme a naše meče jsou ostré!

Vy, bratři, jste prošli ohněm těžkých zkoušek. Ale nejsou to zkoušky poslední; prosím, abyste byli připraveni na všechno zlé, co ještě může přijít. Je špatné, že musím tak mluvit; ale ještě horší by bylo, kdyby vás smrt nalezla nepřipravené. Musel bych si to vyčítat, a se mnou i moji nadřízení a přátelé.

Úkolem armády je chránit stát proti nepřátelům. Úkolem vás, lidí z našeho území, bude chránit stát proti jednotlivcům i malým skupinkám, které by se mohly pokusit rozvracet zemi zevnitř, jako byl Gilles Kendall. Za tím účelem je třeba, abyste si založili nějaký vlastní orgán, který bude bdít nad pořádkem v kraji. Něco jako Očistnou ligu; skupinu občanů, kteří ocelovou pěstí zasáhnou zlo a nepořádek, a znovu zavedou zákon a mír.

Chceme od vás hodně. Tolik, kolik chceme sami od sebe a našich bratří. Protože jste Armini, jste náš národ; jsme bratři jedné krve, vy i já. Nezáleží na tom, kdo se narodil v této zemi a kdo sem přišel dobývat v potu tváře svůj chléb; jsme jedné krve! Záleží na tom, kdo je dobrý a kdo zlý - to vy dobře víte. Zpečetili jste bratrství krví; a ti, jejichž těla tu dnes leží a čekají na chvíli, kdy se spojí se zemí, jsou toho dokladem.

Vyrostou nové domy, tentokrát z kamene a cihel, stáda se budou popásat na šťavnatých lučinách, rádlo rozorá zemi a dá vzrůstat z obilí novému chlebu. Přejdou léta a lidé zapomenou, že kdysi bylo toto město maličké, skládalo se pouze z dřevěných chatrčí a každý, kdo přišel, je mohl zapálit. Ale na hrdinství vás všech, mužů, žen i dětí, nikdo nikdy nezapomene; protože krev padlých se smísila s touto zemí a vytvořila z ní vlast. To je nejvyšší svěcení, jaké lze získat.

Vy, mrtví, jste naši bratři. Milujeme vás, jako jste milovali vy nás. A děkujeme vám za svoje životy.“

Poručík sňal čapku a poklekl na zem mezi hroby. Trubač přiložil znovu k ústům trubku a troubil píseň Kamarádi; dokud nedozněla, všichni mlčeli.

Pak vystoupil jeden farmář, aby nahradil mrtvého kazatele; ten přečetl třaslavým hlasem modlitbu za mrtvé.

„Svěřte sémě zemi, nechť vzejde nová úroda...“ pravil.

A mrtví byli spuštěni do hrobů.

Lidé se rozplakali... a opět zněla trubka.

Bylo třeba žít. Bylo třeba postavit nové město, vybudovat domy a učinit z bývalého Dry Hillu sídlo silného a nezávislého lidu, který se dokáže ubránit i novému útoku nepřátel, přijdou-li. Bylo rozhodnuto proměnit město mezi vodami v nedobytnou pevnost.

Lord Foolbridge chodil mezi všemi a tvářil se sklíčeně. Měl zřejmě něco na srdci, co chtěl někomu říct, ale marně hledal, kdo by jej pochopil. tak jen bloumal a nebylo s ním k vydržení. Až narazil na Stellu, která ho přece jen chtěla vyslyšet.

„Jde o to, že se cítím... do jisté míry vinen tím, co se stalo!“

„Proč ty?“

„Jsem... také cizinec. Pokud vím, jsou cizinci vinní vším zlem, které tady nastalo...“

„Tebe se to netýká. Ty přece patříš k nám! Jsi jeden z nás a my ti žádnou vinu neklademe!“

„Přesto bych chtěl... alespoň trochu zmírnit... tragickou a nepříjemnou situaci, která nastala. Nevím, jak to udělat... totiž, jakým způsobem... předat tohle.“

Vytáhl z náprsní kapsy malý lístek papíru; Stella okamžitě poznala šek, ale užasla, když si ho přečetla, neboť zněl na milion liber sterlingů, splatných v penězích či s možností zakoupit v té hodnotě jakékoliv zboží.

