Autobus

Volání Černého jezera

Mojmír Kříž

Fantasy

(Enkra Weston 4)

© 1971 Mojmír Kříž

Titul: Volání Černého jezera

Skupina: Enkra Weston 4

Žánr: Fantasy

Autor: Mojmír Kříž

Nakladatel: Autobus

Normální verze

Generováno v http://sw.gurroa.cz 20.09.2020-21:16 pro SW.

27.února: Trapná aféra

Ve sněhobíle rozkvetlé magnóliové aleji zaduněla kopyta dvou koní. Jezdci, jeden zlatovlasý a světlejší pleti, druhý černý, s mosaznými kruhy v uších projeli bok po boku až k bráně, tam teprve rázně zastavili a seskočili. Bylo jim oběma asi dvanáct let, proto nevyvolali žádnou zvláštní pozornost starého černocha, který seděl na kameni u brány a loupal kukuřici. Bílý kluk předal černému otěže svého koně a ten oba odvedl ke konírně, ukryté v hospodářských budovách za zámkem.

„Buď zdráv,“ řekl kluk, „Kde je Roger?“

„V chlívě. Jdi tam za ním, Jacku.“

Jackie Therlowe se nepodivil. Rozběhl se okolo rohu do chléva. Baron Roger z Monroesu seděl na třínožce a dojil kozu do otlučeného plechového hrnku. Šla mu ta práce od ruky rozhodně lépe než jiným příslušníkům vysoké šlechty z celého světa - až na barona Olivera, který se to přes všechen odpor byl nucen alespoň trochu naučit, měl-li chuť na čerstvé mléko.

„Ahoj, Rogere!“

„Ahoj,“ řekl Roger, aniž se otočil, „Co je novýho?“

„Ale nic. Přišel jsem na kus řeči.“

To už Roger zpozorněl. „Vyklop to najednou! Žádnej bojovník nemá čas chodit na kus řeči. A když, vždycky něco chce!“

„Ale nic, nic! Když, tak hlt mlíka, až dodojíš.“

Roger škubl tváří. „Říkají o mně, že jsem chytrej. Zkusím to uhodnout. Mluvilo se něco o tom, že dostanu funkci v Lilii.“

„To se snad mluví už od vítězství! Už čtrnáct dní...“

„Když dostanu funkci v Černé Lilii, znamená to, že už nepovedu o prázdninách smečku do boje. Budu mít spoustu práce. Bude zapotřebí nového náčelníka.“

Tentokrát neřekl Jackie nic.

„Budou volby, že jo? A já si nedovedu představit lepšího kandidáta na náčelnický pero, než Jackie Therlowa. Jde-li ti jen o to, tak jsem k službám a podpořím tvou kandidaturu celou svou váhou. Navrhnu smečce, aby tě zvolila...“

„Jsem ti vděčnej. Ačkoliv jsem na hony vzdálenej toho, abych chtěl bejt náčelníkem. Zatím mi ještě nenapadlo...“

„No kdepák! Některý kluci se těšej od pěti let, až budou jezdit v čele smečky s peřím ve vlasech. Samozřejmě se nikdy sami nenavrhnou, ale dost je naštve, když je nenavrhne nikdo jinej. Nešaškuj, v poslední době jsme museli občas brát moc do rukou dřív, než si toho někdo jinej povšiml!“

Jackie zavrtěl hlavou. „Fakt ne! Je to spousta práce a různý starosti. A ještě když se pořád vedou diskuse o sjednocení podle vzoru Iron-city...“

„V tom případě máš šanci bejt v náčelnický radě. Kluci ti dlouho nezapomenou, že jsi přivedl reortskou jízdu, aby rozhodla ten boj v ulicích. Prsa plechem dlážděná, to není k zahození, ne? A ty máš pěknejch pár metálů!“

„Zajistil jsi to.“ kývl Jackie.

Roger dodojil kozu, odvázal ji a pustil na pastvu do ohrádky. Pak vzal hrnek s mlékem, ochutnal a podal Jackovi. Teprve když měli oba pěkné fousy od smetany, řekl Jackie: „Když teda nedáš pokoj, já bych to náčelnictví vzal.“

„Kdyby? Ty máš ještě nějaký podmínky?“

„Kdybys mi předal smečku v takovým pořádku, v jakým jsi ji před pár lety převzal. Bez kazů...“

Roger potřásl hlavou. „Ty se budeš ještě vofrňovat? Vo co ti jde? Sakito a Daghrí odešli, ale byli dost starý, ne? Tak co?“

„Ty to víš. Není vyřešená ta aféra s Enkrou.“

Roger se zamračil. „To je věc Enkry a jeho fotra! Nikdo jinej nemá nárok jim do toho kecat...“

„Právo smečky...“ začal Jackie.

„S právem smečky se můžeš v Anglii jít bodnout! A nekoukej jako svatej u mlejna, nenechal jsem to plavat! Dělá na tom Oliver!“

„V každým případě je ta věc ve vzorným nepořádku. Ty víš, že jsem si s Enkrou psal. Posílal mi pravidelně dopisy tak asi po čtrnácti dnech, s výjimkou jednou, když šetřil i na známkách. Od pátýho ledna od něj nepřišla ani řádka.“

„Třeba zas šetří!“

„Kdepak, prachy má! Napřed jsem myslel, že snad dopisy filtruje cenzura, ale už čtrnáct dní žádná neexistuje. Přitom mý dopisy se nevracejí, i když píšu zpáteční adresu. Enkra zkrátka zmizel!“

„Snad se nevypařil! Co psal posledně?“

„Četl jsi to, dával jsem ti to a máš to založený v šanonu s hlášeníma v Lilii. Enkrova máma se uzdravuje, v zahradě všecko v pořádku. Ve škole nic novýho...“

„A ta holka?“

„Ta holka sice je něco novýho, ale... myslím v pořádku.“

„Tak to se nedá nic dělat. Budeme muset vyštvat Olivera na stopu. Došel mi od něj dopis a je v tom i hlášení, mám ho na stole, ale ještě jsem to nestačil prostudovat. Až zejtra půjdu do práce, přečtu si to...“

„Radil bych. Bylo by dobrý tu záležitost zlikvidovat.“

„To jo,“ řekl Roger a vážně pokývl hlavou, „Začíná se nám z toho stávat pěkně trapná aféra.“

28. února: Pátrání lorda Olivera

Hlášení Olivera Monroese začínalo vylíčením, jakým způsobem získal nového spolupracovníka Romea da Campu a povšechným vylíčením schopností tohoto milého gentlemana, jak je Oliver stihl za pár dní poznat. Byly to schopnosti skutečně všestranné: Romeo dokázal dobře a přesně střílet, pracoval rychle a bezpečně nožem a vkrátku se naučil pár osvědčených chvatů sebeobrany, které bylo potřeba mu vštípit. Mimo to vylézal po římsách a jiných ozdobách do kteréhokoliv patra, sklo dokázal vymáčknout tiše a obratně a měl samorostlý čich pro vyhledávání potřebných věcí v neznámých bytech. Taky dokázal Oliverovi vybrat jakoukoliv věc z kapsy, aniž si toho povšiml.

Užitečná byla i další znalost, dokázal totiž řídit auto a měl právo vlastnit řidičský průkaz. Oliver měl sice auto, arminský řidičák mu dali taky, ale v Anglii si sám řídit nesměl, což ho deprimovalo. Romeo převzal tedy funkci řidiče a v případech potřeby s bílými rukavičkami exceloval jako komorník, což ho velmi bavilo. Oliver velkou obsluhu nepotřeboval, byl vychován k naprosté soběstačnosti.

Když se oba gentlemani v Londýně zabydleli, rozhodl se Oliver zahájit akce, jimiž ho pověřil Roger. K tomu patřilo také nalézt Enkru a spojit se s ním. Proto si s Romeem a Murrim sedli do auta a vyrazili na adresu, na níž Enkra bydlel.

Omšelý ošklivý činžák byl Oliverovi odporný na první pohled. Vstoupivše do průjezdu shledal, že je tam egyptská tma - šátral po zdi, aby se dostal ke schodišti. Při tom vrazil do hromady beden, o něž se zranil na holeni a kterou při pádu porazil. Podařilo se mu při tom vychrlit rekordní počet anglických i arminských kleteb, které Romeo doplnil odpovídajícími výrazy italskými.

„Co tam děláš, vožralo?“ zahalekal chodbou ječivý hlas a dveře v pozadí se otevřely. Zjevila se v nich osoba bezpochyby ženská, avšak vzhledu, o němž Romeo prohlásil bez váhání: „Ježibaba!“

„Nemůže tady být trochu světla?“ zeptal se Oliver.

„Na copak?“ zaječela nechutná bába, „Nemáš se ochlastávat, ničemo, když nevidíš na cestu! A vůbec, co děláš v tomhle baráku? Tady se nežebrá ani neprovozuje podomní obchod!“

„Hledám Enkru Westona...“

„Vážně? Tak jestli si mu něco půjčil, už to neuvidíš! Ten je v base a ty tam půjdeš za ním, každou chvíli! A teď ven, než vezmu koště a poženu vás!“

Oliverovi se konečně podařilo vyprostit se zpod beden a vystoupit trochu do světla. „Dovolte mi, abych se představil!“ vytáhl z kapsy navštívenku, „Lord Oliver baron z Monroesu.“

Paní Snowberryová při spatření navštívenky s baronskou korunkou málem upadla do hluboké mdloby. „Probůh odpusťte, pane barone! Ale tím vším jsou vinni ti zelináři ze třetího patra, natahali si sem těch beden a nastaví to do cesty, že slušný člověk ani nemůže projít! A protivný děcka těch z prvního rozbily žárovku, kdo má ty haranty furt hlídat, že jo, není nic vidět; však pojďte dál, pane barone, tady jste se trochu umazal od zdi, ale to nebude nic tak vážnýho, já vám to vyčistím...“

V té chvíli se vynořil ze tmy dokonalý komorník Romeo v bílých rukavičkách a prohlásil s hrdostí sobě vlastní: „To snad nebude zapotřebí! Jeho Lordstvo má vlastní služebnictvo!“

Jeho Lordstvo se zachovalo velmi důstojně a povzneseně. „Mohla byste mi podat nějaké informace o tom Westonovi, dobrá ženo? Jeden z mých příbuzných má o něj jistý zájem...“

Paní Snowberryová nebyla na hlavu padlá. Věděla, že existují jistí Monroesové, o nichž se často hovoří v tisku v souvislosti s Arminy. Noviny sice nečetla, ale věděla o všem, co v nich bylo zajímavého. Věřila, že mladík s temně rudou hřívou vlasů je opravdu baronem a chovala se k němu podle toho. Ale podvědomě zaváhala dát mu nějaké přesné informace.

„No, já toho zas tak moc nevím! Slyšela jsem, že toho kluka zavřeli do polepšovny, jinak nevím ale skoro nic!“

„Až s podivem,“ usmál se Oliver, „Mám tomu rozumět tak, že ani žádná z vašich četných přítelkyň a známých v širokém okolí nic neví - nebo snad není ochotna nic prozradit?“

Snowberryová to pochopila záviděníhodně rychle. „Chcete tím snad říct, že jsem drbna? Já se nestarám o cizí záležitosti, a když to chcete vědět, zvlášť ne o rodinu Westonových! Ten kluk byl hajzlík, jakýmu není rovno v celým Londýně a je jenom dobře, že ho konečně zavřeli!“

Oliver nevyvracel, že by Enkra mohl docela dobře být ničema. Neměl valné iluze o přátelích svého bratrance a měl už příležitost poznat trochu arminskou společnost a její moudré zákony, tudíž očekával, že by místní občané mohli mít o některém Arminovi podobné mínění.

„Projevovala se jeho ničemnost nějak?“

„A to zas jo!“ pravila paní Snowberryová a přednesla kratší zanícený projev, v němž rázně odsoudila Enkrovy zlé vlastnosti.

Romeo pronesl něco italsky, Oliver se zasmál a řekl domovnici: „Víte, jakým titulem vás poctil můj společník? Znamená to matka všech hadů a ještěrek. Italové tak říkají dámám, jejichž jazyk se kmitá rychleji než hadí...“

Snowberryová zrudla vztekem. „To si nezasloužím, pane barone! Já ráda uznám, že se třebas někomu nemusí na mých pravdivých slovech něco líbit, ale nenechám se urážet vaším slouhou!“

„Považujte to i za můj názor,“ uklonil se Oliver, „Děkuji vám za všestranné informace a na viděnou, paní Pravdomluvná.“ Otočil se a důstojně odkráčel sledován Romeem, zatímco Snowberryová nebyla mocna (slušného) slova.

„Ale že jsme toho zrovna moc nevyřídili,“ řekl Oliver, když usedli do Rolls-Royce, „Roger nebude mít radost...“

„Tvoje vina! Nemusel jsi to té čarodějnici překládat...“

„Nebyla by nám nic prozradila! Viděl jsem jí na očích, co si pomyslela, když slyšela moje jméno...“

Romeo potřásl hlavou. „Pojedeme domů?“

„Ne. Zkusíme to na škole, kam chodil. Přeci tam museli dostat nějaké vyrozumění, že s tím přestává...“

Ve škole vládl ospalý klid. Olivera odvedl školník až do pracovny ředitele a Romeo se tam pozval s ním.

„Těší mne, že vás poznávám, mylorde,“ řekl ředitel, když se Oliver představil, „Smím vědět, jaká šťastná záležitost vás přivádí do tohoto skromného ústavu vědění?“

„Jednoho z mých přátel zajímá osud jisté výjimečné osobnosti mezi vašimi žáky. Jistého Enkry... tedy Edwina Westona.“

Ředitel se s politováním usmíval. „Bohužel, Edwin Weston není už delší dobu žákem naší školy. Správně jste jej definoval jako osobnost výjimečnou, zvláště určitým způsobem. Byl vyloučen pro trvale znevažující chování a jiné přestupky. Chápu, že vás může zajímat jeho geniální osobnost, ale bohužel vám nemohu vyhovět.“

„To je velmi nepříjemné! Nevíte náhodou, co se s ním stalo?“

„Vím to náhodou docela přesně. Mám tady dokonce opis rozsudku soudu pro mladistvé. Přeje-li si pan baron ho předložit...“

Lord Oliver si dal ukázat papír s úřední hlavičkou, na němž se nacházelo stručné oznámení, že nezletilý Edwin Weston byl na základě paragrafu toho a toho svěřen preventivní ochranné péči v zařízeních Jejího Veličenstva na dobu neurčitou. Jinak tu nebylo nic konkrétního, čeho se mohl zachytit.

„Nevíte náhodou, kde přesně bude ochranná vazba vykonávána?“

„Lituji, do té míry jsem se o ten případ nezajímal. Souhlasím, že je skutečně politováníhodný osud tak nadaného hocha, ale bohužel, pro klid v tomto ústavu nebylo jiného východiska, než jej odstranit z kolektivu. Jak se říká, odtíti větev uhnilou, aby nebyl zasažen celý strom...“

„To je moudrá zásada. Doufám, že bude uvedena do praxe také v jiných případech... Takže nevíte, kde se nalézá?“

„Opravdu, nevím nic...“ usmíval se ředitel medově.

„Například,“ řekl Romeo, „U kterého soudu a kdy se ten případ projednával?“

„Domnívám se, že před soudem pro mladistvé. Nejsem si ovšem zcela jist, samozřejmě, nelibuji si nijak v soudních sporech a nemám právnické vzdělání...“

„Nevěděl by to někdo z učitelského sboru?“

„Těžko. Páni učitelé mají své povinnosti a starosti a jen velmi obtížně by nacházeli čas k zjišťování podružných okolností...“

„A za účelem podání svědectví nebyl nikdo z učitelů předvolán? Někdy se to dělá...“ vyzvídal Romeo.

„Jenom k předběžnému výslechu. Domnívám se, že při jednání soudu nebyl přítomen nikdo...“

„Aha. A při tom předběžným projednávání, s kým jste jednali?“

„Nevím. Skutečně odpusťte, ale kdo by si měl takové věci pamatovat? Jsem velmi zaneprázdněn, pánové!“

„Chápeme,“ řekl Oliver, „Děkujeme Vám, že jste nám obětoval takovou spoustu svého vzácného času...“

„Ale pánové, to byla přece moje povinnost posloužit vám, jak nejlépe bylo v mých silách!“ loučil se ředitel.

„Tak to ti mockrát děkujem!“ řekl Oliver za dveřmi, „Romeo, ten mizera ví daleko víc, než nám řekl, viděl jsem to na něm. Lhal nám jako když tiskne a my ho nemůžeme přimáčknout ke zdi, protože prakticky nemáme žádné oprávnění z něj tahat rozumy!“

„Tak co budeme dělat?“

„Zkusíme se zeptat písemně na tom soudě, jestli o tom něco nevědí. Osobně by s náma asi nikdo nejednal, nezapomínej, že pro ně jsem pořád ještě vhodný objekt pro jejich péči. Ani moc nedoufám, že nám odpovědí...“

Což bylo vše, co se Roger Monroes dozvěděl z Oliverova hlášení. A to bylo žalostně málo.

5. března: Jak se dělá z aféry věc cti

Toho dne ráno odpadla audience u Vládce, neboť sir Lera přijal v soukromém slyšení několik cizích vyslanců a vedl s nimi důvěrná jednání. Souviselo to zřejmě se situací nastalou po zničení Alwinovy intervenční armády, v níž dotyčné státy měly jisté své zájmy a bylo nutno je za to diplomaticky pokárat. Vzhledem k tomu jsem měl toho dne naprosté volno a tak mě potěšilo, když se u mne ohlásil Roger Monroes.

„Buď zdráv, Rogere! To je dost, že se taky jednou přijdeš podívat na starého člověka! A co, že nejsi ve škole?“

„Bohužel se musím na čas vzdát toho potěšení. Mám spoustu práce v Lilii, colonele Rossi. Jdu se podívat, jak žiješ...“

„Dobře. Ale tys přišel kvůli Enkrovi.“

„Ano,“ přiznal, „Kdy jsi od něj naposledy dostal dopis?“

„V lednu - je odeslán šestého a zdá se, že jej nepsal Enkra, ale někdo jiný, protože písmo je daleko krásnější, až ženské. Mám dojem, že vím, kdo to psal, neboť ta slečna se mi dala na závěr poroučet a nechala pozdravovat.“

„Aha, to je ta Dorothy. Jo, vím o ní taky, Enkra nám poslal jejich společnou fotku v zahradě před tygří klecí, jak je zvěčnil ten ošetřovatel. Co je v tom dopise?“

„Dot psala, že Enkra vytáhl z Temže nějaký dítě a že je celej zkřehlej a promáčenej, ani psát mu nejde. Na to, aby mi poslal ten dopis, naléhala jistě ona, protože je to dívka hodná a má úctu ke starým lidem. Čekali, až začnou v kině hrát nějaký gangsterský film, tak si takhle krátili chvíli.“

„Zajímavý! Mohl bys mi ten dopis půjčit nebo dokonce dát?“

„Můžeš si ho okopírovat na Minoltě. Na co ho chceš?“

„Obsahuje věci, který nejsou v hlášeních, co Enkra posílá Jackovi na Černou Lilii. O tom dítěti, to je dost zajímavý! Třeba bys mi mohl půjčit i ty předešlý dopisy a jestli máš, taky fotografie... Vrátil bych to docela čestně... Ještě lepší by ovšem bylo, kdybys měl od těch fotek negativy...“

„Snad to nechceš dát do novin?“

„Zatím jenom na nástěnku - a možná do interního věstníku pro Lilii. Ale zas tak blbej nápad to není! Svýho času vycházel o Enkrovi kreslenej seriál v Hlasu Arminu a pak najednou ho Gardner usekl jako jitrnici a už ani slovo! Vím, odkud vítr fouká, zařídil to jistej Bullstrode, kterýmu jsem potom vlastnoručně zavázal na krku provaz na kravatovej uzel a na druhej konec toho provazu pořádně těžkej kámen, aby nevyplaval... Nevím, jestli jsi o tom slyšel...“

„Kdo by se odvážil neslyšet o tvým hrdinským činu? Takže ty chceš ten seriál vzkřísit?“

„Právě jsi mi to poradil! Půjdu tam hned! Dej mi ty fotky a vůbec všecko a já hned letím...“

„Počkej, zas tak letět nemusíš. Co je vlastně s Enkrou?“

„Je v polepšovně. Ale proč nebo co provedl, nevím. Bratránek Oliver, znáš ho, po tom pátrá, ale zatím nic nezjistil. Kdyby ses pokusil něco v tý věci udělat, aby se rozhejbal Robert...“

„Napíšu mu. Je to ostuda, zavřou mu syna a on ne a ne přijít k nám, abysme mu pomohli. Vlítnul bych na ně jako jestřáb na holuba a udělal z nich sekanou, kdyby mi kluka nechtěli vrátit! Jenomže Robert byl vždycky...“

Roger pokyvoval chápavě hlavou.

„Poslouchej, Rogere, já nevím, jaký máš zrovna teď plány. Mluví se o tobě všelijak. Taky některý říkají, že ve válce mezi tradicí a demokracií vyhrál Monroesův klan nad Alwinovým spiknutím. Je to ošklivá pomluva, ale něco to znamená...“

Roger zablýskal svýma zelenýma očima. „Ty už žiješ v týhle zemi dost dlouho, co Rossi? Tak jistě taky víš, že nikdy nic není jenom pomluva. Já bych to formuloval tak: Černá Lilie se rozhodla zakročit tam, kde státní orgány hanebně zklamaly. Sloužit národu tím, že zabrání hrstce spiklenců zavést teror a anarchii. Svou službu v tom boji vykonávají i Monroesové...“

„Ano, to zní skutečně daleko líp.“

„Mluvíš jako Mike Cross! Dobře, hodláme se starat o prospěch našeho státu i nadále. Je na tom něco divného?“

„Není. Je správné, když se ti, kdo... zkrátka když se někdo rozhodne pomoci své vlasti. Byl bych rád, kdyby ses pokusil také něco udělat pro toho chlapce. Víš, jsem starý muž a vždy jsem se snažil žít čestně a spravedlivě. Nikdy jsem z ničeho neměl žádnou výhodu a nikdy jsem nikoho o žádnou nežádal. Teď ale tě prosím a budu prosit každýho, kdo může něco udělat: zachraň Enkru! Udělej pro něj, co můžeš - je křehký, snadno zranitelný a já se zapřisáhl, že ho budu chránit. Mám strach, že zase nedokážu splnit přísahu - jako tenkrát. Prosím tě, pomoz mi...“

Roger mi podal ruku. „Slibuju ti to, colonele Rossi! I kdybych měl vlastníma rukama vzít šavli a jít mu na pomoc...“

Potom Roger odjel do Gardnerova skleněného a kovového paláce. Jelikož to byl lord Roger, velitel Černé Lilie, přijal ho Henry téměř okamžitě a byl velmi zvědav, co po něm chce.

„Jistě se pamatuješ na Enkru Westona, Henry!“

„Jistě. Měl jsem s tím pěknou patálii. Pan Bullstrode, jehož ctěné osoby jsi zbavil tento svět, se moc a moc zlobil, když vycházel ten seriál...“

„Pan Bullstrode spočívá na dně řeky, nesežraly-li rybičky jeho ctěnou tělesnou schránku. Duše pak úpí v plamenech pekelných. Nech Bullstroda na pokoji a mluv o obchodech. Jak šel na odbyt Hlas Arminu s tím seriálem?“

„Nepokládej blbý otázky. Zlatá horečka v Kalifornii v bledě modrým. Mladý se o to rvali, to snad víš!“

„A pokračovat tě nenapadlo?“

„Ale jo, dokonce jsem už vydal i nějaký pokyny. Ovšem zapadlo to do černý díry, nějak se to nedaří...“

„Ale tohle bys využít mohl, ne?“ hodil mu Roger na stůl balíček dopisů a fotografií, „Kluk, který zachránil dítě před smrtí ve vlnách Temže, kluk, který sehnal dvanáct tisíc liber sterlingů, aby zachránil svoji nemocnou matku, zatčen a zavřen v pasťáku bez udání důvodu. Co ty na to?“

„A o kom to je řeč?“

„No přeci o Enkrovi!“ řekl Roger pohoršeně, „Ty o tom nic nevíš? To seš novinář? Skutečně zajímavý, jak jsou masově sdělovací prostředky neschopný... Ani nevíš, co zajímá národ...“

„Počkej, zbrzdi ten rychlík! Kam směřuješ?“

Roger si v první třídě základní školy nacvičil výraz ubohého nevinného dítěte, kterému svět strašlivě ubližuje, právě v té chvíli učitel či někdo, kdo mu něco nespravedlivě vytýká. Nyní svou schopnost s úspěchem použil.

„Ale ne, tohle na mě nehrej!“ rozesmál se Henry, „Sice ti to jde, ale já už tak snadno někomu na špek neskočím! Je mi jasný, že máš nějakej nápad, jak pomoct svýmu kamarádovi a zamotat šišku nepřátelům. Jsem ochotnej ti pomoct, ale chci vědět dopředu, o co jde!“

Roger měl čas si odpověď během jeho řeči rozmyslet. „Jde o to, že jsme sice porazili Alwina a jeho spiklence, ale vůbec ne všechny. A především, jsme nezlikvidovali to podhoubí, ze kterýho celý spiknutí vzešlo. Pořád ještě jsme v plný míře nepoložili každýmu člověku v Arminu otázku, na který je straně.“

„Začínám se trochu bát. Jak to chceš udělat v praxi?“

„Podívej, v zemi jsou dvě skupiny jako předtím. Starousedlíci, duchovně vyspělí, schopní bojovníci, vědomí si svých povinností i práv a podporující císařství. A potom přistěhovalci, chamtiví peněz, zbabělí a zrádní, chátra bez duchovního vědomí, která věří televizním reklamám, volí politiky podle toho, co jim momentálně nalžou a podporovala Alwina. Jde o to, aby se každý vnitřně identifikoval se svojí skupinou.“

„No... ne, že bych s tebou nesouhlasil, ale není přeci možný jim tohle říct na plnou hubu! Ostatně, není to tak docela pravda. To jsou krajní možnosti a mezi nimi je ještě řada různých mírnějších forem...“

„Jo, to jistě. Ale nakonec každá ta mírnější forma musí otevřít oči a rozhodnout se, jestli směřuje nahoru nebo dolů. Je mi jasný, jsou přistěhovalci, který zastávají naše stanoviska. Ale taky jsou příslušníci starých rodů, kteří poklesli na úroveň přistěhovalce. Nemíním hodnotit lidi podle toho, jak dlouho žije jejich rodina v Arminu...“

„Není ani potřeba. Duchovní vyspělost je dostatečně jasný kritérium...“ zašklebil se Henry.

„Takže mi pomůžeš?“

„Spolehni se. Nebude ti vadit, když se to rozdělí do několika vzájemně nezávislých článečků a do více dní?“

„Samozřejmě, že ne! Přesně tak jsem si to představoval. Vzbudit ve veřejnosti to správný mínění a vysvětlit jim...“

„Heleď, co chceš vlastně studovat?“

„Diplomatickou školu. Proč?“

„No, že kdybys v tom zkrachoval, mohl by ses nakonec uživit jako novinář. Docela bych tě bral, myslí ti to.“

Roger si byl vědom, že patří ke kastě, která obvykle nepíše sama články do novin, jen říká novinářům, co potřebuje. Ale na Gardnera se usmál. „Budu o tom uvažovat...“

Takže jsem za dva dny potkal v zámeckém parku Rosalindu Hermínu Diettermannovou ve velmi bojovné náladě a se stočeným výtiskem Hlasu Arminu zastrčeným v kabelce na způsob útočného kyje.

„Aha, tady jsi!“ zahalekala na mne z dálky, „To je ostuda, Rossi Bartlette! Chováš se jako malý kluk, nezlob se na mě! Jsem na nejvyšší míru pobouřena tvým chováním!“

„Ale ne! A co jsem provedl tak hroznýho?“

„Nic! Právě že jsi vůbec nic neudělal!“

„A to je provinění?“

„Copak ty vůbec nečteš noviny? Píšou tam o tobě!“

„Jenom o Enkrovi. O mně ani slovo.“

„Však to stačí! Je ostuda, že ty, komthur, který má být příkladem pro všechny Arminy, si nedokáže udělat pořádek ani ve své vlastní rodině! Být tebou, dotáhnu kluka zpátky, ať si Robert myslí, co chce. Jednou jsi jeho strýc a šlechtic...“

„Ale Lindo...“ pokusil jsem se namítnout.

„No co? Jsi neschopný, Rossi, z toho to celé vyplývá. Vymlouváš se, protože se ti nechce hnout prstem. Ale to všechno vyplývá z toho, že jsi se neoženil. Ach, kdyby tak žila ubohá Laura...“

Nemám rád, když mi někdo připomíná Lauru. Opustil jsem Rosalindu Hermínu poněkud nezdvořile a uprchl jako malý kluk. Ale stejně - co by asi řekla Laura?

Kdo byla Laura?

Kolik lidí si dnes vzpomene na Lauru van Noordenovou? Já a Linda, možná ještě pár starců a stařen, jinak nikdo. Ani na jejím hrobě nejsou květiny, neboť kdo ví, kde je hrob dívky tak krásné, že květiny před ní skláněly šíje a ptáci zadržovali dech a zapomínali zpívat, když šla kolem...

Je to strašně dávno. Stalo se to tehdy, když do Arminu připlul přes moře mladý poručík Ross Bartlett. Ze země, která už možná dnes lituje, že kdysi okupovala ten malý statečný národ na ostrově uprostřed moře. Když jsem tam přijel, bylo normální a přirozené, že naše vojska ochraňují Armin proti všem možným nepřátelům na základě smlouvy, kterou sepsal starý a moudrý Vládce Arminu, císař Charry de Guyrlayowe. Jako absolvent vojenské akademie jsem byl poslán do Arminu jako tisíce jiných, mladý šikovný důstojník, snad trochu hezký, jak mi tvrdily dívky, ale rozhodně velmi hloupý, jak dneska vidím a chápu sám. Mládí a krása pomine, hloupost je věčná.

Podle našich novin nás Armini, obyvatelé toho ostrova, ctili a vřele milovali. Až samozřejmě na divoké šelmy, které obsadily vcelku nezákonně jižní část ostrova se sráznými horskými hřebeny a hustou neproniknutelnou džunglí, v níž se stejně nedalo žít. Sever s úrodnými poli a střed s hlavním městem jsme drželi v rukou pevně a neochvějně a budeme jej držet do smrti, k čemuž nám měl dopomáhat Bůh a poručík Ross Bartlett.

Jenže první dojem nebyl tak příznivý. Už na nádraží hlavního města Kingtownu jsme spatřili první domorodce. Ostře se odlišovali od našich lidí, jak ustrojením, tak tvářemi. Byli to lidé všech ras, většinou první vlna přistěhovalců z celého světa a jejich potomci. Přesto byli na první pohled jiní než naši vojáci a úředníci, i v civilu. Nosili oděvy jiných střihů než my, delší vlasy, než bylo obvyklé, podivně učesané. Mnoho žen nosilo na tváři závoj, aby znemožnily pohled na svůj obličej, na hlavách navíc bílé šátky na ochranu před sluncem. I mnoho mužů, zvláště ti mladší, nosili šátky na tvářích - zpod těch závojů vyhlédaly temné, zlé oči, ve kterých nebyl ani stín přátelství nebo náklonnosti, jak tvrdily naše noviny. Domorodci měli zakázáno nosit zbraně, proto však každý z nich měl u boku příruční nůž s dlouhým ostřím, občas i mačetu. Ani děti nad deset let se neobjevovaly bez nože - a dívenky, které dle zvyku temné rasy až do patnácti let chodily jen v sukýnkách, nosily dýky na krku ve žlábku mezi počínajícími prsy.

Nedbal jsem na tyto příznaky. Dokud jsem po třech týdnech svého působení nespatřil na vlastní oči vojáka ležícího na zemi ve špinavé uličce, jakých bylo ve městě plno. Ten muž měl v prsou ránu od podobného nože, jaký jsem viděl na každém domorodci.

„A co sis myslel, hlupáku?“ ptal se mne kapitán Repp, můj přímý velitel, „Že Armini čekají zrovna na nás jako na záchranu? Ten pitomec zřejmě zkusil některou ze zdejších holek a zapomněl, že i holky dokážou bodnout nožem. Není první ani poslední. Hej, odneste ho!“ houkl na službu.

„Ale...“ namítl jsem, „To vypadá, jako by místní lidé byli nějací povstalci!“

„No samozřejmě, že jsou povstalci! Všude kolem nás jsou povstalci, všude ve městě. Myslíš, že držíme v rukou přes půl země, jak se o tom píše? No držíme, jistě - ale ve dne, můj milý! V noci vládne někdo jiný, možná Armini, možná sám ďábel! Kdo se jde přesvědčit, už se nikdy nevrátí...“

„Nevěřím...“ řekl jsem a Repp chytil za krk prvního chodce, přitáhl ho k sobě a strhl mu s tváře závoj.

„Povídej, ty...“ řekl mu zostra, „Jseš povstalec, co?“

Byl to ještě mladý muž a koukal na nás nenávistně.

„Co, řekni: máš nás rád?“ vyzvídal Repp dále.

„Ano!“ zavrčel ten mladík a v očích měl zřetelně napsáno, kam by nás poslal, kdybychom neměli zbraně a on jenom nůž.

Repp ho pustil a řekl mi: „No, tady to vidíš!“

Ale poprvé jsem se vážně setkal s Arminy, když jsem šel navštívit do nemocnice Toma, svého vojenského sluhu. Částečně jsem byl vinen jeho zraněním, neboť jsem ho poslal osedlat koně, i když jsem viděl, že je opilý. Můj kůň nesnášel alkoholické výpary a Toma několikrát kopl.

Toma obsluhovala hezká sestřička v kroji, s rouškou přes ústa, ale já byl už na ty závoje tak zvyklý, že mne to nijak neudivilo. Otočila se ke mně a když viděla mou uniformu, chtěla odejít, ale zadržel jsem ji. „Jak mu je? Nepotřebuje něco?“

„Dobře. Naštěstí měl jenom dvě zlámaná žebra. Doktor ho dal dohromady a zdá se, že se uzdraví.“

Sklonil jsem se k Tomovi, ale on spal. Nechal jsem ho tedy spát a obrátil se k sestře. „Děkuji vám za péči, kterou mu věnujete.“

Pokývla hlavou a bystře mne pozorovala. „To není obvyklé, aby se vaši důstojníci tak starali o vojáky. Je to od vás hezké.“

„Jsem tím vinen. Pokopal ho můj kůň.“

„Taky není obvyklé přiznávat vinu.“

„Jsem zřejmě tak trochu neobvyklý. Ale myslím, že říct pravdu je povinností každého slušného člověka.“

„Třetí zvláštnost. Nepozorovala jsem, že by důstojníci byli slušní lidé.“

To mne na nejvyšší míru zarazilo. Přistoupil jsem k ní. Nebála se ani neustoupila, jen se pod rouškou usmála.

„Jmenuji se Ross Bartlett a jsem poručíkem druhého jezdeckého pluku v Kingtownu. A dovoluji si vás pozvat na večer do kasina, jestli ráda tančíte!“

Chvíli váhala - pak se usmála ještě jednou a řekla: „Jmenuji se Laura Noordenová - a nepřijdu.“

„Proč?“

„Jsem slušná dívka. My chodíme jen do našich hospod.“

„Kam?“

„Tam vy nesmíte. Kdyby viděli vaši uniformu, už byste odtamtud neodešel. To je jenom pro domorodce.“

Zasmál jsem se. „Nezlobte se, slečno Noordenová, ale opravdu musíte každou větou urážet naše vojáky?“

„Nikoho neurážím. Můžu snad za to, že pravda o vašich lidech zní jako urážka?“

„Mám za to, že naše armáda je stejná jako každá jiná!“

„Právě proto. Na rozdíl od jiných vaše armáda je tady.“

„A vy byste si přála, aby tady byla nějaká jiná? Třeba...“

„Ne,“ řekla a oči jí zaplály, „Arminská armáda, naše! Jen naše armáda má právo tady být. Jsme svobodný národ!“

Smál jsem se jí - možná drze - do očí. „Ukažte mi tvář! Chci vidět, jak vypadáte, jestli je tak hezká jako vaše postava!“

„Uděláte líp, když odejdete, poručíku Bartlette. Ten rozhovor není důstojný mne ani vás. Kdyby vás viděl váš nadřízený, dal by vám co proto za tu diskusi s povstalcem!“

„Ženy nejsou povstalci. Že se bojuje někde na jihu? Tady přece je Kingtown, hlavní město...“

„Taky sem dojde válka, pane poručíku. A teď jděte, nemám čas!“

„Až mi ukážete tvář!“

Zablýskala černýma očima. „Potom odejdete?“

„Ano, na mou čest.“

Zamyslela se a pak zvedla ruce k roušce. V té chvíli se ale otevřely dveře a objevila se v nich starší sestra. „Doktorko, volá tě primář...“

Laura se otočila, aniž se na mne podívala, a odešla. A já odešel také a hlava se mi točila.

Podruhé jsem do nemocnice přišel opět kvůli Tomovi, ale když jsem šel okolo inspekčního pokoje, nedalo mi to, zaklepal jsem a zeptal se sestry: „Mohl bych mluvit se slečnou Noordenovou?“

Dle očekávání na mne ta dáma pohlédla jako na krokodýla. „Laura nemá čas, pane poručíku!“ řekla a otočila se zády.

Vrcholně nespokojen s tímto stavem jsem šel k Tomovi do pokoje. Byl tentokrát při vědomí a přivítal mne oddaným pohledem. „Vy jste tak hodnej, pane poručíku! Říkala sestra, že jste se na mě byl podívat...“

„Nediv se, Tome. Kdepak bych taky sebral tak línýho, opilýho, nevděčnýho a vůbec k ničemu sluhu, jako seš ty?“

„Ale pane! Já vím, že jsem udělal blbost, když jsem lezl k tý vaší potvoře, ale... já se polepším! Já už nebudu chlastat!“

„No jistě, já tě znám! Pamatuj si, Tome, že máš pít jako ten dobytek - ten ví, kdy má dost!“

Tom se rozesmál. „Vy jste vždycky tak veselej, pane... Měl jsem takovou radost, když mi sestra povídala, že jste tady byl... Říkal jsem jí, že vás všecky vojáci máme rádi...“

„Ona o mně mluvila?“

„Ani ne. Zeptala se a já jsem jí vykládal, jak...“

„Děkuju, to stačí. Nepotřebuješ něco?“

„Ani ne, pane. Je mi tady fajn. Armini vůbec nejsou tak zlí, jak se povídá. Pan doktor je třeba moc hodnej...“

„Já jsem přece nikdy neřekl, že jsou zlí! A nevěřím tomu...“

„Děláte chybu.“ řekla Laura. Stála mezi dveřmi a prohlížela si mne černýma očima nad bílým závojem. Vstoupila a zavřela dveře.

„Dobrý den, slečno Noordenová! Jsem rád, že se zase vidíme. A doufám, že dneska nejste v bojovné náladě.“

„Vyřídili mi, že se po mně sháníte. Neočekávejte, že budu jásat, že vás zase vidím...“

„Ale bože! Slečno Noordenová, klekám před vámi na kolena a pokorně prosím: Pojďte si večer zatančit! Existuje jediný možný způsob, kam jít: do Charles saloonu na Long Road, kam chodí Armini i naši vojáci. Prosím, abyste tam přišla dneska večer a nenechala mě umřít steskem!“

Na rozdíl od jiných jí nevadilo, když jsem poklekl koleny na dlaždičky, klečel před ní a zdola na ni koukal.

„Dobrá, poručíku Bartlette. Přijdu tam.“

Ale neřekla „vstaňte!“ ani nic podobného a zjevně čekala, až se zvednu sám. Učinil jsem tak a oprášil si kolena. „Proč vás vůbec titulují doktorko? Ta sestra minule...“

„Studuji medicínu a tady jsem na praxi. Bývám tu jen jednou dvakrát do týdne - a vždycky mám tu smůlu, že se s vámi srazím!“

„Já tomu říkám štěstí! Doufám, že příští schůzku si dáme už někde jinde, slečno Lauro. Tohle prostředí mě značně deprimuje.“

„Z čeho soudíte, že si dáme ještě nějakou schůzku?“

„Bylo by to mé nejvroucnější přání.“

Zamyslela se a prohnula krásně vykroužené obočí. „Dobrá. Přijdu v půl osmé k Charlesovi.“

„Díky! A teď mi aspoň na chvíli ukažte obličej...“

Zasmála se, krátce a ironicky. „Ne! Znáš moji postavu a oči. Neznáš tvář ani barvu vlasů. Tam přijdu bez jašmaku - jestli mě nepoznáš, už nikdy mě nespatříš. Pamatuj si to, Rossi Bartlette!“

A otočila se a zmizela za dveřmi.

Poznal jsem ji hned, jak vstoupila do sálu u Charlese. Byla krásná. Ušlechtilá tvář, vroubená medově zlatými vlasy, hrdá a téměř nepřístupná. Ale když jsem jí vyšel vstříc, usmála se na mne a v té chvíli její nepřístupnost zcela zmizela. Líbila se mi hrozně moc, víc než všechny dívky do té doby. A cítil jsem, že se parkety té zatracené hospody pode mnou houpou.

Přivedla si společnost, dívku asi stejně starou a mládence, který k ní patřil. Oba byli domorodci a chovali se v nepříliš počestné hospodě plaše a nedůvěřivě. Dívka se jmenovala Rosalinda Hermína Leiglová a její mládenec Fritz Diettermann. Byla kolegyní Laury na universitě. Od první chvíle mi všichni tři bez rozmyšlení tykali. Byl to arminský zvyk a pozoroval jsem, že si zásadně tykali všichni, kdo k nim patřili. Zpočátku jsem zaváhal a používal vykání, ale na Lauřin kritický pohled se rychle přizpůsobil.

Laura tančila lehce jako jarní vánek a když jsem ji držel v náručí, zdálo se mi, že se mi splnila všechna přání světa.

„Vy Armini nejste zlí!“ říkal jsem jí, „Nevěřím tomu, co se povídá o vašich dívkách - i chlapcích...“

„Nevěř nám,“ usmála se, „Nikdy nevěř nikomu z kasty bojovníků!“

„Ani tobě?“

„Ani mně nesmíš věřit. Věř jenom sobě, nikomu jinému. Pamatuj si, nikomu v téhle zemi nesmíš věřit!“

„Ale já tě mám rád, Lauro!“

„Já tebe taky, Rossi.“ řekla a v očích měla slzy.

Bylo to zvláštní stvoření. Krásná, chytrá, vzdělaná a při tom stále tak odmítavá, nepřístupná pro každého z našeho národa, vyjma mne. Nesouhlasila téměř s ničím, co tvořilo můj život - ale já ji přesto miloval. Připadalo mi, že se neobjevila normálním způsobem, že vyšla z nějaké staré pohádky, aby mi ukázala, jak může být život krásný. A zase se do ní vrátila.

Druhou takovou jsem už nepotkal.

7. března: Diplomacie pana Branga

Toho dne byl Enrico da Campa odveden k výslechu do ředitelovy kanceláře, aniž mu bylo oznámeno, proč. Pan Brang vyhnal strážného a zůstal s Enricem o samotě. Potom mu položil řadu otázek ohledně událostí ve věznici, na něž Enrico bez váhání odpovídal negativně dle normálního běžného způsobu: nic neviděl, nic neslyšel, nic neříkal a když, tak to odvolává a hluboce toho lituje. To všechno ovšem bylo k ničemu, neboť Brang dobře věděl, že ze Siciliána vytáhne maximálně to, co už dávno ví nebo to, co by podle malého vězně vědět měl. V obojím případě jenom věci, které tak či onak prospějí plánům Enrica da Campy.

„No a jak se snášíš s tím nováčkem... s Edwinem Westonem?“

„Ale jo, jde to.“

„Tak to je dobré. Nerve se s tebou?“

„Ale jo. Skoro pořád.“

„A vyhrává?“

„No, vždyť je to Armin.“

„To je ale nemilé, ne?“

„Velmi. Co se dá dělat, pane řediteli, je to osud...“

Ředitel Brang se tvářil zamyšleně a hryzal násadku pera. „To je velmi nemilé. Takže... zdá se, že se ti nepodřídil.“

Enrico po něm střelil pohledem, ale Brang vyhlížel velmi dobromyslně a téměř laskavě.

„Dali jsme ho k tobě do cely, protože ti důvěřujeme a chceme ti pomoci. Domnívali jsme se, že toho cizince zkrotíš a odkážeš ho do patřičných mezí. Zdá se, že na něj nestačíš. No co, dáme ho někam jinam. K někomu lepšímu.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se Enrico pátravě, „Z jakého důvodu jste si mysleli... to všechno?“

„Podívej, Enrico, ty přece nejsi žádný zločinec. Po pravdě řečeno, jsi tady čistě jen nedopatřením. Soud rozhodl o tvojí preventivní výchově v našem ústavu, ale mně se tento rozsudek zdá příliš tvrdý, až dokonce nespravedlivý. Nebylo by žádné umění to rozhodnutí zrušit. Kdyby ses ukázal být toho hoden, Enrico.“

„Jak to myslíte, pane?“

„Je zapotřebí, abys působil dobrým vlivem na ostatní! Třebas na takové, které má pod svým vlivem ten Weston. On je zločinec, už jeho původ tomu nasvědčuje. Weston je přece Armin a lidé z toho národa jsou profesionálními ničemy, to každý ví. Vím, že Weston je silný a schopný a má tvrdé a šikovné ruce, ale... ani on není nezranitelný. Vím, že taky tebe rozčiluje jeho nadřazené, zpupné chování...“

V té věci měl Brang pravdu. Enrico opravdu špatně snášel Enkrův chladně vznešený způsob chování. Uznával sice, že Enkra je lepší v boji i v orientální filozofii, ale v mnohých případech obtížně chápal, co mu vysvětluje a byl náchylný věřit, že si z něj dělá blázna. Nejvíc šlo Enricovi na nervy, že Enkra neměl žádné normální lidské chyby - nesháněl se ani po cigaretách, alkoholu, prášcích ani po ředidle, které někteří chovanci čichali. Všechny tyto sklony byly pro Enrica metodou, jak ovládat ostatní, neboť měl přehled o tajných zásobách, vysoce ceněných. Na Enkru ovšem žádný nástroj neměl.

„Pochop, da Campo - byli bychom ochotni k určitým úlevám, kdyby se ti podařilo toho Armina zkrotit. Neradíme ti nic zlého, ale uvědom si, že k potření takového člověka je možné použít všechny prostředky - včetně těch, které se některým lidem nezdají!“

Enrico mžoural tmavým pohledem do ušlapaných parket. „Jaké by to byly... úlevy?“ zahučel.

„Například bys mohl občas opustit ústav a odejít někam, kam bys potřeboval. Nebo bychom tě dokonce sami poslali vyřídit nějakou maličkost a při té příležitosti by ses mohl podívat po světě. Bydlet ovšem musíš stále tady... bude to taky vlastně ve tvém zájmu. Jsi tady v bezpečí před rodem Scigallů, kteří by se mohli pokusit tě nějakým způsobem... odstranit.“

Enrico zarytě mlčel a Brang ho nechal uvažovat.

„Přemýšlej o tom, Enrico da Campo. Uvažuj a přemýšlej. Nemusíš se rozhodnout hned, je přece dost času. Ale až budeš mít chuť se s námi domluvit, víš, jak mě najdeš...“

Enrico odešel z ředitelovy pracovny zcela zmaten. Nejraději by zalezl do kouta a promyslel si pečlivě všechno, co mu ředitel řekl. Ale nedalo se, musel zpátky do třídy, kde se učili, musel si sednout vedle pozorně naslouchajícího Enkry a odpovědět mu na jeho otázku: „Ale nic mi nechtěli! Volají každýho. Třeba vezmou na výslech i tebe...“

A skutečně zavolali i Enkru, ale až za dvě hodiny, během nichž předvolali řadu jiných a tahali z nich všemožně rozumy. Enkra šel klidně, s ochotou, neboť si nebyl vědom ničeno zlého, co provedl. Docela se těšil na to, až stane před nejvyšším velitelem téhle věznice a pozná jej osobně.

Brang si chlapce delší dobu prohlížel. Ostříhaná, jemným chmýřím porostlá hlava, mongolské oči, ostrý, lehce zahnutý nos, bílé zuby a pevná brada. Ve tvářích důlky, v očích zelenavé záblesky. A neústupnost. Brang si také povšiml svalnatých paží a otlučených rukou - ten kluk se může umět bít, řekl si. Takového člověka bychom potřebovali. Obchody váznou, dodavatelé si diktují ceny, odběratelé se handrkují o placení. Není nikdo, kdo by jim domluvil - Long je spíš hadr na boty než ostrý hoch, který se dokáže prosadit.