„Co s tím chceš?“ řekla překvapeně.

„To je můj dar tomuto městu,“ řekl, jako by se za to omlouval a necítil se jist. „Že jste mne tak přátelsky přijali a poskytli mi laskavé pohostinství...“

„Tohle?“ opakovala a tváře jí zrudly.

„Je to snad pro vás... příliš urážlivé?“

Stella jej objala a políbila na ústa. „Nikdy jsem nepoznala chlapa jako seš ty! Nedovedu si ani představit, jak někdo může být tak dobrý...“

„Já... nejsem dobrý.“ řekl lord smutně. „Příliš jsem o tom všem přemýšlel. Škoda, že... někdy nejsem dost důvtipný. Ale nemyslím to zle. Věř mi to, Stello.“

Objala ho, přitiskla k němu hlavu a hlas se jí zachvěl:

„Odpusť mi, Henry! Odpusť mi všechno, co jsem si kdy o tobě myslela... prosím tě, nezlob se...“

Chvíli váhal. Pak ji zlehka pohladil po vlasech.

Pobožný střelec vyprovázel mladého poručíka, který se už musel vrátit do své posádky; zůstaly tu prozatím nějaké šelmy, které by stačily i na bandity, kdyby se někde nějací poschovávali.

„Děkuju ti, že jsi mluvil sám.“ řekl, když se loučili. „Určitě bych to tak říct nedokázal.“

„To nic,“ řekl mladý muž. „Ty bys taky řekl, co je třeba.“

„Přesto. To s Očistnou ligou je nápad prince nebo tvůj?“

„Můj vlastní. Ale princ by s tím souhlasil.“

„Je to od tebe dobrý nápad, Leone.“

„Od tebe to přijímám jako poklonu.“

Podali si ruce a poručík odjel. Neřekl nikomu jméno; i kdyby to udělal, možná by v té době nikomu nic neřeklo. Ale je dobře si je zapamatovat.

Jmenoval se Leon Monroes a byl synem Algernona Monroese, komthura řádu, barona a nebohatšího muže v zemi.

Vyjíždění se stádem se letos konalo o mnoho později než jindy; bylo třeba se nejdřív uzdravit a odstranit nejhorší škody. Stáda však musela na pastvu; nyní se právě ukázalo, jak je dobré, že se stádem jezdí kluci a umožní tak mužům pracovat na důležitějších věcech.

Graham de Soto se loučil, odcházel do školy. Neustanovil za sebe nástupce a ani sportovní hry, v nichž se obvykle hledal ten nejlepší, nebylo možno uspořádat. Rada rozhodla, že se náčelníkem stane jeho bratr Gerald a ten volbu přijal. Quinna všichni chtěli za čaroděje smečky; když nadhodil, že by bylo užitečnější odejít taky studovat, požádali ho, aby ještě vydržel. A jako Pastevec odjížděl také David O'Connor, který se musel co nejrychleji naučit zacházet s dobytkem, než se ujme získané farmy.

Vyjíždění bývalo slavnostní událostí; také letos bylo, i když do radosti se mísil smutek. I tentokrát byli koně, býci i krávy pomalováni barvami, zdobeni girlandami z květin, i tentokrát jim vlály z rohů copánky majitelů i jejich dívek, pečlivě spletené a rituálně zasvěcené. Mohutní těžcí býci se nesli jako na přehlídce, zaostřené bílé špice rohů jim svítily ve slunci stejně jako lesklá, vykartáčovaná srst.

Na louce za městem byl zapálen oheň; k němu se sešli jak Pastevci, tak jejich rodinní příslušníci a hosté. Kluci i dívky se oblékli do krásných slavnostních oděvů, skládajících se hlavně z péřových čelenek a spousty ozdob, které pro ně měly význam. Dívky jim spletly na hlavě řadu copánků, a do některých připletly i svoje vlasy, aby je mohly na dálku chránit. Dospělí byli víc oblečeni a míň vyzdobeni, spíš slavnostně jako do kostela.