„Tak co - jak se ti u nás líbí?“

„Děkuji za optání, vůbec ne. Rád bych věděl, na základě jakého rozhodnutí a z jakého důvodu tady vlastně jsem.“

„Na základě rozhodnutí soudu pro mladistvé. A proč, to snad víš sám. Jak vidíš, chováme se k tobě zatím slušně a zdvořile a chtěli bychom být k tobě ještě slušnější. Kdybys pro to byl ochoten něco udělat.“

„Zajímavé.“ řekl Enkra.

„Podívej, ty přece nejsi žádný zločinec. Po pravdě řečeno, jsi tady čistě jen nedopatřením. Soud rozhodl o tvojí preventivní výchově v našem ústavu, ale mně se ten rozsudek zdá příliš tvrdý, až dokonce nespravedlivý. Nebylo by žádné umění to rozhodnutí zrušit. Kdyby ses ukázal být toho hoden, Enkro.“

„Velmi zajímavé! Skutečně, pane... A co dál?“

„Je zapotřebí, abys působil dobrým vlivem na ostatní! Třebas na takové, které má pod svým vlivem ten da Campa. On je zločinec, už jeho původ tomu nasvědčuje. Campa je přece Sicilián a lidé z toho národa jsou profesionálními ničemy, to každý ví. Vím, že je zkušený a mazaný, že zná určité finty, ale... ani on není všemocný. Vím, že taky tebe rozčiluje, že je tady šéfem určité organizace, má vlastní podřízené, kteří poslouchají jen jeho...“

„No - když je to jejich přání...“

„Pochop, Edwine, Byli bychom ochotni k určitým úlevám, kdyby se ti podařilo zkrotit toho Itala. Neradíme ti nic zlého - třeba kdyby ses stal náčelníkem té bandy ty. Jsi přece zkušený velitel, jako každý Armin, ne? Potěšilo by nás, kdybys byl silnější a mocnější než da Campa.“

Enkra se mírně usmíval. „K čemu by vám to bylo?“

Brang se krátce, sarkasticky usmál. „Nebudeme si nic namlouvat. Jsi Armin, tím pádem člověk, který se hodí k vyřizování záležitostí, na které většina lidí nestačí. Potřebujeme takového člověka, tvrdýho borce, kterýho se hned tak něco nedotkne, který se dovede bránit nepřátelům a vnutit ostatním svoji vůli. Třeba i tak, jako jsi se dokázal prosadit v hospodě U kormidla. Vždycky nebude nablízku nějaký Japonec, který by tě přemohl. Takovou podobnou práci bys dělal pro nás, podle potřeby. Zatím bys bydlel tady, ale potom, po jistých zkouškách, bysme tě pouštěli ven, kdy bys chtěl. Jenom bys občas někam něco donesl nebo vyřídil...“

„Zajímavé. A víte jistě, že jsem na to ten pravý?“

„To se ukáže! Musíš nás jenom přesvědčit o svých schopnostech! Například zjistit, jakým plánem útěku se zabývá Enrico da Campa.“

Enkra se usmál. „Není mi nic známo. Enrico má jiné důvěrníky než mne. A co se týče té druhé záležitosti, projednejte si ji laskavě s mými nadřízenými ve velitelském sboru Černé Lilie. Když dostanu povolení pro vás pracovat, bude mi potěšením...“

Brang nedal ani jediným pohybem tváře najevo, že mu taková nabídka není zcela po chuti. „Přemýšlej o tom, co jsem ti řekl. Jsi chytrý kluk a třeba přijdeš na něco, čím bys mi pomohl...“

Enkra se dal bez odporu odvést do cely. Enrico ho čekal a za jeho vysokým čelem se daly uhodnout různé myšlenky. „Co chtěl?“

„Zkoušel mě sbalit ke spolupráci. Dával mi nabídku na nějaký kšefty po světě - zřejmě dost nebezpečnou akci.“

„A ty?“

„Odkázal jsem ho na svý šéfy v Lilii. Když se odváží s nima vyjednávat, procvaknou ho a zjistí si, na co to potřebuje. Když mi pak dají příkaz, třeba pro něj budu dělat...“

Enrico se zamračil. Pochopil, že dostali oba stejnou nabídku. Ale ještě netušil, do jaké míry bylo vyjednávání stejné.

„Taky se mě pokoušel uvrtat, abych tě pokrotil a vytáhl z tebe plán útěku. Dokonce mě přesvědčoval, abych se ujal vedení tvý organizace,“ smál se Enkra, „Řekl jsem, že o tom nic nevím. Mám dojem, že se mu to moc nezdálo...“

Enrico zaťal bezmocně pěsti. „Mně říkal to samý! Přesně tak, chtěl, abych tě zkrotil, že mi pak dá šanci dělat pro něj!“

„Já vím. Tušil jsem to. Přijal jsi to, ne?“

„No dovol!“ vypjal se Enrico, „Myslíš, že já bych...“

„To víš, že jo. Myslel jsi na to celý den. Chtěl jsi mě zradit, což by nebylo nic divnýho u vás lidí. Brang chce, aby se mezi námi rozvinul boj - toho lepšího pak použije na svoje cíle. Dobře, stát v cestě ti nebudu...“

„Ale lepší seš ty! Nemůžu zvítězit...“

„Ani ti to neradím. Trochu uvažuj, Enrico - my Armini nemáme rádi nezaplacené účty. Vyřídím si s panem Brangem tuhle maličkou podlost, ještě než odejdu...“

„Co s ním chceš udělat?“

„Dostanu ho do vězení. Horšího než tohle. Nevím ještě, jak a za co, ale do vězení půjde. Možná to nebude hned, ale já dokážu být taky trpělivej. Je potřeba všem vrátit, co mi půjčili - celou tuhle mizernou záležitost.“

„Všem? Koho máš na mysli?“

„Když přijde trest, Enrico, zasáhne všechny. Nikdo není bez viny. Proto taky nikdo nezůstane bez trestu...“

14. března: Vládce se zdvořile zajímá

Po prvním mírném článku Hlasu Arminu snesla se na dobře učesanou hlavu barona Rogera smršť ostrých nadávek a impertinencí snad ze všech novin a časopisů. Hrubé osočování bylo na denním pořádku, Roger byl vláčen blátem a bylo mu spíláno za to, že se nepostaral o blaho člena své smečky. Roger důstojně a hrdě mlčel a dojížděl do úřadu v Černé Lilii v bělostném jaguáru se znakem Monroesů na dvířkách, aby ho každý poznal. O celý poprask se zdánlivě nezajímal.

Dvanáctého března napsala nezávislá Tribune:

Jak dlouho ještě hodlá baronet Monroes žít ze své pochybné slávy, že zbavil svět hnusného a odporného pitvora, šéfa cenzury Bullstrodea? Domnívá se snad Roger Monroes, že uvázáním smyčky na krk této kreatury splnil všechny svoje povinnosti k národu a že nyní může klidně odpočívat na vavřínech? Osud ubohého národního hrdiny Enkry Westona, nespravedlivě uvrženého do okovů, jej zřejmě nechává klidně spát! Ale my se ptáme? Může vůbec člověk tak lhostejně vystupující zastávat vysokou funkci v Černé Lilii? Vyzýváme Monroese naposled: buď splní svoji čestnou povinnost a zakročí ve věci Enkry Westona, nebo ať opustí svůj úřad!

A o den později si mohli lidé přečíst v loyálním, téměř vládním listě Hlas Arminu:

Snad by bylo na místě, kdyby se o celou tuto trapnou aféru, která již sdostatek napínala pozornost naší soudné veřejnosti, poněkud zajímaly i nejvyšší kruhy státu. Možná není zcela moudré ponechat celé rozhodnutí na bedrech patnáctiletého chlapce, i když je nejvyšším velitelem, komthurem-diktátorem Černé Lilie. Doporučovali bychom, aby sám Vládce Arminu sir Lera de Guyrlayowe věnoval tomu případu aspoň chvíli pozornosti...

Sir Lera dostal tyto noviny k snídani, červeně zatržené neznámým dobrodincem. Článek si přečetl k plackám puri s višňovým čatní a než dojedl ovoce, promyslel si svůj názor na věc. Po snídani vzal telefon a objednal si Rogera na druhý den na koberec - ke slavnostní audienci.

Nyní tedy očekával slavnostně oděný Roger v předsálí, až bude pozván na pruh bělostných dlaždic před Vládcovým trůnem. V duchu přemýšlel, co a jak květnatě odpovědět, neboť věděl najisto, že si jeho slova přečte zítra v novinách celá země. Roger byl čím dál domýšlivější a už by se nechtěl nijak znemožnit, jak by byl s klidným svědomím bezstarostně učinil před dvěma lety.

Konečně se těžké kovové dveře otevřely a Roger prošel okolo ohromné gorily do ztemnělého sálu se zářícím Vládcovým trůnem. Kráčel po zvonících dlaždicích, v bílé uniformě s osmihrotým křížem zdobeným rudými kameny na krku, řádkou vyznamenání na prsou, u pasu meč a na hlavě klobouk s pořádným chocholem bílého peří, jak se slušelo. Před trůnem zastavil a podle dvorní etikety zametl kloboukem dlaždice v parádní pokloně.

„Zajímavé,“ řekl mu sir Lera, „Poprvé vidím k bílé uniformě klobouk, a to ještě bílé barvy. Obvykle se nosí bílá důstojnická čepice, v posledních letech si páni důstojníci zvykli chodit bez pokrývky hlavy. Mimo to voják v klobouku nezdraví rukou, ale jen stanutím v pozoru, voják v přílbě nebo turbanu také ne, zdraví jenom důstojníci v čepici se štítkem. Suma sumárum tedy složil jsi pěknou poklonu, ale nesprávnou pokrývkou hlavy.“

Roger zůstal jako když do něj hrom udeří. Již dlouhá léta trvala v armádě situace, že si každý chodil jak ho napadlo, až na nárameníky nebylo sjednoceno téměř nic. Černá Lilie kopírovala (s malými odchylkami) zvyklosti řádu Blesků, avšak znalosti jejich velitelů byly pokud možno ještě menší. Roger se domníval, že je vystrojen přesně dle předpisu a jeho úžas byl nemalý.

„Domníval jsem se,“ řekl autoritativně, když se mu podařilo nabrat dech, „Že Černá Lilie nemá důstojnické čepice.“

„Ne? No, ty to musíš vědět nejlépe, jsi přece velitel. Ale taky jsem už někoho viděl s Lilií na důstojnické čepici. Jestli to náhodou nebyl mladý Therlowe, ten má snad privilegium, že si může dělat, co chce. Raději si to přesně nech vysvětlit, Rogere, abys nebyl nepříjemně překvapen, když ti někdo přijde na audienci s černou čepicí k bílé uniformě nebo tak něco...“

Rogera pálila chodidla na bílém pruhu dlaždic. Situace byla o to trapnější, že se přítomní důstojníci pochechtávali a Vládce sám měl zřejmě velmi ironickou náladu.

„Mimo to,“ řekl sir Lera, „Zvláštní zvyk chodit do audienční síně se sečnou či bodnou zbraní je sice chvályhodný a zjevově velice hezký, ale přesto si nejsem jist, zda to předpisy povolují. Pokud vím, zavedl tenhle zajímavý obyčej Mike a od té doby tu a tam zkoušejí páni důstojníci, co to udělá. Obávám se, že přijde čas, kdy si budou někteří pánové chodit k audienci s revolvery a není daleka doba, kdy přijde některý host a hodí mi pod nohy okovanou ručnici jako v hospodě na barpult...“

Tím Vládce narážel na zvyklosti Ironských náčelníků, které poznal, když byl Paul Fox podávat svědectví o případu s Mayou Freemanovou a na počátku diskuse praštil příslušnému policejnímu úředníkovi na stůl svou těžkou kentuckou kulovnicí. Roger to nedělal, ale tušil, že jeho podřízení a přátelé považují takovéto jednání za vrchol elegance a vehementně je napodobují.

„Zajistím, aby se to již příště nestalo!“ řekl tedy Roger a domníval se, že tím je záležitost u konce.

„Ale ne! Já se přece nebojím! Noste si klidně svoje kordy dál, mládenci, nechci vás v ničem omezovat. Vypadá to hezky, za války jsme to taky dělali...“

Sir Roger tedy sklonil hlavu a moudře se rozhodl nechat starého pána vymluvit dle chuti. Ale sir Lera nebyl taky na hlavu padlý a přesně dokázal vystihnout chvíli, kdy kritika nedostatků přestává být oprávněným vytýkáním chyb a počíná být trapným puntičkářstvím, naznačujícím senilitu. Proto bez výstrahy přešel nečekaně přímo k věci:

„A teď mi pověz, Rogere Monroesi, co jsi učinil ve věci Enkry Westona!“

Roger zvedl hlavu a znatelně ožil. „Jak víš, pane, byl Enkra Weston odvezen svým otcem do Anglie na počátku školního roku, z vcelku nejasných důvodů, většinou spočívajících právě v osobních reakcích pana otce. Okamžitě jsem zajistil legálnost jeho odchodu tím, že jsem jej zahrnul do seznamu agentů Černé Lilie a připsal na jeho evidenční kartu, že je služebně v Anglii.“

Sir Lera pokýval hlavou.

„Potom se staly jisté události, které mi na čas znemožnily zabývat se osudem tohoto kamaráda. Agendou o jeho činnosti jsem pověřil jeho nejlepšího přítele, pana Jackie Therlowa, který s ním udržoval korespondenci až do ledna letošního roku. Od těch dob nepřišel od Enkry Westona jediný dopis.“

„Ty osobně ses nezajímal, co dělá člen tvé smečky?“ ptal se sir Lera, ale neznělo to nijak odmítavě.

„Jackie mne průběžně informoval o všem, co bylo důležité.“

„Dobrá. Když se Enkra odmlčel, podnikl jsi něco?“

„Pověřil jsem pátráním po něm svého bratrance sira Olivera Monroese, rovněž agenta Černé Lilie. Oliver zjistil, že dle dokumentů, jimž je možno přičítat jistou důvěru, byl Enkra po rozsudku místního soudu uzavřen do polepšovny. Důvod ani místo věznění se Oliverovi nepodařilo zjistit.“

„Není to trochu hubený výsledek více než dvouměsíčního pátrání? Co dělá ten Oliver jinak?“

Roger se ohlédl na Gardnera a učinil na něj posunek zákazu - týkalo se to zveřejnění toho, co teď řekne. „Podle únorového měsíčního hlášení, které jsem dostal předevčírem, nemá Oliver mnoho času na pátrání. Souvisí to se soukromým sporem jeho sluhy Romea da Campy s nepřátelskou rodinou Scigallů. Obojí jsou Siciliáni, jedná se zřejmě o nějaké spory uvnitř jejich národa.“

„Chceš tím říct, že ti Mafiáni vedou s tvým agentem válku?“

„Do jisté míry. Zatím se pouze vzájemně sledují a jednou bylo po Romeovi stříleno. Romeo palbu opětoval a snad útočníka poranil, ovšem nedostal jej, ani nezjistil, kdo to byl.“

„Cvičíš svoje agenty skutečně pečlivě! Za mých mladých let bylo zvykem, že když někdo střílel, také zasáhl. Doporučoval bych to zavést znovu do předpisů!“

„Romeo da Campa není náš agent. Oliver jej za nějakých dramatických okolností získal sám a přijal jako svého sluhu a pomocníka při akcích. V každém případě hodlá Oliver setrvat se svým týmem v akci do zničení nepřátel nebo jiného odpovídajícího řešení. Pátráním se také zabývá kocour kníže Murri Herzenberg, ale jejich činnost zatím nepřinesla téměř žádné výsledky...“

Sir Lera chvíli přemýšlel. Roger neříkal nic, neboť řekl už vše, co byl ochoten k věci poznamenat.

„Zajistíš poptání se po záležitostech Enkry Westona úřední diplomatickou cestou! Obrátíš se jménem řádu Černé Lilie na ministerstvo spravedlnosti Jejího Veličenstva a zjistíš, o co se vlastně jedná. Dále zajistíš vyslání odpovídající posily Oliverovi Monroesovi pro vyřešení té italské záležitosti. Potom ať se okamžitě soustředí na pátrání po Enkrovi. Oznámíš tisku, rozhlasu a televizi, jakým způsobem jsi záležitost vyřešil. Po obdržení informací mne navštívíš a budeš o všem informovat. V případě, že mé osobní účasti nebude zapotřebí, vyřešíš situaci sám a budeš mne rovněž informovat. Máš k tomu něco?“

Sir Roger se postavil do pozoru. „Není vyřešena právní otázka, pane. Není totiž jasné, na základě čeho se mám o tuto záležitost zajímat. Před cizinci musíme zásadně vystupovat na základě nějakého oprávnění...“

Sir Lera svraštil čelo. „Právní otázka bude vyřešena později. Zatím pracuješ na můj osobní příkaz.“

„Děkuji, pane!“ řekl lord Roger a odešel.

„Měl jsem tvého synovce velmi rád, Rossi,“ řekl mi sir Lera, když jsme se odpoledne setkali, „Mám zlost, že kluk tak schopný jako je Roger, v té věci nedokázal nic udělat...“

„Už udělal, pane. Zajistil, aby ses tím začal zabývat ty. Ten poprask v novinách i s osočováním a nadávkami spustil vlastně on sám. Potřeboval, aby byl přinucen k jednání.“

Sir Lera se pousmál. „Myslel jsem si to! Dnešní mládež se už nedokáže k ničemu sama rozhodnout. Dnešní lord Roger potřebuje, aby ho k činu dotlačily noviny, tlak veřejnosti a můj zvláštní rozkaz. Ach, když my jsme byli mladí - to bylo všechno jiné!“

Souhlasil jsem. Ale když jsem osaměl, zamyslel jsem se nad tím, jaké to bylo tehdy - co bychom bývali udělali my.

Když jsme byli mladí...

18. Čest císaře Arminů

„Proč nás nenávidíte, když jste si nás sem sami pozvali?“ zeptal jsem se Laury jednou, když jsme se procházeli v sadech za zámkem, kam sice v té době nebyl volný přístup, ale já jakožto důstojník jsem mohl všude a Laura se mnou.

„Nepozvali jsme vás! Vpadli jste do naší země jako lupiči! Teprve později po vítězství jste vytvořili dokumenty, které tvrdí, že si vás císař Charry pozval na pomoc...“

„Sir Charles je přece naším přítelem...“

„Věříš všemu, co ti kdo nalže, můj milý!“ řekla Laura. Pak jsme se posadili na lavičku v rhododendronovém houští a ona mi líčila příběh, který se stal před osmnácti lety, v době, kdy ona byla v peřince a já si hrál doma s cínovými vojáčky. Řekla mi to pod pečetí nejpřísnějšího tajemství - a jen proto, že už věděla, že neprozradím nic, co mi řekne...

V nesmírně krvavé bitvě byla před Kingtownem rozdrcena armáda nejvyššího Vládce kočkovitých šelem, jaguářího světce Ao Harrapa. Legendární Ao Harrap byl v té době již dvaapadesátiletým starcem a vládl nepřetržitě přes čtyřicet let. Nikdo ze šelem Arminu si nepamatoval jeho volbu - ale svatý vládce stále ještě žil a jeho vybledlé oči viděly celou zkázu a zánik arminské moci a síly. V této bitvě rozhodl sám Ao Harrap o svém osudu a ve chvíli, kdy dal ubohým zbytkům armády rozkaz k ústupu, zaútočil se svou družinou přímo na střed nepřátelské armády a padl na bitevním poli jako hrdina. Jeho smrt otřásla představiteli starých ras - tygři, leopardi i jaguáři, natož potom menší národy šelem, houfně prchaly na jih, do spásné džungle a hor. Do cesty našim armádám se ještě postavily husarské oddíly maršála Ártabogyiho, ale byly poraženy a naše armády vítězně postupovaly na Kingtown.

V Kvádrové síni zámku, postavené z holých kamenných kvádrů a ozdobené pouze jediným prostým dřevěným křížem, se sešla Korunní rada Arminu. Byl tady císař sir Charry de Guyrlayowe, kardinál kníže Baarfelt, nejvyšší maršál hrabě Gyula Ártabogyii, kníže Tošió Yamanaki, velitel černošských střelců princ Lobe Ngwunga, mladý baron Algernon Monroes, Jackie Therlowe XXIV (pradědeček dnešního Jacka, Enkrův vrstevník je XXVII), generál Tommy MacLeod a státní sekretář La Gracque. Další členové korunní rady Ao Harrap, tygr Aflargeo a reortský vyslanec Zlomený šíp (Broken Arrow) nebyli přítomni - sir Charry odeslal Reorta k jeho národu, Ao Harrap padl a Aflargeo byl pověřen tajným státním úkolem, o němž ještě uslyšíme.

„Pánové,“ zahájil poradu sám císař sir Charry, „Svolal jsem vás ke snad už poslední poradě, neboť není jisté, co nám ještě nepřítel dovolí konat nebo hovořit. Situace je vcelku jasná a je třeba jenom spočítat, kolik času vlády nám ještě zbývá. Gyulo, podej prosím Korunní radě zprávu!“

Maršál Gyula Ártabogyi předložil Korunní radě mapu. „Situace je neudržitelná. Nepřátelská armáda se valí na Kingtown ze všech směrů a není možno ji ničím zastavit. S účastí šelem v boji nelze po smrti jejich světce Ao Harrapa prozatím počítat. Pokusil jsem se zastavit severní proud svými husary. Většina vojska je mrtva, padl i můj starší syn János. Pánové, vzdávám se velení, neboť už nemám čemu velet. Taková je situace naší armády.“

Princ Lobe Ngwunga se vymrštil z lavice, v níž seděl. „Moji střelci můžou bránit Kingtown ještě víc než den! Máme ještě jisté zásoby střeliva a jsem ochoten...“

„Zbytečné plýtvání střelivem!“ řekl sir Charry, „Mohou-li tvoji střelci ještě ustoupit do džungle, ať to udělají...“

„Nelze,“ zakroutil hlavou kníže Yamanaki, „Okraj džungle je obsazen speciálními jednotkami nepřítele.“

„Jsme v rukou Božích...“ řekl kardinál Baarfelt.

„Jaká je situace, pokud se týče zahraniční pomoci?“ ptal se generál MacLeod, který v tuto možnost dost věřil.

„Veškerá jednání vyzněla naprázdno,“ informoval ho baron Monroes, v tu dobu ministr zahraničí, „Jsme v tom sami.“

Sir Charry se rozhlédl po členech Korunní rady. „Očekávám od vás konstruktivní návrhy, máte-li jaké!“ Chvíli mlčel a hleděl z jednoho na druhého - pak pokrčil rameny a odvrátil se.

„Zbývá nám jediná možnost,“ řekl kníže Yamanaki, „Zemřít statečně - vlastní zbraní!“

Sir Lera se k němu obrátil. „Ne! Informuji vás o svém přísně tajném rozhodnutí. Včera v noci jsem odeslal prince Leru do Aurrgharru. Provází ho můj poslední a nejlepší přítel z jejich krve, Aflargeo.“ (Není totožný s mým současným tygrem, je jedním z jeho předků).

„A... lady Diana?“ zeptal se Jackie Therlowe.

„Moje žena zemřela jako hrdinka při přepadu včera v noci. Oficiální zpráva hovoří o smrti císařovny i korunního prince. Byla předána tisku a bude zveřejněna zítra ráno, bude-li město ještě v našich rukou.“

„Vše je tedy v pořádku,“ řekl kníže Yamanaki, „Kontinuita vlády je zajištěna. Je možné zemřít se ctí...“

„Ne.“ řekl císař a obrátil se ke kříži visícímu na stěně, „Je něco víc než čest. Národ, vlast... naše země!“

„Sloužíme své zemi, pane!“ řekl hrabě Ártabogyi.

„Naše vlast,“ řekl císař, stále ještě odvrácen, „Od nás žádá všechno, Tošio. Život - i naši čest.“

„Co chceš udělat, pane?“ ptal se Jackie Therlowe.

Císař se prudce otočil. „Musíme obětovat svoji čest! A zachránit Armin!“

Všichni mlčeli a hleděli na jeho pobledlou tvář.

„Vydám poslední rozkaz,“ řekl císař, „Bude obsahovat výzvu, aby každý Armin složil zbraně a smířil se s nepřáteli. Jsme povinni své zemi přestat s válkou a přidat se na jejich stranu!“

„Ale to je zrada!“ vykřikl princ Lobe Ngwunga.

„Ano. Ale právě tato zrada zachrání naši zemi. Naše armáda je zničena, ve městech zůstali kromě nemocných a raněných jen ženy a děti. Chcete ještě pokračovat, chcete docílit, aby každý Armin padl v nesmyslném boji? Nepřátel je přesila, mají technické vybavení, o jakém se nám ani nesní a jsou v tuto chvíli pány všeho u nás. Z našeho vojska zbyly ubohé trosky. Chcete ty trosky ještě hnát do dalšího boje? My se musíme poddat, nemáme-li zahynout!“

„Je lépe zahynout, než sklonit hlavu!“ řekl mladý Monroes.

„Snad. Ale myslete na naše děti. Jejich život je cennější než naše čest. Nemyslíš, Algernone?“

Kardinál Baarfelt položil císaři ruku na rameno. „Myslíš na totéž, co já, pane. Kdy přijde ten den...“

Císař se usmál a hrabě Ártabogyii, doposud schlíplý, zvedl hlavu a v očích mu zajiskřilo. „Myslíš, pane, že někdy...?“

„Ano, samozřejmě!“ řekl sir Charry, „Jednoho dne přijde čas! Náš národ nikdo neudrží v područí. Uplynou možná léta, z dnešních dětí budou muži, narodí se nové generace a noví mladí muži se naučí uchopit do ruky zbraň! Ale naši nepřátelé zklidní, zpohodlní, usadí se v našich městech jako vši v kožichu - ani jim nenapadne, že je na ně namířena zbraň našich mstitelů! Budou nám věřit, neboť po letech důvěra přichází sama. A zklamou se, neboť občan okupované země nemůže být nikdy přítelem okupanta. Jednoho dne ten den přijde...“

Muži mlčeli a přemýšleli.

„Tam dole na jihu,“ řekl císař, „Je staré město Aurrgharr. Jeho mladí bojovníci položili život na pláních před Kingtownem - ale oni rychle vyrůstají, rychle obnovují svá pokolení. Do deseti let bude moc tygrů, leopardů, jaguárů opět tak neomezená, jako byla před válkou! Přijdou a pomohou nám, neboť jsou našimi bratry a také milují svoji vlast! A my musíme být připraveni...“

„Souhlasím s tvým návrhem!“ řekl kardinál Baarfelt.

Kníže Tošió Yamanaki se sklonil před císařem až k zemi. „Tvá moudrost je nekonečná jako klenba nebes...“

Císař se otočil k Le Graquovi. „Sepiš krátký rozkaz. Chci, aby v něm bylo asi toto:“

Naše země leží v troskách. Její armáda je zničena, zásoby potravin vypleněny, celé bohatství země rozkradeno. Nemůžeme pokračovat ve válce. Naše naděje leží zatím jenom v přežití zlé doby, která nadchází. Je třeba, aby Armini odložili meče a přivítali svoje nepřátele jako bratry. Budou našimi přáteli a uzavřeme s nimi smlouvy, jaké si budou přát - až do času! Ten čas přijde! V horách Aurrgharru žije princ Lera, který přijde a ujme se své vlády v hodině soudu. Do té doby buďme připraveni! Budeme všude a nikde a budeme očekávat ten den. Ať nepřátelé netuší, že jsme se nevzdali, ať nám důvěřují. O to sladší bude pomsta, kterou připravujeme!

My, Korunní rada, se přihlásíme k nepřátelům. Budeme možná mnohými pokládáni za zrádce. Ano, jsme zrádci. Zavrhli jsme svoji čest pro život našeho národa - ale očistíme svá jména v krvi nepřátel, až přijde čas! Nesuďte přísně ty, které jste si zvolili v dobách síly a moci. Uvážlivě hodnoťte činy minulé i budoucí. Nemůžeme vám dodávat odvahy ani síly, neboť budeme muset mluvit řečí falše a jedu. Ale nezapomeňte pro všechno, co je vám drahé na to, že jsme s vámi a zůstaneme vždy, až do své smrti, skutečnými Arminy. Zapřete svoji tvář, pohaňte své skutečné smýšlení, poplivejte čest, spravedlnost, ideály - to vše je možno smýt krví nepřátel. Naše vlast je víc než čest a právo - je to život sám.

Tento rozkaz je zapotřebí uchovat v naprosté tajnosti. Bude-li v budoucnu prozrazen, bude námi samotnými prohlášen za falešný a nepravdivý a my se od něho rozhodně distancujeme. Není jiné cesty - a odpusťte nám naše viny, jakož i my odpouštíme našim viníkům!

Charry de Guyrlayowe, císař arminský

Kníže Tomáš Baarfelt, kardinál kingtownský

Hrabě Gyula Ártabogyi, nejvyšší maršál

Kníže Tošió Yamanaki

Princ Lobe Ngwunga

Baron Algernon Monroes, první lord vlády

John Jacques Therlowe

Generál Tommy MacLeod

Le Graque, státní sekretář

Ao Harrap, Vládce všech stínů džungle

Aflargeo, Pán všech Pruhů džungle

Broken Arrow, vyslanec Reortů

Posíláme poslední pozdrav všem našim věrným - věřte nám a myslete ve všech svých činech na naši nešťastnou zemi...

Le Graquovo pero skřípalo po papíře. Členové Korunní rady pozorovali chvílemi pero, chvíli císařovu tvář. Sir Charry byl bledý a v očích měl podivný svit. Zdálo se, že jeho myšlenky už opouštějí tento nešťastný svět a upínají se k něčemu vyššímu, co je nad lidmi a jejich nenávistí.

Když le Graque dopsal, uchopil sir Charry jeho pero a rychle a bez zakolísání podepsal. Hned po něm se kardinál Baarfelt podepsal rovněž, klidným vyrovnaným rukopisem, přičemž se mu ve tváři nehnul ani sval.

Hrabě Ártabogyi chvíli rozvažoval, pak se slovy „Raději bych si vrazil dýku do hrdla!“ udělal několik nervózních, rozmáchlých čar. Potom hodil pero na stolek, složil se na lavici, sevřel hlavu do dlaní a bezhlesně se rozplakal.

Tvář knížete Yamanakiho byla zcela nehybná, když nakreslil několik pečlivých znaků japonského písma vedle svého jména. Pak se uklonil císaři: „Půjdu zkontrolovat stráže, pane...“

Vyšel z kaple - dnes drželi hlídku jeho lidé a také jenom on si vzpomněl na toto opatření, dodržované od nedávné bitky přímo v paláci, kam proniklo komando nepřátelských vojáků. Při této bitce zahynula císařovna Diana a opatrnost byla nanejvýš na místě.

Princ Lobe Ngwunga neuměl příliš dobře psát, ale podepsat se na patřičné místo uměl. Jeho otec král Kwenzori psal mnohem lépe, ale mladý černoch o toto umění ani příliš nestál.

Baron Monroes se kousal do rtů, když měl podepsat, ale podepsal stejně jako jeho přítel Jackie Therlowe. Generál MacLeod podepsal vcelku klidně, byl flegmatik a nedával na sobě znát žádné vzrušení. Poslední přičinil svou signaturu sekretář Le Graque. Pak ukázal list císaři, ten přikývl a řekl:

„Odnes to písařům, ať rychle udělají patřičný počet kopií. Rozkaz se bude předávat od muže k muži na zásadě naprosté spolehlivosti, rozumíš?“

„Ano, pane.“ Le Graque otevřel dveře a vykřikl leknutím.

Na prahu síně klečel ve zhroucené poloze kníže Tošió Yamanaki a pod jeho tělem se rozlévala kaluž krve. Císař se k němu vrhl dvěma skoky, uchopil jej do náruče. Japonec se rozvinul a všichni viděli rukojeť samurajského meče, vraženého do jeho břicha. V šikmých očích byl obvyklý melancholický klid. Yamanaki ještě dýchal, ale stál na prahu smrti.

„Tošió!“ vykřikl sir Charry, „Proč jsi...?“

Japonec k němu obrátil oči. „To musí být, pane...“ zachroptěl, „Je třeba zachránit čest tvého jména... Moje krev musí...“ usmál se, ale byl to smutný úsměv.

„Řekl jsi, že je to moudré!“ řekl císař zdrceně.

„Ano, pane,“ usmál se Japonec poznovu, „Ale moje cesta je... jiná. Já jsem samuraj... a chráním čest svého pána!“

V císařově oku se objevila veliká slza.

„Můžeš klidně spát, pane...“ řekl kníže Yamanaki, „Tvá čest je zachráněna! Řeknu tam nahoře...“ Pak klesl dozadu a zemřel.

„Na mou věru,“ řekl maršál Ártabogyi, „Bylo by lepší skončit to celé jako on, než se nechat ponižovat...“ Hmátl po své šavli, ale císař rychle povstal a zadržel jeho ruku. Oči mu plály.

„Ne! Myslíš, že já bych radši nebyl mrtvý? Ale boj ještě neskončil, Gyulo - jenom ustal a nastoupila doba tiché války! Jednou se tahle naše válka obnoví - a potom běda těm, kdo tady budou proti naší vůli...“

„Odneseme ho do kaple.“ navrhl kardinál Baarfelt.

S východem slunce přišli do zámku první nepřátelští vojáci v čele s kapitánem s jizvou na čele a hustým knírem, kterému se celý zámek v čele se samotným císařem vzdal. Kapitán to přijal jako samozřejmost a choval se ke Korunní radě velmi nezdvořile. Ale když se náhodou dostal k mrtvole knížete Yamanakiho, pozdravil ho po vojensku a řekl jednomu ze svých pobočníků: „Byl to jediný čestný muž z celé té sebranky! Já bych se taky takhle hanebně nevzdal...“

Ten pobočník nebyl Armin a roznesl jeho slova po celé armádě. Po válce byl tento kapitán postaven za ta urážlivá slova před polní soud a zastřelen. Snad to měla být pozornost pro kolaborantskou vládu Arminu, která se ustanovila ze zbytku členů bývalé Korunní rady.

V době, kdy mi to Laura vyprávěla, ubylo už mnoho z členů rady. Zemřel sekretář Le Graque, za bojů v paláci byl zabit princ Lobe Ngwunga, skrývající se v roli Kaina, císařova kata. Hrabě Ártabogyi složil svoji hrdou hlavu na popravišti před pouhými osmi lety. Také on přijal jiné jméno - říkali mu Sarrastro a stal se vůdcem tajné organizace, zvané lóže Ariori. Po desetiletém výročí okupace Arminu povolily hrdému muži nervy a pokusil se o státní převrat s úmyslem obnovit slávu Arminu. Sir Charry vzdoroval více než dva měsíce útokům našich velitelů a několika zrádců v úřednictvu svého státu, ale nakonec byl nucen rozsudek podepsat. Snad v tom hrál značnou roli kardinál Baarfelt, který v té době byl zpovědníkem zatčeného Ártabogyiho a přinesl císaři zprávu, že si sám hrabě přeje smrt. A krátce na to zesnul v pánu i sám kardinál Baarfelt.

Ale na zámku stále vládl tvrdý a opuštěný císař Charry de Guyrlayowe...

15. března: Rada Černé Lilie

Roger Monroes se zúčastňoval slavnostní mše v chrámu svatého Jana Jeruzalémského, který byl oficiálním chrámem templářského řádu a tudíž i Černé Lilie, která byla jednou z jeho součástí. Seděl ve své lavici vyhrazené pro nejvyšší hodnostáře, vykonával všechny předepsané obřady, ale při tom se současně zabýval úvahami, jak bylo jeho zvykem.

Nejednalo se však o meditaci, jak se najisto domnívali všichni jeho kamarádi, i když také nelze říct, že by se jeho myšlenky týkaly výhradně témat světských. Roger přemýšlel o posílení moci Černé Lilie ve státě a své osobní v Černé Lilii. Byl to od jisté doby hlavní námět jeho úvah, a zabýval se jím pokaždé, když měl chvíli času a neměl možnost využít jej účelněji. Dá se říct, že to bylo jeho hobby. Asi jediné.

Mnohé děti si jako malé představují, že až vyrostou, budou kominíkem, řidičem tramvaje, cirkusákem a dlaždičem. Roger Monroes se v hlubokém dětství rozhodl, že bude představitelem státu. Ba co víc, rozhodl se, že vstoupí do dějin této země. Měl o tom dokonce poměrně jasnou představu, vyjádřenou heslem z budoucího naučného slovníku:

MONROES, baron Roger de - významný představitel politického života v období vlády císaře XZY. Spisovatel, básník a dramatik, autor řady spisů s filozofickým, náboženským a společenským obsahem. Dlouholetý ministerský předseda. Jeho převratná ekonomická koncepce Všeobecného rozvoje státu narážela zpočátku na zásadní odpor konzervativních sil, když se však v plné míře prosadila, stala se základem všestranného rozvoje. Proslul jako podporovatel mnoha dobrých snah ve všech oblastech života státu, konal četné dobré skutky a svými bohatými dary podporoval vědu, umění i náboženství. Jeho příkladně morální život byl vzorem pro všechny ostatní. Velmistr templářského řádu, po smrti prohlášen za svatého.

Mělo to ještě některé drobné nedostatky. Roger doposud nesepsal žádné ze svých slavných literárních děl, neměl jasnou představu o své ekonomické koncepci a jeho morální život nebyl tak bez poskvrny, jak je žádoucí pro svatořečení. Ovšem hlavní a zásadní problém byl v tom, že se jaksi nedostával císař, za jehož vlády by mohl uskutečnit všechno to, co si naplánoval. Lera je starý, hrozně starý. Za jeho éry se Roger nedostane k moci, ani kdyby se pokusil udělat to násilím. (Což nezavrhoval v případech, kdy by to přineslo užitek). Je třeba nového, mladého Vládce, který by vynikal patřičnou rázností a při tom poslouchal Rogera na slovo. Což nebude jednoduchá záležitost. Kde ho vzít?

Roger se po nějakou dobu zabýval úvahami, jestli by po odchodu sira Lery neměl vyhlásit republiku a stát se presidentem. Zavrhl to zásadně a zavrhoval to pokaždé, když svou kariéru promýšlel. Republika je nudná, šedivá, ohlíží se na názory všelijakých trapných hlupáků, parlament, politické strany, volby, veřejné mínění. Jaké drzé obtěžování! Obyvatelstvo státu je povinno okamžitě pochopit, že Roger Monroes jí hodlá prokázat dobrodiní, a nadšeně to přijmout! Pokud někdo nepochopí okamžitě, bude mu samozřejmě milostivě dána příležitost se napravit, ale jestli se najde někdo, kdo to nepochopí ani potom, tak... No, tedy, nechme toho. Zkrátka, ideální stav je osvícená diktatura. A Roger ji prosadí, už proto, že všichni rozumní lidé s tím souhlasí.

Jenže za tím účelem je nutné sjednotit všechny ty rozumné proti méně bystrým. Roger měl určité představy o myšlení osob bez duchovního poznání, přistěhovalců, atheistů, přívrženců republiky a ostatní chátry. Věděl, že nebudou souhlasit s ničím, co vymyslí on a jeho přívrženci. Těžko je přesvědčí, zvláště když řekne na rovinu, o co mu jde. Je sice možné nějakou dobu mlčet, případně předstírat, že mu jde o dobro a rozvoj té chátry, ale proč? Už to trvá dost dlouho a oni pořád nic nepochopili. Ne, je třeba říct na rovinu: Tato země patří nám, starousedlíkům, lidem ušlechtilým, zbožným, statečným, morálně vyspělým. Chátra se přizpůsobí, musí! A jestli ne...

Roger poklekl, bil se v prsa a klaněl se Tělu a Krvi Páně. Když se opět posadil, vrátil se opět ke svým myšlenkám. Tento chrám je plný našich lidí. Všechny chrámy jsou plné našich lidí. Jenomže existují taky jiná místa. Kolik je vlastně našich a kolik těch druhých? Už to dlouho nebylo spočítáno. Při povstání myslel Alwin na ty druhé, ti první se mu postavili a zničili ho. Dokonale? Jaký je morální stav státu, kterému má vládnout?

Roger pocítil zoufalý stesk po svém duchovním učiteli. Clarence Whigg pro něj znamenal mnoho a jeho smrt ho zdrtila. Dokud byl naživu, mohl za ním přijít a přijmout posilu ve svém odhodlání. Clarence s ním vždy souhlasil, podporoval ho, opravoval jeho chyby... Roger věděl, že jeho plán má ještě spoustu chyb, je to dlouhodobá koncepce, která bude postupně vylepšována. Jenomže povinnosti duchovního učitele převzal Mike Cross. Mike je měkký, lenivý, lhostejný. Netouží vynést Rogera do výšin trůnu na hrotech mečů. Touží se povalovat na své farmě, číst knihy a noviny, podřimovat na zahradě, toulat se po světě... státnické povinnosti jej obtěžují a zdržují. Kromě toho není možné jej ničím ovlivnit a přesvědčit. Je lhostejný k penězům, slávě, moci i ženám. Clarence byl taky takový, ale přece jenom ho přemohla touha po Dany a hodnosti velmistra. Na Mika je potřeba vymyslet fintu...

Roger opět poklekl a hlasitě se modlil. Potom opět usedl.

Ne. Je nutné soustředit síly. Nejdřív vědět, s čím můžeme počítat. Potom se rozhodne. Hlavou proti zdi se jít nedá, i kdyby bylo nutné modifikovat svoje záměry. Je to sice škoda, ale... (nešlo by třeba jít proti zdi cizí hlavou?) Ale ne, hloupost! Tak dost, brzo bude konec. Je třeba věnovat se rovněž zbožnému rozjímání a modlitbám.

Otče náš, který jsi na nebesích...

Když vycházel z chrámu, byl pevně rozhodnut. „Schůze rady Černé Lilie bude dnes v noci v 01.00 hod. Rozhlaste to!“ nařídil.

Systém těchto schůzí byl tak převratný, že stojí za to se o něm alespoň krátce zmínit. Již před vítězstvím Rogerových přátel v záležitosti s Alwinem byly prováděny částečně plány, částečně se vyráběly některé součástky aparatury. Po vítězství byla urychleně sestavena a vyzkoušena v generální zkoušce někdy okolo desátého března. Roger se dohodl s přáteli v televizních vysílačích i v ostatních městech, která se schůze měla zúčastnit. Bylo použito televizních monitorů a mohly být užívány i obyčejné síťové televizory. Proto bylo nutno, aby se schůze konala v noci, kdy normální televize odpočívala.

V každém z center byl umístěn monitor a kamera pro snímání jednotlivých účastníků. Dispečink byl v Kingtownu, odkud bylo dle potřeby udělováno slovo jednotlivým účastníkům v Iron-city, Indiopolisu, Onga-Orangu a Tigerstownu. Pokud měli nějakou podstatnou připomínku, mohli se diváci obracet telefonicky na studio a zasahovat do jednání.

Přenos byl zahájen v 0,58 hod. Schůzi řídil Harky Alliger, černý liftboy, který byl jedním z pěti nejvyšších velitelů za války. Požádal přítomné, aby odsouhlasili program jednání, který se kromě jiného týkal záležitostí Enkry Westona a jiných s tím spojených. Program byl odsouhlasen a Harky udělil slovo Rogerovi.

„Pánové, byl jsem, jak již možná víte, předvolán k Vládci, který mi dal některé úkoly přesahující moje možnosti. Nicméně je třeba, aby se těchto úkolů ujala organizace, jejímž cílem je služba a ochrana mládeže Arminu. Mám za to, že případ Enkry Westona samozřejmě není životně důležitý pro osud státu, ale je charakteristický jako příklad. Svět doposud zasahuje do našich záležitostí zcela neodpustitelným způsobem, a abychom tomu mohli předejít, nesmíme si nechat líbit nic, ani sebemenší křivdu! A vy všichni víte například z tisku, že tady ke křivdě došlo a je třeba ji napravit a Enkru osvobodit! Je zbytečné, abych tady připomínal fakta, která všichni znáte...“

Nicméně přesto je Roger aspoň v krátkosti připomenul, kdyby snad někdo nevěděl. Jak rostl a stával se politikem, cítil v sobě stále neodolatelnější chuť mluvit a mluvit a mluvit.

„Taková je tedy situace! Případ Enkry Westona se už stal něčím víc než záležitostí jedné smečky nebo trapnou aférou Černé Lilie! Stal se precedenčním případem - na tomto případu a na jeho řešení závisí, jak se jiní a v jiných případech zachovají! Zvítězíme-li, dokážeme-li prosadit vůli nás Arminů, očekávají nás další a nová vítězství. Ale podlehneme-li vůli někoho jiného, můžeme čekat jen hanbu a opovržení. Taková je situace, pánové: věc Enkry Westona se stala úhelným kamenem naší síly a moci! Prosím vás o vaše vyjádření!“

Nastala chvíle ticha, ve které si vyjevení náčelníci zřejmě ujasňovali, co to vlastně Roger povídal. Potom se první ozval ten, koho samozřejmě Roger prvního čekal: Pedro Santanueva.

„Je jistě zapotřebí dokázat naši sílu a moc, naši převahu nad ostatníma. Je to potřeba, protože když se neprosadíme teď, nebudou nás už brát vážně. Mohli bysme samozřejmě použít násilí, jako posledně. Ale asi bude lepší poslat tam jenom pár spolehlivejch pistolníků...“

Pedro ještě nikdy nevystupoval v televizi. Roger na něm viděl, že přes mikrofon a kameru mžourá na monitor, na němž viděl svoji tvář a z něhož slyšel svůj hlas. Zdálo se dokonce, že by měl snahu hovořit dál, ale chtěl vypadat důstojně a tak po tomto prohlášení zmlkl a uvolnil spojení.

Souhlasná vyjádření přišla (s určitou opatrností) od ostatních členů rady z jiných měst. Roger tím byl potěšen.

„Dovolte mi přečíst prohlášení, které jsme dnes sestavili a předáme britskému velvyslanectví v Kingtownu...“ Roger přečetl z papíru prohlášení. Není třeba je citovat, byl to obvyklý konglomerát chlubných prohlášení, autoritativních příkazů a zastřených hrozeb, jaký se objeví téměř vždy po nějaké křivdě Arminům způsobené. Velitelé jej odsouhlasili s opatrným nadšením.

Teď měl Roger připravenu nadšenou řeč o rozkvětu státu a celého světa, spojenou s přehledem vojenských sil Černé Lilie, které může nasadit v případě, že ten rozkvět nebude odpovídat jeho představám. Během odsouhlasování rezoluce mu přinesla spojka list papíru a strčila mu ho před oči. Byla to depeše z Londýna:

„MURRI A KOCKY OTRAVENY SCIGALLY. ZADAM POSILU. OLIVER.“

Roger nechal tedy řeč řečí a po skončení schvalovacího řízení prohlásil: „Právě jsem dostal telegram od svého bratrance lorda Olivera Monroese, kterého jsem pověřil pátráním ve věci Enkry Westona. Kníže Murri von Herzenberg, kočičí náčelník, který byl se svými deseti bojovníky přidělen ku pomoci Oliverovi, byl zákeřně zavražděn nepřátelským gangem Scigallů, která je podezřelá z nepřátelství nejen vůči Oliverovi, ale vůči celému Arminu! To také dokázala tímto hnusným barbarským zločinem, který nemůže zůstat bez trestu! Lord Oliver žádá o posily a je naší morální i faktickou povinností mu je poskytnout!“

Lord Roger se odmlčel a zahleděl se upřeně do kamery. „Pedro Santanuevo! Před nedávnem jsi se zapřisáhl, že ty a tvoji lidé jste připraveni vykonat vše, co bude zapotřebí k dalším vítězstvím Arminu nad jeho nepřáteli! Žádám tě v této chvíli, abys nám poskytl pomoc!“

Na obrazovce se objevila úzká tvář Pedra Santanuevy. Se samurajským copánkem nad nedávno vyholenou hlavou vypadal dost nezvykle. „Stojím za svým slovem. Moji bojovníci čekají na tvoje rozkazy!“

„Je zapotřebí, aby ten, kdo bude vybrán jako agent byl člověk schopný, zdatný a obeznámený s pátracími metodami a aby to byl člověk zcela neznámý ve zločineckém podsvětí. Scigallové jsou zločinci, jistě tedy do jisté míry vědí i o jednotlivých exponentech boje se zločinem v Arminu. Agent musí být jeden z nejlepších - člověk pevného zdraví, silných svalů, cvičený v boji i jiných dovednostech, které budou zapotřebí...“

„Mám několik takových. Máš nějaké zvláštní přání nebo ponecháš výběr mně?“

„Výběr ti samozřejmě ponechám. Ale mohu-li prosit, žádám tě o Paula Foxe.“

Zásluhou kameramana se podařilo zachytit na obrazovce Paulovu tvář tak rychle, že z ní doposud nezmizel užaslý a dokonce trochu přihlouplý výraz. Mladý náčelník totiž seděl až doposud ve svém křesle a ve chvílích, kdy ho diskuse nebavila, myslel na připouštění hřebečků k vybraným klisnám a na to, co z toho vzejde - když zaslechl svoje jméno, obrátil se vyjeveně k televizoru, pootevřel ústa a vytřeštil oči. Když pochopil, co bylo řečeno, zamračil se a zavrtěl na Pedra odmítavě hlavou, což ovšem všechno televize přesně zachytila.

„Proč zrovna Paula Foxe?“ zeptal se Santanueva.

Po pravdě řečeno, bylo to proto, že Roger doposud nezapomněl, že byl ráno od Vládce pokárán pro vojácké způsoby svých druhů z Lilie. Přičítal to Paulovi, který poprvé tyhle zvyky v Kingtownu zavedl a chtěl mu to oplatit. Přitom ovšem přihlížel také ke všemu, co Paul dobrého udělal pro svou vlast a co by ještě mohl udělat, když se mu dá příležitost.

„Proč já?“ ptal se zatím Paul tiše, ale mikrofon to zachytil.

„Paul Fox je nejlepší z tvých lidí,“ řekl klidně Roger Monroes, „Myslím, že by tato akce byla pro něj jako ušitá...“

V té chvíli uznal Paul za vhodné se ohradit. „Ale já přeci nemůžu bejt nasazenej v Evropě! To by bylo dost nevhodný, ne?“

Roger dal pokyn, aby kamera setrvávala na Paulově tváři a kochal se jeho rozpaky. „Především jsi vysloveně jižní typ, ve tvé tváři je něco italského nebo francouzského. Připomínáš mi nějakého jejich herce, ale nevzpomenu si, kterého. Scigallové jsou italského původu, Mafiáni, možná by sis mohl získat jejich důvěru. Máš univerzálku?“

„No to jo, ale...“

„Takže italsky umíš. Střílet a rvát se taky, takže jen takový maličkosti jako skákat padákem a používat dopravních prostředků. Ale ty jsi prošel nindžovskou školou a měl bys to ovládat. Skutečně neznám nikoho lepšího než tebe...“

„Teda, že bych vypadal moc italsky?“ váhal nadále Paul.

Roger se sarkasticky zasmál, naštěstí to nebylo vidět. „To je maličkost. Necháš se ostříhat, oblečeš se po evropsku a nikdo nic nepozná. Ostatně přijedu ráno do Ironu dát ti instrukce...“

Paul se tvářil čím dál rozzlobeněji. „A co moje farma a stáda? To mám nechat bez dozoru?“

„Snad v tom neděláš sám! Uvědom si ale, jaké možnosti se ti otevírají! Uvidíš široký a daleký svět, nová města, nové lidi! Dostaneš se na druhou polovinu zeměkoule a při tom posloužíš svému národu! Pro národ musíme všichni něco obětovat...“

Během nadšené řeči, kterou tímto začal na téma lásky k národu a pilné práce pro jeho blaho, kameraman neodolal a snímal ho. Jak v Ironu zjistili, že nejsou na obrazovce, vstala Asthra a dvěma kroky se ocitla u Paula.

„Poslechni ho, prosím tě o to! Cítím, že tam bude právě tvé přítomnosti zapotřebí! Nevím proč, ale vím, že tam musíš být!“

Paul jí smutně pohlédl do očí. „Ty vždycky musíš prosadit svou, princezno! Dobrá, pojedu. Ale ať mě čert vezme, jestli vím proč. Připadá mi to jako ztráta času...“

Asthra se k němu nahnula a políbila ho na tvář. „Začínám nějakou novou hru. Chci ji vyhrát.“ Pak přesedla znovu na svoje místo a vyčkala ukázněně konce krásné řeči Rogera z Monroesu.

Když Roger skončil a dal pokyn k přepnutí zas do Iron-city, Paul se nadechl a řekl: „Souhlasím s úkolem. Odjedu, kdy si budeš přát.“

Roger se s vypětím všech koňských sil svého Jaguára nedostal do Iron-city před pátou hodinou. Přesto jej tam už čekal celý velitelský sbor Santanuevovy smečky v čele s náčelníkem. Všichni velitelé až na dva stepňáky byli oblečeni do khaki uniforem Lilie, jen Paul měl oblečen kožený oblek s třásněmi a pásky korálků na rukávech a nohavicích, jaký bylo vidět nejčastěji ve filmech z indiánského prostředí, ale Paul jej nosil odjakživa do boje i na vandry.

Princezna Asthra, rovněž v maskáčích a s důstojnickou čepicí na hlavě, přivítala Rogera namísto bratra. Pak se Roger obrátil k Pedrovi: „Doufám, že jste již projednali průběh akce a zajistili vybavení našeho agenta zbraněmi a výstrojí!“

„Ano,“ řekl Santanueva váhavě, „Doufám, že se tak stalo. Paul si zbraně zajišťoval sám...“

Roger se otočil k Paulovi. Ten seděl na stole a leštil rukávem hlaveň dragounského Coltu, který bůhvíkomu sebral a který ostentativně nosil místo obvyklejšího Tigera. „Buď tak laskav a předveď mi výzbroj...“

Paul mu vstrčil zbraň před oči. „Normální revolver. Tohle je zásobní...“ vytáhl ze zásuvky Tiger 7,65, „A tohle pro případ nějakých tichých dohod...“ předvedl zbraň neznámé značky s krátkou hlavní, na níž byl namontován obsáhlý tlumič. Na Rogerův tázavý pohled namířil Paul otevřeným oknem a něco tiše pláclo do vody - z kůry na stromě před oknem se zakouřilo.

„Pěkný! Kde jsi to sebral?“

„Myslím, že se tady v okolí sem tam bojovalo. Já si většinu zbraní, který někdo někde zapomene, nechávám...“

„Hezká sestava. Nejlepší, jakou si dovedu představit! Myslím, že opravdu nic nechybí...“

„Chybí.“ Paul natáhl proti Rogerovi ruku, ze které mezi dvěma prsty vyčnívala krátká úzká hlaveň. Otevřel dlaň a Roger spatřil pistolku dvanáct krát pět centimetrů, jejíž největší součástí byla pažba se zásobníkem nábojů. Roger po pistolce hmátl a udiveně si ji prohlížel. „Kdes to vzal? To je hračka?“

„Ale plivá to hezký malý pecičky. Sebrali jsme to jedný děvce při zátahu. Nosila to za podvazkem...“

„Úžasný! A dlouhé zbraně?“

Paul sáhl za sebe na stůl a zvedl svoji těžkou kentuckou kulovnici. Upravil si ji tak, že se dala rozebrat na pažbu a zámek s hlavní, takže ji bylo možno složit do tašky. Pak sáhl do zásuvky naposled a vyeskamotoval krásný černý samopal.

„Tohle už je konečná! Mám doma ještě minomet, ale ten bych zatím do Anglie netahal. Co kdybysme ho ještě potřebovali?“

„Výborně,“ odsouhlasil Roger, „Jak se tam dostaneš?“

Asthra poodstoupila od skříně a chlapec, v němž Roger po malém zaváhání poznal lorda Swallowstarra, z ní vytáhl padák a leteckou kombinézu.

„Skočí padákem ze Stříbrného šípu. Na jednom vřesovišti, kde obvykle vysazujeme agenty. Odvoz odtamtud bude proveden vládní ponorkou, ale to musíš zajistit ty. V opačným případě se tam dá taky přistát Šípem, ale mohlo by se to prozradit. Naše letadla jsou trochu nápadný...“

„Výborně! Pohyb po Anglii bude zajištěn?“

Santanueva dal pokyn Férimu a ten otevřel dveře na terasu. Tam stál velký žlutohnědý motocykl s hranatou benzínovou nádrží. „Bizon 350, poslední model.“

„Páni zlatí! Umíš s tím vůbec zacházet?“

„Skoro jo. Ono je to totiž moje.“

„Výtečně! Jsem přesvědčen, že budeš nejlepší agent, jakýho si lze vůbec vymyslet...“

Paul povstal a vypjal se v celé výšce 162 centimetrů. „Provedu, veliteli!“

„Fajn. A teď se jdi upravit. Rve mi to srdce, ale ty víš, co tím myslím, že jo?“

V Paulových očích zablýskalo. Zasmál se a vypadl.

Roger se posadil na jeho místo. „Myslíte, že tam něco zmůže? Věřím mu, ale... situace v Anglii je povážlivá! I když jsme tady už vyhráli, lidé nám stále ještě nedůvěřují...“ A dal se spokojeně do projevu o těžkostech mezinárodní politiky.

Během jeho řeči se otevřely dveře a vstoupila nějaká dívka, zřejmě Asthřina kamarádka. Na rozdíl od ostatních oblečená do letních šatů evropského střihu, elegantních lodiček, bílého svetříku a náhrdelníku z korálů, tvář měla silně napudrovanou, rty nalíčené a na očích zrcadlové brýle.

Roger se zarazil, neboť většinou neměly podobně vystrojené dívky na zasedání Černé Lilie přístup. „Co je?“ ptal se.

„Kdybys viděl, tak bys věděl.“ řekla dívka a Roger sebou škubl leknutím, neboť mu odpověděla Paulovým hlasem. Vzápětí se Paul rozesmál, sundal brýle a řekl: „Ani se ti nedivím, Asthro, že chodíš oblíkaná jako kluk. Tyhle ženský hadry jsou hrozný...“

„To je nápad!“ zajásal Roger, „Takhle v tobě nepozná agenta ani nejpodezřívavější lump! Paule, ty jsi hlava!“

Paul se potěšeně usmál. „Člověk musí tu a tam myslet!“ řekl a bylo to poprvé, co se někdo odvážil takto poučovat barona Rogera z Monroesu.

16. března: Paul Fox pátrá

„Připrav se.“ řekl tiše druhý pilot Lon. Seděl přikrčen a bedlivě pozoroval radar, který jim kreslil podrobný profil terénu pod nimi. Stříbrný šíp letěl nízko, s co nejvíc ztišenými motory, aby nebyl objeven pozemní obranou. Při přeletu hranic nebylo možno jej zaměřit, neboť letěl příliš vysoko pro obyčejné přístroje pozemních stanic.

Paul se zvedl, odsunul dvířka za svýma křeslem a protáhl se do nákladního prostoru Stříbrného šípu. Lon vlezl za ním, Ray Swallowstarr zůstal na svém křesle a soustředil se na řízení.

Lon odjistil a otevřel dveře propadla - na Paula dýchla černá a nevlídná anglická noc. „Je čas,“ řekl Lon. Spolu s Paulem uchopili motocykl, na němž byl uvázán dlouhý neforemný balík výstroje a padák, a dovlekli jej k propadlu. Lon sledoval něco na svítícím číselníku svých hodinek.

„Padák se otevře sám. Až se roztáhne, bude světélkovat, je natřen fosforem, abys motorku vůbec našel. Co s ním, víš...“

„Ano.“ řekl Paul. Byl nezvykle vážný a soustředěný.

„Teď!“ řekl Lon a oba současně se opřeli do motorky a svrhli ji do propadla. Paul poklekl, vysunul hlavu a díval se, jak padá do černé tmy. Za chvíli spatřil matný záblesk, jak se otevřel světélkující vrchlík padáku.

„Dobrý, Rayi,“ řekl Lon, „Obrať a znova nalétávej. Tentokrát jde člověk. Výstroj spadla dobře...“

Ray něco nesrozumitelného zabručel do rádia. Paul cítil, jak se letadlo pokládá na stranu a otáčí do protisměru. Čekali chvíli, než se z ampliónu ozval Rayův hlas: „Připravit!“

„Připraven...“ zachrčel Paul.

„Tak hodně štěstí,“ šklebil se Lon, „Mám tě vykopnout? Některý agenti to občas potřebujou...“

„Díky za dobrotu, nikdy ti to nezapomenu!“

„Teď!“ řekl Ray.

Paul klečel vedle díry. Bez jediného slova se překlopil hlavou do otvoru a zmizel v něm. Letadlo zůstalo někde nad ním - teď padal jako kámen do černé noci. Za normálních okolností by si uměl vychutnávat ten dlouhý volný pád, tady mu to připadalo poněkud lehkomyslné. Počítal dle předpisu, pak škubl za kroužek padáku. Nestalo se nic, ale pocítil, jak se mu na zádech vyklubal malý vrchlík a pak se pomalu otvíral padák. Škublo to s ním a už se houpal na popruzích pod černou oblohou. Motory Stříbrného šípu bzučely někde nad ním - a dole byla tmavá země.

Zemi spatřil Paul jen chvíli před tím, než se jí dotkl nohama. Vlastně se o ni pořádně praštil do špiček nohou a udělal kotoul, načež se vymrštil na nohy a rychle odběhl kus dál, aby se nezamotal do svého padáku. Při tom dle předpisů ve výcviku již smotával šňůry a pak i samo padákové hedvábí do neforemného balíku. Sbalit padák kloudně neuměl, konečně nebyl parašutistou a na Ironském letišti se vždy našla nějaká dobrá duše, která to za něj udělala. Tentokrát na tom ani příliš nezáleželo. Paul smotal padák jakž takž, vytáhl z kapsy baterku a zamával jí nad sebou, neboť se už zas blížil Stříbrný šíp. Udělal baterkou pár kroužků, shůry bliklo na setinu vteřiny světýlko a pak se raketoplán začal šplhat k nebesům, aby v nich zmizel.

Paul, vlekoucí těžký padák, klopýtal vřesovištěm. Naštěstí se světélkující padák motocyklu osvědčil dokonale, jinak by asi stroj a zbraně hledal až do rána. Prohlédl si motorku a smotal i druhý padák. Byl vystrojen do koženého motocyklistického oděvu s přílbou, kterou si předvídavě už doma vyzdobil různobarevnou izolační páskou, aby vyhlížel elegantně. Ve světle bodovky si prohlédl mapu a určil směr svého postupu. Balík s výstrojí si přivázal na záda, svázané padáky a ostatní zbytečnosti přivázal k zadnímu sedlu a vyrazil. Motocykl chvíli skákal po výmolech na vřesovišti, ale pak Paul objevil polní cestu a vyřítil se po ní jako splašený drak.

Jeho prvním cílem byla bažina v blízkosti vřesoviště. Brzy ji našel, podle cedulí označujících její blízkost a varující před jejími nástrahami. Tam zastavil a shodil do temné páchnoucí vody smotek padáků zatížený několika kameny. Počkal, aby viděl, že se všechna nežádoucí výstroj skutečně potopila, potom teprve vyjel.

Silnice byla kvalitní a tak Paul mohl poslechnout svého nutkání a pustit plyn na maximum. Bizon se řítil mezi kamennými zídkami polí místy stotřicítkou, což bylo při neznalosti terénu a celkově špatné viditelnosti až dost. Ale Paul byl zvyklý využívat svých dopravních prostředků na maximum a velice ho mrzelo, že nemůže z motorky ždímat rychlost jako z tryskové stíhačky.

Za celou cestu z Londýna se setkal jen s jedním policejním hlídkovým vozem. Velitel toho vozu však nevynikal žádnou služební horlivostí a když se okolo něj přehnal divoce řvoucí stroj s ohonem spálených výfukových plynů, jenom se přežehnal křížem a řekl: „On se ten blázen stejně někde zabije...“

Ale nezabil se, takže krátce před svítáním už slézal ze svého oře za zadním traktem Monroesova paláce. Podle Rogerova plánku měla být v zadní zdi tajná branka. Paul především prozkoumal okolí a zjistil, že se v blízkosti nic nehýbá. Teprve pak přeběhl k brance a stiskl zvonek, dovedně ukrytý pod trsem psího vína.

Čekal dost dlouho, než se v malé zrezivělé brance pootevřela špehýrka a objevilo se nějaké oko. Ten na druhé straně si ho prohlížel a něco říkal, ne ovšem Paulovi, ale někomu druhému. Mluvil italsky a Paul vyrozuměl, že je hlášen jeho popis. Teprve pak se otevřela branka, ale jen na několik centimetrů, co by se vysunula hlaveň pistole. Což se také stalo a byla to pětačtyřicítka, pěkně razantní.

„Kdo jsi?“ zeptal se dutý hlas.

„Paul Fox. Jsem očekáván. K Oliverovi od Rogera.“

„Máš zbraň?“

„Několik. Po ruce tři revolvery.“

„Sundej si přílbu!“

Paul poslechl. Strážce jeho vzhled zřejmě uspokojil, neboť řekl: „Pojď dovnitř! Ale ty ruce nech v klidu!“

Paul vstoupil. Teprve teď si mohl svého protivníka pořádně prohlédnout. Byl to mladý Ital s divokýma očima, oblečený do něčeho, co připomínalo arminskou šedou polní uniformu, ale bez jakýchkoliv distinkcí nebo označení. Každopádně to byl oblek maximálně účelný pro boj. V ruce držel pistoli a na zádech měl pověšen nepříjemně vypadající samopal.

Paul se na něj přesto přátelsky usmál. Ital natáhl ruku, chytil ho za vlasy a zatahal, teprve potom si byl jist, že jsou pravé a člověk před ním je skutečně Armin. Paulovi napadlo, že kdyby se byl dal podle Rogerova nápadu ostříhat, byl by ho bdělý strážce asi bez výstrahy zastřelil.

Teď vzal mladý muž z výstupku zdi malou vysílačku a řekl do ní: „Vypadá to, že je v pořádku!“

„Dej mi ho k vysílačce!“ řekl někdo další a hlídač podal Paulovi krabičku s anténou.

„Jméno!“

„Paul Fox.“

„Jaké oči má Roger Monroes?“

„Modré, dost nazelenalé.“

„Jaké barvy je kámen, který nosí v prstýnku na levé ruce?“

„Roger ve službě nenosí prsteny.“

„V pořádku - ať jde dál!“

„Mám motorku. Ať mi ji tvůj gunman pomůže zatáhnout dovnitř!“

„No tak pojď,“ Ital vyšel s Paulem ven. Paul vedl motorku, Ital vzal jeho vak s výstrojí. „Já jsem Romeo. Co v tom stěhuješ, kamení nebo sekaný olovo?“

„Žádný volovo, pánovo to je! A nemlať s tím, je tam i semtex.“

Dům připomínal celkovým vzezřením obleženou pevnost. Romeo musel otvírat vchod ze zahrady do domu klíčem a zase zamykat, když vstoupili. Do prvního poschodí je vyvezla zdviž, ale do druhého už museli zase pěšky. Paul si všiml ve zdi vedle dveří proražených průchodů pro kočičí armádu a kulometu, instalovaného na chodbě tak, aby kryl celou zahradu.

Vysoký mládenec s temně rudými vlasy, delšími než je v Evropě obvyklé, jim přišel vstříc. Byl ve stejné uniformě jako Romeo, u pasu měl pověšen pás s revolverem. „Oliver Monroes. Těší mě, že jsi tady. Haskinsi!“

Odněkud se vynořil postarší sluha v bezvadné proužkované vestě, pod níž se rýsovala boule pouzdra v podpaží. „Mylorde?“

„Pan Fox bude ubytován v pokoji pro hosty.“

Paul zvedl ruku na protest. „Ne, nerad bych byl pro první dny ubytován v domě. Je možný, že nás pozorujou a já bych chtěl být přítomen nenápadně. Když bude nutný, přespím třeba v altánku na zahradě. Jsem zvyklej, vůbec se mnou nepočítejte...“

„Dobrá. Haskinsi, připravte tedy pokoj pro hosty k okamžitému použití, ale pan Fox se ještě nenastěhuje.“

Haskins zmizel jako duch.

„Mimo to bych byl rád, kdyby se mi neříkalo pan Fox. Mám tady šest průkazů, který mi dali v Lilii, vyber mi z toho nějaký hezký jméno, který budu používat...“

Oliver otevřel jeden z průkazů: „Maisy Fowcastleová? Ty budeš vystupovat i jako ženská?“

„V případě potřeby. Nehodím se na to snad?“

„Až na barvu kůže by to šlo,“ soudil Romeo, „Jeden čas, když jsme pašovali diamanty přes Španělsko, mě táta taky oblíkal za holku. Nosil jsem v copech v každým pletenci jeden diamant. Teď už by to nešlo, trochu jsem povyrost...“

Oliver zatím prohlédl další průkaz. „Paolo Minetti, místo narození... Chicago! Ty bys měl bejt americkej Ital?“

„Moje tatiček vopravdická Italiano!“ vysvětlil Paul, „Já narodil už v Chicago... moc italsky neuměla...“

„Vážně seš aspoň částečně Ital?“ vyletěl radostně Romeo.

„Ani chlupem. Ale jsou lidi, co tvrděj, že tak vypadám. Takže mi dali takový papíry. Mimo to jsem v Chicagu nikdy nebyl...“

Oliver mu vrátil průkazy. „Pro mě za mě, představuj se jak chceš! Na Haskinse je spoleh, aspoň doufám...“

„Já už nezaručuju nic a za nikoho!“ řekl Romeo.

„Co se stalo?“

„Pojď s námi!“ Oliver vedl Paula chodbou, Romeo šlapal vzadu. Vstoupili do jakéhosi pokoje, kde na velkém divanu leželo vedle sebe sedm kočičích tělíček. Paul si je prohlédl zblízka a zjistil, že se neznatelně pohybují, jako by dýchala - položil na krajní ruku a zjistil, že je teplé.

„Hlásil jsi, že jsou otrávení! Zdá se ale, že přežili...“

„Murri zpozoroval hned, jak se dal do jídla, že má nějakou divnou chuť. Dal příkaz, aby ostatní počkali, a zavolal mě. Vzal jsem to a provedl malé zjištění - tady Romeo se trochu vyzná i v chemických preparátech...“

„Ovšem,“ usmál se Paul, „Národ Borgiů a Mediccejských...“

Romeo to přešel povýšeným mlčením.

„Zjistili jsme, že do jídla pro kočky byl přidán jed. Provedli jsme u nich okamžitě výplach žaludku, přesto onemocněli. Murri už je na nohou, i když je to s ním špatné. Nejhorší je, že nemáme odpovídajícího lékaře. Enkra se zmiňoval v hlášeních o nějakém lékaři ze zoologické zahrady, matka za ním právě chtěla jít, když jsi se ohlásil...“

„Není na to poněkud brzy?“

„Matka dokáže, když je potřeba, běhat po městě pětadvacet hodin denně. Jak to dělá, je mi záhadou...“

Paul se zdvořile zasmál. „Jak se dostal jed do jídla?“

„Připravovala to naše nová služebná. Vzali jsme ji, naše Ellen se odstěhovala. Jannie je... jak bych to řekl...“

„Jannie je dívka jedna ze sta.“ řekl Paul bez hnutí tváře.

„I tak to lze vyjádřit. Je krásná, vysoká, štíhlá, hříva plavých vlasů, jedním slovem pohádka. Naneštěstí od té chvíle jsme ji už neviděli. Jídlo dala kočkám těsně před odchodem...“

„Nepředpokládám, že by se zdržela. Její jednání lze kvalifikovat jako předvídavé. Kdepak asi přebývá ta kráska?“

„Někde v East Endu, v okolí... jmenuje se to Gerber nebo tak nějak. Na policii není přihlášena. Musíme pátrat sami.“

„Jak se přesně jmenovala?“

„Jannie MacDonaldová. Ale...“

„Klidně mohla říct Kačer Donaldová, že jo? Máte nějakou fotku?“

„Naštěstí ano,“ Romeo podal Paulovi pohlednicový formát, na němž se usmívala do objektivu krásná dívka v kostýmu komorné, která se snažila bezúspěšně předstírat, že vysoce odborně pracuje se sekačkou na trávu v zahradě. Podle Paula držela sekačku jako prase kost, ale usmívala se a předváděla celkem úspěšně.

„No, hezká. A dovedla taky něco dělat?“

„Jako komorná docela vyhovovala. A kuchařce pomáhala znamenitě. Nikdo by netušil...“

„Nějaký větší detail tváře nemáte?“

„Můžeme udělat zvětšeninu výřezu z tohohle...“

„Jo, to bude stačit. Kde jste k ní vlastně přišli?“

„Poslali nám ji ze zprostředkovatelny práce. Volal jsem tam včera odpoledne a řekli mi, že nikoho k nám neposílali. Jak se dozvěděla, že potřebujeme služebnou, nevím.“

„Služebné mívají všelijaká doporučení...“

„Měla jich několik. Od mně zcela neznámých lidí z lepší společnosti. Ptal jsem se jedné z nich, lady Winglerové, ale tvrdí, že nic o té dívce neví a velmi se zlobila, že nikdy nedala žádné služebné vysvědčení. Maximálně vyhazov.“

„Čímž je to jasné. Takže se pokusíme najít, kde je ten „Cerber“ nebo jak to říkáš...“

Podrobných map východního Londýna měl Oliver šest, každou jinou - na žádné z nich však nenašli nic, co by se mohlo nazývat Cerberem. Nakonec si mapy rozebrali a hledali podle ulic, ale ani Cerberova ulice, ani náměstí na mapě nebyly. Paul ze zoufalství prolistoval i městský adresář, ale nula od nuly pošla.

„To je všechno naprostý nesmysl,“ řekl Romeo, „Lhala nám...“

Paul si zamyšleně prohlížel obrázek dívky. „Ta by mohla klidně tančit v nightclubu. Nedivte se, že to znám, ale Iron-city je středisko vší zhýralosti v Arminu. Máme tam i nevěstince...“

Vymrštil se a uchopil jednu z map, vydanou pro potřeby návštěvníků hotelů, tančíren a jiných veřejných zábavišť.

„Ano, mám to! Striptýzové divadlo Cerberus v Soho!“

16. března: Rekviem za Bludičku

Dívka v kratičké minisukni a s nezvykle dokonalým poprsím chvíli postávala opodál vchodu a ustrašeně obhlížela lidi, vcházející honosným portálem do night-clubu. Mohutný vrátný v operetní uniformě po ní několikrát šlehl pohledem a přemýšlel, co ta holka asi chce. Otipoval ji jako cikánku a chystal se ji hnát, bude-li si ta coura dovolovat k hostům. Ale zatím se musel klanět, přidržovat dveře a natahovat ruku pro spropitné, takže neměl čas prohlížet si ji blíže.

Konečně byla chvíle klidu, vrátný se pootočil a pozorně si dívku prohlížel. Jako by čekala jenom na to, přicupitala na jehlových podpatcích k němu a zašveholila trochu drsným hlasem: „Promiňte, sire, nevím, jestli já jsem tady dobře, ale... tady by měla tančit nějaká Jannie MacDonaldová...“

Vrátný se zarazil nad její nezvyklou angličtinou. Byla hodně nalíčená a nezvykle cizokrajného typu, ale jinak dost hezká. „Co seš zač?“ zeptal se pro jistotu.

„Já jmenuji Conchita Gomézová. Já jsem z Barcelony. Já jsem studovala anglickou školu, proto hovořím anglicky. My jsme s Jannií kamarádky, ona byla u nás na prázdninách...“

„Jaká Jannie pořád? Jak vypadala?“

Dívka otevřela kabelku a počala se v ní hrabat (jako z udělání jí padaly pod ruku samé revolvery). Nakonec vytáhla fotografii a ukázala vrátnému.

„Cože, tohle? Ta se nejmenuje MacDonaldová, je to Švédka a říká si Mia Karlsson! Tančila tady, to jo, ale už tu není. Tyhle striptérky jsou toulavý kočky...“

„Ach!“ Conchita vzlykla a pokusila se rozmazat si slzou líčidlo pod očima, „Kdepak já ji nyní najdu? Přijel jsem do Londýna za ní a teď nevím, kam bych mohla jít?“

Vrátný sice neměl dobré srdce, ale dobrý čich na obchody. Napadlo mu, že tahle exotická dívenka by se případně mohla někomu z hostů líbit, takže řekl: „Počkej tady. Zavolám pana Berna.“

Přistoupil k telefonu, vytočil číslo a řekl několik slov. Za okamžik se objevil u vchodu mladý muž v dokonalém večerním obleku a s tak sladkým úsměvem, že na pohled přímo lepil. Tento zcela dokonalý playboy obdařil Conchitu radostným úsměvem a zašveholil sladčeji než housle cikánského primáše: „Taková krásná dívka a až tak z daleka? Škoda, že se nemůžeme seznámit blíže... pojďte laskavě dovnitř, slečno, není vám tady zima?“

Conchita šla s ním, za neustálého netrhajícího se šveholení toho pána. Semlel páté přes deváté a Conchita si vybírala: „Bylo by to krásné, roztomilé zaměstnání, velká gáže... samí sympatičtí lidé... každý večer vzrušení, třpyt a lesk, dobré jídlo, pití... možnost provdat se za milionáře...“

Ovšem tyto tři řádky zaobalil pan Bern do sladkých řečí rozsahu novinářského úvodníku. Zatím se posadili ke stolku, pan Bern objednával večeři a víno a Conchita trpělivě čekala, až se dostanou k potřebnému tématu.

„Ale,“ řekla potom, „Já potřebuju nutně najít Jannie! Ona je moje kamarádka a neznám v Londýně nikoho mimo ni! Seznámily jsme se ve Španělsku, když ona tam byla na prázdninách a pozvala mne do Londýna, že bych já tady mohla získat výhodné zaměstnání! Ona mi říkala, že bych mohla dělat to, co ona...“

„Ale ano!“ smál se pan Bern, „To je to pravé, maličká! Budeš se mít dobře a tu a tam nám zatančíš, jak bude zapotřebí. Třebas i méně oblečená, kdyby ti to nevadilo...“

Slečna Conchita si představila jeho překvapení v případě, že by se tak stalo a málem vyprskla v smích, což pan Bern považoval za známku souhlasu a mírného studu. Obé ho potěšilo.

„Ale Jannie...“ pokračovala Conchita.

„Žádná Jannie, Mia. Už u nás není, chytila se nějaké italské party, zamilovala se prý do jednoho z nich. Škoda, byla to krásná holka a skvělá tanečnice. Chybí nám a kdybys chtěla...“

„Do italského muže? Tady v Londýně?“

„Jo - byl tady párkrát, takovej divně vypadající kluk to byl. Divil jsem se, že se na něj tak lepila. Vypadal jako grázl...“

„Opravdu? Ale Jannie byla přece tak krásná! Proč ona se tedy kamarádila s nějakým gangsterem?“

„Ty toho asi nevíš moc o světě, že? Takoví chlápkové mívají to, po čem holky jako Mia nejvíc jedou, peníze. Mia se rozhodla se ho držet, zabalila to u nás a šla. No dej jí Bůh štěstí, nikoho nedržíme. Ale ty bys mohla...“

„Ale já musím s Jannie hovořit!“ řekla Conchita, „Prosím vás, pane Berne... buďte laskavý k ubohé emigrantce...“

Bern se rozesmál. „Bydlela někde tady v Soho. Nejvíc by o ní mohla vědět matka Brabblová, taková stará špindíra. Má krámek o dvě ulice dál a zprostředkovává... no, to ty asi neznáš. Ale o tvé Jannie toho věděla hodně, dokonce nám ji přihrála...“

„Já za ní zajdu!“

„Dobře, ale půjdu s tebou. Noční ulice není to nejlepší místo pro děvčátka, jako jsi ty. Chodí tam všelijací otlemové a mohlo by se ti leccos stát. Bránit se neumíš...“

Conchitě nezbylo, než souhlasit. Nicméně laskavý pan Bern dostal za příštím rohem dvě rány pěstí, po nichž by padl kůň, a omdlel dřív, než si to vůbec stačil uvědomit.

Matka Brabblová byla milá stařenka s krhavýma očima, rozpláclým nosem a strašným nepořádkem v pokojíku za svým krámkem, kam ji Conchita musela jít hledat. Na první pohled vyhlížela ta dáma naprosto opilá, leč navzdory tomu v jejím kutlochu nepáchl alkohol, nýbrž marihuana, což nos bývalého příslušníka protidrogového komanda z Iron-city okamžitě poznal.

„Já jsem Conchita Gomézová!“ řekla Conchita a vyhledala podstatně rychleji fotografii své přítelkyně, což s již zmíněnou historií předložila stařeně.

Matka Brabblová zaskřehotala něco naprosto nesrozumitelného a odvrátila se. Po řadě nepříjemných zkušeností s policií zanechala výnosného podnikání, kvalifikovaného soudy jako kuplířství, zabývala se teď pouze počestným obchodem s pornografií a občasným dodáváním tipů dobrým známým. Slečna Conchita jí připadala jako elévka na nejnižší možný typ prostitutek a nebyla jí z toho důvodu příliš sympatická.

Ale slečna Conchita se nechtěla jen tak vzdát. Napřed vychrlila na matku Brabblovou změť proseb částečně anglických, částečně španělsko-italských, pak připadla na ten pravý způsob a diskrétně jí podstrčila nějakou bankovku. Na tuto úpěnlivou prosbu hodná babička usoudila, že se jí Conchity zželelo a řekla kupodivu velmi přátelsky: „Tak podívej, dívenko, tvá kámoška bydlí támhle o tři bloky dál v tom starým baráku. Jsou to ty okna do dvora v prvním patře. A pozor na čokla, mají v tom baráku zlýho...“

Conchita jí mile poděkovala a odkráčela, mysle na to, že pes jí v žádném případě nemůže nijak ublížit.

Dům našla snadno, poschodí rovněž. Horší to bylo s hledáním, ve kterých dveřích tak asi Jannie bydlí - zdi i dveře byly počmárané všelijakými nápisy, ale ani jediný z nich neoznačoval majitele. Kromě toho bylo po chodbách nablito a byl tu neidentifikovatelný nepořádek, jak tak komu co odpadlo od ruky. Z některých obydlí se ozýval řev magnetofonů, dokonce i arabská hudba. Paul uvažoval, jak asi se v tomto prostředí mohlo líbit dívce, která byla možná skutečně Švédka. Usoudil, že by mohl být na správné adrese, zkusil dveře a zjistil, že jsou zamčené. Zaklepal, neboť zvonek vzal už dávno za své, ale nic se nedělo. Když mu čekání připadalo příliš dlouhé, usoudil, že Mia alias Jannie není doma a chtěl odejít, ale vtom si všiml ještě jednoho slabého zápachu, který tu byl přítomen. Byl to zápach krve a Paul znal krev i její pach dost důvěrně. Jeho smysly jej varovaly a mozek počal rázem pracovat rychleji a spolehlivěji než chvíli předtím.

Conchita vyšla na dvůr a prohlížela si zadní trakt. Okna, která patřila Jannii, byla tmavá, ale římsa nebyla natolik neschůdná, aby tam šikovný člověk nedokázal vylézt. Conchita Gomézová by se byla asi rozplakala, kdyby to měla udělat. Paul Fox jenom vyzul lodičky, v nichž se leze velmi špatně, a s řemenem kabelky v zubech šplhal po výstupcích zdi. Až k římse se dostal poměrně snadno, pak už stačilo jenom vytáhnout se po zdi až tak vysoko, aby mohl na římsu pokleknout. K tomu znamenitě posloužila konzola elektrického proudu a potom plechový okenní rám.

V tomto místě Paul zůstal chvíli nehybně a naslouchal. Nikde se nic nedělo. Vytáhl tedy z kabelky baterku a posvítil dovnitř. Slabé světlo se odrazilo od vázy a šálků na stolku, pak od skla na knihovně a nakonec vyhmátlo ze tmy nahou nohu, vysunutou za stolkem. Ta noha nevypadala, jako by tam její majitelka jen tak z ničeho nic usnula.

Paul vytáhl z tašky těžký dragounský colt a pažbou rozbil okno. Pak musel rozbít ještě druhou, vnitřní tabuli, aby mohl otevřít, teprve potom přelezl dovnitř. Nedomníval se, že by mu hrozilo nějaké bezprostřední nebezpečí a tak rozsvítil.

Jannie MacDonaldová ležela uprostřed pokoje na koberci, zcela nahá, ale nebyl na ni hezký pohled. Do levé strany prsou jí někdo vrazil dlouhý nůž a v ráně jím ještě otočil, načež jej tam zanechal pro případné policisty, přičemž ovšem asi otřel otisky prstů. Zápas mezi nimi nemohl trvat dlouho, neboť v pokoji byl poměrný pořádek, rozházená byla jenom postel, v níž se zřejmě před tím spalo, a to více lidí než Jannie. Mimo to jedna určitá zásuvka prádelníku, z níž bylo vyházeno prádlo. Ten, kdo sebral Janniiny úspory, zřejmě velmi dobře věděl, kam je slečna striptérka ukládá.

„Tak tohle by měla být vražda z vilnosti,“ uvažoval Paul, „Jako podle policejní příručky. Sadistický vrah, pronásledovaný komplexy, kombinovaný ještě navíc se sprostým zlodějem. Policie jistě dojde k témuž úsudku. Protože neví, že ta dívka dala do žrádla několika koček jed. A že čirou náhodou tyhle kočky jsou poněkud jiné než kterékoliv kočky v Londýně. A ten, kdo to ví, bude mlčet, neboť je taky nejspíš vrahem. Zamotaný případ, tak pro Philla Marlowa - teď aby se v tom hrabal arminský agent...“

Paul cítil, že jeho poslání je v tomto bytě u konce a že tu nadále nemá co pohledávat, přesto zůstal stát a rychle přebíral v hlavě poučky z kursů. Nedostal jich tolik, aby mu to stačilo, jako například Roger. Nehledě k tomu, že Paul k smrti nenáviděl školení a co možná se jim vyhýbal. Musel tedy vzpomínat a tím se stalo, že neodešel z místa činu včas.

Najednou zaslechl na chodbě plíživé kroky. Mířily ke dveřím a byly tak tiché, že to nemohla být policie. Paul měl čas jenom vytáhnout revolver a položit jej na skříň tak, aby nebyl na první pohled vidět. Potom se podíval do zrcadla a připravil se na další výstup slečny Conchity Gomézové.

Dveře se odemkly a otevřely. Dovnitř vpadli dva mládenci očividně italského původu. Jeden z nich měl tvář zdrápanou jako po rvačce s divokou kočkou, druhý měl modré oči a v nich výraz přihlouplého malého dítěte. A oba pistole v rukou.

Conchita zaječela jako každá dívka v její situaci.

„Ticho!“ zachrčel zdrápanec, „Co seš zač? Co tady děláš?“

„Já jsem přišla navštívit svou přítelkyni Jannii...“ zaštkala dívka Conchita, „A ona je... mrtvá...“ a rozbrečela se.

Modrooký zastrčil pistoli do kapsy saka. „Nebul, krávo!“ řekl vlídně, „Co seš zač? Jak ses sem dostala?“

„Já jsem ze Španělska... A nikoho v Londýně neznám! Jmenuju se Conchita Gomézová... a mám strach...“

Mladíci si vyměnili pohledy. „Co s ní?“ řekl zdrápanec italsky.

„Viděla ji a viděla nás! Myslíš, že bude držet hubu? Tyhlety šlapky bejvaj užvaněný...“

„Tak nám ukaž papíry, kočičko!“ řekl zdrápanec zase anglicky.

„Papíry?“ vyjekla Conchita, „Já nemám žádný papíry! Proboha, nechte mě odejít, já jsem nic neudělala... já jenom...“

„Hysterický záchvat,“ konstatoval zdrápanec, „Vléct ji s sebou nemůžem, šéf by zuřil...“

„Kdo tě sem poslal?“ ptal se modrooký.

„Jannie. Já jsem ji znala... ze Španělska, z dovolený...“

„Kecáš! Já ji znal, v životě nebyla ve Španělsku. Nejdál byla ve Wallesu u svejch příbuznejch. Lžeš, ty děvko!“

„Nelžu,“ zalkala Conchita, „Já opravdu nelžu, na panenku Marii a svatýho Josefa, že nelžu! Ona mě pozvala...“

„A proto jsi sem vlezla oknem?“

„Já umím lézt oknem. Naši mě někdy zavírali a...“

Opět se oba mladíci na sebe podívali. „Pěkná kočka! Pohrajem si s ní a pak... no, co se dá dělat, ale je mi to líto...“

„Máš pravdu, fotr by zuřil,“ modrooký se zatvářil na Conchitu soucitně, „Že jsme sem taky lezli... já tu babu roztrhnu...“

Zdrápanec se přiblížil k dívce. „No tak jen klid, děvčátko! My ti přece nic neuděláme, jenom buď hodná a moc neřvi...“

V té chvíli jej Conchita kopla. Bosou nohou, špičkou a přesně. Zdrápanec zařval jako raněné zvíře a zkroutil se. Modrooký ničema skočil po Conchitě jako hráč ragby po míči. Uchopila ho za paži, zkroutila mu ji a kopancem do zadní části těla ho poslala hlavou přímo do zdi. Byl to tuhý chlapík, složil se sice, ale současně hmatal pravičkou do kapsy saka pro svoji pistoli. Uchopila ho za ruku a znovu mu ji zkroutila, tentokrát větší silou. Zařval, pustil pistoli a v ruce mu zapraštělo. Paul ho pustil a chlapík se skučením upadl na zem.

„Tak kterej z vás to byl, vy hajzlové? Kterýho mám sejmout, vy krysy zrádný? Kdo ji zabil?“ tázal se Paul italsky.

„Co seš zač, ty svině?“ kňučel modrooký.

„Hovno je ti po tom. Rozhodně nepatřím ke Scigallům jako ty. Vybal to, mladej, nebudu čekat věčně!“

Zdrápanec zvedal hlavu - Paul k němu přiskočil chytil ho za vlasy a zvedl mu hlavu. „Mluv nebo z tebe nadělám sekanou!“

„To on! On byl její šamstr - já jenom dával bacha! Já nic nevím, přísahám...“

Modrooký právě seděl na okenní římse, suď bůh, jak se tam se zraněnou rukou tak rychle dostal. Teď bez rozmyšlení skočil do černé tmy. Paul byl jedním skokem u skříně, sebral svůj kolt a přiskočil k oknu. Dvakrát střelil po temné siluetě a podruhé se ozval bolestný výkřik.

Za sebou zaslechl podezřelý zvuk - zdrápanec stál na nohou a v ruce svíral pistoli. Jenže Paul měl taky zbraň - dragounský kolt štěkl a v mužově čele se objevila malá okrouhlá dírka. Zdrápanec pustil pistoli a se zachroptěním upadl napříč přes mrtvolu Jannie MacDonaldové.

Paul se rychle upravil do přirozené podoby Conchity Gómezové. Vyběhl na dvůr, ale nenašel tam ani mrtvého, ani živého modrookého banditu. Zřejmě využil tmy a zmizel. Zasažen byl, Paul objevil krvavé stopy, ale vedly jen před dům, kde končily. Bylo jasné, že tam asi měli nějaké auto.

Paul opustil dům, v němž se pomalu začínali hemžit lidé. Tři výstřely, to na ně bylo asi přece jen moc. U první telefonní budky se zastavil, podle seznamu našel číslo Scotland Yardu a zavolal tam.

„Tady je Paul Fox z Interpolu. V Soho, Glenmorově ulici najdete dvě mrtvoly, dívku a muže. Muž je jedním ze dvou vrahů, druhý mi utekl, ale zlomil jsem mu ruku a postřelil ho. Vražda je nafingována na sexuální motivy, ale jedná se o likvidaci nepříjemného svědka činnosti rodinného klanu Scigallů, šéfů místní Mafie. Kdo je ten pán, si už zjistěte sami, můžete to v případě potřeby vydávat za svůj úspěch. A když už budete při tom, seberte taky nějakou matku Brabblovou, kuplířství a expedice pornografické literatury. Třeba vám něco o tý holce poví. Na slyšenou, páni kolegové...“

Paul Fox nebyl vševědoucí. Nemohl tušit, že mladý Mauricio Scigalla se vrátil domů postřelen v blízkosti páteře a s rukou přelomenou v lokti a v zápěstí a dlouho nebude svému ctihodnému otci a jeho gangu v ničem prospěšný. Ale předtím navštívil ještě matku Brabblovou a tiskl zdravou rukou ze všech sil té milé stařence krk tak dlouho, dokud si nebyl jist, že spolehlivě zapomněla vše, co by mohla povídat. A Mauricio dobře poznal, když je někdo mrtev. Policie tedy nezjistila téměř nic a marně pátrala také po autorovi telefonátu.

Úkol byl splněn a vrahové Jannie alias Mii potrestáni. Leč starý protivný don Cezare Scigalla si zaznamenal na konto nevyrovnaných účtů další jméno: Conchita Gomézová.

Don Cezare byl starý a v okruhu svých přátel byl považován za člověka moudrého. Zda oprávněně, těžko říct. Rozhodně ale nebyl důvěřivý a neměl pochybnosti, že by něco byla náhoda. Nikdo mu nemusel vykládat, že začala válka. Poznal to okamžitě, jakmile začala. Jenom netušil, na koho vlastně zaútočil.

Nenávist

Laura byla nejzvláštnější dívka, jakou jsem kdy poznal. Milovala mne z celého srdce a přitom se cítila neustále ponižována tím, že jsem voják národa, který okupuje její vlast. Vím, že mne měla ráda, ale nenáviděla vojsko, ke kterému jsem patřil, nenáviděla náš národ, vše co jsme přinesli do Arminu. A já se pomalu začínal přistihovat, že i já sám necítím ke svému prostředí takovou úctu a lásku jako dřív...

„Nesmíš nám věřit,“ řekla mi Laura, „Nevěř žádnému z Arminů, ani mně. Co když jsem k tobě poslána jen proto, abych z tebe tahala rozumy pro potřeby povstalců?“

„Tak si je klidně vem. Co potřebuješ vědět?“

„Nic. Zatím nic. Co bys dělal, kdybych se tě ale zeptala, kam povede vaše příští ofenzíva?“

„Řekl bych ti, že to nevím sám. Vím jenom to, že zítra ráno dostane náš velitel rozkazy. Ale protože případů, že se povstalci dozvěděli o ofenzívě, je už víc, řekne nám přesný plán až těsně před nasednutím do automobilů. Pojedeme ale zcela určitě na jih, směrem na to zatracené město Tigerstown.“

„Aha,“ zamyslela se, „To vypadá na čtverec B-15. Tam je hezky, bude se ti to líbit. Bažiny, močály, strmé kopce, džungle. Hadi, komáři, mouchy tse-tse, jedovaté ještěrky, ještě jedovatější stonožky, v horách tarantule a chřestýši.“

„Fajn. Je tam ještě někdo? Třeba nepřítel...“

„Tygři, leopardi, jaguáři, kuguáři a tu a tam nějaký ten vlk nebo šakal. A spousta povstalců.“

„Ty dovedeš člověka potěšit! Ale jak jsi přišla na ten čtverec B-15? Ty víš něco o značení naší armády?“

„My víme o všem. Až tam budeš, dávej pozor, ať se neutopíš v bažinách. Je tam hloubka, po krk i víc. Konečně ty jsi kavalerista, tak se nanejvýš utopí kůň. Jestli ti můžu něco poradit, tak tam raději nelez...“

Moje vřelé díky za její dobrou radu nevyzněly přesvědčivě. Nijak zvlášť jsem se do boje nehrnul. Nesouhlasil jsem ani s těmi pravidelnými trestnými výpady na jih, do nepřátelského území, kde žili tygři a jejich příbuzenstvo. Jednak jsem proti těm šelmám nic neměl, za druhé se tygři mstili, a mstili se podle vyprávění pamětníků velmi tvrdě a nelítostně.

„Vzpomeň si tam na mne,“ řekla Laura, „A pamatuj si, Rossi: přeji si, aby ses vrátil. Vrať se, prosím tě. Mám tě ráda...“

„To bude záležet na tvých přátelích povstalcích.“

„To bude záležet jen a jen na tobě. Podle toho, co učiníš, tě budou soudit. Neublíží ti, dokud ty neublížíš jim...“

Druhého dne ráno jsme vyrazili k jihu. Náš kavaleristický oddíl jel vpředu a teprve za námi kamióny s pěchotou, dělostřelectvo a čtyři tanky tvořily zadní voj. Neřekli nám, kam vlastně jedeme, na požádání mi sdělil kapitán Repp, že nám to velitel řekne až daleko za městem, aby nikdo nestihl dát zprávu nepříteli.