Nově ustanovený náčelník Gerry přistoupil k ohni a vztáhl ruce k obloze:

„Slunce, jež nám dáváš život, shlédni na nás ze své výše! Dej, aby vzešla tráva na našich pastvištích, aby se náš dobytek dobře napásl, tloustl a blahobytněl! Dej, aby ze semene našich býků vzešel v lůně našich krav nový život, aby telátka prospívala z hojnosti svého mléka, aby byla krásná a silná! My, tvoje děti, tě prosíme!“

„Prosíme!“ volali všichni sborem.

„Život vyrůstá ze země,“ řekl Gerry a položil dlaně na chladnou půdu. „Země je naší matkou, my jsme z ní vzešli a do ní se opět vrátíme. Ze země roste tráva; trávou se živí naše krávy. Matko země, dej trávu našim zvířatům a chraň svoje děti, aby netrpěly úhony, dokud se tě dotýkají naše chodidla!“

„Prosíme!“ opakovali ostatní.

Pak vzal tykev vody a lil si ji do obličeje.

„Vodo, bez tebe není života. Dej, aby tě byl vždy dostatek ke svlažení země, k napájení našich krav i nás samotných; a bude-li tě přebývat, vytvoř pro nás řeky a tůně, abychom se ponořili do tvého objetí a mohli ze sebe smýt prach a špínu dalekých cest. Vodo, buď k nám laskavá...“

„Prosíme!“ zpívali ostatní.

„Větře, jsi symbolem svobody; té svobody, kterou milujeme a vzýváme, za kterou jsme ochotni položit i život. Dokázali jsme to v boji a dokážeme to i nyní, až se pustíme s tebou o závod do širých stepí. Budeš nám vát do vlasů a sušit naše těla, když budou horká potem; ať nikdy nepřestaneš vát a ať nám přinášíš jen všechno dobré...“

„Prosíme!“ křičelo celé shromáždění.

„Býci, jsme vaši bratři!“ křičel Gerry v extázi. „Buďte k nám laskaví a nechte své ostré rohy na pokoji, když k vám přijdeme; ty máte proti loupeživým smečkám a ne proti nám, svým bratřím!“

Přitančil k jednomu z býků, chytil jej za rohy a políbil na čenich; zvířeti se to nelíbilo, ohnalo se po něm, ale Gerry se chytil za ty rohy, vymrštil se a dopadl mu nohama na hřbet, kde se na chvíli postavil, než seskočil. Býk poplašeně odběhl, zlostně funěl, ale neudělal mu nic; byl starý a kluci občas prováděli různé skopičiny na jeho hřbetě. Teď všichni Gerrymu tleskali a on se smál.

„Bratři, je nás málo! Přibylo nám krav, ale odešel můj brácha Graham, který dlouhá léta vodil smečku; odchází, aby se stal mužem a našel svou stopu! A odešli někteří z nás, aniž se vůbec stihli stát bojovníky; přiřadili se k těm bratřím na nebeských pastvinách, kteří ženou po věky ocelová stáda nebem, když se obzor blýská. Je nás málo - tak se ptám: je tady někdo statečný, kdo se chce odvážit s námi do stepi?“

Takoví tu byli tři a Gerry je znal; bylo jim už přes deset, byli vytáhlí, opálení, dobře stavění. Teď se naposledy ohlédli po rodičích, pak postoupili kupředu. Samozřejmě jejich tátové zářili pýchou, ale matky posmutněly, když si uvědomily, jak dlouho je neuvidí. Skoro půl roku; a jaký bude ten náš hodný chlapeček, až se vrátí? To už se skoro sluší uronit slzu!

Gerry se ohlédl na Quinna, zda se nechce ujmout obřadu; avšak čaroděj mu jen pokynul, aby pokračoval, dělá to dobře. Zařekl se, že bude do Gerryho činností zasahovat co nejméně, radši dohlídne, aby se všechno naučil sám. Tak Gerry řekl:

„Člověk vzešel z matčina lůna nahý; a slunce jej uvítalo. Není správné zakrývat svoje tělo před sluncem, které dává život, ani před větrem, ani před vodou, ani před zemí. Zapomeňte na zvyky lidí z měst; přidržte se raději šelem, jež jsou nám bratry!“

Kluci se rychle svlékli a svoje šaty odevzdali dívkám, které jim měly pomáhat. Ty pak předaly oděv rodičům.

„Víte, co vás čeká? Víte, že to bude cesta plná námahy, těžké práce, utrpení a odříkání? Budete trpět zimou, hladem a vším, čím země zkouší odolnost svých dětí!“

„Chceme jít s tebou!“ zařval ten nejkurážnější, jménem Frankie, na celé kolo, aby to nikdo nepřeslechl. Druzí dva to opakovali po něm a Grammy, přihlížející mezi dospělými, se jen usmál; ještě si vzpomínal, jak on sám kdysi žádal o přijetí.

„Jste ochotni odříci se všeho minulého, co bylo ve vašem životě a očistit se, než vyrazíte?“

„Ano!“ řekl opět Frankie jako první.

„Znáš rituál. Zbavíme tě hřívy a učiníme ti znamení.“

Přikývl. Gerry pokynul jedné z dívek, aby přinesla nůžky na stříhání ovcí; těmi pak začala stříhat Frankovy vlasy těsně u hlavy. Stál, držel a zhluboka dýchal; Gerry si všiml, že má na prsou pár řádek tetování, zřejmě práci kamarádů z dřívějška.

Když skončila, zůstal mu na hlavě jediný tenký pruh vlasů na temeni; předala nůžky kamarádce, aby se dala do dalšího, zatímco někdo z kluků namydlil Frankiemu hlavu a holil jej ostrým nožem. Nebylo to příjemné; ale ještě pořád to nebolelo.

„Fikni mě!“ škemral kluk. „Aspoň trochu krve!“

Když řekneš kamarádovi, rád vyhoví; škrábl ho špičkou nože po oholené kůži, vytrysklo pár krůpějí krve a Frankie pyšně zkřivil tvář, aby dal najevo svoje hrdinství. Gerry se usmíval.

„Tímto jsi zasvěcen,“ pravil. „Až ti vlasy znovu dorostou, staneš se jedním z nás, Pastevcem se všemi právy a povinnostmi. Prozatím, než se tak stane, budeš učedníkem, který má právo jít s námi a učit se, co je třeba; každý mu musí poskytnout pomoc či radu a chránit ho. Buď mezi námi šťasten...“

Frankie se rozhlížel okolo sebe a tvářil se chvíli pyšně, chvíli téměř plačtivě, ale povětšinou vyjeveně. I ostatní zírali, hlavně dívky. Už dávno minula doba, kdy bylo stříhání vlasů běžná činnost, takže pro kluka bylo unikátní předvést se v této podobě. Na vlastním vzhledu mu v jeho věku ještě nezáleželo; zato rituální předpisy chápal až moc.

„Tvář je třeba ozdobit posvátnými barvami.“ řekl Gerry.

Také toho se ujaly dívky; nakreslily na Frankovu tvář podobné znaky, jaké měli ostatní. Také David si nechal ráno pomalovat obličej i celé tělo a byl ještě poněkud rozrušený při vzpomínce, s jakým nadšením jej dívky zdobily. S chutí mu také vyholily veškeré tělesné ochlupení a vybízely ho, aby jim to oplatil. Je pravda, že si tu a tam leccos troufl, ale určitě ne tolik, jak si přály. Rozhodně žádné nedovolil, aby spletla svoje vlasy s jeho, to už by se jí nikdy nezbavil.

Otec přivedl Frankovi koně, vyzdobeného pestrobarevnými stuhami v hřívě a ocase. Byl to jeden z vojenských koní a měl taky sedlo; Frankie ještě neuměl jezdit bez sedla jako Pastevci, ale určitě se to urychleně bude snažit naučit, aby k vlastnímu ponížení nemusel nosit kalhoty. Doposud jezdil na poníku jako ostatní děti, takže nasedání mu taky dělalo mírné potíže.

Všechny ty obřady byly veselé a diváci je komentovali spoustou štiplavých poznámek. Potulní vypravěči tvrdili, že za císařství při takových příležitostech docházelo k hromadným orgiím a mnozí mladí by to docela rádi vyzkoušeli, ale dospělí by to rozhodně nedovolili, zvlášť ne se svými dcerami a manželkami.