„Nevěř Arminům, kamaráde! Jsou to hadi! Pravidelně se stává, že náš cíl je prozrazenej a nikdo neví, kdo to prásknul. Já vím, že už teďka se dole v tom čtverci, kde se bude válčit, shromažďuje půl arminský hotovosti. Je to blázinec, Rossi, bojovat tady je jako boxovat se zavázanýma očima!“

Potřásal jsem hlavou a mlčel.

„Ty sis taky našel pěknou křepelku, jak jsem koukal! Je to pravá Arminka, nosí jašmak. Pozor na ni, dovedla by tě taky zabít jako kuře. Jsou úskočný a vychytralý, bestie! Radši se s ní o ničem nebav, nebo náhodou něco vykecáš...“

Napadlo mi, že Laura věděla víc než já, ale čekal jsem, co se s námi stane, abych se přesvědčil. Na večerní poradě štábu jsem se dozvěděl, co a jak: naším cílem bylo taktické postavení nepřítele ve čtverci B-15!

„Bažiny, komáři, tse-tse, stonožky, moskyti, hadi!“ řekl jsem, „Předpověděla mi to moje Laura. Jistě to tam tedy bude...“

„A jejda! Tvoje holka teda už taky věděla, kam se poženem? No sbohem, máme před sebou krásnou zábavu. Když už to vědí i holky tak pitomý, že nám to vykecají, na generálním štábu budou vědět o každým špendlíku na naší výstroji. Dostaneš křest ohněm!“

Držel jsem se v táboře raději Reppa. Konečně, kapitán vyhlížel dneska zajímavěji než jindy, neboť byl ověšen několikanásobným náhrdelníkem ze sešitých tygřích a leopardích uší a jinými podezřele vyhlížejícími trofejemi. Na požádání mi řekl, že jsou to trofeje z bojů s Arminy a ochotně mi i přes můj nikoliv přehnaný zájem vykládal, kde a jak kterou získal. Bylo to povídání na několik dní a teklo v tom víc krve než čehokoliv jiného. Repp byl podle názoru všech našich nadřízených, novin i veřejného mínění hrdina, který nikdy neschoval šavli do pochvy, nebyla-li smočena v krvi. Podle vojáků to ale byl hejsek a náfuka, který už několikrát svojí pitomostí přivedl oddíl až pod zbraně Arminům a potom nestačil utíkat. Povšiml jsem si, že vojáci nemají velkou snahu válčit s nepřáteli. Nejradši by vzali zavčas nohy na ramena...

Tábořili jsme na volném prostranství mezi dvěma rozsáhlými porosty místní džungle. Noc proběhla dobře, ale zato ráno chytily hlídky nepřátelského zvěda. Byl to kluk, který rozhodně nemohl být ještě plnoletý, celý vystrašený a zdivočelý. Dostal nepočítaných už po cestě k velitelskému stanu. Náš velitel plukovník Moran mu položil pár otázek a kluk odpovídal váhavě a vyhýbavě. Podle jeho řeči se zdálo, že neví o ničem, je z džungle v okolí a poprvé vidí naše vojáky tak zblízka. Bylo možné mu vcelku věřit, jeho vzhled tomu nasvědčoval: byl skoro nahý, oblečený jen do kusu otrhané kůže okolo boků a jeho zbraní byl luk a šípy. Tmavá pleť a dlouhé černé vlasy prozrazovaly jeho asijský původ. O povstalcích nic nevěděl nebo nebyl ochoten nic prozradit.

Plukovník Moran pokýval tedy hlavou a rozhodl: „Pověste ho na nějakou větev!“

Chlapi vyvlékli kluka ze stanu. Nebránil se ani nesnažil nějak změnit svůj osud, zůstával klidný a apatický, jako by ani nerozuměl, co se s ním děje.

„Momentíček, hoši!“ smál se kapitán Repp, když kluka táhli okolo něho, „Ne tak rychle, mládenci! Máme mezi sebou nováčka, kterej si ještě nestřelil na živej cíl! Rossi, pojď sem, máš možnost si prásknout do nepřítele...“

Přišel jsem k němu. Kluk po mně šlehl zlým pohledem, který jasně naznačoval, co by se mnou udělal, mít volné ruce.

„Tak koukej,“ vysvětloval Repp, „Srazíš ho na zem, bouchačku mu dáš do týla a zmáčkneš. Je to docela jednoduchý...“

Ty zajatcovy oči mi připomněly Lauru. Byl jí neuvěřitelně podobný, tak jako si byli podobní snad všichni Armini. Tvar nosu a brady byl sice jiný, taky barva vlasů, ale celkový výraz a hlavně pohled tmavých očí, to byla celá Laura. Zaváhal jsem.

„Za prve jsem gentleman a nestřílím na spoutaného zajatce. Za druhé tvůj způsob je trochu nevynalézavý! Pokud se pamatuju, s černochy na Jihu se dělával tak zvaný zaječí hon, což je mnohem zábavnější. Darujte mi ho...“

Vojáci se zarazili, ale Repp se divoce rozchechtal. „No prosím! Ale jestli ti uteče...“

Uchopil jsem kluka levičkou za pouta na zápěstí a pravou za vlasy a přinutil jsem ho se sehnout, až se nosem dotýkal země. Chtěl se vytrhnout a měl jsem co dělat, abych ho zmohl.

„Při třetím výstřelu zařveš a padneš!“ řekl jsem mu šeptem, když se naše hlavy dostaly blízko sebe, „Jinak tě zabijou...“

Odvedl jsem ho na okraj tábora, důstojníci šli za námi. Tam jsem vytáhl nůž a přeřízl mu pouta na rukou. Pak jsem ho nakopl a zahulákal z plna hrdla: „Tak mazej, ty hajzle!“

Kluk vystartoval jako srnka. Repp se mračil: „Uteče ti, Rossi!“

„Daleko ne!“ řekl jsem a vytáhl pistoli. První dvě rány šly mimo, při třetí se však chlapec prudce zastavil, přitiskl si ruce na prsa a pak se s tichým zaskučením zhroutil.

Repp hvízdl a plácl se dlaněmi do stehen. „No, měl jsi kliku, Rossi! Kdyby ti utekl, utrhl by ti Moran hlavu! Jseš blázen...“

„Mám v revolveru šest nábojů a náladu riskovat. Vsadím se s každým, že takhle dostanu každýho Armina, kterýho chytneme!“

„Tak to si teda povíme! O flašku, Rossi!“

„Platí!“ řekl jsem a šel si doplnit náboje do revolveru.

Když jsme vyjížděli, ležel ten kluk pořád ještě na stejném místě ve stejné pozici. Vojáci nebyli zvyklí uklízet po sobě stopy svého výchovného působení. Obdivoval jsem dobré nervy malého Armina a jeho fantastickou trpělivost...

Po poledni jsme dorazili do určeného čtverce B-15 a k večeru jsme se již brodili až po pás hustým smrdutým bahnem. Na koních se nedalo jet a navíc jsme je museli vést, neboť se plašili. Pár chlapů uspořádalo hon na krokodýly, kteří se objevili bůhvíodkud a na které Laura při svém výčtu zapomněla. Krokodýli to projeli 6:2 - jednoho vojáka uštkl had, další se v zápalu lovecké vášně utopil v bažině. Repp klel jako starý námořník a plukovník Moran jenom vzdychal. K večeru, když jsme konečně vylezli na pevnou zem, si Moran zavolal Reppa a dal mu tento rozkaz:

„Projedeš se svým oddílem okolí a prohledáš je, jestli tu nejsou vzbouřenci. Musíme postavit tábor a nerad bych, aby nás v noci někdo přepadl...“

„To je už lepší hledat jehlu v kupě sena!“ vztekal se Repp, když jsme mokří, unavení a špinaví lezli na koně a nutili ubohá zvířata k marnému klusu v kruhu kolem tábora. Nenašli jsme samozřejmě nic a pouze já jsem se setkal s větví, která mne shodila s koně a vytvořila mi na hlavě slušnou bouli. Repp se mi ani moc nesmál, konečně odpoledne se pokusil vybočit z cesty bažinou, zapadl až po krk a měli jsme co dělat, abychom ho z ní vůbec vytáhli. Ještě teď byl olepený bahnem jako strašidlo.

Do tábora jsme dojeli až za tmy a ještě jsme museli stavět stany. Koně nám odehnali na pastvu, aspoň to! Padali jsme v té zatracené tmě jeden přes druhého, nadávali a při tom lepili své špičaté přístřešky, jak se dalo. Potom jsme dostali trochu teplé polévky a příděl masa se suchary, zhltli jsme to jako vlci a zalezli do kutlochů, abychom se trochu vyspali.

Probudil jsem se strašným rámusem venku. Popadl jsem pušku a vyrazil ze stanu, který se v příští chvíli zřítil. Dva vojáci, kteří spali se mnou, se hrabali ze svých lůžek a rozčilovali se, ale já stál jako trouba a jenom zíral.

Okolo nás zuřilo peklo. Několik stanů hořelo, mezi nimi se proháněly stíny na divokých koních, které rozdávaly rány vpravo vlevo, střílely, bodaly, sekaly, rozbíjely lebky.

Spatřil jsem Reppa - běžel napříč mezi stany a křičel z plna hrdla nějaké rozkazy. V každé ruce držel jeden revolver a bez rozmyšlení střílel po každém jezdci, kterého spatřil. Když mne viděl, rozběhl se ke mně, ale v té chvíli okolo projel někdo na koni a já zaslechl zadrnčení vrhacího oštěpu. Zasáhl Reppa přímo do prsou - kapitán pustil své revolvery, uchopil oběma rukama ratiště oštěpu a snažil se vytrhnout si jej z rány. Klesl na kolena a pomalu, s nelidským skučením se hroutil.

Přiskočil jsem k němu a podepřel ho.

„Uteč...“ zachroptěl, „Nemá to cenu... dostali mě...“

Pokusil jsem se odtáhnout ho k jednomu stanu, ale byl příliš těžký a mimo to oštěp mi značně překážel.

„Je to... hra.“ řekl Repp, „A já prohrál. Drž se, Rossi...“

Pak mu hlava klesla a v ústech se objevila krev.

Sebral jsem revolvery, které mu vypadly z rukou a bez míření a bez rozmyšlení několikrát vypálil na jezdce, kteří se míhali tmou. Nevím, zda jsem zasáhl nebo ne. Postřehl jsem pouze, že jsem vystřílel všechny náboje a odhodil revolvery.

V té chvíli jsem zaslechl cval koně. Otočil jsem se a spatřil prvního tygra ve svém životě. Seděl na koni, byl opatřen koženou přílbou s okovanými hranami nad očima a na krku a v tlapě držel těžkou sekeru se širokým ostřím. Nechápal jsem, jak může v kočičí tlapě cokoliv držet - ale než jsem to domyslel, tygr zvedl sekeru a připravil se k úderu přímo na mou hlavu. Neměl jsem zbraň, vytrhl jsem tedy z Reppova těla těžký arminský oštěp a připravil se srazit jeho ránu stranou.

V hrdle tygra se ozvalo cosi jako zařvání... nebo to snad byl smích? V každém případě však nenechal sekeru dopadnout. Sklonil ji, švihl oháňkou svého koně a zmizel dřív, než jsem vůbec něco stačil pochopit. Stejně rychle se ztratili všichni ostatní Armini, kteří se zúčastnili útoku, jenom pár mrtvých tu zůstalo. Kdyby nebylo strašlivé spouště kolem stanů a hory našich mrtvých, nikdo by nevěřil, že tu došlo k bitvě.

Běžel jsem ke štábnímu stanu. Za celou cestu jsem nepotkal ani jediného důstojníka, jen prosté vojáky. Plukovníka Morana jsem objevil před stanem na kupě mrtvol - byl těžce raněn, ale ještě stále dýchal. Přinutil jsem jednoho z ošetřovatelů, aby se o něj postaral a pokusil se sehnat dohromady zbylé vojáky. Mnoho jich bylo raněných a zbylí byli zcela vyděšeni. Průzkumem jsem zjistil, že jsem jediný důstojník, který přežil srážku - a při neschopnosti plukovníka Morana velet ležela teď odpovědnost za celý zbytek oddílu na mně.

Napřed jsem počkal do svítání, dělat cokoliv v noci nebylo ničím jiným než šílenstvím. Pak jsem zjistil, co je s plukovníkem a seznal, že je mimo vědomí. Určil jsem k němu několik vojáků a ostatním dal pokyn, aby se připravili k opuštění tábořiště.

„To nebude tak jednoduchý, pane poručíku,“ sdělil mi jeden z poddůstojníků, „Je přeci příkaz, abysme před odchodem zničili všecky zbytečný zbraně tak, aby se nedaly používat. To znamená ohnout hlavně pušek, roztlouct revolvery, zlámat šavle...“

„Tak se na to vykašlete,“ rozhodl jsem, „Necháte ty krámy zkrátka ležet na hromadě a bude to...“

„Ale potom padnou do rukou Arminům!“

„Tím líp. Aspoň nás nebudou pronásledovat kvůli zbraním.“

„Ale pane...“ vyjevil se, „Co když...?“

„Člověče, jestli tady chceš zůstat a z pilnosti roztloukat pušky a revolvery, tak prosím, nechám ti tady kladivo a bibli, aby ses mohl pomodlit, až se ti blázni vrátí. Já tedy nemám ani tu nejmenší snahu zůstávat o minutu dýl, než je nutný. A mám dojem, že nikdo, kdo nemá v hlavě piliny!“

Bylo nutno jít pěšky. Všichni naši strážcové u koní byli pobiti a koně Armini ukradli. To jsem konečně čekal, ale bylo mi líto toho, kdo se pokusí pokrotit mého hnědáka a seznámí se s jeho tvrdými kopyty a žlutými zuby.

„Pane,“ řekl mi seržant, starý bojový vlk se spoustou šrámů ve tváři a tygřích uší na límci, „Bejvá zvykem dát pobít raněný... samozřejmě mimo pana plukovníka! Budou nás zdržovat...“

„Tak to ne! Je mi jedno, co tady bylo zvykem dřív! Teď velím já a říkám, že raněný se odnesou! Kdo má něco proti tomu, může se u mě přihlásit a já ho zastřelím. Jasný?“

„Ale mužstvo, pane...?“

„Budou držet hubu!“

Nedrželi, když vyslechli můj příkaz. Někteří, zvláště staří veteráni, začali hlučně reptat.

„Zavřete ty klapačky!“ řekl jsem jim, „Dneska se rozčilujete, že chceme zachránit vaše kamarády, ale co budete povídat zejtra, až vás zchromí něčí kulka a budete ležet bez pomoci jako lazaři? Chcete, abych vás zítra postřílel, až se nebudete moct hejbat? Copak nejste lidi, u všech čertů, abyste klidně povraždili bratry ve zbrani jen proto, že máte strach z pár zdivočelých Arminů v okolní džungli? Říkám vám, že ty raněný odnesete - a dokud budu naživu, dokážu vás přinutit!“

Reptalů bylo naštěstí málo a velmi rychle se uklidnili, když jsem na ně zamával zbraní. Vydali jsme se okamžitě na zpáteční cestu a já jsem osobně zajišťoval, aby vpředu a vzadu byly dostatečné hlídky pro případ setkání s nepřítelem.

„A hlavně,“ dodal jsem, „Nestřílejte po nikom, koho spatříte! Třeba se nám podaří projít v míru...“

Potom začala cesta, na kterou vzpomínat znamená přivolávat si horečnaté sny. Brodili jsme se v bažinách většinou po pás, někdy po prsa smrdutým bahnem. Hlídky, které šly první, občas zapadaly po krk a někdo další je musel vytahovat. Přitom bylo nutno nést ve zvednutých rukách pušky a střelivo, aby nenavlhlo. Jeden voják nesl často i tři pušky a bedničku nábojů, protože další nesli raněné. Kdo mohl, šel sám, i když třeba o berlích - všichni měli strach z Arminů, kteří jistě číhali někde kolem. Znovu nás napadli krokodýlové a podařilo se nám je zahnat jen za cenu smrti jednoho z vojáků, kterého ty šupinaté bestie roztrhaly.

Navíc jsme ještě zabloudili. Čekal jsem to od začátku, neboť ti, kdo znali zdejší terén, zahynuli a my zbývající jsme dokázali hledat správný směr jen velmi přibližně. Byl jsem natolik rozumný, že jsem zřídil z chytřejších seržantů jakýsi velitelský sbor, který se o postupu radil. Proto bylo možné se vyvarovat mnoha omylů, jichž bych se dopustil, kdyby velení leželo jenom na mně. Přesto vojáci nadávali. Jeden z poddůstojníků se opět pokoušel mě přesvědčit, abych dal pobít raněné. Střelil jsem ho z bezprostřední blízkosti přímo do čela, složil se do bažiny a nikdo další už se neodvážil se mnou diskutovat.

Docházela nám voda a ta z bažiny se nedala pít. Jeden z vojáků se jí napil přes přísný zákaz a již po několika hodinách začal blouznit, což naštěstí odradilo ostatní. Také potravin jsme měli málo a nenašli jsme nic, co by bylo k jídlu. Bloudili jsme stále v nemožnějších končinách. Všichni jsme už tušili, že jdeme místy, kde jsme ještě nebyli, ale kompasová střelka nás vedla k severu, kde měla být záchrana.

Po třech dnech putování a třech nocích na malých ostrůvcích pevné země uprostřed bažin přestal být náš oddíl organizovanou armádou a stal se tlupou smrtelně unavených stínů, kde jeden číhal na chybný pohyb druhého. Přistihl jsem se, že se chovám jako bandita a své podřízené ovládám už jenom strachem z pistole, kterou jsem měl neustále po ruce. Nařídil jsem vojákům mimo absolutně spolehlivých vyjmout z pušek náboje a tak nebylo třeba obávat se vzpoury. Ale toho čtvrtého rána veškerá moje moc takřka skončila, neboť vojáci odmítli pokračovat v cestě pro naprosté vyčerpání. Nikdo z nich nedal jediný rozumný návrh, co tedy dělat, ale s tupostí sobě vlastní odmítali každý můj pokus přimět je k nějaké činnosti.

Plukovník Moran se probral z bezvědomí. Když jsem mu vylíčil naši situaci, dokázal mi dát jen pár zcela bezobsažných a v naší situaci nepoužitelných rad. Jediné, co z jeho řeči bylo rozumné, byl příkaz vyjednávat s Arminy, setkáme-li se s nimi a dovést oddíl do Kingtownu aspoň v tomto složení. Později jsem mu byl vděčen za tu radu, neboť ačkoliv jsem na to od začátku pomýšlel, obával jsem se, jak by to bylo posuzováno nadřízenými.

Pozdě odpoledne se mi přece jen podařilo přimět chlapy k odchodu z ostrůvku. Dokonce se umoudřili natolik, že opět vzali raněné a náklad. Zase jsme se brodili vodou, divokým nepřehledným terénem - a po poledni jsme náhle spatřili lidi.

Proti nám, přímo z džungle, přijížděla trojice jezdců. První byl vysoký štíhlý muž v leopardí kožešině, druhý svalnatý černoch s kroužky v uších a pangou na prsou, třetí (div se světe) pruhovaný tygr. Byli to Armini, to jsme poznali na první pohled, ale vojáci byli duševně natolik ubiti a tělesně znaveni, že neměli nejmenší chuť pustit se s nimi do boje.

Blížili se - jejich koně zapadali až po břicho do vody, ale nezdálo se, že by jim to vadilo. Viděli jsme jejich zbraně, muži měli kulovnice naší výroby, tygr rovněž střelnou zbraň s dlouhou hlavní a nepochopitelnou konstrukcí komory a spouště. Mimo to měl bílý muž šavli, černoch zmíněnou pangu. Několik metrů od nás zastavili a hleděli na nás vyčkávavě.

„Chci mluvit s vaším velitelem.“ řekl pak bílý muž.

Brodil jsem se mu vstříc. Ti tři mne pozorovali, dokud jsem nedošel až před jejich koně.

„Kdo jsi?“ ptal se bílý muž.

„Poručík Ross Bartlett od druhého jezdeckého pluku v Kingtownu, v současné době velitel tohoto oddílu. A kdo jsi ty?“

Ani stínem nedal najevo, že by mu samozřejmé tykání, kterého jsem pro něj použil, bylo nepříjemné. „Jmenuji se Chatt Wanner a jsem velitelem oddílu, který vás obklíčil. Je mi jasné, poručíku, v jaké jsi se ocitl situaci. Nabízím ti pomoc.“

„Jakou?“

„Vyvedu vás z bažin a dovedu do Kingtownu. Ty mi za to dáš všechno střelivo, které ještě máte. Pušky jsme si vzali, jak jsi nám je velkoryse ponechal, ale nemáme co do nich nabít.“

Otočil jsem se ke svým lidem. „Nezbývá mi než souhlasit.“

„Očekával jsem, že se budeš vzpírat! Vaši důstojníci obvykle nejsou nakloněni vyjednávat s povstalci!“

„Nejsem blázen, Chatte Wannere. Vím, že kdybys chtěl, mohl bys nás postřílet jako králíky. Přišel jsi k nám jen s dvěma vojáky, ale v džungli je jistě schováno pár set bojovníků s namířenými luky i puškami...“

„Jsem tady jenom já a ti dva. Nebojíme se vás natolik, abychom proti vám posílali vojsko. Potřebujeme je na jiné účely, z Kingtownu za vámi vyrazil pomocný sbor. Za dva dny tady bude a musíme jej zničit...“

Krev se mi nahrnula do hlavy. „Poslyš, nemysli si, že si ze mě můžeš dělat legraci! Na jedné straně nás zachráníš a na druhé chceš zničit naše kamarády? Co je to za logiku?“

Chatt se naklonil blíž k mé tváři. „Jsi hlupák, poručíku. Nežádal jsem nikoho, aby lezl do mé země. Ty ses sem dostal, přežil jsi boj a jsi poražen. Tvoji vojáci už nikdy nebudou chtít bojovat proti nám a ty sám se už nevrátíš do těchto míst. Nejste mi nebezpeční - nebezpeční jsou nám ti, kdo přicházejí se zbraní a ještě nedostali ponaučení...“

„Musím tvoji velkomyslnost přijmout. Ale kdybychom byli v jiné situaci, vrátil bych ti tvoji drzost šavlí!“

Chatt Wanner se pousmál. „Kdy a kde budeš chtít, Rossi! Teď ale řekni svým vojákům, aby šli za námi a nebáli se. Vyvedeme vás z bažin. Než zapadne slunce, budete na pevné zemi a budete u potoka, jehož voda se dá pít...“

Muži uvítali tuto možnost s nadšením. Jako by se jim do žil vlila nová krev, šli s optimismem za trojicí. Tři Armini se ani jednou neohlédli, jsme-li za nimi či nikoliv. Ani jim snad nenapadlo, že by stačilo třikrát vystřelit...

Krátce před západem slunce jsme vylezli na pevnou zem. Chatt sesedl s koně a zavedl mne k potoku, kde tekla dobrá sladká voda. Aby mne přesvědčil, že je pitná, napil se první sám. Ale sotva přiložil ústa k vodě, ležel jsem vedle něj a lokal tu chladnou, životodárnou tekutinu jako žíznivý velbloud. Ani naši vojáci se nedali příliš pobízet a hltavě pili. Chatt stál nad nimi a pozoroval je klidně, bez jediného hnutí tváře.

Potom jsme mu složili k nohám všechno střelivo, které jsme měli - oddělil od toho jednu bedničku a podal mi ji. „Je třeba, abyste si nechali trochu nábojů. Ostatní jste vystříleli po povstalcích, budou-li se vás vaši páni ptát. Teď se vyspíte a zítra ráno vás odvedu do vesnice, kde počkáte, až se trochu zotavíte. Doporučuji vám, abyste se tam chovali slušně, je to arminská vesnice a platí tam naše zákony...“

Nestavěli stan, stočili se do klubíčka u ohně a spali tak celou noc. Ráno mne Chatt probudil a dával mi dárek: mého koně, kterého kvůli tomu přivedli až z pastvin. Na můj údiv řekl: „Víme, který kůň je tvůj. Sledovali jsme tě celou cestu...“

Mohl jsem tedy jet s nimi. Vojáci šli pěšky a při tom jim pomáhalo několik arminských jezdců, kteří se kdovíodkud vynořili. Vojáci se těch polonahých mladíků zpočátku báli, ale pak si na ně vcelku ochotně zvykli.

Byl jsem velmi zvědav na vesnici Arminů, ale spatřili jsme před sebou skupinu pravidelně uspořádaných domků s bílou omítkou a červenými střechami, uprostřed s kostelíkem a věžičkou jako někde v Alpách. Na věžičce zaklinkal zvonek a z okopů okolo vesničky vylezlo několik mužů. I tady byli připraveni na případný boj, kdyby se sem zatoulali naši vojáci.

Chatt vjel do nejširší ulice a projížděl jí klidně a důstojně, zdravíc vztaženými prsty pravé ruky lidi, kteří sledovali náš příjezd. Moje uniforma vyvolala trochu zvědavosti, ale vcelku mne lidé považovali za normální přírůstek do domácnosti. U největšího domu Chatt zastavil a krátce pohovořil s nejstarším mužem ze skupiny, která tam čekala. Ten stařec se pak obrátil ke mně a pozval mne, abych přijal jeho pohostinství.

Když došli vojáci, byl pro ně za vesnicí vyhrazen prostor, kde si mohli postavit stany. Okolo jejich tábora sice procházely hlídky, ale dopřávaly jim plnou volnost, jako by patřili k vesnici. Hned přišel i jakýsi lékař, který prohlédl raněné a poskytl jim ošetření.

Když jsem se vykoupal v jezírku za vesnicí a trochu se upravil, abych vypadal jako civilizovaný člověk, prošel jsem se mezi domy a pokusil se navázat styk s místními lidmi. Většinou na moje otázky nikdo neodpověděl, nebo jsem dostával odpovědi zcela nejasné. Bylo vidět, že nejsem místním lidem po chuti, přesto nás všechny ochotně hostili z té trošky, kterou sklidili na svých chudých políčkách.

Navštívil jsem plukovníka. Byl při vědomí a věděl, kde jsme a co tu děláme. Potřásl hlavou a nic neříkal, teprve když jsem mu prozradil, o čem mluvil Wanner, řekl: „Ano, Rossi, to jsem čekal. On je zabije, uvidíš! A pak přijde k nám a bude si s námi přátelsky povídat! To je strašný národ...“

Chatt Wanner přijel třetího dne navečer - přes prsa se mu táhl dlouhý šrám od kavaleristické šavle. Bydlel v pokoji vedle mého a byl zde jako doma. Sotva přijel, odložil leopardí kožešinu a chodil po vesnici bos a oblečen jen do pruhu čistě bílé látky kolem boků jako nejbídnější rolník. V té chvíli by v něm nikdo nehledal válečníka, který právě zničil takové množství vojáků. Jenom na krku nosil osmihrotý kříž z namodralé oceli s červenými kameny - všiml jsem si podobných označení také mezi tetováním na jeho těle, kterého bylo poměrně dost, ale žádné obrázky nahých slečen jako u námořníků nebo trestanců.

„Jak dopadl náš oddíl?“ odvážil jsem se ho zeptat, když usedl na kamennou lavici před naším domem a melancholicky hleděl na tmavnoucí oblohu.

Obrátil se ke mně a zamračil se. „Normálně jako vždycky. Zbylo jich jenom málo, ti ale našli správnou cestu zpět. Vymotají se, není třeba jim pomáhat. Získali jsme slušnou kořist...“

„Mluvíš o vraždění jako o běžné věci!“ vytkl jsem mu.

„Ano, naučil jsem se to. Vy mluvíte o vraždění buď s pýchou nebo s hrůzou, podle toho, zda se ho dopouštíte vy nebo někdo druhý. Ale vraždíte s klidem, který je všední. Ti vojáci se setkali s vesnicí civilistů, kteří snad ani neměli ponětí, že se tady vede nějaká válka. Postříleli všechny, kterým se nepodařilo utéci do džungle. Včetně žen a dětí. Divíš se ještě?“

„Ale co to povídáš, Chatte? Naši vojáci nezabíjejí ženy a děti! Jsme vaši přátelé a chráníme vás, dokonce nasazujeme životy pro vaše blaho! Vím, jak to bylo, když s námi císař uzavřel smlouvu, ale naši vojáci vás mají rád, bojují za vás a vy...?“

Chatt se ironicky usmíval. „Nezvali jsme vás sem! I kdybyste nám opravdu chtěli pomoci, kdybyste nás opravdu chránili! Jsme svobodní lidé a máme své vlastní názory. Je to naše země, Rossi Bartlette a vy jste jenom mizerní okupanti! Až odejdete z naší země, budeme třeba přáteli a budeme společně bojovat proti společným nepřátelům. Ale dokud šlapete svýma špinavýma nohama arminskou zemi, budeme vás bít jako vrahy...“

„Mluvíš jako...“ zarazil jsem se, neboť jsem mu nechtěl nic povídat o Lauře.

„Jako každý čestný Armin. Nevěř nám, Rossi, nevěř žádnému Arminovi. I ti, kdo jsou s vámi a zdají se vám nejlepší, vás zradí, jakmile se jim naskytne první příležitost. Až zakolísáte, až na chvíli přestanete být silní, vrazí vám vaši nejlepší přátelé dýku do zad. Pamatuj si to...“

„Ale vždyť... copak nemůžete pochopit, že jsme silnější a že jenom ve spojenectví s námi je vaše šance?“

„My nechceme nic chápat. I kdybyste tisíckrát měli pravdu, my jsme Armini a máme svoji víru. Ta víra nám říká, že máme vládnout své zemi sami, bez vás. My jsme páni této země i plodů jejich - a kdo sáhne na naši zemi, toho musíme zabít. Nechceme pochopit, co je pro nás výhodné. Chceme svobodu a vybojujeme si ji, nebo padneme...“

„Nenávidíte nás!“

„Nenávidíme.“

„Také ty mne nenávidíš!“

„Tebe ne.“

„Proč? Jsem stejný jako ostatní. Jsem důstojník...“

Chatt mlčel a usmíval se.

„Proč děláš rozdíl...?“

„Já vím.“ řekl, vstal a odešel do domu.

Přemýšlel jsem a cítil zvláštní, neodůvodněný a nesmyslný vztek na toho suverénního mladíka, který byl tak tajemný a při tom tak sympatický. Napadlo mi, že jsme si slíbili souboj a rozhodl jsem se, že si s ním vyřídím účty, pokud možno hned zítra. Nevěřil jsem už tomu, co hlásali naši velitelé - ale byl jsem přes všechno povinen to bránit...

Když jsem ráno vyšel, stál Chatt na dvoře. Byl nahý a poléval se s vehemencí vědry vody, které mu pumpoval desetiletý kluk z domu. Snad to byl dokonce Chattův syn, nevím.

„Chatte! Hej, Chatte Wannere!“

„Ahoj, Rossi,“ smál se, „Pojď se taky umýt!“

„Slíbil jsi mi, že se střetneme v boji! Přišel jsem ti to připomenout. Vem si šavli a postav se mi!“

Chattova rozesmátá tvář zvážněla. Chvíli se mi zdálo, že zesmutněl a že se rozzlobil. Držel v ruce plné vědro vody a mně se zdálo, že se mu ruce chvějí. Najednou mi bez výstrahy vychrstl celé vědro na hlavu a současně se rozesmál.

„Souhlasím, Rossi! Ale ne tady, tady není dobré místo pro vyřizování takových sporů. Vem si koně a vyjedeme si někam, kde se to dá vyřídit mnohem lépe a bez diváků...“

Byl jsem promočený až na kůži a měl vztek. I ten malý kluk se mi chechtal jako pominutý. Sebral jsem svého koně, ale než jsem ho osedlal, byl už Chatt připraven. Bodejť, uvázal si kolem pasu svůj pruh bílé látky, naskočil na neosedlaného hřebce a už se mi jenom posmíval, jak se pachtím s tím nesmyslným postrojem. Šavli při tom držel v ruce a vypadal teď mnohem víc jako pirát.

Vyrazili jsme k jezírku za vesnicí. Chatt zajel až na břeh, tam seskočil a postavil se do střehu. Koně nechal klidně utéct.

„Tady budeme bojovat?“ divil jsem se, „Není to nevhodné?“

„Vůbec ne. Protože tě zaženu do jezera a zchladím ti tam pořádně hlavu! Udělal bys nejlíp, kdyby ses svlékl...“

„Pořádný důstojník se svou uniformou pyšní!“ řekl jsem, ale pro jistotu jsem svlékl kabát.

„Tak jen do toho, chlapče! Když se ti něco stane, ona tě Laura zase sešije dohromady...“

Zatmělo se mi před očima vztekem. Tenhle člověk ke všemu ještě vypátral něco o Lauře! Vrhl jsem se na něj s úmyslem ho rozsekat, ale narazil jsem na žulovou obranu. Chatt mne zatlačil až na břeh a tam kopnutím do břicha srazil do vody. Bylo jí do půli stehen, Chatt tam skočil za mnou a hnal mě až do rákosí, kde jsem se zabořil do hustého bahna a než jsem se vymotal, měl jsem dost po bojové náladě. Za tu dobu mne mohl zabít kolikrát chtěl, ale jenom se smál a dorážel na mne, jako by si hrál.

Hodil jsem šavli na břeh a šel si sednout. Chatt zapíchl svou zbraň do písku a přisedl ke mně. „Šlo by ti to, chlapče, ale na Arminy ještě nestačíš...“

„Co víš o Lauře, Chatte?“ zeptal jsem se.

Chytil mne za ramena a zatřásl se mnou jako s hruškou. „Ty blázne! Copak jsi ještě nic nepochopil?“

„Co?“

„Všechno! Celou pravdu o naší zemi! Tahle země je hrob pro všechny nepřátele, Rossi Bartlette - ale ty nejsi náš nepřítel a my tě nesmíme zabít...“

„Vím, že jsi mi v dnešním boji párkrát daroval život. Ale proč, Chatte? Já bych bodl, kdyby...“

„Tvůj život patří Lauře van Noordenové. Žádný na něj nesmí sáhnout, dokud ty sám svým jednáním nezrušíš její ochranu. Laura nás požádala, abychom ti neubližovali. Jinak bys už byl mrtev.“

„Laura tedy patří k vám?“

„Ne. Ale je princezna z dobrého rodu, který má vážnost a úctu u všech Arminů. Řekla, že si přeje, aby poručík Ross Bartlett žil. Od té chvíle je naší povinností tě chránit, dokud nějakým svým zločinem tuto ochranu nezrušíš. To se nestalo. Proto jsi stále pod naší ochranou a budeme tě chránit dokonce i uprostřed města, uprostřed vašeho tábora...“

Zaťal jsem pěsti. „A co když jsem někoho zabil, Chatte? Byla bitva, co když jsem zastřelil někoho z Arminů?“

„To bylo v boji. I já jsem zabíjel.“

„A kdybych zabil tebe?“

„Můžeš to zkusit. Ale i tak by ochrana platila dál. Vyzval jsem tě, byl to řádný boj. Bojuj jak můžeš, ale varuju tě, aby ses nedopustil něčeho nečestného. Tím by ochrana padla...“

Zamračil jsem se a zahleděl se zlostně na hladinu rybníka. Chatt mi položil ruku na rameno. „Z tebe nikdy nebude vrah, Rossi. Dal jsi život tomu klukovi tam u tábora, i o tom vím. Jiný by ho zabil, tys sehrál nebezpečnou komedii jen proto, abys ho zachránil. Laura věděla, komu dala svoji důvěru...“

„Nechápu vás!“

„Pochopíš. A teď, když nemáš nic proti tomu, můžeme pokračovat ve výcviku se zbraní. Naučím tě několika šikovným výpadům, při dalším souboji se ti to může hodit...“

Po třech dnech jsme opustili vesnici, aniž nám někdo z jejích obyvatel projevil sebemenší známku přátelství. Plukovník Moran se probral z bezvědomí a měl kratší vzrušenou diskusi s Chattem Wannerem. Chatt jej však příliš neuznával a prohlásil mu do očí, že nevyjednává se zraněným zločincem, ale se skutečným velitelem, kterým je Ross Bartlett. Nebylo mi to příjemné, plukovník by mi mohl dost poškodit kariéru, ale kupodivu nebyl vůbec proti a několikrát mne pochválil za rozumné jednání s nepřáteli.

„Z Kingtownu to všechno vypadá jinak. Tady bysme bez dohody byli v pekle dřív, než bysme se nadáli...“

Chattovi jezdci nás doprovodili až na okraj džungle, dokonce až tak blízko, že jsme zřetelně viděli ochranné pevnůstky naší armády. Tam zastavil a zamával na mne, abych k němu dojel.

„Tak jeď, Rossi - a pozdravuj Lauru. Dál s vámi už nemůžu, tam bych byl zase vaším zajatcem. Buď šťastný - ještě se uvidíme...“

„Až se uvidíme, budeme muset být nepřáteli! Raději ne...“

„Ty budeš muset. Já nemusím nic. Uvidíme se ještě.“

Podal mi ruku, otočil koně a kopl ho patami - při tom silně hvízdl na prsty, Armini obraceli a mizeli v džungli.

Ve štábu nás uvítali jako zmrtvýchvstalé. Nikdo nechtěl věřit, že nám Armini darovali život. Plukovník Moran se zachoval neuvěřitelně, všude chválil moji odvahu a rozvážnost, že jsem moudrým vyjednáváním zachránil celý oddíl. Kromě toho líčil pár bitev, na něž jsem se nedokázal upamatovat a v nichž jsme to Arminům natřeli, že se nestačili divit. Příliš mě nezarazilo, že i většina vojáků vykládala o našich vítězstvích neuvěřitelné historky po hospodách a navzájem si svorně dosvědčovala své hrdinství. V rozpacích jsem byl jenom, když jsem měl něco takového potvrdit. Nicméně mi to vyneslo pověst neohroženého bojovníka a po několika dnech povýšení na nadporučíka.

Ale nejdůležitější věc jsem udělal jenom pár hodin po tom, co jsem přibyl do města - navštívil Lauru.

„Pozdravuje tě Chatt Wanner.“ řekl jsem jí, když jsme se pozdravili.

Laura nedala najevo překvapení. „To je od něho hezké.“

„Byl jsem u něho zajat! Odkud ho znáš?“

„Vůbec ho neznám. Je pobočníkem prince Lery a jedním z komthurů řádu, trochu vysoká společnost na mne. Nikdy jsem ho neviděla, aspoň pokud vím...“

„Říkal něco o ochraně, kterou jsi na mne vyhlásila!“

„To jsem dala písemně spojce, která k povstalcům šla. Já se s nimi nestýkám, ani nevím, kde jsou...“

„Nestýkáš? Ale víš, kdo je Chatt, a oni tě dokonce poslouchají, když o něco požádáš!“

„Patřím přece k této zemi! Narodila jsem se v ní a mám tedy právo chránit každého, kdo si to zaslouží...“

„A jak je možné, že vždycky všechno víš? Nebo se bojíš, že bych tě udal policajtům?“

„Ne. Po tom, co jsi nezabil toho zvěda, vím, že nejsi zločinec. Ani vrah, ani okupant. Jsi můj milý...“

„Tak přece jenom všechno víš! Jak dopadla naše bitva, víš samozřejmě taky?“

Usmála se a zavrtěla hlavou. „Kdepak! Teprve teď jste přišli do města, nestihlo se to ještě rozkecat. Přímý spojení s jihem nemám, tím se to dost zdržuje. Ale zítra to už budu vědět...“

Upadl jsem na postel a dlouho jsem se smál.

„Lauro...“ vydechl jsem, „Já tě... já tě miluju...!“

17. března: Lord Oliver při práci

Doktor Lobban si poškrábal počínající lysinu a sundal brýle. Nato se obrátil k Oliverovi. „Abych tak řekl, Vaše Lordstvo, jejich stav je... dosti špatný. Jedinou naději spatřuji v tom, že nesežraly příliš mnoho otráveného pokrmu. A udivuje mne, že se vám podařilo je včas od tohoto úmyslu odvrátit...“

Lord Oliver utajil doktoru Lobbanovi pravý stav věcí, takže vyslechl tuto poznámku bez vysvětlení a bez pozastavení.

„Přes to, že vašim kočkám byla poskytnuta první pomoc,“ hovořil Lobban dále, „Jejich zažívací a střevní trakt je ve značném nepořádku. Dá se říct, že bude delší dobu trvat, než se opět ustálí a bude moci řádně plnit svoje činnosti. Do té doby bude docházet k častým průjmům a hubnutí, provázeným nejrůznějšími dalšími nepříjemnostmi. Je zapotřebí nedávat jim žrát nic dráždivého, zvláště ne mléko a maso. Hlavně rýži, ovesnou kaši, vločky, brambory - to jim pomůže. Jistě uznávám, Vaše Lordstvo, že to všechno dohromady není pro kočku ani zdravá, ani přitažlivá strava. Ale bohužel, je to bezpodmínečně nutné.“

„Ano,“ řekl Oliver, „Děkuji vám, doktore.“

„Škoda, že není možné těm zvířatům vysvětlit, jaká je jejich situace a čeho se mají vyvarovat. Kdyby se ta věc stala před dvěma měsíci, byl bych mohl v té věci zakročit, měl jsem totiž pomocníka, který byl schopen zvládat divoké šelmy jenom zvukem svého hlasu. Zdálo se mi, že se s nimi dokáže domluvit...“

„Enkru Westona.“ řekl klidně lord Oliver.

Doktor Lobban sebou trhl. „Vaše Lordstvo ho zná? Prosím vás, co se s ním stalo?“

„To bych sám rád věděl. Můžete mi říct, kdy jste Enkru viděl naposledy? Bylo to někdy v lednu, ne?“

„Ano. Byl v zahradě, ale u mne se stavoval jen krátce a dal mi knihu, kterou si vypůjčil. Chtěl si půjčit ještě něco, ale potom si to rozmyslel a řekl, že přijde za tři dny, bude-li chtít Dot. Chodil totiž s takovou blonďatou holčičkou v bílém kabátku a občas ji vodil k nám do zahrady. Bylo to moc milé dítě - Mulligan s ní mluvil ještě nedávno, když tam byla. Já jsem od té doby neviděl ani ji, ani Enkru. Moc mě to mrzí, rád bych se s ním zase viděl. Domnívám se, že by mi měl poslat aspoň pozdrav, když nemůže přijít, ale...“

„Enkra je toho času hostem státní polepšovny.“

„Kde? Za co? Takový hodný a šikovný kluk! Co udělal?“

„Přesně tytéž otázky znepokojují i mne. Mluvme na rovinu, doktore - jistě jste pochopil, že tahle otrava osmi koček není jen obyčejná záležitost...“

„Měl jsem ten dojem od začátku! Mám za to, že Vaše Lordstvo chápu - byl jste nedávno na návštěvě v Arminu, barone? Poznám to podle vašich vlasů a podle chování, nehledě na pleť, která nese jasné stopy silného opálení. Domyslel jsem si, že by tyhle roztomilé malé šelmičky mohly docela dobře pocházet odtamtud. Tím je jasné, proč byly otráveny - byl to pokus překazit Vašemu Lordstvu něco, co s nimi připravovalo. A udělal to někdo, kdo ví, že tyhle kočky nemají v Londýně rovných...“

Oliver vážně pokýval hlavou. „Přivezl jsem je, abych použil jejich služeb při pátrání po Enkrovi. Zdá se, že někdo nechce, aby tady byly...“

„Uvědomujete si, mylorde, že ten, kdo se pokusil zabít tyhle kočky, nemá daleko ani k vraždě člověka?“

„Uvědomuji.“ lord Oliver vytáhl z kapsy revolver a položil ho na stůl, „Nikdy nechodím beze zbraně.“

„Doporučoval bych to.“

„Zítra dopoledne si dovolím vás navštívit. Kdyby to bylo možné, rád bych si promluvil s tím ošetřovatelem Mulliganem. Třeba ví něco, co by nám pomohlo...“

„Budeme se těšit, Vaše Lordstvo.“ řekl doktor Lobban.

17. března tedy předjel Oliverův elegantní automobil před vchod do zahrady a dva mladí muži vystoupili. Oliver vyhlížel jako gentleman, včetně buřinky na hlavě, aktovky a stočeného deštníku. Taky Romeo měl v ruce brašnu, ale pohříchu byl v ní pouze složený a k akci připravený samopal, který mohl kdykoliv rychle použít. Buřinku ani deštník nenosil, konečně byl jen řidičem a tajemníkem svého pána.

Nejdřív se prošli zahradou, prohlédli zvířata a velmi se pobavili jejich skotačením. Potom zašli do administrativní budovy a dali se ohlásit u doktora Lobbana. Očekával je - po referátu o zdravotním stavu Murriho koček je vzal s sebou znovu do zahrady a zavedl k Mulliganovi. Ten právě něco dělal v tygří kleci, takže šli do temné chodby, kudy tak často chodil Enkra. Romeo se trochu bál, když vstoupili mezi klece, ale Oliver bez rozmyšlení přistoupil, s tichým klidnícím mručením prostrčil ruku mřížemi a nejbližšího tygra pohladil. Ten si to nechal líbit a Mulligan udiveně vyhlédl ze sousední klece. „Pánové jsou z Arminu?“

„Lord Oliver Monroes a pan Romeo da Campa.“ představil doktor Lobban, „Rádi by si s vámi pohovořili o jednom svém známém...“

„O Enkrovi? Ovšem, velmi rád...“

„Jak to víte?“ ptal se Oliver s úsměvem.

„Pohladil jste tygra. To dovede na světě jenom Enkra.“

„Nejen on, pane. Jsem částečně Armin. Můj bratranec Roger je tam narozen - a právě on mne posílá, abych se pozeptal...“

„Taky bych rád věděl, co se s Enkrou stalo. Ta jeho kamarádka Dot říkala, že si s ní dal schůzku tady u tygří klece. Ale nepřišel. Nikdo ho od té doby neviděl.“

„Je v polepšovně.“ řekl Oliver.

Mulligan uchopil pevněji násadu koštěte a zamračil se. „Kdo vám tohle nalhal? Ten kluk nic neudělal, Vaše Lordstvo - bez ohledu na to, co si o tom myslíte vy!“

„Myslím si totéž. Domnívám se, že se stal obětí nějakého spiknutí. Dokonce jsem slyšel, že v den, kdy byl viděn naposledy, zachránil před utopením malé dítě nějakých emigrantů z nejchudší čtvrti. Pak ho hned zavřeli. Já hledám toho, kdo je tím vinen.“

Mulligan chytil Oliverovu ruku jako do svěráku a stiskl. „Vaše Lordstvo, až ho najdete, přiveďte mi ho sem! Já pustím svoje kočičky a uvidíme, co z něho zbude!“

„Jste poctivý člověk, Mulligane,“ řekl lord Oliver, „Kdybyste byl někdy v nesnázích nebo bych pro vás mohl něco udělat...“

„Ale, co já, já nic nepotřebuju! Spíš by potřebovala pomoct vdova Wardová, ta co nám půjčila toho psa na odchování malýho Kwarra, jestli víte. No, Kwarr je tenhle velikej tygr - můžu vám ho pustit, on nic neudělá, jenom se mazlí...“

Romeo se tvářil trochu nejistě. Na kočky si zvykl, ale rozumné tygry odmítal uznat a i nadále se bál. Oliver však velkopansky kývl, jako by se to rozumělo samo sebou a když Kwarr vyběhl, sehnul se k němu a mazlil se s ním jako s domácí kočkou. Romeo ho samozřejmě taky pohladil a když seznal, že je pouze ochočený, polekal se ještě víc a začal podvědomě hledat možnost útěku.

„Tak ta vdova Wardová,“ pokračoval Mulligan, „Ona je moc chudá a ten příjem za půjčení psa jí moc pomáhal. Platíme ho i teď, i když vlastně fenu nepotřebujeme. Ale paní Wardová má pořád ještě veliký nesnáze, byla nemocná, upadla do dluhů a teď se bojí, že ji věřitelé vystěhují z domku...“

„Čím byl její muž?“

„Nějakým majorem - padl v Indii někde u Madrásu,“ vzpomínal Mulligan, „Přesně to nevím.“

„Nevadí, to zjistíme. Romeo, poznamenej si to.“ Romeo na ta slova vytáhl z kapsy notes a zapsal si tam poznámku.

„Velice rád bych se dozvěděl něco o té Dot. Jak se jmenovala celým jménem? Kde bydlela, nevíte něco?“

„Nevím, pane. Chodila vždycky s Enkrou. A my po pravdě řečeno, nevíme ani kde bydlel Enkra. Chtěli jsme se po něm poptat, ale... Londýn je velkej...“

„Nemáte to poznamenáno vy, doktore?“

„Ne. Enkra se vždycky nějak objevil, on nejezdil autobusem jako normální lidi, ale běhal celou cestu, i v zimě a mrazu pěšky. Uměl běhat tak, že jsem tomu nechtěl věřit. Vyšetřoval jsem ho a vím, že měl nádherně vypracované tělo...“

Romeo se trochu usmál, ale Oliverovi se nezdálo, že by pro Enkru bylo nenormální nechat se vyšetřovat veterinářem. „A ta Dot, neptala se po Enkrovi?“

„Ptala. Byla tady od té doby třikrát a vždycky se vyptávala. Naposledy to bylo asi před třemi týdny...“

Oliver potřásl hlavou. „Dobrá - až zase přijde, dejte jí tuhle navštívenku.“ vytáhl lísteček s baronskou korunkou, „Ať mne laskavě navštíví, chtěl bych se s ní setkat. Je zřejmě poslední, kdo Enkru viděl na svobodě...“

„Moc bych si přál, pane, aby se Enkra dostal zas ven! Nevěřím tomu, že něco udělal. Udělejte pro něj, co budete moct...“

„Udělám, pane Mulligane.“ podal mu Oliver ruku, „Jsem už taky trochu Armin a my máme ve zvyku prosazovat svá práva. Děkuji vám a až se něco dozvím, podám vám zprávu...“

Vrátili se do administrativní budovy. Dr. Lobban na chvíli odešel a pak je pozval do ředitelovy kanceláře. Oliver šel, Romeo se zdvořile omluvil, že si raději ještě jednou prohlédne zahradu. Na nějaká úřední jednání nebyl moc zvědav.

Ředitel přijal Olivera velmi přívětivě. „Byl bych šťasten, kdyby se Vám podařilo obnovit svobodu toho chlapce. Doktor Lobban vám už jistě řekl, a já to plně potvrzuji, že nám velice pomohl v naší obtížné a velmi těžké práci. To, že zachránil tygří mládě, je pro nás neobyčejně cenné jak morálně, tak finančně. Nemusím vám zastírat, že naše hospodářská situace není nejlepší a že zdar našeho díla závisí z velké míry na státních dotacích, o nichž se má v nejbližší době rozhodnout... Bohužel obávám se, že situace nijak nenasvědčuje, že by se vláda rozhodla věnovat své peníze na rozšíření a zvelebení naší zahrady...“

Oliver si přetřel nos dlaní. „Státní dotace? Znáte někoho z těch lidí, na kterých závisí jejich udělení?“

„Ne, bohužel. Je to velmi nepříjemné, Vaše Lordstvo, ale neznám se blíže s nikým z vládních kruhů...“

Oliver si sevřel čelo rukou a chvíli hleděl na stolní desku jako u vytržení. Ředitel potřásal hlavou, nechápaje, co to jeho host dělá. Najednou se Oliver vymrštil.

„Dovolíte, pane řediteli, abych tady chvíli úřadoval?“ ptal se a současně sundával ozdobný kryt psacího stroje. Ředitel se mu neodvážil odporovat. „Přivolám sekretářku...“ nabídl, ale Oliver se jenom zasmál.

„Umím psát na stroji! Svého času jste dal Enkrovi takovou kartičku, volnou stálou vstupenku do zahrady. Mohl byste mi tři takové věnovat? Vyplním si je sám...“

Ředitel potřásl hlavou, sáhl do zásuvky a podal Oliverovi tři tuhé kartičky. Oliver natočil jednu do stroje a napsal: Lord Oliver baron Monroes, na druhou Miss Elissa Rowcastlová a na třetí Miss Clarence Rowcastlová. Potom sebral list papíru s hlavičkou zoologické zahrady a napsal:

„Dovolujeme si nabídnout tyto dva lístky jako projev upřímné úcty a uznání k Vašemu Lordstvu.

Za ředitelství:“

„Podepište to!“ přistrčil papír řediteli. Sám dal do stroje obálku a napsal na ni: „Lord Cecil Emery Gunthelmoore, Londýn.“

„Tímto způsobem bude udělení dotací zajištěno. Je zapotřebí už jenom malé a zcela jednoduché manipulace. Já vezmu tento dopis a ty dvě vstupenky a odvezu je strýčkovi Cecilovi - lordu Gunthelmoorovi. Ty dvě slečny jsou jeho vnučky, jedna má tuším deset a druhá sedm let. Strýček Cecil neměl rád ani jedno ze svých pěti dětí, ale ve vnučkách se přímo vidí a má je raději než své lovecké psy, což je co říct. Prokázat laskavost jeho vnučkám znamená vzbudit dobrou náladu Jeho Lordstva...“

„Ano, samozřejmě...“ pokyvoval hlavou ředitel a nechápal nic.

„Strýček Cecil vás samozřejmě pozve na večeři. Zajistím to tak, aby byl současně přítomen lord Oswein Connely Gladstone, jeden z té rodiny Gladstonů, jistě víte. Strýček Cecil vás seznámí s lordem Gladstonem a vy se připravte na to, že lord vás seznámí s dějinami Liverpoolského závodiště koní. Doporučuji vám nastudovat si přehled o tom, kdy jaký kůň vyhrál a podtrhat si červenou tužkou, kdy to byl kůň lorda Gladstona nebo jeho předků a příbuzných...“

„To mi nebude dělat potíže. Sám mám rád koně.“

„Pochybuji, že je budete mít tak rád i po přednášce Jeho Lordstva. Já osobně jsem po dvou hodinách diskuse měl dojem, že kůň je nejodpornější zvíře na světě. A to přitom koně přímo miluji, zvláště ty svoje...“

Ředitel se povinně zasmál.

„Doporučuji vám nezmiňovat se o dotacích, dokud o tom nezačne strýček Cecil. Potom se tvařte, jako byste tím lorda Gladstona vůbec nechtěl obtěžovat. Vlastně on vás ani nenechá protestovat, vůbec vás celou dobu nepustí ke slovu. Strýček Cecil ho upozorní, vy pokud možno přikývněte. Lord Gladstone je strýcem někoho z té komise, tuším že Radcliffa, takže už to té komisi dá příkazem. Kdyby mu nechtěli vyhovět, navštíví jednoho po druhém večer doma a bude tak dlouho chválit závodní exempláře ze své stáje, až všichni umdlejí a slíbí mu i modré z nebe. Zaručuji vám, že ta dotace dopadne - v případě neúspěchu si dovolím zaplatit tyhle tři lístky ze svého. Mimochodem, ten třetí je pro mne, občas se sem zajdu podívat...“

„Vaše Lordstvo, ať budete chtít cokoliv, bude mi potěšením vám to dát! Děkuji vám tak, jako jsem ještě neděkoval nikomu a prosím, abyste nás navštívil, kdykoliv budete chtít...“

Oliver se zdvořile loučil. Ředitel ho vyprovázel málem až před bránu a vrátnému nařizoval, že přijde-li ještě někdo, kdo bude vypadat jako Armin, ať je bez rozmyšlení a bez vstupenky okamžitě předveden k němu a představen. Enkra i Oliver se ukázali být pro zahradu skutečným požehnáním.

„A kam teď?“ ptal se Romeo, když už zase jeli.

„Na oběd. Po obědě pojedeme do Military Clubu. Tam musíme zjistit, kde sloužil major Warde a kde padl. Nemýlím-li se, u Madrásu bojoval také lord Thomas Mellwille, můj prastrýc. Ty ho neznáš, starý generál s šedivým knírem. Když nebude v Military Clubu ani v nějakém jiném, budeme k němu muset zajet domů a to znamená spoustu skotské whisky. Máš rád skotskou, Romeo?“

„Řekl bych, že ano!“ souhlasil Romeo nadšeně.

„Fajn, tak budeš nasávat i za mne. Strýček Thomas mi vždycky nalévá kotlíky a sám to pije jako vodu. To je taky zvyk z Indie, tam se prý musí pořád pít, aby člověk nezašel, a voda je zdravotně závadná. Takže se pije whisky...“

V Military Clubu si nechali přinést staré záznamy snad o každém vojákovi, který padl kde na světě za zájmy britského Impéria od časů Viléma Dobyvatele. I majora Warda tam nalezli a Oliver s radostí konstatoval, že to byl důstojník brigády jeho strýce generála Thomase Mellwilla.

„Strýček Thomas bude mít velikou radost!“ řekl a vyrazili.

Sir Thomas byl členem několika úctyhodných klubů, ale v žádném z nich se nenacházel, takže jeli do jeho paláce na předměstí. Uvítal je starý sluha ve vojenské uniformě z časů krále Edwarda a uvedl dále do salonu, kde seděl starý pán a četl Timesy. Když spatřil Olivera, přímo explodoval nadšením, vrhl se k němu, objal jej a stiskl v náručí a potom mu dlouze a široce líčil, jak se na něj těšil a jak je mu líto, že se tak dlouho neviděli. Hned jim nalil po žejdlíku skotské, jak Oliver předpokládal.

„Přišel jsem, strýčku, abych si poslechl něco o tvých zážitcích z bojů v Indii! Byl jsem nedávno dosti blízko, v Arminu, a moc by mě zajímalo, jak ta válka vypadala tehdy, když jsi ještě...“

Sir Thomas do sebe obrátil skleničku a znovu si nalil. Oliver zapomněl Romea upozornit, že generál má jedno oko skleněné - toto oko nechal vytřeštěné přímo na Romea, zatímco druhým na Olivera šibalsky zamrkal. „Ať do mě hrom uhodí, jestli je to pravda! Olivere, ty že by ses zajímal o moje zážitky z války? Vždycky jsi ostře odmítal o tom cokoliv poslouchat, nevěřím, že by tě to teď zajímalo. Já vím, že mě rodina považuje za starého omezeného tupce, který umí jen žvanit o válce - ale řekni na rovinu, co mi chceš a nedělej ze mne hlupáka!“

„Tak na rovinu, strýčku. Chci skutečně vědět něco, co se stalo v Indii - u Madrásu. Byl v tvé brigádě nějaký major Warde, Josuah Warde. Padl tam.“

Strýček Thomas se na chvíli zamyslel. „Warde, no ovšem! Byl tam - ach, to byl veliký lotr a strašný opilec! Říkal jsem mu: nechlastej tu režnou jako vodu! Žádný opilec není milý našemu pánu Bohu a uvidíš, ty uličníku, že Pánbůh tě potrestá a že se buď uchlastáš, nebo tě v opilosti propíchne nějaký povstalec...“

„Zajímavé. Upil se nebo ho probodli?“

„Umřel na tyfus.“ řekl sir Thomas a znovu se zhluboka napil, „Ale to je jedno. Umřel v nemocnici, dostal tam tyfus, když se léčil na rozdrcenou nohu. Jo, přesně tak to bylo.“

„A co měl s nohou?“ ptal se Romeo zvědavě.

„Šlápl mu na ni slon. Bylo to, když jsme obkličovali povstání bandy Uctívačů Ohně. Měli tam chrámového slona, ten zdivočel a jak utíkal, šlápl na Warda, kterýho předtím jeden ničema praštil válečným kyjem po hlavě. Mysleli jsme, že budou muset Wardovi nohu amputovat. Naštěstí pak umřel na ten tyfus - a dobře mu tak. Jo, musíme tam všichni, mladý může, starý musí...“

Romeo byl u vytržení nad přesnými znalostmi starého pána. Zato Oliver se nějak ošíval. „Čemu říkáš Uctívači Ohně, strýčku?“

„Takoví blázni votrhaní v oranžovejch ručníkách! Pořád jenom mlátili do bubnů, řinčeli o sebe miskama na kafe a řvali. Museli jsme je z toho hnízda vyhnat, aby dali pokoj...“

„Možná to byli oddaní Agniho, boha ohně. Ale oheň je jednou z inkarnací Višnua, Nejvyšší Osobnosti Božství...“

„Jo, to už mi tam vysvětlovali mockrát. Ani jednou jsem to nepochopil. A co vy se tak najednou zajímáte o majora Warda? Vždyť po něm nezůstala ani památka!“

„Zůstala po něm vdova. Má nějaké drobné problémy. Poslyš, strýčku, ty máš jistě dobrou paměť!“

„Co je to za otázku?“ sir Thomas se trochu rozzlobil, neboť pochybnosti o své dobré paměti považoval za drzou urážku.

„Totiž ti pitomci na úřadu pro válečné penze tvrdí, že Warde zemřel jako major; ale ty přece dobře víš, že byl těsně před smrtí povýšen na podplukovníka. Jeho vdova to ovšem ví. Potřebuje peníze a tak žádala, aby penze byla dorovnána, neboť samozřejmě, penze po podplukovníkovi je vyšší než po majorovi a ona ten rozdíl moc potřebuje...“

Sir Thomas opět šibalsky zamrkal jedním okem. „Potřebuje, říkáš? A co je s ní? Jak ses s ní seznámil, vůbec?“

„Pátrám po chlapci, který se jmenuje Enkra Weston. Byl nespravedlivě uvězněn a je třeba zjistit, proč. Ta žena s ním také jednala a byla k němu hodná. Chci jí pomoci...“

Sir Thomas vypil celou sklenici whisky najednou. „No ovšem!“ vybuchl, „Samozřejmě vím, že byl Warde povýšen! Jak bych si to nepamatoval - oni na to ti pitomci zapomněli? Co se jim neřekne, to taky neudělají, aby je hrom...“ vstal a přistoupil k telefonu. „Já jim tam udělám pořádek!“

„22-86544-66.“ řekl Oliver, nahlížeje do notýsku.

Sir Thomas vytočil číslo. „Dejte mi velitele! Hned!“

„Ano, pane. V jaké věci?“

„Důchody! Ale okamžitě, k sakru!“

„Zajisté, pane. A kdo je tam?“

„Generál Thomas lord Mellwille!“ zahulákal sir Thomas.

V minutě byl spojen na někoho dalšího, kdo se představil: „Berrington. Co si přejete, prosím?“

„Poslyšte, vy hromští idioti, prý jste odmítli přiznat vdově Wardové penzi po jejím muži! Co to slyším? Jak se opovažujete tvrdit, že Warde padl jako major, když si já jasně pamatuji, že byl povýšen na podplukovníka? Tak co?“

„Dovolte, pane?“ vyjevil se Berrington, „O co se jedná? Já nic nevím, o jaký případ...“

„To je chyba, že nic nevíte!“ vztekal se starý pán, „Právě vy byste měl vědět všechno, právě vy! Neměli byste čekat, až vám já všechno řeknu, mladý muži! Od kdy jste ve službě?“

„Od roku 1947!“ řekl Berrington zmateně.

„A to se vůbec opovažujete se se mnou bavit, vy štábní kryso? Dejte mi svého velitele!“

„Pana přednostu? Ale pan Granby je velmi zaneprázdněn...“

„Granby?“ potřásl hlavou sir Thomas, „Takový malý, zrzavý, kudrnatý, vyhlíží jako Irčan! Je to ten zatracený lotr?“

„No... malý je a trochu zrzavý... abych řekl pravdu, už moc vlasů nemá. A že by...“

„Tak to je on! Kdepak! Poručík Granby, pitomec a nepořádník! To nemůže být nikdo jiný, dejte mi ho!“

Berrington jenom něco zakoktal.

„A zrovna se podívejte na ten případ! Podle vás major Warde zemřel v nemocnici v Madrásu na tyfus, když mu předtím rozšlápl nohu slon. Je to jasné?“

„Ne. Jaký slon?“

„Indický! Takový s chobotem a dvěma kly, člověče, neviděl jste nikdy posvátného slona?“

„Ne! Já... a kdy se to mělo stát?“

„27. října 1922 odpoledne po třetí hodině, zrovna v tom největším horku.“

„Ano, pane, chápu,“ vzdechl Berrington, „Najdu to. Přepojím vás na pana Granbyho...“

Pitomec a nepořádník Granby se ozval v několika vteřinách.

„Tady je generál Mellwille. Pamatuješ se ještě na mě, ty jeden zatracenej irskej špindíro?“

„Prosím?“ podivil se pan Granby, „Nemám jaksi dojem...“

„Tak ty nemáš dojem?“ zařval sir Thomas, „A na to, jak jsem tě seřval kvůli těm zašmeleným botám, si už nepamatuješ? Jak se ti ztratilo pět tisíc párů vysokých bot pro sipáhíe v jedenadvacátém roce? Máš už, chlapče, myslím sklerózu!“

„Já...“ bylo slyšet, jak Granby polyká dech, „Já už vím - vy jste generál Mellwille, ovšem, už si vzpomínám. Ale já myslel, že jste už dávno mrtev, pane generále...“

„Chachá! Já tedy ne, ale Warde je mrtev a ty jsi zfušoval jeho penzi, což není hezké, můj milý! Ocenil jsi ho jako majora a on to byl zatím podplukovník, když zemřel! Byl přece povýšen po té bitce, jak mu stoupl na nohu slon - ještě ses tomu chechtal jako kočkodan, když jsem ti to povídal, ty štábní kryso! Říkal jsem ti, že bys měl jít taky občas do první linie, abys viděl...“

„Ano, pane,“ řekl Granby nadšeně, „Pamatuji se. Ale Warde přece nebyl... on byl majorem a ne...“

„Co to plácáš? Já to musím vědět, ne? Ty jsi to tak zfušoval, nebo ti před tebou! Ale já mám paměť dobrou, já si všechno pamatuju a moje neomylně trestající ruka dopadne i na tu tvou zrzavou hlavu, jestli to okamžitě nedáš do pořádku!“

„Ano, už to docela chápu, pane generále. Píšu si: major Warde se povyšuje na podplukovníka a rozdíl penze se poukáže jeho vdově. Ale jak to provedeme, když byl ten Warde v té době majorem teprve dva měsíce, to nevím...“

„Cože?“ zeptal se sir Thomas, „Jen dva měsíce? To tam musíte mít zase nějaké zmatky, k čertu!“

„No, už jsem to opravil. Zajistěte to, Berringtone, ať to máme z krku! Sir Thomas Mellwille - ano, osobně to zjistil. Vyrovnáme to, pane generále, spolehněte se...“

„No, jen aby!“ bručel starý pán, „Co si neudělám sám, to není! Zkontroluji si to, Granby!“

„Bez obav, sire.“

„Dobrá - děkuji ti, Granby, byl jsi vždycky nejlepší voják! Měl jsem tě rád, víš o tom? Na naší armádě stojí sláva Impéria, to jsme dobře věděli my staří vojáci a tak to musíš taky opakovat těm mladým. Sbohem, Granby, a kdybys něco potřeboval, stav se někdy u mne...“

Generál položil sluchátko a otřel si z čela pot. „Ach, ti mladí důstojníci! Sami nevědí, co chtějí a zapomenou všechno na světě. Nebýt mé paměti, která mi ještě pořád skvěle slouží, tak nevím, kam by to vedlo!“ pohlédl na Olivera a Romea a zamračil se. „A co jste to vy vlastně chtěli, pánové?“

Neboť jeho paměť pracovala velice dobře, pokud se jednalo o věci vzdálené víc než padesát let od současné chvíle. Kdyby se byl Oliver zeptal, co měl generál včera k večeři, nebyl by mu starý pán uměl odpovědět.

„Já jsem Oliver,“ řekl mladý lord, „Děkuji ti, strýčku, paní Wardová ti bude vděčná...“

„Aha. No, to nic. Je třeba dělat dobré skutky. Teď, když jsem starý, nic jiného už mi nezbývá...“

Paní Wardová dostala doplatek rozdílu, aniž se kdy dozvěděla, kdo byl jejího štěstí strůjcem. Zoologické zahradě byla přiznána dotace a ředitel se stal blízkým přítelem lorda Gladstona.

18. března: Agent v zajetí

Ještě doma v Arminu viděl Enkra některé části seriálu o kapitánu Klossovi, polském agentovi v německé armádě za II. světové války. Tento hrdina jednou ztratil spojení na své nadřízené a tak z dlouhé chvíle vypátral a vyhodil do povětří tajnou nepřátelskou továrnu i s celým osazenstvem. Tento nápad se Enkrovi velmi zalíbil, jakož i ostatním jeho přátelům. Nyní se ocitl v podobné situaci sám a přemýšlel intenzívně, co vyhodit do povětří v případě, že by na svoji existenci musel upozornit.

Uvažoval, zda by neměl přece jenom přijmout nabídku pana Branga a stát se jejich „ochráncem“ - po propuštění z vězeňských zdí by přece mohl bez větších nesnází uprchnout kamkoliv, aniž by hleděl na sliby dané správě věznice. Dle kodexu sliby dané nepřátelům není třeba dodržet a chce-li být někdo ortodoxně čestný, může se slibu zbavit likvidací osoby, která jej neprozřetelně přijala. Jediná nesnáz spočívala v nutnosti udělat nějaký nepřátelský čin proti Enricovi a to Enkra nepovažoval za správné.

Dne 18. března se stala věc, která měla chovancům zpestřit jednotvárné dny se školní docházkou, která byla na úrovni o dva stupně nižšího ročníku, než kam patřili. Bylo to velké koupání, které se provádělo téměř pravidelně jednou za tři až čtyři týdny. Enkra se koupal rád a na osobní čistotu si dost potrpěl, ale nepředstavoval si svoji očistu jako hromadnou koupel v bazénu polepšovny s oprýskanými dlaždicemi a vrstvou špíny na podlaze i zdech, po níž následovalo něco ještě odpornějšího: stříhání. Enkra to už vytrpěl a již tehdy měl upřímnou snahu zatočit s tou zatracenou bandou, která ho vězní. Ale tehdy přemohl svou nechuť a podrobil se jim.

Dnes šli s Enricem. Svlékli se v šatně a dali hadry na vozík, na němž je bachař odvážel do odvšivovací komory. Pak vešli do místnosti s bazénem a čekali, až jim bude dán povel ke vstupu do zelenavé, desinfekcí páchnoucí vody. Enkra prskal jako kočka, všechno tohle mu bylo odporné. Kluků pořád přibývalo, rozhlíželi se jeden po druhém a když si navzájem řekli pár cynických vtipů, obrátilo se ostří jejich vtipnosti na Enkru, který byl pro to svým vzhledem nejvhodnější.

„Heleď, a proč ty nemáš na těle normální khérku, jenom tyhlety divný obrázky?“

„To je Arminské rituální tetování. To nosí každý z nás.“

„Hele, s tím bych se zrovna nechlubil! Na ten váš Armin brzo skočí naše armáda a budete plný blech! Srovná ho tak, že tam zbydou jenom chatrče a spáleniště...“

„Takovejch už pár bylo,“ řekl Enkra klidně, „Všichni skončili jako potrava pro supy...“

„Hele, nevytahuj se! Seš malej smrad a budeš dělat ramena? Dám ti do tlamy, až se ohneš...“

A učinil tak. Což činit rozhodně neměl - Enkra jej zachytil za ruku a zkroutil, kluk zařval a sletěl přímo do bazénu.

„Weston, nervat se!“ zaječel dozorce, sledující skupinu bedlivým zrakem, „Nebo dostaneš výprask!“

„Odpusťte, prosím,“ uklonil se Enkra, „Už se to nestane...“ Zřejmě jen náhodou při tom posunul nohu dozadu ke klukovi, který jej odzadu rýpl do žeber. Bohužel se ten kluk neudržel na okraji bazénu a pleskl za prvním.

„Hele, já ti dám mlátit mý kámoše!“ vyjekl jiný kluk a hnal se na Enkru, což okamžitě zavdalo příčinu jiným třem, aby mu šli pomoci. Záměr byl jasný: vyprovokovat rvačku, kterou by vyhrál z moci úřední dozorce ozbrojený karabáčem. Enkra to sice pochopil, ale neměl jinou volbu než tu čtveřici zneškodnit a to nemohl jinak, než že je naházel dolů do vody.

„Tak, a už toho mám dost!“ rozkřikl se bachař. Kluci se rázem rozestoupili a okolo Enkry vzniklo prázdno. Dozorce tam vpadl, rozpřáhl se a švihl Enkru přes tvář. Rozsekl mu ji - na kůži se objevila krev. Enkrovi zelenavě zaplálo v očích, celý se skrčil a když muž znovu zvedl bičík, vymrštila se Enkrova ruka a bič se kolem ní omotal.

„Tohle ti vrátím!“ řekl Enkra drsně a hrdelní „r“ v jeho hlase výhružně zadrnčela. Bachař se pokoušel mu bičík vyškubnout, Enkra ho kopl bosou nohou do břicha a vytrhl bičík sám. V mžiku jej držel v ruce a úzký konec dvakrát zasvištěl vzduchem. Bachař s oběma tvářemi rozťatými klesl na kolena a skučel bolestí.

Z druhé strany se blížil další dozorce s bičem. Enkra se k němu natočil a než po něm stačil švihnout, vrazil mu ve skoku hlavu do žaludku jako beran. Ta rána přirazila chlapa ke stěně, zahekal, Enkra odskočil, uchopil ho za ruku a škubnutím mu ji zkroutil, načež jej kopancem do zadnice poslal hlavou proti zdi. To vše se stalo během pár vteřin, pak se střelhbitě otočil a postavil se opět prvnímu dozorci, který se zvedl na nohy a útočil. Enkra ho chytil za ruku a přehodil přes hlavu do bazénu.

Dveře do místnosti, kde byl holič, byly otevřené. Enkra si přesně pamatoval jak to tam vypadá, takže vpadl jako puma a po cestě smetl dalšího bachaře, který se tam bavil s holičem. Udeřil ho loktem do žaludku a pak hranou dlaně do týla. Teď už stál proti němu jen holič, který se předvídavě ozbrojil břitvou. Enkra ho udeřil přes zápěstí bičíkem, ale ničema nechtěl břitvu pustit, naopak ještě jí mávl proti Enkrovi. Uměl s břitvou asi zacházet, byl to konečně jeho každodenní nástroj. Enkra s ním necítil žádné slitování a když holič mávl rukou proti jeho hlavě, zachytil ji a použil hmatu, který nepatřil k čistým - prudce škubl a vykloubil ji v rameni. Holič zařval a břitva mu vypadla z ochromených prstů - klesl na kolena a s řevem se svíjel. Enkrovi napadlo, že je jeho povinností toho lumpa zabít, ale tentokrát se rozhodl být milosrdný a nechal ho žít.

Vedly odtud dvě cesty: jedna přímo na dvůr pobočními dveřmi, druhá chodbou do bloku C, kde Enkra ještě nikdy nebyl, ani Enrico či jiný z kluků. Enkra chtěl zkusit napřed cestu přes dvůr a pokusit se uprchnout přes zeď, dveře na dvůr však byly zamčené. To ho nemohlo zadržet, bylo tu okno, proti obvyklým zvyklostem nezamřížované. Enkra se vymrštil na stůl a kryjíc si hlavu rukama, skočil přímo proti skleněným tabulím. Už v Černé Lilii se naučil proskakovat sklem a při filmování to několikrát provedl, takže v tom měl praxi. Oproti filmování neměl tentokrát chráněné ruce a byl nucen rozrazit sklo lokty, aniž se příliš pořezal. Ale podařilo se mu to a vyletěl přímo na dvůr, kde skončil přemetem, aby si moc nenatloukl.

Náhlé objevení se chovance na dvoře, kde v té době neměl co dělat, upozornilo dvojici strážných se služebním vlčákem, kteří procházeli okolo bloků. Psovod okamžitě pustil ohromného tmavého psa, který se s elánem a hlučným štěkotem pustil za Enkrou - ten ho však přivítal ostrým zavrčením, šelma se zarazila téměř uprostřed skoku a udiveně zakňučela. Enkra k němu přiskočil a pohladil ho po tmavé hlavě, pes mu olízl ruku a postavil se mu po bok, ochoten bránit ho třeba proti vlastním pánům. Ti zůstali zkoprnělí - nejen že se pes zarazil před cizím člověkem, dokonce se na něj někdo odvážil sáhnout a pohladit ho, což ti chlapi neudělali snad celý život! A pes ho poslouchal! Chlapům přeběhl po zádech mráz - psovod hvízdal na píšťalku, ale silnější než to bylo tiché zavrčení, které vydal Enkra. Statečný pes vyletěl proti dozorcům a rozehnal je jako vrabce. Jeden z nich vystřelil nazdařbůh ze samopalu, kulky rozryly hlínu na dvoře, ale nikomu neublížily.

Enkra se rozběhl ke zdi - než se k ní však dostal, zarachotil znovu samopal, tentokrát odjinud a přesněji. Kulky vyryly spršku prachu z kamenné zdi a Enkra si svůj záměr radši rozmyslel, neboť tušil, že by střelec neváhal ho ze zdi sestřelit. Rozběhl se tedy směrem k bloku C - nevěděl, co tam hledá, snad doufal nalézt nějakou lepší cestu ven.

Blok C byl od ostatních částí věznice oddělen stavebními příčkami, v nichž byly jenom jedny dveře v každém patře, neustále zamčené a opatřené železnými pláty. Enkra to nevěděl, nikdy tam nebyl. Taky se jim vyhnul a nevstoupil dveřmi, ale vpadl dovnitř oknem, které nebylo opatřeno mřížemi. Ocitl se v místnosti, připomínající hotelový pokoj luxusní kategorie - ani by nevěřil, že se něco takového ve věznici nachází. Pokoj nebyl obýván a zdálo se, že je prázdný dlouho, neboť na všem byly bílé potahy, aby se nábytek nepoškodil.

Dveře byly zamčeny, Enkra se však rozběhl a vyrazil je váhou svého těla. Ocitl se na chodbě a přivítal ho mnohohlasý zděšený křik. Po chodbě vedl dozorce s hrubou a nelítostnou tváří oddíl dívek v šedivých uniformách a s „podškubanými“ vlasy. Byly ve stáří od deseti do patnácti let jako kluci. Když spatřily Enkru, zařvaly všechny najednou leknutím. Nebylo divu, nahý a podezřele vyhlížející cizinec s hnědou pletí a divokým tetováním pro ně nebyl obvyklou podívanou. Enkra okamžitě zjistil situaci - ale současně pochopil dozorce, že mezi nimi dojde k boji.

Dozorce měl bič, Enkra ten svůj někde zahodil, aby nepřekážel při výskoku na zeď. Dozorce měl mimo to služební kurs sebeobrany a strach z Enkry, o kterém už cosi slyšel. Přesto se chtěl vyznamenat, takže ho musel napadnout. Enkra uchopil jeho ruku a přehodil chlapa přes záda na zem. Bosou nohou mu dupl do obličeje a pokusil se vzít mu bič, ale chlap ho uchopil za nohu, zakroutil, Enkra udělal salto a rozplácl se na zemi. V mžiku byl opět na nohách, muž však již znova útočil a tentokrát ho Enkra úderem hlavou do žaludku narazil na zeď, odskočil a zasadil mu ránu sevřenou pěstí do brady. Chlap se zapotácel jako opilý, přesto stál i nadále na nohou a chtěl se bít dál. Byl to tvrdý chlapík a zřejmě dostal v životě již řadu těžkých ran, které vesměs vydržel. Tentokrát se však bolest snoubila se vztekem, že s ním tak cvičí malý kluk. Vrhl se na Enkru ještě jednou a tentokrát dostal do brady Enkra - odletěl pořádný kus a zarazil se až o protější zeď, ale když proti němu bachař vyletěl, vrazil mu Enkra do břicha obě nohy špičkami napřed, nabral ho a přehodil přes hlavu. Mužova hlava zaduněla o dlaždičky, Enkra vyskočil a opět čekal na útok. Muž se zvedl, koukal na Enkru s tupým vztekem, ochoten zlikvidovat to drzé stvoření jediným mávnutím silné ruky. Ale Enkra se vymrštil a čelem mu vrazil do tváře. Mužova hlava zaduněla tentokrát o zeď a pak se ten tuhý chlapík konečně bezvládně svezl na zem.

Dívky ani nedýchaly - takový boj ještě žádná z nich neviděla. Zato Enkra dýchal těžce jako lokomotiva.

„Výtečně.“ řekl pan John Guswell Brang.

Stál v chodbě a usmíval se, za ním se šklebili dva dozorci s revolvery namířenými na Enkru.

„Skvělé,“ řekl Brang, nepřestávaje se usmívat, „Teď ale zvedneš pěkně ruce nad hlavu. Dostaneš pouta, aby ses necukal...“

Enkra váhal. Měli revolvery, ale...

„Nemusí tě zastřelit. Jenom ti třebas prostřílí nohy, abys nemohl utéct. Bude to nepříjemné. Radši poslechni...“

Enkra váhavě zvedl ruce. Zezadu k němu dvěma skoky přiběhl další dozorce a zacvakl mu na rukou ocelová pouta. Enkra se nebránil, pohlédl na něj jen velmi pohrdavě.

„Přesvědčil jsem se, že jsi vskutku šikovný! Až příliš šikovný. A moc rád se pleteš do věcí, které ti mají zatím zůstat skryty. Touláš se po místech, kam nemáš přístup a biješ lidi, kteří jsou starší a úctyhodnější než ty. To od tebe není pěkné...“

Enkra se přezíravě usmál koutkem úst. „Potrestal jsem ty, kteří si zasloužili trest.“

„Tím zřejmě myslíš chudáka holiče. Tušil jsem, že ti nebude sympatický. Ale copak je to slušné, zlámat mu ruku za takovou maličkost?“

„Je lepší mít ruku zlámanou, než se navěky smažit v pekle!“

Tuhle myšlenku ovšem pan Brang nepochopil.

„Můj pán Šrí Nrsinha-dév je nesmírně trpělivý a laskavý, ale až se zjeví ve Své vznešené nádheře, bojím se, že tenhle barák i ti chlapi dopadnou daleko hůř! Já jsem pouze Jeho pokorný sluha...“ Enkra natáhl spoutané ruce před sebe, „ale byla mi svěřena povinnost trestat nehodné a hříšné...“

Tato slova neřekl Brangovi - říkal je skupině děvčat, která ho ulekaně a nechápavě pozorovala a která se nikdo nenamáhal zahnat mimo dohled. Taky to patřičně účinkovalo, vyděsily se.

„Bez těch komedií!“ řekl Brang, „Divadlo bude později, hochu. Teď pojď pěkně s námi...“

Bachaři obklopili Enkru a vedli ho chodbou pryč. Brang šel před nimi a zamířili do jeho kanceláře.

„No, chlapče, vypadá to s tebou špatně. Moc špatně, hůř než ještě dneska ráno. Chtěl jsem tě informovat, že jsem podnikl jisté kroky, aby se vyjasnilo tvoje uvěznění a z kompetentních míst jsem dostal příslib, že můžu tvoji situaci poněkud zlepšit v případě, že se toho ukážeš hoden. Ale to, co jsi provedl teď - no nevím, nevím! Ta naděje se stává velice nereálnou, bohužel! Utíkat a rvát se s dozorci, zmrzačit někoho? To je špatné!“

Enkra mlčel a tvářil se hrdě a nepřístupně.

„Poslouchej, nechceš si promluvit aspoň trochu rozumně? Uznávám určité tvoje zvláštnosti a jsem ochoten zapomenout na všechno, co jsi provedl a jednat s tebou slušně. Ovšem...“

„Můj život není ve tvých rukách. Sloužím Bohu, ne tobě.“

„Já jsem ale také věřící, chlapče! Chodím každou neděli do kostela a platím pravidelně velké částky na chudé! Možná je to pro tebe málo, ale...“

„Jak tedy můžeš věznit lidské bytosti za mřížemi?“

„Svět není tak jednoduchý, jak si ty představuješ! To, že jsi byl uvězněn za dost... zvláštních okolností, ještě neznamená, že všichni tady jsou nevinní! Mnozí mají na svědomí závažné přečiny a nikdo jim nemůže pomoci!“

„Já ano.“

„Cože?“ Brang se orientoval s obtížemi, „Jakým způsobem?“

„Dotekem své ruky.“

„To dost dobře nechápu.“

„Jsem zasvěcený bojovník. Jestliže podám někomu ruku, potom tím okamžitě ruším dosavadní reakce za jeho činy a osvobozuji ho. Pokud ovšem od té chvíle bude sloužit Pánovi a ne své hlouposti. Vím, že mnozí to nepřijmou, ale to je jejich riziko...“

„Dotek tvé ruky...“ Brang se přemohl, aby se nezačal smát, „Máš ve svoje schopnosti dost velkou důvěru...“

„To je omyl a smyslový klam. Ve skutečnosti se nic neděje z mé vůle, ale z vůle Pána. Já nikoho neočišťuji ani nezatracuji. Jen sloužím Pánovi a nabídl jsem Mu svoje tělo. Proto může Pán trestat mýma rukama - a také očišťovat.“

„A proto máš samozřejmě schopnosti, které přesahují normální lidskou sílu, rychlost a tak, že?“

„Nevím přesně, co vy lidé považujete za normální. Jsem bojovník a dělám, co umím. Někteří lidé také bojují dobře.“

„Jak si to vysvětluješ, služebníku Boží?“

„Jsou v moci démonů, kteří jim propůjčili svoji sílu.“

„Ty se ovšem démonů nebojíš.“

„Slouží Bohu stejně jako já, jenom jiným způsobem.“

„Opět nějak nechápu.“

„Ti lidé žijí ve smyslovém klamu, kterému se říká mája. Jsou velmi pošetilí a odmítají se oddat Nejvyšší Osobnosti Božství. Proto Pán posílá různé démony, kteří jim nabízejí smyslový požitek a oni za něj oddají těmto démonům. Přesto však jejich služba nakonec prospívá Pánovi, i když oklikou a ne přímo.“

„Hleďme! Co si myslíš o mně?“

„Ty, pane, jsi musel být v některém ze svých předešlých zrození velkým a mocným démonem. Z toho důvodu jsi dostal jako reakci být v tomto těle. Avšak podařilo se ti setkat se se mnou a já jsem ti podal informaci o tvém skutečném postavení věčného služebníka Božího. Tím jsi učinil první krok k osvobození.“

„Zajímavé. Jaké by měly být ty ostatní kroky?“

„Nejvhodnější by bylo, kdybych tě osvobodil z tohoto těla. Vy lidé říkáte „zabít“, ale i to je jen klam. Když Ardžuna zabíjel své nepřátele, současně je tím osvobozoval z jejich pokleslého postavení a umožnil jim reinkarnovat se v lepších zrozeních...“

Brang hbitě uvažoval. Co slyšel, bylo samozřejmě neobvyklé, ale nebylo to zcela nesmyslné. Byl to jen jiný pohled na věc - bylo třeba rozhodnout, jak toho využít.

„Každý, koho zabiješ, je tím současně osvobozen?“

„Samozřejmě nikoliv. Kdybych zabil někoho ze své vůle, potom to bude zločin a já za něj dostanu karmu - dost krutý trest. Pokud je to vůle Nejvyšší Osobnosti Božství, potom tím konám oddanou službu a jsem tím pádem bez veškerých reakcí.“

„Hm... takových jako ty je u vás víc?“

„Všichni, kdo dostali poznání.“

„Všichni jsou ochotni zabíjet ve jménu božím?“

„Někteří neznají přesně Pánovu vůli. Ti potom konají činnosti, jejichž dosah není dostatečně jasný. Možná se domnívají, že jsou v Pánově službě, ale mýlí se a slouží svým smyslům.“

„Jak se to pozná?“

„Podle toho, že bojovník nemá ze svých činů žádný prospěch.“

„Nepovídej! Slyšel jsem, že berete válečnou kořist!“

„Ale neponecháváme si ji pro sebe. Část odevzdáváme nadřízeným, část světcům a kněžím podle svého zaměření. Teprve ze zbytku žijeme. Člověk má právo brát si svůj podíl z Pánova majetku, ale ne víc, než potřebuje. Je lépe odříkat si a brát si méně...“

„Takhle uvažujete všichni?“

„Některé je třeba vychovat. Nemají ještě dostatečné poznání. Ale to není žádná chyba. Postupně pochopí...“

„Nepochybuji, když jim to budeš vysvětlovat ty. Tak teď dobře poslouchej: Co bys dělal, kdybych i já chtěl sloužit Božstvům?“

„Přijal bych tě jako svého bratra. Ale ty to neuděláš.“

„Víš toho o mně dost, abys to mohl posoudit?“

Enkra zaváhal. Byl to zcela nový pohled na věc. Ale byl opatrný: „Chceš mi něco říct?“

„V této zemi je mnoho lidí pod vlivem démonů, jak ty říkáš. Přestupují zákony lidí i Boha. Proto přišli sem a já je zkouším převychovávat. Mnozí chápou velice těžko. Myslíš, že než jsi sem přišel ty, byl tady někdo na čisté duchovní úrovni?“

„Obávám se, že ne...“ zaváhal Enkra.

„Tak vidíš. Co jsem s nimi měl dělat? Ostatně, jak můžu vědět, jaký jsi ty a jaké jsou tvoje povinnosti v tomto zrození?“

„Už jsem ti přece řekl...“

„Ale co jsi udělal? Smlouváš se s da Campou proti mně! Místo co bys nám pomohl, bouříš se a utíkáš! A proč? Protože chceme, aby ses podřídil kázni, která tady platí pro všechny!“

„Porušili moje kastovní předpisy! Ten šúdra, kterému jste dovolili stříhat lidem vlasy, se chtěl dotknout mé hlavy!“

„To je trest za přestupky, které jsi spáchal. Nebo víš jistě, že jsi nikdy neudělal nic špatného? Proč bys jinak byl v tomto těle a nikoliv na nějaké duchovní planetě?“

Enkra opět zapochyboval. A bylo to na něm vidět.

„Dobře mě poslouchej, Enkro Westone! Jsi jeden z nejlepších služebníků Pána, ale některé z tvých činů nejsou správné. Také ty zasloužíš trest - a je lepší být potrestán nyní a tady, než ve tvém příštím životě. Nebo tomu tak není? Můžeš mi zaručit, že jsi se nikdy v životě nedopustil žádného přestupku?“

„Ne. To nemůžu.“ připustil Enkra.

„Uvažuj o tom. Zasloužíš si, abys byl trestán!“

Enkra ztěžka dýchal. Něco na tom ovšem bylo.

„Teď tě odvedou do samovazby a tam vyčkáš, až rozhodnu. Asi tě budu muset potrestat bičem. Ale ty samozřejmě vydržíš, jsi zasvěcený bojovník. Vydržíš všechno, že?“

„Je to má povinnost.“

„Ano, ovšem. No, tak můžeš jít. Dozorci tě odvedou.“

Enkra se nechal odvést bez odporu. Brang se za ním díval a potřásal hlavou. Vrchní dozorce, který byl rozmluvě přítomen, ale nezasahoval do ní, koukal dost vytřeštěně.

„Myslíte si, že je ten kluk normální, pane?“

„A víte, že ano? Jenom myslí jinak. Naučili ho to.“

„Co s ním chcete dělat?“

„Zkrotit. Šelmy se taky krotí, to se nedá nic dělat. Nebudu mu rozmlouvat jeho přesvědčení, že je seslán z nebe, aby trestal hříchy lidstva. Dokonce mu sem tam šikovně přihraju někoho, kdo si zaslouží potrestat. Uvidíme, co dokáže...“

„Zní to pěkně. Ale chce zabít taky vás...“

„Z těch zmetků, co jich máme plnej barák, touží po mojí krvi každej, kdo má trochu hrdosti. Většinou je to blbá a zbytečná touha. Občas dostanem nějakou opravdovou osobnost - třebas toho da Campu. A sem tam nám pošlou hvězdu jako je Enkra.“

„Zahráváte si, pane. Jestli ho nezvládnete...“

„Nemějte obavy. Do měsíce bude jako beránek...“

Noc strávil Enkra v samotce, aniž by mu dali cokoliv na spaní nebo přikrytí. Okno bylo navíc rozbité, takže dovnitř mohl vnikat vzduch, který 19. března nebyl ani trochu teplý. Celé zařízení samotky se skládalo z dřevěné pryčny a kbelíku. Enkra nedostal ani žádný oděv a pro zimu nemohl spát. Ani nechtěl, neměl čas spát. Přemýšlel o tom, co se s ním stalo a jak by měl vyřešit situaci, která vznikla.

Modlil se dlouho a vášnivě, ale neměl pocit, že by mu to mohlo pomoci. Volal Boha, ale ten k němu nepřicházel. Enkra věděl, že nepřijde, nemůže přijít. Nepochyboval o Pánovi, ale byl pln pochybností o sobě. Brang věděl, jak zasáhnout a zasáhl přesně. Meditací je možné realizovat podobu Boha jen tehdy, má-li člověk klidnou mysl, Enkrova mysl byla rozbouřená a plná zmatků. Volal a prosil, ale odpověď nepřišla.

Kdyby se nacházel doma v Arminu, uměl by si poradit - naléhavě potřeboval rozmluvu se svým guruem, duchovním učitelem. Třeba by stačil jen Roger nebo Jackie, a kdyby ne, jistě by věděli, za kým z četných kněží a osob s duchovním poznáním zajít. Další možností bylo poradit se s Písmy, ale ústavní knihovna určitě neobsahovala žádné podobné spisy. Enkra si vybavoval v paměti žalmy Davidovy, knihu Kazatel, dopisy svatého Pavla - nepamatoval si Bibli celou jako někteří kamarádi, jakž takž uměl Bhagavad-gítu a začínal studovat Šrímad Bhágavatam, ale prozatím v tom nedosáhl žádných velkých úspěchů. Nic z toho, na co si vzpomněl, mu nepomohlo.

Meditoval o tom, že možná Brang má skutečně pravdu, že jeho přítomnost na tomto místě a v tomto čase má jiný smysl, než jaký tomu doposud přisuzoval. Věděl, že nějaký účel jeho uvěznění mělo a něco zcela jistě bude muset udělat. Ale co to je, nevěděl. Musel postupovat s co největší opatrností a každý svůj čin řádně promyslet a vyjasnit si, je-li v kvalitě dobra či vášně nebo dokonce nevědomosti.

Ráno mu v rámci trestu dali k snídani jen kus tvrdého chleba a kávu, místo níž mu mohli raději dát sklenici čisté vody, aspoň by neměla tak odpornou a hnusnou chuť. Enkra neřekl ani slovo, zpřelámal chleba svými silnými zuby a zhltl, vypil půl esšálku „kávy“. Pak jej střežili samopalem, než si dal nasadit pouta.

Zavedli jej však ne na dvůr, ale do místnosti vedle bazénu. Byl tam i holič s rukou v sádrovém obalu a ředitel Brang. Výkonu ponížení se ujal jeden z dozorců, což ostatně nemělo na kvalitu práce vliv. Enkru ostříhali dohola, na ostatní se zatím nedostalo a bylo to odloženo, než najdou někoho, kdo by to chtěl a uměl provést. Enkra to strpěl bez nejmenších projevů nevole; věděl, že se spoutanýma rukama by stejně nemohl nesouhlas patřičně skutkově podložit.

Teprve pak ho vyvedli na dvůr, kde už ve vzorném tvaru stálo celé osazenstvo bloků A a B. Obyvatelky bloku C Enkra nikde nespatřil, jako ostatně nikdy předtím. Všiml si Enrica, který stál v první řadě a pozoroval ho podmračeně, ale nehnul ani brvou a Enkra nevěděl, co si myslí. Někteří kluci vtipkovali na Enkrův účet a dozorci jim to dovolili. Enkru ale nemohlo nic urazit, zejména ne posměch čándalů.

Uprostřed dvora postavili asi metr vysoké pódium připomínající katův pranýř z historických filmů. Na dvou žerdích byla upevněna příčná tyč, k níž Enkrovi připoutali ruce, aby stál napjat téměř na špičkách. Prozatím se tomu jenom smál, neboť si vzpomněl, že podobnou šibenici postavili k bičování v jednom filmu a pak na tom příčném břevnu oběsili kata a hlavního padoucha. Bylo by velmi zábavné, kdyby tam visel pan Brang!

Jak tam Enkra stál, obrácen obličejem do rohu mezi bloky B a C, obrátil oči stranou a díval se do oken. Zdálo se mu, že dívky, které tam bydlely, ho pozorují, potají a daleko od mříží, aby je nikdo neviděl. Usmál se na ně, když mu na záda dopadla první rána - nic jiného pro ně udělat nemohl.

Začal si tiše zpívat. Mantru Nrsinha-dévovi, jako vždy, když se bál a bylo mu zle. Když nemohl sám nic udělat, svěřil se do ochrany Pána. Bude-li to Jeho vůle, potom mu pomůže. Jestliže ne, pak se nedá dělat nic, jenom se pokusit přežít.