Také Gerry naskočil na koně, rozmotal dlouhý bič, který měl ovinut kolem ruky a zatočil jím nad hlavou: „Přišel čas! Budeme vyjíždět! Ohé, moji býci - kupředu!“

Bič se zlehka dotkl zátylku několika vůdčích býků; ti zafuněli, zlostně zabučeli a pohnuli se kupředu. Stádo za nimi, krávy dost líně, neboť si zvykly na pohodlný život bez cestování a trochu se zlobily, že musejí na cestu. Býci se ovšem dost těšili, putování na pastviny už zažili víckrát a líbilo se jim.

Lidé mávali, křičeli, loučili se se svými dětmi; kluci pyšně projížděli mezi stádem, popoháněli je biči, řvali na dobytek a chovali se co možná vznešeně, neboť vyjíždění a návrat stáda jsou po pravdě jediné zábavné věci v jejich životě. Tak opustili město; až se vrátí, budou už stát nové domy a vůbec kdoví, co všechno bude. Teď ale odcházeli, pestré fábory a copánky vlasů v hřívách koní a na rozích býků se třepetaly a barvy na lidech i zvířatech pestře zářily.

Bylo trochu smutno, když zmizeli. Lidé se vrátili do města; někdo nadhodil, že už přišel čas dát se skutečně do opravdové práce. Život nečeká; když jsou takto zbaveni starosti o dobytek, je nutno toho využít.

„Pojedeme.“ řekl Tichý Jack, vládní inspektor.

„Pojedeme.“ souhlasili stopaři Ted a Donald.

„Prosím, pánové, vzali byste nás s sebou?“ ptal se jich se vší zdvořilostí lord Foolbridge. „Velmi rád bych poznal též zbytek této krásné země a dokonce bych se osmělil pobýt nějaký čas i v místech, kde se zdržuje princův dvůr...“

„Jasný,“ řekl Jack. „Jsi vítán.“

„Já nepojedu.“ řekl Bob Harwey. „Tady ve městě budou potřebovat každou ruku, hlavně odborníka. Jsem elektrikář a řidič, umím i leccos jinýho...“

„A je tu hodně děvčat.“ doplnil Donald. „A málo chlapů.“

„Je mi velice líto, že se rozcházíme, milý Bobe.“ řekl lord. „Doufám, že mi dovolíte předat vám na rozloučenou šek na deset tisíc liber sterlingů za vaše věrné a neocenitelné služby!“

„Ale jo, to dovolím!“ řekl Bob bez nucení. „Je to od tebe moc hezký, Lorde, i když to nemuselo bejt...“

Irwin Sheppard zůstal s ostatními raněnými, i když se už zvedal a živě se bavil s ošetřujícím personálem. Nemocnice byla umístěna v Case a vedla ji Stella, ta měla jako všichni účastníci Denisova školení lékařské znalosti.

Se Stellou se lord Foolbridge přišel rozloučit, když byl navštívit Irwina a vysvětlit mu, kam se za ním má dostavit.

„Sbohem, Stello!“ řekl jí. „Jsem velmi rád, že jsem měl tu čest tě poznat. Velmi si vážím toho, že...“

„Můžeš zůstat!“ přerušila ho.

„Já vím. Ale... i když bych si to přál, nemyslím, že by to oběma stranám přineslo... jednoznačný prospěch.“

„Tak,“ přikývla. „No dobře... že jsi mi to aspoň řekl tak na rovinu. Já tě docela chápu...“

„Nejsem si tím jist. Mohu tě ujistit, že kdybych vůbec někdy zamýšlel věnovat svoji náklonnost některé z místních dívek, byla bys to ty a žádná jiná...“

„To mě utěšuje!“ zasmála se. „Neboj, já se už nějak obejdu. Hodně štěstí, Lorde...“

„Přeji ti mír v duši.“ řekl a odcházel.

Stella se za ním dívala. Vlastně neviděla nic, protože hlavu měla sklopenou a snažila se rozeznat špičky svých nohou. Nešlo to, s mokrýma očima se špatně dívá.

„Ani jsem nevěděla, že ještě umím plakat.“ řekla, když si otřela oči.

A šla po svých.

Konec prvního dílu.

KONEC

© 1979 Mojmír Kříž

KONEC

Obsah

Spustit

Jorg Detrey

Přání zabít tygra

Skutečný stav věcí

Hněv Boží

Svět barbarů

Tripolis

Svatba

Matriarchát

Tance kentaurů

Princ ztratil trpělivost

Brána nebeská

Údolí stínu smrti