Bič jej mechanicky, lhostejně švihal přes záda. Enkra cítil bolest, ale skousl si spodní ret a hleděl upřeně na střechu bloku C, kde poskakovali a tahali se vrabci. Malí roztomilí ptáčkové - ani je nemá nikdo rád, stejně jako Enkru. Napadlo mu, že jestli zemře, převtělí se do zvířete, třeba v takového malého ptáčka. Poletí pryč z tohohle zlého světa. Nahoru, daleko nahoru, kde je modré nebe a jiní ptáci, zlaté slunce a...

„Počkej, k čertu!“ vykřikl jeden z dozorců a vyskočil na lešení - bachař s bičem se zarazil v pohybu a otíral si pot z čela. Druhý odhrnul Enkrovi víčko z oka a potřásl hlavou.

„Nech toho, už omdlel! Kolik jich dostal?“

„Nevím, nepočítal jsem to. Ale neřekl ani slovo, bestie jedna mizerná! Ani jednou nezařval...“

„Odneste ho na ošetřovnu. Myslím, že má dost.“

Pan Brang sledoval exekuci z první řady. Mlčel.

Enkra se probudil ve vězeňské nemocnici. Nacházela se také v bloku C, v nejvyšším patře, kde ani okna nebyla zamřížovaná. Vedle na lůžku ležel nějaký kluk, který pozoroval Enkru vyděšeným pohledem. „Viděl jsem, jak tě bili... Ty seš... opravdu jsi toho tolik vydržel?“

„Musel jsem... nechtěli přestat...“

Kluk chvíli váhal. „Ty, hele - já půjdu do špitálu do Londýna. Chtějí mě tam ke zkoumání. Můžu pro tebe něco udělat?“

Enkra zvedl hlavu. „Dokážeš jim utéct? Aspoň na hodinu?“

„Jasně!“ zazubil se kluk, „To je hračka, já už utekl víckrát!“

„Tak fajn. Utečeš a napíšeš dopis - Jackovi Therlowovi do Kingtownu v Arminu, Zahradní 15. Pamatuješ si to?“

„Jo. Kingtown, Zahradní 15, Jackie Therlowe. A dál?“

„Napíšeš mu, že jsem tady. Hlavně tam musí být, že se to jmenuje Muttoncorn. Musejí se dozvědět, kde jsem. Zvládneš to?“

„Hravě. Všechno jim napíšu.“

„Budeš to muset poslat... letecky. Máš peníze?“

„Bez starosti. Umím si je sehnat.“

„Může to stát hodně! Až přijdou kamarádi, vrátí ti to. Moji kamarádi, Armini. Všechno ti vrátí, neboj se...“

„No bóže! Jsme přeci kámoši, ne? Až budeš velikej a budeš mít kluka, tak si to třeba s mým klukem vyrovnaj, ne?“

„Dík,“ zašeptal Enkra, „A co ti vlastně je?“

„Ale - tvrděj, že prej mám HIV pozitivní. Taková blbost, ne? Doktor v Londýně má zjistit, kde jsem k tomu přišel. Ale je to nesmysl, jenom je mi občas trochu špatně...“

Enkra něco říkal, ale chlapec mu nerozuměl, bylo to arminsky. Potom opět upadl do mrákotného bezvědomí.

Toho kluka odvezli o tři hodiny později. Na otázku odpověděl, že se Enkra ještě neprobral...

19. března: Paul v noci

Paul nosil střevíčky s jehlovými podpatky, což nebylo ještě příčinou, aby při chůzi dělal nějaký zvláštní hluk. I v „jehlách“ dokázal při svých obchůzkách klouzat tiše jako kočka a bedlivě pozorovat zrakem i sluchem vše okolo sebe. Neměl teď žádné úkoly, Oliver ani Romeo nevěděli, kde najít nepřátelský štáb Scigallů a bylo třeba čekat, až ničemové znovu udeří. Oliver, Romeo i Murri zachovávali největší obezřetnost - Paul byl odeslán do tajného bytu v jiné části města, aby se nestal nápadným.

Toho večera „šmíroval“ ulice v Soho a pak v blízkosti City, což ještě neznamenalo větší bezpečnost než v zlopověstné čtvrti - jak už i Paul věděl, Londýn není to klidné a důstojné město, které bylo za krále Edwarda a krále Jiřího a královny Viktorie a vůbec, podle toho, který a jak starý pamětník to vykládal.

Po ztemnělé ulici šla dívka a na rozdíl od Paula rytmicky klepala podpatky, takže ji slyšel, i když šla pořádný kus před ním. Podle rytmu podpatků také poznal, že zaváhala, má-li jít dál; pochopil proč, pod jednou lucernou se flákala skupina opilých mládenců podezřelého vzhledu a tmavší pleti v oděvu sešitém ze starých vojenských uniforem a vyřazených oděvů z vetešnictví. Dívka se přesto odhodlala a vystoupila ze stínu pod tuto lucernu - dva z mladíků jí zastoupili cestu a jeden ji oslovil, ovšem Paul neslyšel, jak.

Paul neslyšně klouzal blíž a blíž - pochopil, že došlo ke konfliktu a rozhodl se jít na pomoc, jak mu velela vrozená čest. Bylo jasné, že dívka se snaží s partou rychle rozejít, ale kluci mají opačné úmysly. Bylo jich pět a obstoupili ji tak důkladně, že se jich bez použití násilných metod nemohla zbavit.

„Pusťte mě!“ slyšel Paul její hlas, „Nechte mě, já...“

Byl už dost blízko, aby mohl říct: „Vodprejskněte, panstvo, nebo s váma zatočím! A fofrem!“

Nejsvětlejší z mládenců se otočil a násilím soustředil pohled na rušitele. Dívka snědé pleti ve výstředním oblečení se mu zřejmě nijak zvlášť nezamlouvala, proto pravil slušně: „Ty špinavá štětko cikánská, táhni než tě...“

To „než tě“ bylo doprovázeno pádně dopadající dlaní. Jenomže malá hnědá ručka chytila tu dlaň pevně jako svěrák a cikánská štětka pozvedla silného mladíka od země a přes hlavu ho složila na zem, až to zadunělo. Zahekal a ztratil elán.

Nejbližší z povalečů chytil Paula zkušeným pohybem za šíji a hodlal mu stisknout krk. Paul ho uchopil za palec pravé ruky a zakroutil, až to křuplo. Chlap zařval, pustil ho a nebránil se, když mu Paul zkroutil ruku za záda a pak ho nakopnutím do zad poslal hlavou proti zdi.

„A vaše papíry, mládenci!“ zahučel Paul tím nejdrsnějším hlasem, jakým to šlo, „A pokud možno rychle, než vám pomůžu!“

„Fízl!“ hlesl jeden z party a dal se na kvapný ústup do nejbližší temné uličky. Druzí zaváhali, ale pak se unisono vrhli na Paula. První dostal do zubů a do břicha současně, takže už víc nepotřeboval, s druhým Paul zametl dlaždice chodníku. Nikdo další už neprojevoval iniciativu a všichni rychle mizeli.

„Máte štěstí, že mám dobrou náladu!“ řekl Paul, „A ty pojď!“

Vzal dívku za ruku a táhl ji pryč. Obával se, že by se tu mohli objevit skuteční policisté, jimž by musel možná něco dlouho a velmi komplikovaně vysvětlovat - o což nestál.

Dívka byla ještě o pořádný kousek menší než on a zjevně vyjevená, zřejmě jí ještě nikdo nepředváděl karatistická cvičení. Teprve o kus dál se odvážila říct: „Děkuju vám... opravdu, slečno, moc vám děkuju...“

Paul se rozesmál. „A jak bys teprv děkovala, kdybys věděla, že nejsem holka! Co je to za rozum toulat se po nocích?“

„Já jsem přijela odpoledne z Manchesteru! Hledám ubytovnu... já se v Londýně nevyznám...“

„Neboj, já taky ne. Pro dnešek tě nechám přespat u sebe. Když se nebudeš bát...“

„A čeho? Když se umíte tak bránit...“

„To u nás umí každej...“

Považovala to za žert. Paul ji přivedl na parkoviště, kde stála žlutě natřená hranatá motorka a ze zápěstního chrániče vytáhl klíček. Zastrčil jej na patřičné místo a nastartoval. „Naskoč na to!“ zavelel a posadil se dopředu. Dívka se mírně divila.

„Dobře se drž!“ řekl a současně motocykl nadskočil jako jankovitá koza a rozletěl se noční ulicí. Dívka se trochu bála, když se hnali nesmyslnou rychlostí nočními ulicemi, o vlas se vyhýbali různým překážkám, předjížděli vše, co jelo v jejich směru a v zatáčkách se nebezpečně vyklápěli. Strach ji přešel, až když vjeli otevřenou brankou do zahrádky malého domku a pak dalšími otevřenými vraty přímo do garáže. Tam Paul málem zastavil o zeď, ale dopadlo to dobře.

„Nikdy jsem neviděla nikoho, kdo umí tak dobře jezdit jako vy!“ řekla dívka s upřímným obdivem.

„Ale jo, já jezdím dobře,“ rozesmál se Paul, „Nikdy mě nikdo nepředjede...“

Vyšli z garáže a Paul zavřel vrata i zahradní branku. Potom chvíli naslouchal u domovních dveří, odemkl a vstoupil. Domek měl kuchyni, koupelnu a předsíň, dva pokoje. V jednom bydlel Paul, druhý byl zařízen, ale nežil tam nikdo, Oliver s ním počítal pro případné posily z Arminu. Teď se to znamenitě hodilo, neboť Paul otevřel dveře a ukázal: „Tady budeš spát!“

Dívka nahlédla dovnitř. „To není správné! Vy spíte v takovém obyčejném pokoji... Nemáte tady žádné pohodlí a já...“

„Já už jsem taky spal pod stromem ve stepi nebo v jeskyni ve skalách. A několik základních informací: Okamžitě mi přestaň vykat a vezmi na vědomí, že nejsem holka, ale arminský důstojník. Možná vypadám trochu nezvykle, ale vím, proč.“

Dívka na něj vytřeštila oči. „Ne! To není možný!“

„Ale jo. To je docela normální.“

„Ale vždyť vypadáš... ta postava a...“

„Plastické vložky. Uvnitř po granátu. Když bude nejhůř, sáhnu takhle... podívej, tohle vajíčko je ruční granát. Zatáhneš za tu šňůrku, hodíš... Nepřítel se chvíli diví, ale brzo přestane.“

„Ty máš s sebou zbraně?“

Paul otevřel kabelku a vysypal svoje revolvery. „Zatím si to prohlídni, než se převleču.“ zašel do svého pokoje, otevřel ještě dveře a dodal: „Ale nestřílej z toho! Jenom z tý s tlumičem, to není tak moc slyšet...“

Dívka si rozmyslela střílet i z pistole s tlumičem. Nikdy předtím nedržela zbraň v ruce a nechtěla ani teď.

Paul se vrátil za chvilku, oblečen do riflí a trička. Umyl si líčidlo s tváře a vlasy zčesal dozadu, takže vypadal celkem normálně. A smál se, když se divila. „A uděláme si něco k večeři! Pojď mi pomoct, já na to vaření tolik nejsem...“

Šla s ochotou, neboť měla hlad.

„Ty vlasy jsou pravý, nebo je to paruka?“

„Můžeš si to zkusit...“

Skutečně ho zatahala za vlasy. „To je divný!“ řekla a on to tentokrát nekomentoval.

„Jak se jmenuješ?“ zajímal se.

„Goldie.“

„Gold je zlato! Krásný jméno. Doma mám zlaté doly.“

Údivem pustila nůž, kterým krájela salám. „Co že máš doma?“

„Zlatý doly. Aspoň doufám, že mi je zatím nikdo nevybral. Ale asi ne, to bych si s ním vyřídil...“

„A co máš doma ještě? Stříbro? Diamanty?“

„Stříbro ne, tam moje území nesahá. Diamanty někde možná jsou, ale kdo to má kopat? Všichni jsou moc líný...“

Smála se a potřásala hlavou. „Jak tobě říkají?“

„Paul. Mrzí mě, že nemám tak pěkné jméno jako ty, Zlatko.“

„Stačí!“ řekla a on chvíli nevěděl, jestli myslí jeho jméno nebo cibuli, kterou krájel na ten salám.

„A co tady děláš? Armini prý nechodí jenom tak po světě! Ty asi taky ne, s tím arzenálem a převlékáním za holky...“

„Mám tady nějakou práci. Ale teď mám právě volno, na ničem nedělám. Uvidíme, co budou chtít...“

S elegancí sobě vlastní rozbíjel vejce pažbou revolveru. Byl to jeho zvyk, i řízky naklepával tou těžkou pažbou dragounského koltu, zatloukal jím hřebíky a opravoval postroj koně. Tento zvyk mělo ostatně víc kamarádů, aniž by dbali opatrnosti a zdravého rozumu. Pak vylil vajíčka na pánev se salámem, sýrem a nasekanou zeleninou a dal to všechno smažit na elektrický vařič. Zlatka se zatím pokoušela uvařit čaj na vařiči lihovém, který byl pro ni neznámé konstrukce a tak jej málem přivedla k výbuchu.

„Co tady vlastně chceš dělat, v Londýně?“ ptal se Paul.

„Mám tady pracovat v textilce. Neboj, zítra odejdu a najdu tu svoji ubytovnu. Musím, nebo bych tu práci nedostala. Nechali by mě a našli si jinou, holek na práci je dost...“

„Nechoď nikam. Textilku nech textilkou a internát internátem. Bydlet můžeš u mě a najíš se taky. Já mám peněz, to bys neřekla!“

„Nemůžu tě přece jen tak vyjídat!“ bránila se, aniž by jí to bylo příliš proti mysli. Paul se jí líbil a nebylo divu, byl to hezký chlapec a jeho způsoby i řeč vyvolávaly důvěru.

„Můžeš všecko! Každý je pánem svého osudu. Zůstaneš tady, dokud nebudeš mít mého pohostinství dost.“ Myslel to upřímně - Zlatka se mu velice líbila a bylo to ještě přirozenější, neboť to byla dívka opravdu hezká a neměla ty nemožné způsoby arminských dívek, jaké bylo lze pozorovat u princezny Asthry a jiných podobných.

Seděli proti sobě a večeřeli. Občas se podívali jeden na druhého přes stůl a snažili se přemáhat smích, aniž věděli proč.

„Měl by ses dát ostříhat.“ řekla a Paul se tomu dlouho smál.

25. března: A stále se nic neděje

„... jelikož bezbožnost v Impériu neustále vzrůstá a stává se téměř pravidelným zjevem, což je pro každého, kdo se rozhodl sloužit Bohu na nebesích, nesmírně nebezpečnou skutečností, provokující nás k boji proti každému bezbožníkovi! Zajisté dojde ke střetnutí sil Dobra a Zla, a bude to střetnutí sil mocnějších než jsme viděli až doposud. Ať si každý sám rozhodne, na které straně bude stát!

V té souvislosti bych chtěl připomenout, že z důvodu vnášení zmatku do společenství je bezpodmínečně nutné, aby se copánek na temeni (tzv. šikha) stal odznakem osob duchovně vyspělých a nikoliv aby ji nosil každý, kdo si vzpomene nebo se mu to líbí. Je povinností bojovníků dohlížet na to, aby šikhu nosil jenom ten, kdo byl obdařen duchovním poznáním a ten, kdo toto poznání nemá, aby šikhu zásadně nenosil, neboť...“

Sir Roger se pohodlně opřel a hluboce se zamyslel. Na textu se mu doposud něco nelíbilo, ale to se vypiluje, s textovým editorem to není žádný problém. Škoda, že se s lidmi nedá zacházet jako s texťákem. Něco poopravit, přesunout, případně smazat. Lidí bez duchovního poznání, kteří soustavně odmítají Rogerovy dobře míněné výtky, je pořád hodně...

Na odpoledne svolal schůzku velitelů kingtownské sekce Černé Lilie. Ctihodní náčelníci se velmi podivili vzhledu Harky Alligera, který přišel mezi prvními. Černý náčelník, který až dosud vyhlížel zcela neutrálně a mohl s klasickým kudrnatým účesem vystupovat jako černoch z Afriky či Ameriky, změnil účes velmi radikálně: hlavu měl téměř vyholenou a ponechány jenom přesné ornamenty, kteréjistě něco znamenaly, aniž by kdo věděl co. Kluci přemohli svoje dobré vychování, které brání bojovníkům zmiňovat se o účesech a vyzvídali, ale řečný a velmi přátelský Harky tentokrát nechal záležitost otevřenou a odpověděl, že jim udělá přednášku později. Roger, Jackie a někteří jiní sice tušili, že to nějak souvisí s kultem Woodoo, ale nemohli si to nijak ověřit. Harky naléhal, aby se raději projednávala záležitost Enkry Westona než jeho účes.

Rogerovi se do toho moc nechtělo, ale byl povinen podat zprávu. „Musím říct, že nebylo dosaženo žádného pokroku. O vyřešení případu s kočičí armádou Murri Herzenberga jistě víte. Podle Oliverova hlášení se kočky uzdravují. Scigallové se zatím stáhli do ústraní a Olivera neznepokojují, dokonce už Oliver ani Romeo nebyli sledováni.“

„Nezdá se mi, že by Scigallové jen tak vyklidili pole!“ namítl jeden ze členů rady, původem Ital.

„Ani mně ne. Vypadá to, že se rozhodli vzít si oddechový čas. Buď cítí, že jsme silnější, nebo připravují něco novýho. Nezapomínejte, že politická situace se změnila, teď je zásah proti Arminům už zas nebezpečný!“

„Už bylo na čase,“ řekl Harky, „Lidi se uklidňujou?“

„Vidím to na dědečkově bance. Už zase s ní spolupracují všechny banky ze světa. Předtím s náma nikdo nechtěl nic mít. Však jim to už začínáme vracet...“

„Jak dopadla ta petice velvyslanectví?“ ptal se Jackie.

„Jako normálně. Založili si ji do šanonu. Obvyklá cesta je, že vyslanectví pošle petici ministerstvu zahraničí, to ministerstvu spravedlnosti, to ji předá úřadu pro děti a mládež nebo někomu takovému, tam si ji přečtou, udělají do ní díry durchšlágem a založí si ji. Černá Lilie není organizace tak mocná, aby se jejími přípisy musel někdo zabývat...“

„Přece to nemůžou jenom tak přejít mlčením!“ rozzlobil se Jackie, „Jedná se o zřejmou nespravedlnost, musí to projednat!“

„I kdyby. Projednávání bude trvat nejmíň rok. Za tu dobu se na všechno zapomene. Ale my nemůžem tak dlouho čekat.“

„Snad by to mohl popohnat Oliver!“ řekl Kurt Diettermann, „Nebo ten Enkrův táta, Robert Weston!“

„Komthur Ross Bartlett, Enkrův strýc, mu napsal dopis. Odpověď zatím žádná. Dám Oliverovi pokyn, aby se pokusil ho vyhledat.“

„Co ještě vyřídil Oliver?“

„Navštívil profesora Corna. Choval se velmi zdvořile a podal mu informace o stavu Mary Westonové. Je mimo nebezpečí, dokonce natolik, že jí profesor něco prozradil o Enkrovi. Tvrdil, že je ve vazbě, protože se o něj nemá kdo starat, ale arminské úřady se za něj berou. Napřed jí tvrdil, že Enkra k ní nemůže kvůli epidemii, tohle řekl až když začala něco tušit. Ale Corn dal Oliverovi cennou stopu, řekl mu, že zprávu o Enkrově zadržení přišel Mary oznámit jakýsi šantala, zmocněnec Úřadu pro ochranu mládeže jménem Long.“

„Skvělé! Našel ho Oliver?“

„V Úřadu se nenachází žádný muž, který by se jmenoval Long. Oliver to zjistil nade vší pochybnost přes jednoho spolužáka, který tam má strejčka. Poptával se, co ví Úřad o Enkrovi, ale zapadlo to, nikdo nechce nic vědět a ten strejček není zas tak ochotný, aby v té věci po něčem pátral.“

„Zatracená práce! Nemohl by něco zjistit Paul Fox?“

Roger zaskřípal zuby a pokrčil rameny. „S tím Paulem jsme si pomohli! Byl to nesmyslný nápad použít Santanuevova agenta! Ten kluk pracuje výhradně pro Santanuevu, jsem pevně přesvědčen, že my víme o jeho činnosti tak pětasedmdesát procent! Zbytek hlásí jenom Pedrovi...“

„No, aspoň že tak.“ řekl Danny MacLeod a zatvářil se hloupě, „Pětasedmdesát procent je přeci většina, ne?“

Roger mávl rukou a obrátil se k Harkymu. „Nejhorší je, že se na Enkru začíná zapomínat! Noviny už o něm tolik nepíšou a lidi se už tak žhavě nezajímají. Myslí si, že když na tom pracujeme my, můžou to pustit z hlavy...“

„Bylo by dobře, kdyby se v tom zas něco stalo!“ řekl Jackie.

Harky se zasmál a vstal. „Nebojte se nic. Velmi brzo se bude o tom případu zas někde mluvit...“

Tím diskuse skončila, aniž dospěla k nějakému užitečnému řešení. Roger usoudil, že nálada přítomných dozrála k tomu, aby vytáhl připravený text a řádně jim promluvil do duše...

26. března: Hlas Velkého Woodoo

Watterfall Lake, Jezero vodopádů, leží jihovýchodně od města Tigerstownu a téměř východně od Aurrgharru v rozeklané kotlině uprostřed divokých skal. Jméno, odvozené od několika vodopádů do jezera spadajících, je známější než jeho vzhled, neboť k jezeru se jen málokdy dostanou běžní turisté. Nevedou k němu normální cesty, jen stezky šelem a úzké chodníčky černochů, kteří považují jezero za sídlo svých bohů. Nicméně je nesmírně krásné a kdo se k němu jen jednou podíval, nezapomene na ně a bude se k němu navždycky vracet, ať bude kdekoliv.

Již několik dní proudily divokými neznačenými stezkami k jezeru houfy mužů, žen i dětí černé pleti. Speciální hlídky obsadily cesty a bránily v přístupu každému člověku jiné barvy pleti. V Tigeru, kde většina vystupovala ze železničních vagónů, se šeptalo i nahlas hovořilo o tajemných obřadech kultu Woodoo, dokonce i o kanibalismu a rituálních vraždách - černí však mlčeli a bílým nebylo dovoleno přijít.

Z hor okolo jezera, kde jako houby po dešti vyrůstaly stany a přístřešky poutníků, se neslo monotónní rytmické bubnování posvátných bubnů - večer pětadvacátého slyšeli někteří lidé z blízkého okolí dokonce podivný, rytmický, avšak nelibozvučný zpěv shromáždění. Poslední poutníci vystoupili večer a vydali se na cestu, ráno už nepřijel nikdo a železničáři se jen připravovali na návrat toho ohromného shromáždění.

V kotlině nebylo již večer vůbec k hnutí - černošská policie udržovala jen s námahou pořádek. Bylo nutno dávat pozor, aby se sem nedostali zvědavci, nepatřící k černé rase. Bylo mnoho mladých bojovníků, kteří chtěli vidět obřady a bylo nutno hnát je z kraje dřív než začnou, neboť Velké Kouzlo, sídlící ve vodopádu, nařizovalo podříznout každého cizince, který by se přiblížil v době bohoslužeb.

Byly i nesnáze s jinými hosty. Přijel sem oddíl leopardů v čele se samotným náčelníkem Garawahsigharím, který se chtěl zúčastnit mermo mocí a prohlašoval, že území patří jemu, což byla pravda. Nakonec museli leopardi složit přísahu, že se budou jen dívat a neprozradí nic z velkých tajemství. Určitá diskuse vznikla také kolem otázky účasti několika Wassongů, kteří přišli se soumrakem. Sám nejvyšší kouzelník tloukl zlostně svou opentlenou holí do země a křičel:

„Ne, tisíckrát ne! Masájové jsou lupiči, bandité, zloději našich stád, vyvyšují se nad nás, nadávají nám a považují se za pány Afriky i celého černého světa! Sám ďábel stvořil Masáje! Ale tihle Wassongové, kteří jsou jejich příbuzní a přidali se k nim, aby nás zmátli, jsou ještě horší! Neuznávají velké Woodoo, jsou to čarodějníci, kteří používají ke kouzlům znalosti šelem! A teď ještě chtějí být přítomni? Žeňte ty darebáky, vrahy, zloděje, rouhače - žeňte je od jezera!“

Wassongové, skoro dva metry vysocí statní bojovníci v červených dlouhých tógách s pletí natřenou rudou hlinkou, vlasy spletenými do copánků vyztužených hlínou a s mohutnými péřovými čelenkami, ale hlavně s luky, šípy, puškami a dlouhými kopími s ostrými hroty, stáli, mlčeli a vyčkávali. Teprve po delší době vysvětlil ten nejmenší a nejtlustší z náčelnické trojice, s nejmohutnější čelenkou z rudého peří, že i Masájové uznávají velké Woodoo, i když je nazývají M°wawa - tedy mají právo být přítomni. Nakonec jim to bylo povoleno, stejně jako trpaslíkům od pramenů Charraggu, kteří rovněž nesplňovali představy pořadatelů o správném vzhledu a chování černého plemene.

Celou noc neutichly posvátné bubny. Zpěv a tanec průběhem noci ustal, přesto chodili černoši sem tam, pokřikovali, modlili se, vzývali božstva, tloukli do bubnů a cimbálů z nejrůznějších materiálů, stříhali si vlasy a pálili je v ohni, až hustý čmoud zamořil celé okolí, obětovali ohni potraviny a popíjeli palmové víno, z něhož už k ránu bylo několik opilých do němoty. Policie dohlížela na pořádek a tloukla výtržníky bambusovými holemi - nikde však nedošlo k rvačkám nebo k ostřejším potyčkám.

Ráno před východem slunce vzbudilo všechny, komu se snad podařilo při tom pekelném hluku spát, pekelné vřeštění obřadních trub. Nastala strašlivá vřava - jedni běželi z tábora ke břehům jezera, druzí od břehů do tábora a jiní zase běželi ven z ležení, někam za tábor. Náčelníci a šamani Woodoo se shromažďovali u Velkého vodopádu, na skále odvážně vysunuté téměř až k padající vodě, kde byl připraven dlouhý oltář, pokrytý obětinami na krásných vyšívaných ubrusech. Náčelníci byli oděni do neuvěřitelně nádherných oděvů z barevných ústřižků látek a obarveného peří papoušků, rajek i jiných ptáků. Naproti tomu kněží byli oděni prostě, hlavy měli oholeny a byli celí pomalování ornamenty, zaručujícími přízeň božstev.

Skupina Wassongů vyšla ze stanu, kde strávila noc a přesunula se na skalisko naproti vodopádu, kde všichni usedli na kameny a přihlíželi obřadu. Netlačili se ani k jezeru, ani k obětnímu stolu, chovali se téměř urážlivě jako diváci nějakého kuriózního představení. Poblíž nich se potulovali také leopardi a možná někteří zvědové bělochů, kteří využili opilosti hlídek a vplížili se do blízkosti jezera.

Bubny konečně zmlkly. Teď stálo celé shromáždění nehybně a čekalo. Čekalo se na východ slunce - bubeníci byli připraveni s paličkami pozdviženými, až na ně padne první paprsek. Čekali dosti dlouho a po celou tu dobu bylo v údolí ticho, že by bylo slyšet spadnout i nejmenší kamínek.

První sluneční paprsek sklouzl do údolí a rozčeřil hladinu tichého, ospalého jezera.

V té chvíli udeřili černí bubeníci do obřadních bubnů. Celé shromáždění se dalo do sborového nadšeného křiku a v divokém poklusu se hnalo do vln jezera. Voda vzkypěla, jak se lidé po stovkách vrhali do vln, potápěli se a pokoušeli se plavat dál od břehu. Byli k tomu nuceni, neboť odzadu se tlačili noví a noví, ve slavnostních oblecích, mnozí s čelenkami z per a v lidových krojích, jiní naopak zcela nazí. Již velmi blízko břehu byla hloubka, ale nadšení uctívači posvátného Woodoo se nebáli smrti v chladných vlnách - naopak mnozí by nenamítali nic ani proti utopení, neboť věděli, že po smrti v jezeře vstoupí rovnou do nebe. Zvláště fanatičtí nebo zvláště zdatní jedinci se pokoušeli plavat až do hlubokého, pěnícího se kotle pod vodopádem, i když taková činnost hraničila s pokusem o sebevraždu.

To však nebyl ještě vrchol hazardu, který se měl stát divadlem tohoto jitra. Jakmile většina věřících opustila posvátné vody jezera a kněžím se podařilo zjednat pořádek, dali pokyn a nahoře na skále nad vodopádem, snad třicet metrů vysoko, se objevil mladý bojovník. Byl nahý, pomalovaný různobarevnou hlinkou. Na pokyn kněze zdola nadšeně vykřikl, složil ruce a skočil dolů, přímo do pěnícího se kotle. Jeho štíhlé tmavé tělo prolétlo vzduchem a zapíchlo se jako jehla do bouřících vln. Shromáždění nadšeně a obdivně zahučelo, a už se mladík rychlými rozmachy paží blížil ke břehu a drápal se na kameny. Nahoře však už čekal další - mnoho mladých mužů chtělo předvést národu i božstvům svoje schopnosti. Další skok a další nadšený pokřik - a znovu a znovu. Čtyři nebo pět skočilo dobře, ale další si zřejmě svůj skok špatně vypočítal, letěl trochu stranou a diváci viděli, jak v pádu narazil na vyčnívající kámen. Jeho výkřik zanikl v rachotu bubnů, ale bylo vidět, jak křečovitě chňape rukama do vzduchu. Dopadl na kameny pod vodopádem a jeho krev okamžitě zbarvila bílou pěnu. Výkřik davu byl však jenom o tón vyšší - zemřít při skoku do vodopádu, obětovat svůj mladý život božstvu, bylo zárukou věčné blaženosti...

Jenom ten nejmenší z wassongských náčelníků se kousl do rtu a zašeptal něco svým společníkům. Ale dvoumetrový náčelník mu stiskl ruku, aniž by řekl jediné slovo. Nebylo ani proč mluvit - vše bylo přece tak jasné!

Ještě krev dalších tří mladých mužů zbarvila bílou pěnu, než všichni odskákali, ale žádný z černých kouzelníků a kněží ten závod se smrtí nezastavil. Určení muži vytáhli nešťastníky na břeh - jenom jeden přežil a zdálo se, že bude do smrti mrzákem. Přesto měl úctu a obdiv celého shromáždění - jeho oběť velkému Woodoo byla vzorem pro ostatní.

Teď na chvíli ustal rachot obřadních bubnů. Pak se ozval ještě intenzívněji. Okolí obětního stolu se pomalu vylidnilo a naplnilo oholenými hlavami kněží. Bylo jich poměrně mnoho, tolik, že bylo jasné, že nejsou ze svého kněžského úřadu živi a musejí mít i občanská zaměstnání. Smáčkli se všichni až ke skále a do uvolněného prostoru vtančilo množství dívek, rovněž s kněžsky oholenými hlavami. Tyto počaly srdcervoucně ječet a při tom se kroutily a naskakovaly k uctění velkého božstva. Sbor kněží přizvukoval vřeštivou melodií, kterou udržovaly jejich trouby a cimbály a hlavně všudypřítomné obřadní bubny. Tance a zpěvy trvaly skoro půl hodiny - diváci napřed poslouchali mlčky, potom se počali do rytmu kroutit a svíjet, nakonec i zpívali a ke konci pobožnosti se už někteří z nich v extatickém záchvatu váleli po zemi, tloukli údy o hlínu a na rtech jim vystupovala pěna. Snad tomu napomáhala spousta palmového vína, které vypili, i některé další drogy, jejichž připravování znali kněží a které byly rozdávány zasvěceným příslušníkům kmenů.

Pak zpěv skončil a kněží vyhnali dívky od oltáře ranami krátkých tenkých bičíků z hroší kůže. Dívky se měly za povinnost bránit co nejdéle odehnání, skučely a svíjely se, když jim na hlavy a záda dopadaly biče a roztínaly kůži, ale potom odešly, stejně jako mladí kněží ze zpěváckého sboru, kteří dostali zaplaceno stejným dílem, snad o něco víc. Velení se ujali nejvyšší velekněží, v čele se stařičkým šamanem s opentlenou holí. Ten zůstal stát až u okraje kamene a vytřeštěnýma očima hleděl na vodopád.

„Velké Woodoo,“ zachroptěl, „Ty, které sídlíš v tomto vodopádu, shlédni na nás milostivě a smyj z nás naše hříchy!“

Shromážděný lid ječivě opakoval jeho slova - někteří padali na zem a tloukli hlavou do hlíny nebo i o kameny.

„Veliké Woodoo! Jsme tvůj národ, věčný a neměnný - bílí muži nám zakázali naši víru, ale my jsme nezradili odkaz svých předků, praotců a pradědů! Zůstali jsme silní, oddaní, našli jsme opět svoji víru a přicházíme k tobě s prosbou o odpuštění a pomoc, ó veliké Woodoo...“

Sbor lidu opakoval knězovu prosbu jako ozvěna.

„Shlédni na nás milostivě...“ zachroptěl stařeček, ale vtom se rozkašlal, zapotácel se a jenom to, že jej dva mladší zachytili a odvedli, jej zachránilo před pádem do hlubiny. Na jeho místo se postavil jiný kněz, mladší a s hlasem, který zněl jako trouby jerišské. Ten byl zřejmě skvělým řečníkem - počal líčit tragédii černošského národa, jeho národní a náboženské zotročení a potom slavné znovuvzkříšení, dané velkým učením Woodoo. Mnozí z přítomných plakali, jiní se v extázi svíjeli po zemi.

Nejsem si jist, kolik vážených čtenářů ovládá alespoň základy kultu Woodoo, proto si dovolím krátké vysvětlení. Většina osob, vystupujících v tomto vyprávění, je ostatně neznala také.

Woodoo vzniklo v Jižní Americe, zvláště na Haiti a Portoriku, další silné středisko je v Brazílii. Vycházelo z útržků víry černých otroků a jejich potomků, jejichž vztah k původnímu náboženství, vyznávanému v Africe, byl drasticky zpřetrhán otrokářskými trýzniteli. Jako celek není Woodoo staroafrickou záležitostí, vzniklo z množství nejrůznějších pramenů, smíšených s představami křesťanskými, jak je tak černoši náhodně zaslechli a pochopili při kázáních. Občas do něj pronikly také představy muslimské i jiné, dnes už těžko identifikovatelné. Samo slovo Woodoo je z nářečí polynéských, kde znamená obřady čarodějnické s úmyslem způsobit smrt jiného člověka.

Černošské Woodoo uctívá jednak bohy neviditelné, jednak duchy předků a bytosti, sídlící v ohni, vodě (řekách, vodopádech), moři, zemi, stromech a některých květinách - původně také ve zvířatech, ale tato součást byla v Arminu dost potlačována, zejména pokud se týkalo šelem. Zvířata se obětují Woodoo dle potřebných výsledků prosby, hlavními obětmi jsou kohouti, kozli, ovce. Dle některých nedoložených pramenů dochází i k obětem lidským, avšak doposud nebylo policejně prokázáno, že by k nim skutečně došlo.

Knězem Woodoo se může stát každý, kdo má důvěru dosavadního kněžstva a případně i lidu. Kněží zůstávají v přísné ilegalitě, vyjma nejvyššího kléru. Od prostých věřících se při pobožnostech odlišují oholenými hlavami, občas zraněnými šrámy od nožů - většina kněží cítí silnou náklonnost k sebetrýznění, což při jejich vášnivých citech není nic zvláštního.

Odborníci nepovažují náboženství Woodoo za příliš jasné ani seriózní, neboť na skutečné velké náboženské slavnosti se doposud nedostal žádný skutečně věrohodný odborník. Poznání je udržováno v přísné tajnosti, zvláště před bělochy. Co se týče černochů samých, většinou se od Woodoo přísně distancují, tím ostřeji, čím vyšší společenské postavení zaujímají a čím větší je jejich vzdělání. Ve skutečnosti představy o Woodoo zachvacují i tyto nejvyšší vrstvy, v republice Haiti je Woodoo dokonce státním náboženstvím, v jehož jménu diktátor vyhlašuje rozsudky smrti a jeho gardisté je vykonávají. Jakkoliv se tedy toto náboženství zdá na první pohled směšné, je s ním ve státech s větším množstvím černého obyvatelstva nutno počítat jako s reálnou politickou i duchovní silou.

Projev černého kněze byl dlouhý a silně nadnesený, ale dav jej vyslechl s neutuchajícím zájmem a nadšením. Občas propukli v bouřlivý křik a jásot, když řečník líčil budoucí rozmach černého plemene, nebo v hněvivý křik a nadávky, když mluvil o bílých otrokářích. Nikdo ze zúčastněných nikdy nepoznal otroctví, většina se narodila v Arminu za normální vlády, ale zřejmě si to uměli představit.

Konec řeči opět uzavřely bubny. Potom velekněží přistoupili k oběti Woodoo, které sídlilo ve vodopádu. Byli přivedeni černí a bílí kozli, jednotliví kněží jim utínali hlavy a nechali na sebe stříkat jejich krev. Pak byly stejným způsobem popravovány slepice a kohouti, nakonec holubice. To bylo signálem pro diváky, kteří rovněž obětovali stejným způsobem - vzduch se naplnil řevem zabíjených zvířat, extatickými výkřiky a pachem krve, létalo peří a chlupy, prýštily rudé krůpěje krve a stékaly po bílých košilích či gallábijích, takže účastníci pobožnosti vyhlíželi během chvilky jako banda vrahů.

Pak za sborového zpěvu davu vzali velekněží poživatiny, připravené na obětním stolci, a i s krásnými vyšívanými a zlatem tkanými ubrusy shodili všechno dolů do vodopádu. Někteří věřící obětovali božstvu rovněž a shazovali dolů kusy oděvu, jídlo, krásné péřové čelenky. Nikdo nelitoval daru pro všemocné Woodoo, víra těch lidí byla taková, že raději obětovali poslední majetek, jen aby se zalíbili.

Naštěstí většina věcí nepřišla nazmar - z jezera vedl jen jediný odtok, divoká říčka plná peřejí a vírů. Tam předvídavý leopard Awathsaghwighwirr natáhl přes celou šíři síť, zachycoval předměty odplouvající řekou a odnášel se svými podřízenými vše, co se jim jenom trochu hodilo. Ještě dlouhá léta potom stolovali za slavnostních příležitostí obyvatelé města Tisíc věží na nádherných, zlatem vyšívaných ubrusech...

Nastala malá přestávka v obřadech, aby si věřící mohli upravit obětovaná zvířata k jídlu a trochu si odpočinout. Mnozí však využili této přestávky jenom k dalšímu popíjení vína a požívání drog, takže ztráceli povědomost o současném dění a upadali do transu. Několik starých černošek věštilo, jeden muž náhle z ničeho nic označil jinou bábu za čarodějnici a bylo třeba soustředěného úsilí všech dozorců, aby zabránili věřícím dotyčnou ukamenovat i s celou rodinou.

Kněžský sbor seděl se zkříženýma nohama na kameni u vodopádu a přes nelítostné slunce, pražící do oholených hlav, se pilně modlil a meditoval nad církevními otázkami. Za tohoto stavu požádal jeden z mladších kněží, aby byl vpuštěn mladý náčelník Harky Alliger z Kingtownu. Kněží si Harkyho vážili proto, že zastával silnou pozici v Černé Lilii - jinak se však zdálo, že nevěří příliš vášnivě ve Woodoo a byl považován za kacíře.

Harky se dostavil ve strakaté gallábiji, s množstvím amuletů na krku a vyholenými ornamenty na lebce vyhlížel dosti přijatelně. Vcelku vypadal jako něco mezi knězem a laikem, lépe řečeno náčelníkem. Před veleknězem se uklonil až k zemi a požádal, aby ho ctihodní otcové vyslechli.

„Vznešení otcové, zbožní a svatí vykladači slov velkého Woodoo! Neodvážil bych se na vás obrátit se svou smělou řečí, kdyby věc, o níž mluvím, nebyla tak závažná a nedotýkala se těsně naší svaté víry, za níž stojím pevně a věrně. Jistě víte, že velké Woodoo nám dává do rukou moc, jak zničit nepřátele pomocí magických úkonů - a jistě je také dobře znáte...“

Černí kněží se ulekaně rozhlédli okolo sebe. Hovory o magii nepatřily na shromáždění, hovořilo se o nich jenom v přísném soukromí a za přítomnosti maximálně tří nejzasvěcenějších druhů. Mimo to Harky Alliger nebyl zrovna tím pravým, kdo by měl znát nejvyšší kněžská tajemství.

„Je vám zajisté známo, že získám-li nějakou část těla jiného člověka, třebas vlasy, nehty, krev, výkaly - z této části a hlíny pak vytvořím obraz člověka, již s příslušným zaříkáním probodnu ocelovou jehlou, mohu toho člověka zabít.“

Zahučeli - velekněz potřásl hlavou: „Ano, to je nám známo.“

„Je proto třeba, aby v případech, kdy podmíněné duše takto neodpovědně jednají s částmi svého těla, dohlédli také samozřejmě na naprosté zničení nebo dobré skrytí oněch částí. V Arminu, který je spravován moudře, nám nehrozí nebezpečí - ale co v Onom světě, kde vládu a moc mají ničemní bílí lidé bez duchovního poznání? Slyšeli jste jistě o případu Enkry Westona z Kingtownu. Toho si dovolili bílí ničemové ostříhat a nezničili vlasy, které zbyly. Mají-li je uschovány, pak mají jeho život ve svých rukou a mohou jej kdykoliv zabít.“

„Ano,“ řekl nejvyšší velekněz, „Ale ten chlapec je běloch!“

„Na tom nezáleží. Co kdyby se to stalo i černochovi? Je nutné proti tomu zakročit...“

Velekněz dal Harkymu pokyn, aby se vzdálil, a prodebatoval tu věc se svými kolegy. Nakonec to všechno velmi nahlas oznámili lidu a uvedli jej tak do varu. Mnozí nadšenci navrhovali, aby byli bílí lidé, zvláště holiči a jiní zrádci národa, okamžitě podřezáni. Druzí navrhovali, aby byli zničeni vůbec všichni běloši a tím bylo dosaženo konečného ideálního stavu světa. To vše rada vyslechla a do jisté míry se s tím ztotožnila. Potom se rozhodla vydat o tom provolání.

Tento den byl zasvěcen božstvům. Odpoledne bylo věnováno hodování a nemírnému popíjení vína a když se nad krajem snesla noc, nastaly další, přísně tajné obřady zasvěcené bohyni plodnosti. Došlo ke krvavým hádkám a rvačkám, které však nikomu kromě zraněných v dobré náladě nevadily.

Jiný krvavý obřad se odehrával o kus dále v lesíku, kde byly zasvěcovány nové kněžky pro obřady oslavující bohyni Janbarí, Velkou Matku Vod. Určeným pannám byly do oholených hlav vyřezávány dlouhé a hluboké šrámy, potom jim na hlavu tekla krev kozlů, kohoutů a holubic. Od této chvíle budou ony samy konat obřady, ke kterým jim pod pečetí nejvyššího tajemství daly jejich duchovní matky právo. Jaké asi budou?

Téhož večera ukončilo svůj život v posvátném vodopádu několik starců a stařen, kteří sem přišli jenom za tím účelem. Jejich pozůstalí je pietně vytáhli a spálili na připravených hranicích.

Před půlnocí se bez rozloučení ztratili leopardi. Vzápětí po nich skupina Wassongů odešla ke svým koním, nasedla na ně a bez jakékoliv pozornosti zmizela v temné noci.

Již následujícího dne se mohli čtenáři novin v Kingtownu seznámit s tímto prohlášením rady kněžstva Velkého Woodoo:

„Poněvadž zhovadilost a mrzká hanebnost bílého plemene dostoupila vrcholu, který se nemůže nedotknouti naší trpělivosti, poněvadž zločiny, které páše toto plemeno staly se již neúnosnými, jak se nedávno projevilo,

požadujeme:

1. Postavení veškerých osob zabývajících se úpravou vlasů v Arminu pod dohled zodpovědných orgánů, kooperujících s orgány kněžstva Woodoo. Item přísný zákaz těmto osobám ponechávati odpadlé vlasy bez dozoru, item příkaz okamžitého pálení těchto vlasů.

2. Kterýžpak tento se vzepře a tento příkaz plniti nebude, budiž prohlášen za zlého čaroděje, ukamenován a jeho tělo spáleno, jeho dům zabaven a jeho rodina vyhnána z okršleku města na sto mil.

3. Postavení veškerých osob v Onom světě, kteříš se jakkoliv dotýkají vlasů osob arminského původu, zvláště pak černé rasy, leč i obecně, pod tentýž dohled a přinucení těchto zachovávat tento příkaz.

4. Pokud se jmenovaní vzepřou a tento příkaz zachovávati nebudou, žádáme jejich bezpodmínečnou likvidaci.

5. Pokud nebude dbáno našich požadavků, bude si kněžský sbor Velkého Woodoo pokládat za čest prosadit tyto požadavky vlastními mocenskými prostředky.“

Nálada ministra vnitra Leona Monroese poklesla po přečtení tohoto prohlášení o tři stupně a dostoupila bodu mrazu. Dalo se očekávat, že se za tyto požadavky postaví výbor Federace Černých Chovatelů Koní a jiné černošské spolky. Bylo proto nutné se tímto nesmyslným požadavkem vážně zabývat.

Ministerstvo vnitra dalo tedy utajeným listem kněžstvu Woodoo na vědomí, že nemá námitek proti zamýšlené realizaci bodu číslo pět. Mimo to vydalo krátkou směrnici pro dotyčné dotčené, v níž je mírným způsobem varovalo před zlobou černochů. Zabývat se osudem těch, kdo to nevěděli, mimo Armin, nespadalo už do kompetence ministerstva vnitra.

Nicméně přesto přetrvávala v Leonovi obava, že něco přehlédl a že tahle záležitost může mít větší význam, než zatím chápe.

Kupodivu podobný pocit měli členové velekněžské rady, když se vraceli domů, ke svým civilním povoláním. Teprve nyní k nim docházely zprávy o různých drobných událostech, ke kterým došlo během slavností. Tam na to neměli čas, měli spoustu starostí s organizací obřadů.

Nyní se dovídali, že zvláště mladí černí bojovníci, kteří si už zase začali říkat podle masájského zvyku morani, vyvíjeli velmi podezřelou aktivitu, aby podřídili všechny, kdo by se k nim mohli počítat, svým náčelníkům. Mezi černým obyvatelstvem zaujímali vždy zvláštní postavení starousedlíci, lidé, kteří se počítali ke šlechtě. Obvykle neměli velký zájem o Woodoo a považovali je za tmářství a pokleslou úroveň náboženství. Měli samozřejmě vyšší vzdělání než mnohý z velekněží, což nebylo divu = dostali se do kursů Černé Lilie. Teď tady byli a byli aktivní - až příliš.

Černá Lilie! Velekněží neměli tu organizaci rádi. Vychovávala velké množství různě zaměřených odborníků, především v oblasti duchovního poznání. Jenom nejvyšší rada Lilie měla přesný přehled, v jakém oboru a směru je vychovává. Přijímali také černochy a zasvěcovali bojovníky i čaroděje. Jedním z nich byl Harky Alliger, na kterém velekněží poznali, že zná mnohem víc, než je ochoten připustit. Zná také víc než oni?

Není tohle počátek nástupu Černé Lilie do kněžstva Woodoo? Nerozhodli se morani zaujmout svá přirozeně jim náležející místa a někdy v budoucnu ovládnout celou organizaci? Velekněží jsou staří a fyzicky téměř bezmocní. Až zestárnou ještě více, budou se muset poohlédnout po nových, svých nástupcích. Kde je vezmou, z kursů Černé Lilie? Z řad moranů?

Bůh občas dával svým služebníkům nepříjemné úkoly...

26. března: Paul Fox skládá funkci

Paul se Zlatkou jeli na výlet.

Goldie dospěla za ten týden k přesvědčení, že život arminských agentů se skládá ze samé zábavy. Paul neměl téměř co dělat a mimo občasných hlášení Oliverovi taky nic nedělal. Dneska se sebral a vyrazili na motocyklu. Chtěla to vlastně Zlatka, naplánovala si trasu po několika zajímavých zámcích. Paul se o historické stavby nikdy předtím moc nezajímal, pamatoval si jenom, že kdysi již nějaký zámek navštívil, ale nevěděl kdy, kde a proč vlastně. Byl však nádherou místa, které navštívili, příjemně překvapen a nadšeně souhlasil s další cestou.

Zabýval se ostatně pozoruhodnými úvahami. Dívka Goldie ho velmi a soustavně překvapovala, nikdy nic takového nepoznal. Její myšlenkový okruh byl naprosto odlišný od každého jiného žijícího tvora. Nejvíc Paula překvapilo, že byla naprosto zaostalá v oblasti duchovního poznání a vůbec jí to nevadilo. Pokusil se jí vysvětlit, že impersonalisté, kteří popírají osobní podobu Boha, se hluboce mýlí a Šankaráčarja, který byl inkarnací Pána Šivy, vymyslel svoji nauku pro zmatení ničemných ateistů. Nepochopila z toho nic a bylo jí to docela jedno. Nechápala ani rozdíl mezi lámaismem a mahájánovým buddhismem, i to jí bylo jedno. Když jí něco vysvětloval, poslechla si to a nic.

Paul pod jejím vlivem začal uvažovat malinko odlišně, než kdy předtím - a než kdokoliv z jeho kamarádů. Odjakživa se zabýval duchovním poznáním v téže míře jako všichni ostatní, chodil na přednášky duchovních učitelů a většinou se tam nudil, ježto základní vědomosti nabral celkem snadno a o jejich rozšíření nejevil zájem. Teď poprvé si připustil myšlenku, že by takové činnosti nemusely být tím nejdůležitějším, co existuje. Že je také možné povídat si s dívkou, poslouchat její hlouposti a noci trávit... zkrátka, že by to šlo. Byl z toho malinko zmaten.

Takže jeli. A poněvadž Paul vyznával zásadu nejrychlejší cesty k cíli, jeli co nejrychleji. Pravidelně přestupovali nejvyšší dovolenou rychlost; Paul prohlašoval, že má alibi, neboť je stanovena v mílích, kdežto on je zvyklý na kilometry a tudíž nemá povědomost, jak by asi měl jet. Motocykl byl silný a dobře poslouchal jeho ruce - a vše bylo prozatím v pořádku.

První varování osudu přišlo, když Paul předjížděl v nepřehledné zatáčce autobus a málem vrazil do nákladního kamiónu. Ale vyhnul se mu o vlas a byl přesvědčen, že projel dobře, zato autobus s kamiónem se uprostřed silnice málem srazili.

„Neblázni!“ křikla na něj Zlatka, ale Paul měl na hlavě helmu a tudíž nic neslyšel, nebo ani slyšet nechtěl. Jednou z jeho zásad bylo nenechat si mluvit do řízení.

Nebylo ale v jeho silách odvrátit jistého gentlemana silnic od jeho názoru, že silný vůz může jet prostředkem silnice, zvláště je-li to náklaďák plně naložený cihlami a stavebním materiálem. Dotyčný gentleman na ně vyrazil ze zatáčky téměř po jejich straně silnice - Paul byl nucen strhnout motocykl prudce doleva (v Anglii se jezdí doposud vlevo), zadní kolo mu proklouzlo v písku a kamenné drti, která tam byla naváta, a rázem ztratil valnou část vlády nad motocyklem. Pokusil se jej zvládnout, ale vletěl ještě navíc do nějakého výmolu ve špatné silnici a neštěstí bylo hotovo. Zlatka měla dost duchapřítomnosti, aby seskočila do příkopu, Paul padl na bok, odrazil se nohou od země, vjel předním kolem do dalšího výmolu a udělal salto i s motocyklem. Naštěstí při něm odpadl a stroj udělal další dvě salta sám, vrazil do patníku a trochu se pomačkal, ale asi mu to nestačilo, přeletěl k dalšímu patníku, řádně se o něj očesal, spadl do příkopu a teprve tam nádrž vybuchla a motocykl začal hořet.

Paul se zvedl ze silnice, oprašoval se a nevěřícně zíral na vzpurný stroj. Potom se obrátil k dívce a řekl: „Tak - to bysme teda měli.“

Zlatka vstala rovněž. Nebylo jí naštěstí nic, byla jen trochu vylekaná. Pohlédla na šlehající plameny. „No, teď jsi tomu pomohl! Co budem dělat?“

„No, co by? Budu muset koupit novej...“

„Nojo, ale co budem dělat teď? Jak se dostanem domů?“

„Půjdem pěšky. Nebo taky můžeme jet autobusem. Hlavně bysme se teď měli ztratit, než sem přijde policie. Moje motorka měla totiž anglickou značku, která není nikde registrovaná. Třeba z ní něco zbylo... ale tomu už nepomůžem, poběž!“

Kousek dál začínal les, rozběhli se tedy tam. Teprve pod ochranou stromů zastavili a Paul se rozesmál - Zlatka nejdřív váhala, potom se k němu přidala.

Paul měl jakousi mapu, podle ní si našel nejbližší vesnici s autobusovým spojením a vydali se tam pěšky. Ale nedošli daleko, zastavili se u nějakého lesního jezírka, usedli do trávy a odpočívali.

„Co budeš teď dělat?“ ptala se Zlatka, „Co ti řeknou šéfové?“

„Složím to!“ řekl Paul rázně, „Nechám práci v Lilii být. Zítra skočím za Oliverem a složím mu funkci. Ať si na to sežene někoho jinýho. Přestanu být agentem, chápeš?“

„A to je možný? Nebudou se... zlobit?“

„Proč? Jsem freefighter, svobodný bojovník. Dal jsem se na to ze své vůle a když to složím, nikdo mi nemůže nic vyčítat. Proti svým kamarádům nepůjdu, co mi kdo dal, si s ním můžu vyrovnat. Zůstanu tady a budu pracovat!“

„Pane bože, ty? A co vlastně umíš?“

Zarazil se a chvíli přemýšlel. Pak řekl s převahou: „Ledacos! Však něco dělat budu. Uvidíš, nějakou práci mi musejí dát!“

„No - leda že by ses dal ostříhat. Tvoje arminský vlasy vyhlížejí jednak hrozně, jednak se nikomu nebudou líbit!“

„No tak jo.“ řekl nezvykle klidně.

„Já tě můžu ostříhat sama! Třeba hned...“

Podíval se na ni nevěřícně - ale skutečně, měla s sebou manikúru, a v ní i dostatečně dlouhé nůžky.

Paul pokrčil rameny. „Tak jo.“ řekl.

27, března: Starý Dunbarovský palác

Když nevíte, kdy se co stalo, nechce se vám to zjišťovat nebo je vám to docela fuk, řeknete 'za císařství'.

Za císařství byla v Kingtownu a jeho nejbližším okolí postavena řada objektů, které vytvořily jednotlivé vznešené rody. Některé byly později za války zničeny, některé přestavěny a některé jsou dodnes ozdobou města a klenotem architektury, jako zámek Monroesů. Na předměstí se nachází starý palác vévodů z Dunbaru, který je ještě větší a krásnější. Býval.

Monroesům patří řada staveb. Ten zámek, to je jasné. Potom palác ve městě, bývalé sídlo Baarfeltů, kde kdysi bydlela stará kněžna, později tam byla komandatura armády a v současnosti tam sídlí bankovní dům Monroes. Z dávných časů zůstala parádní fasáda a některé sály používané jako reprezentační, vše ostatní bylo zmodernizováno a nacpáno nejvyspělejší technikou. Jelikož to nestačí, budují se průběžně další sály a kanceláře, ale ježto není místo, v podzemí. Podzemí už má několik pater a je napojeno na další systémy. Někteří obyvatelé se jako krtci zavrtávali pod zem, takže vznikl rozsáhlý systém chodeb a průchodů, jimiž se lze dostat prakticky kamkoliv. Současná generace přidala podzemní garáže a výjezdy ledaskam, kde byste to nečekali. Problém je jediný: v Kingtownu není možno postavit podzemní dráhu.

Monroesům patří oficiálně Arcibiskupství, sídlo kardinála Baarfelta. Objekt patřil církvi a církvi taky zůstal. Banka Monroes má tu čest platit za církev elektřinu, plyn, vodné, stočné a takové věci. Církev by měla platit nájemné, ale neplatí, neboť na to nemá. Naopak má ve sklepě generátor elektrické energie z dávných časů, který dosud funguje. Případné dotazy na cokoliv můžete předložit administrátorovi nebo vrchnímu diakonovi arcibiskupa, ovšem nečekejte, že vám odpoví. Tedy, něco určitě řekne, ale chytří z toho nebudete.

Leon a jeho rodina bydlí v Novém Paláci, taky z časů... no, za císařství tam něco bylo. Potom to přestavěli. Několikrát. Ještě několikrát se to přestavět chystají, každý ze tří sourozenců nějak jinak. Možnosti: buď vzniknou tři nezávislá křídla, nebo si každý postaví něco vlastního. Palác je krásný, kromě soukromých pokojů přístupný turistům.

Dále Monroesům patří několik objektů různé velikosti leckde ve městě. Nejsou jejich, patří někomu, kdo si kdysi půjčil od banky nějaké peníze a pak neměl na zaplacení, takže uzavřel jakousi smlouvu a dal ten objekt bance do zástavy. Pokud je to šlechtický rod, může v něm bez problémů bydlet dál. Někteří už ovšem nejsou naživu, takže tam bydlí někdo jiný, příbuzný či kamarád. Některé domy taky Monroesové koupili, a potom se jich nemohli či nechtěli zbavit. Ono je to vlastně jedno, Dany, Jeane i Roger můžou přespat kdekoliv, kde mají kamarády či příbuzné.

Potomků rodu Baarfeltů je tolik, že se v nich prakticky nelze vyznat. Z téhož důvodu těžko zjistit, co komu kde patří, na co má nárok a jaká je toho hodnota v penězích. Tedy, ono by to šlo, ale koho to vlastně zajímá?

Dunbarovský palác patří rodu Therlowů. Inženýr Therlowe s rodinou žije v pohodlném rodinném domku blízko centra, ke kterému patří velká zahrada se stavbou zvanou Pavilon, což je obydlí dětí. Vrchní velitelkou je tam Kate, významnými veliteli Jackie a Leslie. Bydlet tam mohou kamarádi těch tří, a prakticky kdokoliv. Kdyby mezi nimi došlo ke konfliktu, je vzadu cvičiště, vhodné pro rvačky osobní i hromadné. Potyčky se konaly několikrát denně, zpravidla z bujnosti.

Therlowům patřily taky Konírny, stavba na okraji města, k níž patří taky ohrady. Konírny patří klanu Ballambwi, černým příbuzným. Komu patří který kůň, se pozná podle značky, nebo se můžete zeptat kteréhokoliv stájníka. Nepochybně ví nejen to, ale i kdo byli rodiče, prarodiče a další příbuzní toho koně, a jací budou jeho potomci, až ho připustí ke klisně. Jste-li odborník na koně, bude vás to hodně zajímat. Pokud chovu koní nerozumíte, za deset minut přestanete chápat, co vám povídají.

Kluci jezdili na výpravy do džungle. Kate a její kamarádky si chodily hrát do starého paláce Dunbarů. Dostat se tam dalo buď tramvají, zastávka byla blízko a stačilo jen prolézt džunglí a přebrodit řeku. Nebo tam dojet na kole, každá holka vlastnila parádní bicykl a když jí chtěl někdo dát dárek, aby z něj měla opravdu radost, dal jí novou helmu. Přílby nosí kdekdo, bývají fantastických tvarů a divoce pomalované, a chrání proti všemu, včetně rány palcátem. Když holka dostane novou, stará nepřijde nazmar, zdědí ji mladší sestra, která jí už dlouho záviděla. První bicykly odněkud přitáhla Kate, předtím nebyly tolik rozšířené, ale stále jich přibývá a má je snad každý.

Kate má spoustu kamarádek a neustále nabírá další. Její ideální představa je dvacet až dvě stě holek přibližného věku, k nimž patří jejich kluci; ti se ovšem všelijak střídají, a správná holka se o změně dozvídá nejpozději do začátku vyučování příštího rána. Holky jejího věku zatím chodí s kluky brum brum nezávazně; některé starší už ovšem na vážno, což je nutno důkladně projednat s nimi a ještě víc v nepřítomnosti. Co neví Kate, vědí její nejlepší kamarádky Zuzanka Albertová, holky Diettermannovy a různé další.

Jeane a Dany jsou sestřenky; s Jeane Kate docela kamarádila, Dany nenáviděla. Důvod: Dany byla krásná, chytrá, o poznání starší a hravě svedla každého kluka, který se jí zalíbil. S přehledem balila i kluky, kteří se líbili Kate, Zuzance, Sentě atd. Ti potom samozřejmě nevěnovali pozornost holkám mladším a nezkušeným, leda až na ně dojde řada. Kromě toho Dany šikanovala svoji sestru Jeane, která si na ni často stěžovala. Byla ochotná šikanovat i ostatní, zejména jim doporučovala, se kterými kluky by měly chodit a co s nimi dělat. Kate nenáviděla lidi, kteří jí říkali, co má dělat. Ještě ke všemu měla Dany peníze, spoustu peněz. Therlowové nebyli chudí, ale nebyli ochotní vyhazovat peníze za každou blbost, kterou si Kate vyvzpomněla. Dany by jí to klidně koupila, ale vyžadovala by poslušnost.

Starý Dunbarovský palác bylo nádherné místo. Byl obrovský zvenku i zevnitř, měl několik pater a rozsáhlé podzemí. Některé části ležely v rozvalinách. Jiné byly prakticky nezničitelné; postavila je vévodkyně Julie, druhá v hitparádě čarodějek císařovny Diany. Další části ženského křídla vytvořily její dcery, popř. vnučky. S energiemi uměl dobře zacházet také vévoda Jan Dunbar, případně jeho četné milenky. Ty se dělily na oficiálně schválené, doporučené WZ Julií, a soukromé, které si vybíral sám. To vše Kate věděla a vědět musela, neboť to je součást dějepisu.

Na konci války Dunbarové palác opustili a většinou padli v boji. Poslední princezna Sylvie se provdala za dědečka Therlowa, zplodila s ním několik dětí a poté zmizela neznámo kam. Další přeživší princezna Clarissa někde žije a žít bude, protože je tak prošpikovaná umělými součástmi, že nedokáže ani zemřít. Leda by jí zkolaboval mozek, ten se nijak nahradit nedá. Jestli je to všechno pravda? No, je to dějepis.

Opuštěný palác mohutně dráždil vítězné přistěhovalce. První vlna ukradla všechno, co se dalo odnést. Druhá se pokusila zničit, co se odnést nedalo, leč ouha, nešlo to. Vrtáky a sbíječky se lámaly, výbušniny explodovaly ve chvíli, kdy neměly, nejlépe v okamžiku, kdy s nimi někdo něco dělal. Stavba se nedala narušit, nebylo ani jasné, z jakého je materiálu. Hledači pokladů to zkoušeli po celou dobu Draggonovy vlády, mnozí tam zmizeli a není vyloučeno, že někde jsou ještě jejich kostry. Případně že dodnes bloudí podzemím a nemohou ven. Nejspíš budou šílení, dobře jim tak. Nebo je sežralo něco, co žije v podzemních patrech.

Kate měla jasno: dům se brání. Paláce čarodějek byly živé a existovaly v interakci se svými tvůrci. Když jejich paní zemřela, některé uhynuly steskem. Jiné byly naprogramované, aby sloužily potomkům rodu. Některé byly přátelské ke každému, kdo je osídlil. Paláce měly rády, když v nich lidé žili a dotýkali se jich. Například palác Monroesů je tak krásný proto, že v něm žije mocný a významný rod, palác si je hýčká a rozmazluje. Palác Dunbarů by rád dělal totéž, kdyby jej osídlila jeho paní. Oprava: bude to dělat, až se v něm usadí Kate, její dcery a vnučky.

Zatím ovšem čeká. Za ta léta si v něm zřídila doupata spousta zvířat. Opice, kočky, psi, medvídci, kuny a lasice. Také mutanti a hybridi. Nevěříte, že se kočkovití a psovití mohou volně křížit s opicemi a vytvářet potomstvo? Přijďte se podívat. Vlastně ne, nechoďte, pokud vás nepozve Kate. Mohlo by vás to sežrat.

Kate byla ještě maličká, když ji sem zavedli poprvé. Dany Monroesová, kdo jiný? Rodiče jí dali to škvrně na starost, a ona už nevěděla nic lepšího, než ji posadit na koně, zavézt do paláce a svěřit do péče psohlavé opici, která zrovna pečovala o vlastní mládě. Kate byla spokojená. Dany taky, řádila s kámoškami v chodbách a v parku. Park byla džungle, během let se tam rozrostly mohutné stromy a neprostupná křoviska. Květiny, které pěstovala vévodkyně Julie, samozřejmě zahynuly, namísto nich vyrostly nové, některé masožravé. Většina rostlin je zmutovaných, mírně jedovatých, což vyhovuje alchymisticky zaměřeným kamarádkám.

Dneska tam Kate jezdí hlavně na víkendy. Maminky jim zabalí velkou spoustu potravin, holky skočí na kola a za chvilku jsou venku z města. Do parku se dostanou snadno. Prokličkují trnitým křovím, přelezou padlé stromy a dostanou se do nádvoří, kde kdysi byla dlažba, ovšem dneska jí prorůstá hustá tráva. Tam někde nechají bicykly, helmy a veškeré oblečení. Všechny arminské děti nenávidí oděv. Jelikož jsou vzdělané, vědí, že povinností oblékat se potrestal Hospodin Bůh Adama a Evu za neposlušnost, když je vyhnal z Ráje. Císařovna Diana uprosila Boha, aby se slitoval a dovolil na území Arminu nahradit oblečení náznakem: tetováním, pomalováním a tak. Proto musí každá princezna nosit na těle posvátné znaky. To zaslíbení trvalo, dokud Armin neobsadili prokletí cizinci; ti nařídili povinné oblékání, ale princezny si občas dovolí předpisy porušit. Kdykoliv si troufnou. Bez oděvu se víc podobají zvířatům a krásně zdivočí.

V některých komnatách se dalo pohodlně bydlet. Stačilo jenom vyklidit různé harampádí, vyčistit to tam a vybudovat pelíšky. Kate a její kámošky si tam natahaly různé rohože, matrace, polštáře a deky a vytvořily příhodné doupě. Arminské děti nejraději spí v jednom chumlu, promíchané zvířaty živými i plyšovými. Když někdo z oblíbených šelem uhyne, odkáže svoji kožešinu smečce, a pak ji děti použijí jako další deku. Pokud je naprosto nepoužitelná, dá se ještě vždycky pověsit na zeď. Na zeď patří také zbraně funkční, polámané i trofejní, obrázky a fotografie, plakáty oblíbených kapel a herců a další cennosti. Zvláště cenné jsou ustřižené copy, ty jsou ale vzácné. Ještě o nich bude řeč.

Kate milovala pohádky. Pokud se životní realita od pohádek lišila, zuřila. Palác byl z tohoto hlediska v pořádku, strašilo tam. Holky se brzy naučily poznat, co jsou strašidla, co příšery a co ochranní duchové. Strašidla a příšery jsou nebezpečné. Ochranní duchové vystupují z obrazů, které jsou rozmístěny kdekoliv v komnatách i po chodbách. Jsou ještě nebezpečnější, ale ne Kate a kamarádkám. Samozřejmě bylo nutno provést patřičná opatření: obětovat trochu krve, odevzdávat tělesnou vodu zemi a umístit někam pramínek svých vlasů. Když dům poznal jejich auru, už jim nikdy neublížil. Ostatně, můžete klidně spát, když vás hlídá pes velikosti telete s žíhanou srstí, mohutnou tlamou plnou zubů a svítícíma rudýma či oranžovýma očima. Takových tu je celá smečka, zvláště štěňátka jsou kouzelná. Všechny šelmy jsou polointeligentní, nemluví ani nemyslí ale děti milují, rády se s nimi mazlí nebo si hrají.

Kočky sídlí ve vyšších patrech a létají. Na zádech mají složená blanitá křídla, v noci poletují po okolí a loví vše, co je slabší než ony. Rády mlsají krev; děti si s potěšením nechají prokousnout krční tepnu a každá kočka si trochu lízne. Zvlášť výhodné to je pro děti, které pocházejí z přistěhovalců a nemají tím pádem přirozenou imunitu proti nemocem. Sliny koček obsahují protijed, který spolehlivě zbaví dítě veškerých chorob, i vrozených a chronických. Nejsou to upíři, upír je humanoid. Snad domácí zvířata upírů?

Strašidla a příšery není možno spatřit, skrývají se ve stínech a útočí znenadání. Princeznám se vyhýbají, dům je chrání. Děsit je mohly, ale holky se bály rády a než usnuly, choulily se k sobě a poslouchaly všelijaké zvuky z okolí. Duchové, to je něco jiného. Každý má konkrétní jméno a původ, je možno jej oslovit a pozdravit ho. Sídlí v portrétech, a ty jsou rozmístěny skoro všude. Nejčastěji byl vyobrazen vévodský pár, Jan a Julie, a pak jejich děti. Po stěnách jsou fresky, které se nepovedlo zlodějům ukrást, dokonce ani poškodit. Spousta obrazů, které bylo možno odnést, skončila v cizině, ale legendy říkají, že to ničemu nevadí, i tam mohou konat blahodárné dílo.

Kate milovala obrazy. Ráda bloudila odlehlými chodbami, prohlížela si portréty po stěnách a luštila nápisy, které označovaly totožnost členů či přátel rodu. Často přemýšlela, jak ty obrazy vznikly; legenda tvrdila, že čarodějka prostě zachytila okamžitý obraz skutečnosti, a vrhla jej na stěnu, kde se otiskl. Ozdobné rámy a popisy pak už dodělala později. Nebylo to vyloučeno. Mnoho osob bylo zachyceno několikrát, v různé době, jak se vyvíjel jejich vzhled. Ani v těch dobách si princezny nepotrpěly na oblečení, zato na šperky a ozdoby. Rády chodily nahé, a když měly nějaký oděv tak krásný, že stálo za to ho zachytit, učinily jej nějakým způsobem průhledný. A ještě se lišácky usmívaly.

Kate fascinovaly portréty, kde byly princezny oholené. Rády a často se koupaly v Živém Ohni, který je zbavil vlasů i veškerého ochlupení, včetně obočí a řas. Jejich holé hlavy se matně leskly, jako by okolo nich zářila svatozář, jediná výrazná věc byly oči. Když se do nich Kate zahleděla, zdálo se jí, že dívka na portrétu se na ni také dívá a chce jí něco říct. Občas zůstávala déle a beze slov si povídaly.

Potom jednou objevila kapli. Samozřejmě, palác musel mít řadu kaplí, Dunbarové byli velice zbožní. Tahle byla téměř prázdná, nejspíš vykradená hledači pokladů. Byl tu kamenný oltář, světlo proudilo dovnitř několika okny, ale zvláště kupolí, tak vysokou, že se tam ani zloději nedostali. Tam zůstala jediná malba: Duch svatý v podobě holubice. Bylo tam příjemně, a když Kate vymetla prach a špínu, cítila se tam skvěle.

Kate sbírala byzantské ikony. Některé si koupila sama, jiné jí přinesli darem. Teď ji napadlo, že by se nejvíc hodily sem, kdyby... kdyby nebylo nebezpečí, že je někdo ukradne. Nějaký čas to promýšlela. Pak přišla na zvláštní věc: její kapli nikdo nedokázal najít bez ní. Byla v boční chodbě, všichni to věděli, ale když u toho Kate nebyla, nebyly tam ani dveře, jimiž se vcházelo. Ani Senta a Zuzanka je neobjevily. Je možné, že to místo existuje jen kvůli Kate? Když tomu uvěřila, přenesla sem ikony a rozvěsila po stěnách. Jak je zavěsila? Nebyly tam žádné háčky, prostě přiložila ikonu ke stěně a přitiskla. Stěna předmět přijala a držela, dokud jej Kate nesundala. Nikdo jiný to nemohl udělat, ani v její přítomnosti. Leda by na tu ikonu položila ruku, pak s ní mohl manipulovat kdokoliv.

Některá dívka by se zděsila, ale Kate věřila pohádkám. V tomto paláci byly chodby a komnaty, které patřily jediné člence rodu. Když zahynula, ty věci zemřely s ní. Nebo doposud existují a pouze se skryly? Kdyby byla čarodějka, dokázala by je možná objevit. Tento palác je stvořený z čisté magie, slouží svým pánům. Až jej Kate ovládne, bude její součástí.

Taky tu bylo několik maličkostí, které by někoho překvapily, ale Kate ani náhodou. V kuchyních a koupelnách tekla voda. Všude v paláci svítilo světlo, když jste věděli, kde je vypínač. Na některých místech stačilo pouze požádat, jinde se dotknout určitého místa. Nebylo to všude stejné, dům si rád hrál. Když jste chtěli vařit, dotkli jste se příslušné plotýnky a ona se rozžhavila. Přidat na intenzitě se dalo poklepáním na okraj. Když jste odstavili nádobu a odešli, plotýnka postupně vychladla. Odkud sem šla elektřina, nebylo jisté. Rozhodně Elektrické podniky nechtěly nikdy za nic platit, ani žádný účet za vodu nikdy nepřišel. V přízemí byl komplex několika koupelen, bazén a nějaká zařízení, které holky ještě nestihly prozkoumat nebo už nefungovaly.

„Hledám tě,“ řekla Dany, „Potřebuji tvou pomoc.“

Kate se zachvěla štěstím. Když ji žádá o pomoc významná členka klanu...

„Jak seš na tom s tím svým palácem? Přijede sem na pár dní pár kamarádů a rádi by někde bydleli. Šlo by to u tebe?“

„No... když budou fajn...“

„Jasně. Bojovníci z okolí. Ale bude potřeba všecky tvoje kámošky, aby je doprovázely a hlídaly. Ještě tam straší?“

„Straší a strašit bude! Kolik jich tak asi bude?“

„Tak... kolem pěti set.“

„Aha. Takže odhadem tak pět tisíc. Budou mít co jíst?“

„Budou mít zásoby, a něco jim pošlu. Vlastní stany, takže by mohli bydlet v parku. Aspoň to tam trochu prosekají. Je tam džungle.“

„Já mám džungli ráda.“

„Nepochybuju. Myslíš, že se někdo bude vzpouzet?“

„Zkusím to domluvit. Nemyslím, dům má hosty rád.“

„Za Julie býval barák plnej lidí. Dunbarové milovali hosty. Taky se na chvilku stavím.“

„Jo, budeš vítaná.“

„Když, tak si dáme nějakou brutální hru.“

„Fajn, těším se!“

Dany kývla a chystala se odejít, ale ještě se zarazila. „Jak umíš s počítačem?“

„No - zběžně.“

„Aha, takže špičkově. Už jsi narazila na Síť?“

„Na jakou?“

„Palác byl napojenej. Nejspíš se dá zase připojit, kdybys věděla jak. Kdybys na něco narazila, tak se nelekni.“

„Ehm.“

„Nemám zrovna přehled. Seš už velká holka?“

„Co? Jako... ne. Ještě ne.“

„Aha. Až to přijde, dávej si bacha. Budeš mít možná divný sny.“

Kate sebou nervózně ošila.

„Ty je máš už teď? Ještě před pubertou?“

„Od malička.“

„Hm. Ty budeš dobrá čarodějka. Těším se. Teď jdi vyhlásit poplach.“

Ráno obsadily hlídky klíčová místa. Nemusely čekat dlouho, hosté se sjížděli od časného rána.

Oficiálním důvodem byla porada náčelníků. Ty se konaly už víckrát, občas na ně kluci brali svoji dívku nebo nejchytřejšího kamaráda, ale poprvé větší část smečky. Doma zůstali snad jen ti nejmenší. A ještě: skoro třetina byla děvčat, vystrojených a vyzdobených, jako kdyby hodlaly naštvat každého, komu se nebudou líbit. Kate nebyla největší expert přes oblečení a účesy, ale nad některými jen tiše žasla.

A ještě: holky se netajily úmyslem promést obchody a nakupovat. Nakupovat! Utrácet peníze! A kdyby nějaké rozumné věci, ale parádu na sebe! A kluci to poslouchali s úsměvem, snad dokonce souhlasili! Copak se všichni zbláznili?

Někteří přijeli na koních, jak se sluší a patří, jiné přivezl vlak, ale koně měli s sebou v dobytčáku. S koňmi nebyly potíže, mezi parkem a džunglí byly rozsáhlé pastviny a psi byli ochotni stáda hlídat. Takže hosté odstrojili sebe i koně, a ty pustili na pastvu. Při tom prodiskutovali, jak se který kůň komu líbí, který by se dal koupit či vyměnit a od kterého by bylo jaké hříbě. Při tom došlo k prvním rvačkám; nebylo pochyb, že si hodlají vyřídit staré účty a založit některé nové. Dívky měly za úkol zaznamenávat výsledky různých střetnutí, ale některé hodlaly dokázat vlastní bojeschopnost a vyzývaly se navzájem. Kluky až později. Souboj s klukem holka obvykle prohrála a stala se tím dle dohody minimálně na 24 hodin jeho majetkem. Vzhledem k tomu, že iniciativa vzešla většinou od děvčat, zas tolik jim to nevadilo.

Kate byla nejdůležitější osoba v paláci. Od začátku pobíhala sem tam, rozhodovala kde kdo bude bydlet a vyhledávala vhodné místo těm, kterým společné ubytování z nějakého důvodu nevyhovovalo. Při tom zjistila, že volných pokojů je v paláci mnohem víc, než tušila. V mnohých byl sice značný nepořádek, ale mladí se okamžitě pustili do úklidu.

Téměř každý se chtěl vykoupat. K tomu se dalo použít: potok, který protékal parkem, všelijak se kroutil, rozšiřoval a zase stahoval do koryta, až po mnoha meandrech vtékal do Charraggu. Kate měla podezření, že to není samo sebou, neboť netušila, odkud se vlastně bere. Protékal taky velkým bazénem, který byl vzadu za palácem, a ve kterém se pořádaly nejparádnější rvačky. V přízemí paláce byl malý bazén, jehož voda se dala ohřát na hranici snesitelnosti. Na to mladí okamžitě přišli a zjistili, že nejlepší zábava je dokonale se prohřát v horké vodě, pak přeběhnout pár metrů a skočit do ledové vody venku; jakmile je rozklepala zima, přeběhli zase dovnitř a skočili do teplé. Samozřejmě nejvíc trpěly holky, které tam kluci házely, ony vřeštěly a úspěšně předstíraly, že to nechtěly.

Ti, kteří zrovna neměli co na práci, pobíhali po paláci, prohlíželi si výzdobu, luštili, kdo je vyobrazen na freskách a hlasitě komentovali jeho vzhled. Taky oni měli ve škole historii císařství, takže s úžasem zjišťovali, jak ve skutečnosti vypadal kdo z významných hodnostářů. Občas se při tom pohádali, a hlavně mluvili všichni najednou a skoro pořád, takže to vypadalo jako štěbetání hejna kavek.

Dům se probouzel. Kate to vnímala s úžasem. Ona i její kamarádky se snažily chovat maximálně ohleduplně, nedělat zbytečný hluk a zmatek, nepřemísťovat žádné věci. Mladí si nedělali žádné násilí. Když při prohledávání harampádí našli něco, co se jim hodilo, ze začátku se zeptali, zda si to můžou nechat - později už je to ani nenapadlo.

Sotva se ubytovali a odpočinuli si (?!?), zatoužili vyrazit do města na nákupy. Kate byla v rozpacích. Ona považovala za slušné se před vstupem do paláce svléknout a tričko a šortky natáhnout až při odchodu. Hosté měli slavnostní oblečení, které nechtěli nechat jen tak válet, takže se svlékli až ve svých pokojích, vykoupali se a do města se strojili. To vypadalo pozoruhodně: holky se všelijak navštěvovaly, obdivovaly hadříky ostatních, zkoušely si je a vyměňovaly mezi sebou, až si nakonec stejně vzaly nejotřepanější tričko svého kluka. Ne že by jim ho dal, stáhly ho z něj a řekly, že mu to takhle sluší. Okolo boků stačil šátek, holce i klukovi. Do města vyrážely s plnými peněženkami a úmyslem rozfofrovat všechno, co za život uspořily. Cesta na zastávku tramvaje už byla slušně prošlápnutá, kluci stavěli bambusový můstek přes potok a děsně se u toho hádali. Ne že by někomu vadilo přebrodit, ale až se budou vracet, budou mít ty nejkrásnější možné věci.

Kate z toho šla hlava kolem. Ještě že od ní nechtěli, aby je po městě doprovázela...

„To je teprve začátek,“ smála se Dany, „Počkej, co se bude dít v noci a zítra!“

„Ty něco víš?“ vyděsila se Kate.

„Ty se bojíš, co na to zdejší duchové, viď? Byla bych docela klidná, ti budou spokojení...“

„Ty je vnímáš, nebo co?“

„O nic víc než ty. Možná míň. Jenom...“ Dany zaváhala, pak pokračovala: „Náš dům má lidi rád. Líbí se mu, když je jich hodně, a když vytvářejí kladnou energii. Uspořádala bych pořádnej mejdan...“

Kate se zasmušila. Ona zas tolik mejdany nemilovala. Vlastně, ani na žádném pořádném nikdy nebyla.

„Nespěchej a nic neovlivňuj. Oni se zařídí sami, jak budou chtít.“

Ještě je potřeba říct, jak Dany vypadala. Nechala si ušít důstojnickou uniformu Černé Lilie z látky, jaká se používá na nejtenčí dívčí punčošky. Kate je viděla v módních magazínech a jednou vyzkoušela; usoudila, že je to nesmysl. Uniforma Dany měla tu výhodu, že přes ni bylo vidět, ale látka to byla. Manžety, nárameníky a místa, kde byly našity hodnostní odznaky, byly samozřejmě tvrdší. Všude, kde měla být lilie nebo blesk, byly rudé monroesské růže, ale bez hada. Nepochybně si tu uniformu vymyslela.

„Líbí?“ Dany klepla Kate po rameni, „Tímto tě jmenuji důstojníkem. Odpor se nepřipouští. Leda kdyby sis chtěla zaboxovat.“

„Není to trochu moc... pavučina? Vydrží to aspoň přes přehlídku?“

„Je to hedvábí. Ale mám zlepšovák: namalovat rovnou na kůži.“

Kate se tvářila nejistě. Pochopitelně po nové parádě toužila jako každá správná holka, ale byla už velitelkou školní gardy v barvě purpurové.

Dany se zasmála a přistoupila k portrétu princezny Iris zhruba v patnácti. Byla čistě vyholená a bez ozdob, jen zářivě modré oči bez bělma svítily z osmahlé tváře. „Jsem zvědavá, jak ti bude slušet tohle.“

Kate se zatvářila vztekle. Neřekla nic, jen tiše zavrčela.

„Neboj. Dojde na tebe - během pár nejbližších let. Ještě tě uvidím ostříhanou!“

Kate se nadechla. „V životě...“ pak zmlkla. Slova nikdy a vždycky taky nepoužívala.

„Stav se a já tě hezky učešu. Mám všecky kadeřnický věci... Slavnostně přísahám: při každý návštěvě zkrátím tu tvou hřívu maximálně o deset čísel. A bude ti to slušet. Až dojdeme na ježka, jako mám já, zastavím a oholím, až si výslovně řekneš. Platí?“

Kate polkla naprázdno a neřekla nic.

„Když jsi byla malá, děsně jsi mě nenáviděla.“ smála se Dany, „Už tě to přešlo?“

„No - skoro.“

„Chyba. Princezny se mají nenávidět a bojovat spolu. Bystří to rozum a vylepšuje postřeh. A sílí svaly.“

„Když já nevím...“

„To přijde, až budeš starší. Párkrát ti přeberu kluka a dostaneš chuť mi rozbít hubu. Jestli přebereš kluka ty mně, natáhnu tě na skřipec a budu tě mučit, dokud... dokud budu mít chuť. Brečení a prosby předem odmítám...“

„V životě mě neuvidíš brečet!“

„Sázka?“

Kate zaváhala.

„Tvoje brečení mě nerajcuje. Užívat si budu, až tě uvidím týrat tvoje podřízený. Pak uznám, že jsem tě nevychovávala nadarmo.“

Kate se nadechla a zaťala pěsti. Pak se ovládla a uklidnila.

„Nevytočím tě? Tak příště. Dneska máš hodně práce. Kdybys byla aspoň o chlup starší... Ale stejně...“

Kate byla zvědavá, na co myslí. Stěží se ovládala.

„Dnešní noc bude nádherná. Věřila bych, že přijde něco, co dlouho spalo. Pohrála bych si s tím... ale na mě to nereaguje, nemám krev Dunbarů.“

„Ale... co ti hosté?“

„Ráno se přijdu podívat, jestli všichni přežili ve zdraví. Varovat je můžeš, ale neleknou se. Jsou jako my.“

„Vážně, proč jsi vlastně přišla? Naštvat mě?“

„Kouknout se na hosty. Ještě se stavím. Kdyby něco, zavolej. Číslo máš.“

„V tomhle domě není telefon.“

„Cha cha. Hledej, Šmudlo!“

Když Dany vypadla, Kate chvilku bezmocně zuřila. Potom se rozbrečela. Zalezla si na to do svého pokoje, totiž toho, ve kterém spávala nejradši. Padla na deku a řvala a řvala jako malá. Bylo toho na ni najednou moc.

Když měla pocit, že se chová blbě, vstala a zkusila se uklidnit. Napadlo ji, jak by jí slušela ta černá průhledná uniforma. Mávnutím ruky si stvořila magické zrcadlo - stěna se zavlnila a naráz vytryskla lesklá plocha, odrážející hubenou holku s velkýma modrýma očima a dlouhou hřívou blond vlasů. Její postava byla kostra potažená kůží, vhodná ilustrace do anatomického atlasu. Kdyby ji ostříhali a něco oblékli, nikdo nepozná, že není kluk. Zkusila tu uniformu, ale nijak to nevylepšila...

Pak si uvědomila, co provedla. Zařvala leknutím. Chvilku vzrušeně dýchala, než se odvážila opatrně dotknout toho, co se vlnilo proti ní. Její prsty se dotkly... čeho? Bylo to příjemné a lehce elektrizovalo, no jistě, je to čistá energie. Zastrčit do toho ruku se nedalo. Mysl jí napovídala: genetická paměť. Umíš to, protože to uměli tvoji předkové. Pamatuješ si, jak vytvořit Zrcadlo, a tento dům má dost energie, aby ti vyhověl.

Zhluboka vzdychla, nadechla se a zavřela oči. Pomyslela si: Chci vidět, jak budu vypadat v patnácti.

Pak oči otevřela. Bála se toho, co uvidí, protože to tušila. Ano. Hlavu i tělo měla holé, zato jí narostly svaly a nepříliš velké, ale hezké prsy. Taky přibylo tetování, dokonce i na hlavě. Zůstaly ty velké zvědavé oči.

Mávnutím ruky zrušila Zrcadlo. Není to pravda, není to pravda! opakovala si pro sebe. Klepala se strachem z vlastní moci.

Pochopila, že ani tady není v bezpečí. Utekla na jediné místo, kde se nebála: do své kaple, pod ochranu ikon. Ale nemodlila se, jen se choulila jako malé vyděšené zvířátko.

Když se odvážila zase ven, některé holky už se vracely z nákupů. Nakoupily toho tolik, že by to při zdravém rozumu nikdo neudělal. Kluci taky rozházeli spoustu peněz, ale za věci, které takoví považují za nezbytné: zbraně, všelijaký vercajk, věci do sbírky. Chlubili se jeden druhému a z nejasného důvodu se všichni chtěli pochlubit Kate. Mechanicky přikyvovala, jako že to schvaluje.

Nějaká parta se usadila v hale a začala hrát na různé nástroje. Některé si přinesli s sebou, některé koupili a některé našli ve svých pokojích.

Cože?

„Ano, visely tam po stěnách. Neboj, my je vrátíme.“

Kate si byla jistá, že v pokojích nikdy nic takového nebylo. Nikde v paláci nezbylo nic, co se dalo ukrást.

„To si děláš legraci! Co ty zbraně po zdech? Vypadají bezvadně, můžem si je vypůjčit?“

Kate sepjala ruce a pokusila se... „Můžete si je nechat. Je to dar rodu Dunbarů.“

„Hele, neblbni! Takový věci mají určitě velkou cenu...“

„Vévodkyně z Dunbaru má právo dávat dary svým přátelům.“ řekla autoritativně.

Koukli po sobě a rozběhli se po chodbách. Kate se opřela o stěnu, nohy se jí klepaly.

Dům se smál. Cítila to od chvíle, kdy vyslovila ten titul. Vévodkyně z Dunbaru! Pro smilování Boží, já jsem malá holka!

A dům se smál.

Zaplatíš to, princezno! Krví zaplatíš!

Ne, prosím! Nechci!

To nezáleží na tobě. Dneska bude tvoje noc. Noc bolesti a studu.

Smilování! Já to nechci!

Není, kdo by se smiloval.

Nechte si svoje dary! Strčte si je do...

Ale dům se jenom smál.

Zuzanka Albertová byla čím dál ošklivější, ale jediná, na koho je spoleh. Když se jí Kate svěřila, co se děje, neztratila klid. Přiměla ji, aby se oblékla a zajistila. Asi to nějak zdůvodnila, pokud se někdo ptal, ale to se Kate nedozvěděla, Zuzanka ji prostě uložila a přinesla horký odvar, po němž jí začalo být všechno jedno. Když přišla Dany, vyhodila ji a zaboxovala si s ní venku na cvičáku; Zuzanka box milovala a na rozdíl od Kate byla schopna Dany porazit. Když hosté zjistili, že se pořádá nějaký turnaj, bleskově se přidali a Kate nepostrádali. Když se zajímala, slyšela odtamtud smích a povzbuzování.

Nadcházel večer, holky se načančaly a vyrazily do města na diskotéku. Vymyslela to samozřejmě Dany, stačilo jí jen se jednou zmínit. Kluci šli pochopitelně taky, s kým by holky tancovaly? Zůstali jen ti nejmladší, které by ani s přimhouřením oči na zábavu nepustili. Dlouho seděli u ohňů, zpívali a dohadovali se, kdy už vylezou ta strašidla a příšery, co jim slíbili. Nakonec šli zklamaně spát.

Kate Zuzanka uložila a dala jí další dávku svého léčivého čaje. Kate usnula a zdálo se jí o příšerách. Tak se probudila a zjistila, co se s ní děje. Kroutila se bolestí a hnusem. Kdyby tak mohla zemřít! To bude ráno hloupých keců! Dany, Senta, Jackie, kamarádi a kamarádky... Proč jsem se sakra musela narodit jako holka? Kluci takový blbý problémy nemají, ještě je každej chválí!

Zuzanka jí dala další dávku čaje. Kate usnula a až do rána se jí zdálo o strašidlech.

Ráno přišla Dany. Neměla vůbec žádné hloupé kecy, jenom Kate objala a chvilku se s ní mazlila.

Kate měla hlad a cítila se líp, tak šla na snídani. Holky uvařily v největším kotli zeleninovou kaši, která nechutnala ani tak hrozně, jak se mohlo čekat. Pekařské auto přivezlo několik pytlů rohlíků, platila Dany. Taky nějaké sladkosti, rovněž ve větším množství.

Z města se vraceli mladí z diskotéky. Většinou orvaní, jako by přicházeli z boje. Jenže nadšení na nejvyšší míru.

„Proboha, co tam prováděli?“ ptala se Kate.

„Přesně to, co myslíš. Fantastickej mejdan!“

„Tys tam byla taky?“

„Že váháš! Byla to nádhera!“

Kupodivu stejný názor měli všichni, smáli se a navzájem chlubili svými zážitky. Najedli se, zalezli do pokojů a usnuli.

Kate bylo docela dobře.

„To ti závidím,“ ujistila ji Dany, „Já jsem na tom hůř. Kdybys vypila tolik, co já, zdechneš. Taky půjdu spát.“

„Klidně se ulož u mě, místa je tu dost!“

„Díky, ale nemůžu chrápat moc dlouho. Roger pořádá velký představení, u toho musím bejt. Jen si schrupnu a...“

Mávla rukou a odpotácela se.

29. března: Rada náčelníků

Roger Monroes sledoval dění a měl radost, kamarádi se rozhodně nenudili. V zemi to vřelo, různé vyhlášky Černé Lilie probraly bojovníky z jejich klidu. Odjakživa byli kluci povahy svárlivé a rvavé, ale jejich potyčky byly vždy zcela soukromou záležitostí. Nyní poprvé pochopili, že je možné se pořádně servat a při tom sloužit Bohu. Objevili fantastickou přitažlivost křížových výprav a hodlali na nějakou vyrazit, jenom co objeví dostatečně zatvrzelé pohany. Nejdřív si to vyřídili se všemi svými odvěkými nepřáteli, ale zjistili, že jsou stejného názoru a že obracet je na víru je zbytečné, když ji už mají.

Jedna z Rogerových vyhlášek oznamovala, že je nutno udělat zásadní pořádek v Černé Lilii, řádně zaregistrovat členstvo jednotlivých lóží a přijmout do nich všechny, kdo sice patří ke kamarádům, ale zasvěcení doposud nedostali. Z toho důvodu byli pasováni na rytíře všichni, kteří byli v Lilii aspoň půl roku, (před jejím zrušením Alwinem) a byli tím pádem považováni za morálně pevné. Ostatní byli přijati do výcviku, byly vyhotoveny řádné seznamy a odeslány do centra k zařazení do počítače.

Avšak byli někteří, kteří z různých příčin odmítli, nebo ne dosti čiperně využili možnosti, která jim byla velkomyslně poskytnuta. Morálně pevní členové řádu zaržáli nadšením - byl tu konečně někdo, koho bylo možno za jeho zaslepenost tvrdě postihnout! A už se všichni rvali jako psi, nepokořitelní jednotlivci bránili svoji osobní svobodu, ostatní vůli Boží. Pokud někdo po velkém boji podlehl a přijal službu v Lilii, měl šanci na čestné místo. Jestliže vytrval ve svém odporu, musel počítat s dlouhotrvající nenávistí a pomstou do skonání světa.

Večer 28. března za Rogerem přiletěl Jackie a cpal mu pod nos otrhaný papír, na něm naškrábané řádky s neuvěřitelnou spoustou pravopisných chyb:

Já ti pýšu, Jacku Terlove, že je Enkra Veston zavřenej v lapáku skrzevá ňákí vylomeňyny. Von mi řek, abisem ti to napsal, tak ti to pýšu. Von sám nemůže stávat ani ňyc dělat, páč je zmlácenej karabáčem a nemůže se ani hejbat. Von dostal moc bytí, páč zviksoval bachaře a zlámal ruku holyčoj, což je dobře. Já sem utek ze sanytky, dyž mě vezly do špitálu. Ti prachi sem ukrad, takže nejni potřebý mě nic vracet. Se loučí

Billy Waughn

P.S. Jo, ten lapák se menuje Muttoncorn. Enkra chcel, abiste to věděly.

Skvělý chlapec Billy Waughn splnil úkol na výtečnou. O peníze obral jakéhosi opilce, sepsal klopotně tohle psaní a odeslal je na Jackovu adresu. Že trochu popletl jména, mu nikdo neměl za zlé. Roger okamžitě vytvořil krátký článek o tom, jak byl Enkra surově zbit a doručil do redakce Hlasu Arminu, aniž by si myslel, že byl potrestán neprávem. Potom se postavil před zrcadlo a cvičil si před ním delší dobu extatické vytržení, v němž chtěl promlouvat před shromážděnými náčelníky.

Již od časného rána připomínal Kingtown město v době karnevalu. Ulicemi procházelo neobyčejné množství chlapců i dívek ve fantastických krojích, kluci tu a tam v uniformách Černé Lilie, ale všichni se zbraněmi. Dívky se oblékly pestře, nosily mávátka, transparenty a kytice, případně se připravovaly na večerní lampiónový průvod s ohňostrojem, který zajistila armáda.

Potom se roznesly zprávy, co se dělo v noci. Dost zmatené zprávy, protože nikdo nic nevěděl. Jedině to, že nějaká banda, která nejspíš přespává ve zříceninách Starého paláce Dunbarů na jižním okraji města, se na jedné diskotéce nezřízeně opila a hrozně servala. Potom se opilé tlupy začaly toulat městem a ničit, na co přišly. Spousta lidí je ve špitále, další v celách předběžného zadržení.

Roger se znepokojil.

Skutečnost mu přišla objasnit sestra Jeane, celá rozesmátá. V jejím podání to vypadalo trochu jinak:

Mladí z Dunbarova paláce si skutečně přišli zatančit. Trochu divoce, to je pravda. Napili se, to je taky pravda. Okolo půlnoci si někteří začali vyměňovat dívky; některým se to líbilo, třeba Dany a Jeane. Některým se to tak docela nelíbilo, tak se trochu pošťuchovali, ale jen z legrace.

Problémy nastaly, když narazili na partu mladých podnikatelů. Nebyli cizinci, ačkoliv pár jich tam bylo taky. Dalo by se říct kravaťáci, slušně oblečení a ostříhaní chlapci z bohatých rodin. O co šlo ze začátku, Jeane nevěděla, začala si jich všímat, až když začala hádka. Slovo dalo slovo, facka dala facku. Není vyloučeno, že to celé vyprovokovaly holky.

„Počkej! Ty ses taky rvala?“

Jeane to těžko mohla zapřít, pod levým okem měla monokl a klouby prstů otlučené. „Ale jenom s klukama!“

„Aha. Tak dál.“

Dál došlo k neshodám mezi děvčaty ohledně oblečení. Rogerovi bylo jasné, jaký názor obhajovala která strana. Vypadli ven na ulici a tam si to regulérně rozdali s každým, kdo si troufal. Kravaťáci nebyli žádné housky, ale byli zbiti a naházeni do kašny.

Mladí, rozjaření vítězstvím, se rozhodli zavést ve Městě pořádek a slušnost. Hosté z vesnic a malých měst slyšeli hodně o odporné neřesti, která tady bují: nevěstince, herny, noční zastavárny a jiné peleše lotrovské. Rovněž existují hospody, v nichž se shromažďují ničemové všeho druhu, policie o tom sice ví, ale nemůže s tím nic udělat, protože jim nemůže nic dokázat. Zákony jsou špatné...

Tak si kluci vyhrnuli rukávy a zeptali se: „Kde to je?“

„Počkej! Tys tam byla taky?“

„No... byla jsem u toho, ale...“

Roger si uvědomil, že je syn ministra. „Policajti se tam neukázali?“

„Až potom...“

Mladí se vydali zábavní čtvrtí a zaváděli pořádek. Vpadli do nevěstinců a heren, obsluhu zmlátili, zařízení rozbili, sem tam něco zapálili. Pasáky a členy ochranky mučili. Prasákům, tedy zákazníkům bordelů, rozřezali šaty, aby museli prchat nazí. Prostitutkám zapalovali vlasy.

„Kde byli sakra policajti?“ zvýšil hlas Roger.

Policajti samozřejmě přijeli, ale to už bylo po nejhorším boji. Pozatýkali všechny a odvezli na velitelství. Tam provedli selekci a při tom zjistili, že mezi výtržníky se nacházejí i dcery jejich ministra. Tak uspořádali mejdan na oslavu vítězství.

Roger už ani nebyl překvapen.

Policajti hbitě oddělili zrno od plev. Veškeré lumpy pozavírali do cel a kterým se to nelíbilo, ty ještě seřezali. Mládež ze smeček nechali složit přísahu členů policejního sboru, čímž se jejich zásah stal legální akcí. Potom jim naznačili, kterým ještě lumpům se nemůžou dostat na kobylku. Ale není vhodné je napadnout hned, cely jsou prozatím přecpané a výslechy budou obtížné.

„Tys tam byla taky?“ zeptal se Roger. Ne že by pochyboval.

Jeane se zasmála. „Jsem policejní poručík.“

„Ví to táta?“

„Zavolala jsem mu.“

„Co říkal?“

„Že mě přerazí. Taky říkal, že ze mě stáhne kůži a zarazí mi kapesný. Nám, všem třem. Jako vždycky.“

„Proč mně? Já tam nebyl, klidně jsem spal doma!“

„Právě proto. Schválně, s kým?“

„Krávo!“

Jeane jen mávla rukou. „Jdu odpočívat a lízat si rány. Večer mám rande s jedním borcem z Policejní akademie. Možná mě vezmou...“

Roger o tom nepochyboval. Za Alwina se řada policistů zkompromitovala, někteří utekli do ciziny, některé ubil rozlícený dav. Policie neměla plný stav a sháněla další posily. Vlastně, Roger měl taky propůjčenu hodnost poručíka. Papír na to neměl žádný, ale když šel do akce, nosil nárameníky s příslušnými hvězdami.

Tak nad tím mávl rukou a věnoval se organizaci Smečkové rady.

Sjížděli se náčelníci ze všech krajů Arminu. Většinou dojeli na koních, alespoň jednu zastávku vlaku, neboť tak velela slušnost. Pouze delegace z Onga-Orangu přijela vlakem až na hlavní nádraží, ovšem ti byli známi jako oportunisté a renegáti a jejich hlas v radě neměl skoro žádnou cenu. Rovněž přijeli prostě oblečeni, skoro jako běloši, což bylo očividnou urážkou ctěné rady.

To zase delegace z jihu, ze Sun City a Tigerstownu, zářila pestrobarevnými čelenkami z ptačího peří a obleky s množstvím vyšívání a lesklých cetek. V čele jel nedávno zvolený náčelník Jimmy Dixon zvaný Zrzek, velký Enkrův kamarád z doby bojů proti obchodníkům se psími štěňaty.

Společně s nimi přijela delegace psů z Dogstownu. Bylo jich skutečně jako psů, všech možných ras velkých i malých, a jejich štěkot a dohadování s místními příbuznými rázem naplnilo všechny ulice. Byl to asi nejhlučnější národ v Arminu.

To aristokratičtí tygři, kteří se dostavili v počtu dvou setnin s Vládcem Kwarrem a jeho pobočníkem typardem Zabrím, se chovali tiše a nenápadně. Od bojů ve městě sem nevpadlo tolik pruhovaných a tak se za nimi lidé na ulicích ohlíželi a zdravili je. Kwarr, který byl Vládcem teprve měsíc, se cítil neobyčejně poctěn a zdvořile každému odpovídal.

Náčelník Garawahsigharí přijel s dvaceti leopardy. Radostně se zdravili s tygry, později se přidali k Reortům, kteří rozbili své stany na dlouhých kopích poblíž Nábřežní třídy. Na Nábřeží samotném byly postaveny stany pro jednotlivé náčelníky, což už dopředu zajistil Roger.

Zaskřípalo to na tom, že se nedostavil nikdo z jaguárů. Přijel jenom mladý vikomt Tirra, syn hraběte Wahrgunda a několik dalších mladých. Ale ani Quiroqa, ani jeho syn markýz Gunnarr se neobjevil. Vikomt Tirra přinesl nemastnou neslanou Quiroqovu omluvu a jeden jaguár krátkou a stručnou omluvu hraběte z Crossu. Mike se omlouval, že se pro zranění nemůže dostavit.

Z Indiopolisu zato přijela početná delegace, vedená všemi patřičnými náčelníky, kteří vedli námořní město.

Nejkrásnější a nejmocnější však byli hosté z Iron-city. Kníže Pedro Santanueva přivedl všechny svoje náčelníky vyjma Paula Foxe, který byl služebně pryč. Sám přijel v doprovodu setniny vybraných bojovníků, s dalšími padesáti gardisty přijela princezna Asthra. Bylo něčím nezvyklým, když mezi náčelníky zasedala dívka, ale Asthra, krásná a vážná, nediskutovala ani na okamžik o své účasti. Zkrátka tady byla a velela. Byli tu nazí, nedůvěřiví a udivení stepňáci Taycamma a Cheywonnah, byl tady Thor-Häkän Shönhaaren, zvaný Bludný Viking, byl tu bohatý loďař Joy Maszlányi, Kärgüt-chán, náčelník Mongolského kmene, který žil na okraji Větrné stepi a kočoval se svými stády z místa na místo, byl tu gepardí kníže Langhaart a další a další. Pozornost diváků se často upírala též na mladého bělocha, který patřil k Santanuevovým náčelníkům, Sida Hawkera, jednoho z členů Vládcovy tajné policie a hrdiny nedávného boje proti pašerákům drog. Hovořilo se o vztahu mezi ním a princeznou Asthrou; i ti nejnepřejícnější jim přáli šťastnou budoucnost.

Roger sledoval to shromáždění s pýchou a nadšením. Stál u okna svého domu na Nábřeží, pozoroval ruch na ulici a v duchu počítal, kdo je už tady a kdo ne. Když se za ním jako duch objevil Harky Alliger, ani si toho nevšiml, dokud nepromluvil: „Je tady?“

„Je. S celou parádou.“

„Srazíš mu hřebínek?“

„Ano - myslím, že to udělám.“

„Už je na čase. Nafukuje se bezostyšně.“

„Není tady Mike Cross. Čekám, že se přece jenom objeví.“

„Těžko. Mluvil jsem nahoře u jezera s leopardy. Je prý těžce raněn, nemůže se postavit na nohy. Nepřijede.“

„Kdyby chtěl, přijel by. Nevěřím tomu. Nechce.“

Chvíli mlčeli a hleděli dolů na ulici.

„Jdi za knížetem,“ řekl pak Harky, „Uvidíme, co na to řekne.“

Roger opustil své místo, seběhl po schodech a vyšel. Zastavoval se s tím i oním, pronášel přátelské zdravice a tu a tam i nějaký ten rýpavý vtip, potřásal si rukama a mazlil se se šelmami. Zastavil se u kdekterého náčelnického stanu a pro každého měl dobré slovo, ale vstoupil jen do toho největšího, nad jehož vrcholem vlála korouhev s černou labutí. Ten stan byl přehrazen na několik oddílů, neboť princezna si přála spát sama a někteří náčelníci též. Teď však byly závěsy rozhrnuty a všichni seděli na koberci uprostřed, pouze vpředu zůstala malá předsíň, v níž hlídali dva gardisté s oštěpy.

Roger je pozdravil a jeden z gardistů vešel dovnitř ohlásit Santanuevovi návštěvu. Vzápětí vyšla princezna Asthra v obleku ze dvou pruhů rudé látky, se širokým náhrdelníkem z perel a zlatou čelenkou ve vlasech. Byla krásná a Roger se až zarazil.

„Vítám tě, bratránku!“ nastavila mu ústa k políbení. To učinil, ona odhrnula zástěnu a vedla ho dovnitř. Santanueva vstal, když Roger vstoupil, a s úsměvem mu podával ruku.

„Vítám tě! Jsem rád, že jsi přišel ještě před jednáním. Snad bys mi mohl říct, co si přeješ od našich nindžů, na jednání pak budeme moci vystupovat jednotně...“

Roger si málem odfrkl nad jeho sekernickou diplomacií. „Jdu se jenom podívat, jak se ti daří! Vidím, že tvoje bohatství a moc nadále vzrůstá - kdo by si mohl dovolit přijet s takovým průvodem jako ty? Gold Step zůstal daleko za tebou, jak jsem viděl...“

Santanueva se cítil velmi polichocen a jeho sestra jenom zářila. Ostatní náčelníci, až na stepňáky, se usmívali.

Roger prohodil ještě pár dalších obdivných vět, potom se dotkl několika slovy každého z přítomných, zvláště Raye Swallowstarra, který vyhlížel ještě přepadlejší a nemocnější než jindy. Ale v jeho mozku se rodily nové a nové geniální myšlenky a nápady k ovládnutí vzduchu. Raye Roger Pedrovi opravdu záviděl, neboť tušil, že kdyby měl tohoto chlapce sám, mohl být už třikrát bohatší než Santanueva.

„Mimochodem,“ řekl pak mezi řečí, „Máš ještě víc takových skvělých agentů jako Paul Fox? Snad bys mi mohl některého z nich doporučit - místo něho...“

Pedro se zarazil. „Proč? Paul ti nevyhovuje?“

„Vyhovoval mi až moc. Ale my asi nevyhovujeme jemu. Vždyť to přece zabalil a začal se v Londýně živit prací! Nebo nic nevíš?“

Pedro vytřeštil oči. Nejdřív myslel, že je to nějaký Rogerův žertík, jimiž byl mladý státník proslulý, ale pak pochopil, že to Roger myslí asi vážně. Pedro nemohl nic vědět, přijel s většinou oddílu skutečně na koních celou cestu až z Iron-city a poslední poštu měl doma na stole.

„No,“ vysvětloval Roger, „Oliver mi poslal hlášení. Mladý pan Fox už za ním byl a oznámil mu, že si našel dívku a tudíž nemá další zájem na práci pro nás. Vypadá velmi směšně, je ostříhaný jako běloch a vyhlíží o deset let mladší. Tu jeho dívku Oliver neviděl, ale je prý velmi krásná a Paul do ní jenom hoří. Jo, všechna sláva polní tráva. Sic transit gloria mundis...“

Santanueva mlčel a hleděl vyjeveně na Rogera. Zato jeho sestra se usmála a řekla něžně: „Ale na to má přece právo, viď, Side? Když se mu dívka líbí, může požádat o propuštění ze služby. Já s Paulem souhlasím...“

„Já taky,“ řekl Roger, „Je správné, co udělal, samozřejmě. Potřebujeme ale jiného agenta. A byl bych ti povděčen, Pedro, kdyby to byl tentokrát někdo, kdo se tam jen tak nezamiluje. Změny agentů lezou do peněz a stojí hodně času. Mimo to Oliver se tomu diví, to víš, nezná arminské mravy...“

„Víš co?“ řekl Pedro, „Tak si toho svýho agenta najdi sám mezi svýma lidma! Nebudem za tebe pokaždý všecko nepříjemný vyzobávat! Nech si taky něco pro sebe!“

Roger protáhl tvář a měl co dělat, aby se nerozzlobil. Pedrovi náčelníci se usmívali a vyhlíželi drze.

„Dobře, já se bez vašich lidí obejdu. Děkuji za dobrou spolupráci, Santanuevo. Až budeš něco potřebovat, tak na revanš...“ usmál se a odešel.

„Prásk!“ karabáč princezny Asthry zaduněl o zem, jak jím dívka ve zlosti švihla. Féri sedící nejblíž se lekl a nadskočil, jako by za ním vybuchla puma. „Zatracený hlupák!“ zařvala princezna a švihla ještě jednou.

„Roger?“ zeptal se Sid, „Nebo Paul?“

„Ten malej ničema!“ šeptala Asthra, „Já až ho dostanu, já mu budu zaživa stahovat kůži z těla! Vrážet do něj roztavený hřebíky a smažit ho ve žhavým oleji! Náš agent a taková ostuda...“

„Zklidni se, maličká...“ řekl Pedro obdivuhodně klidně.

„Můj agent! Já ho tam poslala, aby byl připravenej! Čekala jsem, že se tam něco dozví, něco co nevím ani já, ale co se docela jistě stane - a on vyvede tohle!“

„Má na to právo - nebo ne?“

„Jistě že na to má právo! Ale já mám právo ho uvázat ke kůlu a bít a bít, až z něj zbydou jenom kosti! Kdyby aspoň na nás nepřivolal tu ostudu! S jakým potěšením mi ten elegantní gangster citýroval, že se Paul dal ostříhat jako běloch a jak vypadá! Já bych ho, kdybych ho dopadla, ničemu...“

„Co ti vlastně víc vadí? Že to složil nebo že se dal ostříhat?“ zeptal se Sid a jen tak tak uhnul před jejím bičíkem.

„Osle! Vzdát činnost a jít s holkou k čertu bylo jeho právo! Ale nemusel nás uvádět ještě do posměchu! Tím ostříháním urazil celý Armin, jasný? To jeho právo nebylo, to teda ne! To si odskáče, až ho dostanu!“

Ale všichni se tomu jenom smáli. Pedro potřásal hlavou. „Bereš to zbytečně moc osobně!“

„Vy! Kdyby nad vaším kloudným vzhledem nebděla pečlivá ženská ruka, co by z vás bylo? Vyhlíželi byste jak z divokých vajec, páni náčelníci! Side, ty zvlášť - co mi dalo práce, než jsi vyhlížel aspoň trochu jako svéprávný člověk! Já jsem pevná hráz vašeho dobrýho chování a vaší výchovy. Kdyby mě nebylo, shnili byste ve špíně a morálním bahnu. Co je komu platný zlato, Pedro, když se neumí ani oblíct? Nad tím přemýšlejte, panstvo!“

Sid si zamyšleně cvrnkal palcem o zuby. „No jo - ty nás doháníš k pořádku a slušnýmu vzhledu. Co když Paula k tomu taky dohnala ona? Co když je stejně ostrá a nesmlouvavá jako ty a taky ho vychovává ke slušnosti a tak...“

Asthra se na něj podívala s despektem a zakroutila hlavou. „Měla bych jí vyškrábat oči! Ale nechám toho. Jsem dáma. Maximálně ji nechám zmrskat a hodit do řeky...“ A vesele se zasmála nad tou představou. Pedro jen zakroutil hlavou a pak ji rezignovaně složil do dlaní.

Jednání začalo odpoledne, ovlivněno hlavně články v novinách o Enkrově strastiplném životě v Muttoncornu. Jméno ústavu bylo však vynecháno, aby si některý bojechtivý mládenec nešel prozkoušet, jak mu nese puška, do okolí tohoto ústavu. Roger nestál o to, aby byli Armini považováni za agresory, dokud nepřijde pravý čas.

Santanueva, vážný a tvrdý po té ranní diskusi o Paulovi, navrhl po Rogerově výzvě celoarminskou mobilizaci. Prohlásil, že je jasné, že ojedinělí agenti nemohou tu věc rozhodnout. Je třeba, aby Černá Lilie prokázala, že je dostatečně silná a umí prosadit své požadavky silou. Santanueva dá několik tisíc bojovníků, dva Stříbrné šípy, dostatečné množství lodí a všechny zbraně, které zabavil ve výzbroji banditů. Další stovky bojovníků pošle gepard Langhaart a další spojenci, které mají či získají.

Harky Alliger byl jeho řečí nadšen a slíbil další stovky mužů černé pleti, posílených vírou ve Velké Woodoo a palmovým vínem. Bylo to poprvé, co se přiznal k možnosti disponovat černými bojovníky a všechny to udivilo.

Tygr Kwarr slíbil deset tisíc tygrů okamžitě a dalších sto tisíc po roce, až se trochu vzpamatují po boji před měsícem. Měl neobyčejný vztek, že nemůže postavit pod prapory celou svoji armádu, ale sliboval, že tygry nějak donutí. Rovněž jeho spojenci půjdou jistě rádi s ním. Načež leopard Garawahsigharí slíbil pět tisíc leopardů, a to do dvou měsíců.

Vikomt Tirra nemohl slibovat nic a divoký kníže Quiroqa nebyl přítomen. Tirra tedy aspoň slíbil, že zahájí na první požádání námořní blokádu Velké Británie a potopí každou loď pod svatojiřským a svatoondřejským křížem, kterou potká. Jeho nabídka vyvolala jisté rozpaky a byla prozatím odsunuta do pozadí.

Reortský vyslanec nabídl klidným hlasem deset tisíc Reortů. Kromě toho slíbil udělat mezi lvím panstvem průzkum, kdo by šel do boje tak zvaně „na podíl“, totiž podíl z kořisti. Očekával, že by zájem byl značný.

Chi-Chi XVIII. se nadšeně hlásil a sliboval deset tisíc koček, pak i patnáct tisíc, ač byly oprávněné obavy, zda vůbec tolik bojovníků má. Medvědi a další podobné šelmy slibovali vojska jen po tisících. Roger začínal mít obavy, aby se v důsledku jeho akce Armin nevylidnil a nestal se pustinou.

Psi byli ve zvláštním postavení. Jejich záležitosti byly méně známé než u jiných - teprve čtrnáct dní po porážce Alwina se proslechlo, že svedli velkou bitvu v blízkosti Přístavu na jižním konci země, kam si Alwin objednal invazní jednotky a poslal tam tudíž speciální skupiny vojáků k zajištění operace. Psi je během dvou dnů zlikvidovali, včetně zkušených bojovníků, na které museli uspořádat hon po lesích. Invazní jednotky neměly kde přistát a radši si svoje záměry rozmyslely. Ještě ve zvláštnější situaci byli vlci, kteří mezitím vyhlásili nějakou krevní mstu jistým osobám, které zavinily nějaký přepad jednoho jejich sídla. Jak tato akce probíhala a v které části světa, prozatím raději nezveřejňovali. Všichni však ochotně slíbili pomoc.

Nakonec se rozhoupali i Onga-Orangští a slíbili aspoň potraviny a munici. Na jejich souhlasu bylo vidět, že nadšení pro věc je skutečně celonárodní.

Schůze se k večeru rozešla s tím, že na prvního dubna bude svolána přehlídka elitních oddílů Černé Lilie, které by mohly být dány k disposici Osvobozovacímu výboru pro záležitosti Enkry Westona. Roger byl spokojen.

Císař umírá

„Budu mít dítě.“ řekla Laura a já se nadzvedl a hleděl na ni s němým úžasem. Ale Laura se tvářila, jako by právě prohlásila, že zítra bude pršet a že je to dobré na brambory.

„Lauro!“ vydechl jsem, „Je to... jisté?“

„Můj otec i já máme lékařské vzdělání. Měli bychom to poznat!“

„To je... to je fantastické! Hned zítra zajdu za plukovníkem a požádám ho o dovolení, abych si tě směl vzít! Jinak bys přece nemohla...“

„Počkej, nepospíchej! Nežádám, aby sis mě vzal. Nezapomínej, máš před sebou budoucnost - jsi mladý, budeš rychle postupovat a tvoje kariéra...“

„Kašlu na kariéru! Já chci tebe, Lauro! Mám tě rád a jestli můj postup nebude takový, jaký si myslím, co na tom záleží?“

„No nevím... nechci tě k sobě poutat...“

Ale neposlouchal jsem její opatrné námitky. „Hned musíš jít na vyšetření k našemu doktorovi! Až to přijde, dám tě do vojenské nemocnice, aby se tam o tebe pořádně postarali! Rozhodně není možný, abys byla v těch vašich hrozných špitálech bez pořádnýho vybavení, jaký tady jsou...“

Laura zvedla hlavu a v očích jí posměšně zablýskalo. „Nesnaž se! Moje dítě se narodí mezi Arminy! Nezáleží na tom, kdo je jeho matka a otec, ale svého syna chci zrodit tam, kam patří svým rodem! Půjdu k našim do džungle, jako všechny holky v takových případech. Tam jsou naše nemocnice a buď bez obav, jsou stejně dobré, jako ta tvoje! A nemysli si, Rossi, svoje dítě si vychovám tak dobře, jak budu umět. Nikdy se nesmí stát zrádcem svého národa, nikdy nezvedne zbraň proti svým... ale ani proti tobě!“

Na chvíli jsem zůstal konsternován. „Ale v džungli ti nebudu moct pomáhat s výchovou...“

„A já se tě o nějakou pomoc prosím? Svýho syna si vychovám sama. Už jsem o tom mluvila s mámou a tátou a oni souhlasí s tím, abych si dítě nechala u sebe. Nic od tebe nepotřebuju, můj milý, uživím a vychovám si ho sama jako každá jiná! Patří mně!“

„Mluvíš pořád o synovi,“ snažil jsem se usmívat, „Ale já chci holčičku! Hezkou jako ty...“

Laura se zasmála a položila mi ruku na čelo. „Nic není ztracený! Potom můžeme mít ještě holku. Ale pamatuj si, děti budou patřit mně! A brát si mě kvůli tomu nemusíš...“

„Hned ráno zajdu za plukovníkem!“ trval jsem na svém.

Plukovník Moran se tvářil starostlivě, když jsem s ním o tom hovořil. Nervózně kouřil, tahal se za knír a mhouřil oči, pak si odkašlal a řekl trochu zdrsnělým hlasem: „Děláš pitomosti, Rossi, jednu za druhou. Nic jsem neříkal, když sis našel tu arminskou holku, prosím, milenky z místních zdrojů jsou povolený. Ale teď se s ní chceš dokonce oženit! Máš pro to nějaký důvod?“

„Mám ji rád! A budu s ní mít dítě!“

„No, to už je důvod! Myslíš, že jiný důstojníci nemají děti s domorodkami? Jenže většina se jich nezblázní a nechce si tu ženskou uvazovat na krk. Nedalo by se od toho odpomoci? Co myslíš, třeba by souhlasila...“

„Já bych nesouhlasil! Chci Lauru a chci to dítě, plukovníku. Chci si ji vzít, mám ji rád!“

Moran pokrčil rameny. „Hlupáku! Je ti jasné, že tvoje kariéra je tím pádem v pytli? Nemůžem potřebovat štábní důstojníky, kterým vidí pod pokličku kdejaká místní špiónka. Ano, říkám špiónka, protože ty zdejší holky nejsou nic jinýho! Neříkej mi, že ta tvoje neví, co se děje na štábu, jednou jsi dokonce říkal, že přesně znala plán naší ofenzívy tam dolů. Všecky to vědí, všichni Armini od starců až po malý děti! Snažíme se tajit, co se dá, ale tady v tom zatraceným městě mají uši i zdi! A ty ještě chceš, aby nějaká taková žila s tebou mezi námi, poslouchala a dívala se, donášela svým bratříčkům do džungle, viď? Neříkej mi, že to neudělá, ať je jak chce dobrá a nám oddaná, když na něco přijde, vyžvaní to některý svý kamarádce a o hodinu pozdějc to vědí povstalci! Známe, jak to tady chodí!“

„Laura taková není! Říká mi všechno, co ví - a nikdy na mně nic nevyzvídala. Stejně ví všechno lépe...“

„I kdyby tě měla ráda, předpis je předpis. Když se oženíš, dostaneš hodnost kapitána a odloučenou posádku někde v horoucích peklech. Budeš tam pár let a pak tě podříznou tygři nebo ti nějaký kluk vpálí z recese šíp mezi žebra. Nebo začneš pít a nebudeš si všímat, jak ti rozkrádají posádku pod rukama - jenom v tom případě máš šanci přežít, takový lampasáky šetří. Tví vojáci se budou bratříčkovat s domorodcema, vyměňovat s nima zbraně za kořalku a nakonec nebude tvá posádka stát za nic. To je tvoje kariéra, když se oženíš, Rossi!“

„Přesto si Lauru hodlám vzít...“

„Když se už musíš ženit, proč si nevezmeš nějakou naši dívku? Plukovník Gollon má tři dcery, jednu hezčí než druhou! Proč ses nezakoukal do některý z nich, ale ausgerechnet do Arminky? Chci ti pomoct, Rossi, nemysli si, chápu to - ta holka může zůstat tvou milenkou, ale neber si ji, říkám ti, neblbni!“

Mlčel jsem, pokud možno uraženě, ale plukovník Moran se nedal tak snadno urazit. „Nemysli si, Rossi, myslím to s tebou dobře a mám tě rád, protože jsi mi kromě jinýho zachránil život! Buď ujištěn, že ti budu pomáhat při tvý kariéře, budu nad tebou držet ruku! Ale neztěžuj mi to takovýmihle schválnostmi!“

„Já nestojím o žádnou kariéru, plukovníku! Chci Lauru - a taky ji dostanu, pane, i kdybyste byli všichni proti tomu...“

Plukovník se zasmál a poplácal mě po rameni. „Teď to stejně nejde, Rossi. Něco se děje - shora ze štábu přišly poplašný zvěsti. Nevím co to je, ale je přísný zákaz jakýchkoliv samostatných akcí, zákaz vyjíždění z Kingtownu a dovolených. Před polednem máme mít poradu, dozvím se tam co je, ale nebudu ti to moct říct, je to přísně tajný. Konečně zeptej se tý svojí dívky, jistě to bude vědět líp, když je Arminka. Jdi, Rossi - a ještě si to dobře rozmysli...“

„Ano,“ řekla Laura, „Vím, co se děje. Vládce umírá. Náš císař, sir Charry de Guyrlayowe.“

Byla velmi vážná a měla černý jašmak, závoj na tváři. Většina Arminů měla toho dne černé závoje - a jejich tváře působily tím pádem ještě pochmurněji.

Neměla na mne mnoho času a tak jsem vypadl z nemocnice a šel pomalu do kasáren. Díval jsem se na město - jako by na ně padl nějaký zvláštní stín. Císař umírá, dalo se číst na tvářích chodců, i když to nikdo neřekl a nikde to nebylo napsáno. Lidé mne sledovali podezřelými pohledy: to jsou oni, vrazi, okupanti, tolik dlouhých let nepřátelé ve vlastním domě! A tam na konci města, v bělostném zámku, umírá starý císař, pán této země. Starý muž, který jí vládl tolik let pevnou rukou. Císař, který svůj národ zradil, a kterého přesto národ miluje.

Starý muž umíral. Bojoval se smrtí jako tygr, jehož má ve znaku, bránil se jí se vší úporností svého tvrdého jádra. Již po třikrát se rozletěla zpráva, že umírá, již třikrát přicházeli kněží a nejvyšší hodnostáři k jeho úmrtnímu loži. Ale po třikrát vstal bělovlasý stařec ze svého lůžka a opřen o hůl a o rámě svých sluhů, vyšel zase do Kvádrové síně, usedl na zlatý trůn, vybledlýma očima sledoval dění a vynášel stařecky třaslavým hlasem neodvolatelné rozsudky. Neboť jeho slovo tu bylo stále ještě zákonem a všichni je poslouchali.

Mnoho lidí v Arminu čeká na jeho smrt. Čekají generálové naší armády, čeká těch pár Arminů, kteří vsadili na naši kartu a kteří nás nezradí v případě převratu, neboť v té chvíli budou zabiti vzbouřenci. Čeká ministerský předseda Monty Draggon, který očekává, že po smrti starého císaře bude on na našich bodácích dosazen na uprázdněný trůn.

Ale na smrt starého muže čekají i jiní. V továrnách, na polích, v úřadech a školách čekají arminští muži a ženy. Čekají, kdo přijde po starci a v duchu přemýšlejí, zda jej uznají za svého pána, nebo zda zvednou zbraň. Čeká moje Laura, čeká její kamarádka Rosalinda a její Fritz. V bance na hlavním náměstí čeká mladý čiperný finančník Algernon Monroes. V konstruktérské dílně čeká inženýr Jackie Therlowe, nedávný novomanžel a zcela čerstvý otec syna Jacka. V barokní budově arcibiskupství čekají žáci a přátelé kardinála Baarfelta. V Yokohamském chrámu Zen-buddhismu v kleku na kolenou před posvátnou sochou očekává tu zprávu mladý mnich, kníže Jotsuró Yamanaki. A někde daleko na jihu, na okraji divokých hor, čeká mladý muž s dlouhými vlasy a královským diadémem na čele: princ Lera de Guyrlayowe, zapřený a prokletý, tisíckrát zavržený vládou i vlastním otcem, ale přesto existující, bojující a vítězící. A věřící ve svého otce.

Někde daleko v posvátné trůnní síni tajemného města Aurrgharru čekají na tu zprávu bílí tygři, nejvyšší rasa těchto šelem. Ve svatyních s tisíci starých kožešin čekají jejich poddaní. Pod věžemi města leopardů čekají jejich drsní zlí náčelníci. Vysoko v Orlím hnízdě očekávají v klidu a tichu zprávu knížata jaguárů, potomci legendárního Ao Harrapa. V pralesích, džunglích a savanách, všude okolo nás, čekají tisíce šelem velkých i malých. V poušti, kterou jsme určili za neobyvatelnou a kterou jsme i my odmítli ukrást jejímu národu, čekají tisíce lvů v pancéřových brněních, která neprostřelí lidská kulka. Čekají a mlčí, ale ta zpráva se mezi nimi rozšíří tak rychle, jak nedokáží naše telegrafy a telefony, a všichni to budou vědět. Co udělají? Nechají si to líbit, stejně jako si dali líbit před dlouhými lety okupaci? Nebo vezmou do rukou zbraně?

Starý muž v pevných zdech zámku o tom nepřemýšlí. Leží na lůžku a vyhaslýma očima hledí na strop svého pokoje. Sbírá síly. Naposledy sbírá síly k zápasu, naposledy se přemáhá, aby znovu povstal, znovu odešel opřen o své věrné, do trůnního sálu a znovu oslovil supy, čekající na jeho smrt: „Nezemřel jsem, jsem tady a vládnu stále! A vy mne můžete jenom prosit, abych nařídil to či ono, ale stále ještě ne rozkazovat mému národu!“

Sbírá síly a mlčí. Pak se obrátí k černému sluhovi: „Lékaře...“

„Tvůj lékař byl zabit, pane.“ řekne sluha, „Po minulém záchvatu, když tě zachránil, ho otrávili...“

Stařec se zašklebí námahou, pak řekne: „Ať pošlou... nového!“ A téměř zakřičí: „Armina!“

Vojenský lékař, který se již již chystal ulehčit starci jeho utrpení, musel odtáhnout s nepořízenou. Starý je nad hrobem, ale ještě poroučí. Dokud se jeho oči nezavřou, je jeho vůle svatá.

Plukovník Gollon jede do Ústřední nemocnice (arminské), aby tam našel patřičného lékaře. Po cestě se staví u svého přítele plukovníka Morana. A Moran souhlasí po kratším přemlouvání s tím, že to zařídí sám. Gollon odjede na štáb, aby tam pomáhal svému veliteli generálu Gusmanovi v přípravách pacifikace případných demonstrací ve městě - tam je ho více třeba.

Plukovník Moran navštíví šéflékaře Dr. Heinricha Lüppowa a tlumočí mu císařův rozkaz. Doktor Lüppow se cítí poctěn a po předání nemocnice do rukou svého zástupce odchází s plukovníkem Moranem. Při té příležitosti ho upozorní, že by bylo dobré, aby měl s sebou i ošetřovatelku ku pomoci, plukovník Moran s tím souhlasí a Dr. Lüppow mu dá na vybranou ze všech ošetřovatelek přítomných v nemocnici.

Dle očitých svědků si nechal Moran nastoupit všechny dívky, dokonce požádal, aby sňaly roušky přes ústa, které nosily místo závojů. Pak kráčel podle řady a několika se zeptal na jméno. Konečně došel k té, která mu odpověděla: „Laura Noordenová.“

„Pojď se mnou,“ řekl, „Posloužíš Jeho Veličenstvu císaři.“

„Ano, pane.“ řekla Laura.

Jeli pak automobilem plukovníka Gollona přímo do zámku. Laura celou cestu přemýšlela, zda to má znamenat poctu nebo je to nějaký můj osobní vliv na plukovníka, který jí to umožnil. Zámek byl plný vojska a pobledlých arminských gardistů, kteří však neměli příliš možností k zásahu a stáli okolo dveří jen jako čestná stráž. Doktor a Laura byli kontrolováni a prohledáni, nemají-li u sebe zbraň. Nůž, který Laura nosila na krku, byl zabaven, i když si stráž nebyla jista, je-li to vražedná zbraň.

V předpokoji Vládcovy ložnice se nacházeli dva muži, každý na jedné straně pokoje: ministerský předseda Monty Draggon a arcibiskup kingtownský don Diego Miranda, který se šeptem modlil z breviáře. Monty Draggon se chystal přijmout od starce oficiální jmenování Vládcem, ne-li císařem. Don Diego Miranda se chystal přijmout císařovu duši.

Dr. Lüppow se krátce uklonil Draggonovi, pak přistoupil k arcibiskupovi a políbil mu podanou ruku. Laura rovněž políbila starému muži ruku, ale Draggona si ani nevšimla. Ministerský předseda se na to zatvářil pohoršeně - byl přesvědčen, že po vítězství jej lidé budou mít raději, ale zatím to nevypadalo.

Lüppow a Laura vstoupili do ložnice. Byl tam mimo císaře jen jeho černý sluha, který stál nehnutě v hlavách postele. Když vešli, uklonil se před nimi lehkým kývnutím hlavy.

Doktor Lüppow pozdravil císaře a když se mu nedostalo odpovědi, rychle jej prohlédl. Starý muž zřejmě již ztratil vědomí, při prohlídce se však probudil a sledoval lékaře bedlivým zrakem. A jeho černý sluha jej sledoval rovněž, připraven zasáhnout při některém doktorově podezřelém pohybu.

„Nuže?“ zeptal se císař, když lékař skončil.

„Pane...“ řekl doktor Lüppow a sklonil hlavu.

„Vím,“ řekl císař, „Kolik času mi zbývá?“

„Do rána nejvíc...“

„Neodvolatelně?“

„Bohužel.“

„Nemůžeš mi pomoci nějakou drogou? Baarfelt mi dával mandragoru a můj čínský lékař žen-šen. Máš něco podobného?“

„Lituji, můj pane. Nic už ti nepomůže.“

„Špatné!“ řekl císař drsně, „Chci vládnout, rozumíš?“

„Je už konec tvé vlády,“ řekl doktor Lüppow, „Nelze.“

Císařovy oči jej probodávaly jako nebozezy. „Dobře, děkuji ti. Pošli mi sem dona Diega...“ Císař něco dodal k černochovi, který se uklonil, odpověděl touže řečí a odešel z pokoje. Doktor Lüppow a Laura vyšli do předpokoje a don Diego Miranda vstoupil, aby vyzpovídal umírajícího.

Černoch opustil pokoj a kráčel bez rozmyšlení a zastávky ke vchodu do zámku. Strážný v bráně mu zastoupil cestu. „Kam jdeš?“

Černoch neodpověděl a chtěl jej odstrčit.

„Kam jdeš?“ ptal se strážný znovu a tentokrát pevněji.

„Jsem Vládcův sluha,“ řekl černoch hlubokým hlasem, „A jdu, kam mi poroučí!“

„Nemám příkaz tě pustit!“

„Já jsem ten příkaz. Tady platí vůle mého pána! Ustup mi z cesty, otroku!“

Voják se zasmál. „Tvůj pán natáhne za chvíli bačkory! Zpátky!“

Černoch vytáhl z pochvy v rukávu dlouhou úzkou dýku a beze slova ji vrazil vojákovi do prsou. Počkal, až se muž s chrčením svalil, překročil ho a vědom si své suverenity kráčel ven. Po dvou krocích za ním zarachotila dávka ze samopalu dalšího strážného - černoch se zastavil, otočil se a překvapeně hleděl na vojáka. Snad v té chvíli pochopil, že už skutečně není vůlí svého pána a nestojí v jeho mocném stínu. Potom klesl beze slova na zem a zemřel dřív, než k němu strážní doběhli.

Doktor Lüppow a Laura seděli na lavici, kde předtím čekal arcibiskup a mlčeli. Byli přítomni, když voják přinesl Draggonovi zprávu o podivné smrti Vládcova sluhy, a otřáslo to jimi.

„Už dlouho si takhle dovolovat nebudou!“ řekl Draggon, „Už jim odzvonilo, dědouškovým chráněncům...“

Doktor Lüppow a Laura na to neřekli nic. Vládcův černoch si chodil kdykoliv a kamkoliv chtěl a nikdo se nikdy nesměl odvážit ho zastavit. Stejně tak, jako členové Vládcovy gardy, příslušníci jeho osobní agentury a kurýrní pošty.

Arcibiskup Miranda vyšel z ložnice, poklekl před lavicí, na níž položil breviář, a tiše ševelil svoje modlitby.

Lüppow vstoupil bez vyzvání k císaři. Stařec ležel naznak a nevidoucíma očima hleděl ke stropu. Lékař přistoupil a pohlédl mu do tváře, pak mu vztaženými prsty zamával před očima a byl potěšen, že panenky zareagovaly. „Pane, prosím, probuď se...“

Císař se pomalu, ztěžka probíral k vědomí. Pohnul očima, pak svraštil čelo a tím dal doktorovi pokyn mluvit.

„Lituji, pane, že tě ruším v této chvíli. Ale tvůj příkaz nebyl splněn...“

Císařovo obočí se stáhlo ještě víc. „Kdo... se opovážil?“

„Tvůj Nigger byl v bráně zastaven. Když se vzpíral a zabil strážného, zastřelili ho...“

„Zrádci!“ zachrčel stařec, „Popravit... okamžitě!“ Zkřivil tvář nějakou vnitřní bolestí, potom se v jeho očích náhle objevilo světlo, jaké v nich vždycky bylo, a císař promluvil téměř normálně: „Doktore Lüppowe! Jsi věrný Armin?“

„Ano, pane, jsem.“

„Můžeš to dokázat?“

„Jsem setníkem třiadvacáté eskadrony, ve funkci vojenského lékaře. Mám spojení na velitelství...“

„To stačí. Řekni jim: Má smrt ruší smlouvu. Rozumíš tomu?“

„Ano, pane. Řeknu jim to.“

„Děkuji. Posloužíš novému císaři, mému synovi. Jdi. Pošli mi arcibiskupa Mirandu.“

„Je tady taky Monty Draggon...“

„Nechci ho vidět.“ řekl císař a hlava mu opět klesla.

Doktor vyšel do předpokoje. „Done Diego, chce tě ještě vidět.“

Arcibiskup namáhavě povstal, ale Draggon mu zastoupil cestu. „Teď mám právo jít já!“

Svatý stařec jej beze slova odstrčil z cesty, vstoupil a zavřel za sebou dveře. Monty Draggon začal nervozně přecházet předpokojem a skřípal zuby.

Rozmluva císaře a arcibiskupa netrvala dlouho - potom vyšel kněz opět z pokoje a řekl Lauře: „Jdi tam, děvče. Řekl mi: Ať sem jde někdo z nich. Nechci být sám...“

„Ano, otče,“ řekla a vešla, ale současně s ní vstoupil také Monty Draggon.

„Pane,“ řekl a poklekl k lůžku, „Shlédni milostivě na svého přítele a spolupracovníka! Nechtěli mne pustit, ale já...“

Císař mu nevěnoval jediný pohled. „Zrádče! Ven!“

„Můj pane, čím jsem si zasloužil tvůj hněv? Vždy jsem jednal podle tvých příkazů, v duchu spojeneckých smluv a přátelství s našimi ochránci...“

„Táhni,“ pravil císař, „Proklínám tě, vrahu a zrádče. Jdi!“

Monty Draggon povstal. V obličeji se mu zračil vztek. Otočil se a vyšel z pokoje, tam se obrátil k arcibiskupovi a doktorovi a řekl jim se zlostí zkřivenou tváří: „Pomátl se už nadobro! Ani mě nepoznal...“ Vyšel a beze vší úcty k umírajícímu práskl dveřmi.

Po vyhození Draggona upadl císař do jakési letargie. Laura usedla k němu na židličku a pozorovala ho. Probral se a chtěl pít - když se ale napil vody s trochou přimíšeného vína, opět ulehl a ležel bez hnutí a bez života, jako by už byl mrtev. Laura však věděla, kdy člověk umírá - dokud byl živ, byla po jeho boku.

Arcibiskupovy rty bezzvučně ševelily modlitby. Doktor Lüppow seděl zprvu nehybně a mlčky, pak poklekl vedle starce, sepjal ruce a naslouchal jeho sotva slyšitelnému šepotu. Miranda maličko přidal na hlase, když to viděl - a doktor naslouchal a čekal na Lauřino zavolání.

Po nekonečně dlouhé době se císař znovu probral. Pohlédl na Lauru a dlouho soustřeďoval svůj zrak, jako by ji nepoznával. Pak zašeptal sotva slyšitelně: „Diano...“

Laura se polekala - ale velitelské starcovy oči jí nedovolily odejít pro doktora. Naklonila se k němu a řekla: „Ale lady Diana již dlouhá léta... nežije, pane...“

„Vím,“ zašeptal, „Jdu za ní, dítě...“

„Mám zavolat doktora?“

„Ne! Princ... Lera...“

„Žije! Buď si jist, otče, že žije...“

„Vím. Slyš mne dobře, děvče... jsi... z našeho rodu?“

„Přísahám! Nezradila jsem tě...“

„Dobře. Poslouchej... kdyby doktor... a Jeho Eminence... musíš jim říct... má smrt ruší smlouvu... víš, co to znamená?“

„Vím. Vím to... Buď klidný, pane. Vyženeme je...“

„Děkuji,“ zašeptal, „Polib mne, děvče...“

Laura se sklonila a políbila jej na promodralé rty. Pak se zvedla a poznala, že stařec už nežije. Nezarazilo ji to. Neučinila nic, jenom ho zlehka, naposledy pohladila po tváři, vyšla z pokoje a řekla: „Heinrichu...“

Lüppow stiskl stejně bez vzrušení paži dona Diega: „Otče, prosím tě...“

Jeho Eminence arcibiskup Kingtownský don Diego Miranda povstal a vstoupil do císařova pokoje. Za ním se cpal Monty Draggon, teprve poslední mohl vstoupit doktor. Arcibiskup se postavil z jedné strany, lékař z druhé - pohlédl císaři do tváře a několika latinskými slovy oznámil arcibiskupovi císařovu smrt.

„Je skutečně mrtev?“ ptal se Monty Draggon.

„Ano.“ řekl doktor Lüppow a Miranda dodal:

„Pokoj budiž jeho duši...“

Draggon zůstal chvíli nehnutě stát a hleděl na císařovu tvář, jako vyřezanou ze vzácného dřeva. Potom se sklonil a řekl bez dojetí, chladně, jen jako konstatování: „Byl to velký muž. Škoda ho - Armin ho bude velmi postrádat.“ A odešel, aby se připravil k převzetí moci.

„Poklekněte,“ řekl don Diego Miranda, „A pomodlete se za duši tohoto sluhy Božího. Co Bůh činí, dobře činí. Je psáno: buď vůle Tvá jako v nebi tak i na zemi. Císař Charry žil dlouho a vládl dobře a spravedlivě. Pokoj jeho duši na věky...“

A pak, zatímco Laura a lékař klečeli u lože mrtvého, pronesl krátkou latinskou modlitbu. A dodal: „Jděte v Pánu. Vysvětím ještě ostatky mrtvého...“

Vyšli do předpokoje a Laura pomohla doktorovi sbalit jeho věci. „Proč se dělají jen tak prosté obřady?“ zeptala se šeptem.

„Teď bude tělo císaře přeneseno do kaple a tam uloženo přes noc. Kaple bude zamčena a zapečetěna. Teprve ráno ji rozpečetí a oznámí smrt císaře lidu. Nevím, proč to tak je, snad nějaký starý zvyk...“

Vyšli na chodbu. Tam stála skupina vojáků a důstojník v jejich čele jim zastoupil cestu. „Pan Heinrich Lüppow, lékař?“

„Ano, to jsem já...“

„Slečna Laura Noordenová?“

„Ano. Co si přejete?“

„Jste zatčeni. Podejte mi ruce!“ řekl důstojník a vzal od jednoho z vojáků kovová pouta.

„Proč?“ ptal se doktor Lüppow, „Jakým právem?“

„Příkaz císaře Monty Draggona. Je to rozkaz! Budete-li se vzpírat, mám příkaz použít zbraně...“

Laura vzhlédla udiveně na Lüppowa. „Co to znamená, Heinrichu?“

Neodpověděl. Šli pod ochranou vojáků ke schodišti a pak dolů, až do základů věže. Tam je zavřeli do kobky, zamkli a odešli. Laura se zachvěla strachem, když se rozhlédla.

„Proč nás sem zavřeli? Co to má znamenat?“

Doktor potřásl hlavou: „Nevím. Snad nějaký omyl, nebo co... Nechápu to...“

Usedli vedle sebe na pryčnu a mlčeli. Najednou sebou Laura trhla - slyšeli kroky na schodišti, po němž přišli, a tyto kroky se blížily ke dveřím. Zaskřípěl klíč v zámku, dveře se otevřely a dva vojáci postrčili k nim arcibiskupa Mirandu. V příští chvíli se dveře zase zabouchly.

„Otče!“ vydechla Laura, „Ty také?“

Arcibiskup Miranda k nim přistoupil a položil Lauře konejšivě ruku na čelo. „Neobávej se ničeho, má milá! Bůh, který vidí naše kroky a který nás chrání, nás neopustí ani v této chvíli...“

Lüppow povstal a bezmocně zaťal pěsti. „Co proti nám mají? Za co nás zavřeli? Vždyť jsme nikomu neublížili ani snad nejsme nikomu v cestě...“

Arcibiskup vážně zavrtěl hlavou. „Můj synu, chovej se klidně, prosím. Byl jsi s císařem dlouhou chvíli sám. V té chvíli ti něco řekl, vzkaz, který jsi měl vyřídit někomu venku. Je to pravda?“

„Otče...“ zaváhal doktor, „Řekl mi něco, ale...“

„Mně také. A tobě, děvče?“

„Ano. Má smrt ruší smlouvu.“

„Tak,“ souhlasil arcibiskup, „Ta slova se nikdo nesmí dozvědět. Proto jsme zavřeni. Oni netuší, co nám císař řekl - ale bojí se toho, proto musíme zůstat zavřeni v této kobce...“

„Ale - to je nelidské!“ řekl doktor Lüppow.

„Celý Draggonův režim bude nelidský,“ povzdechl si don Diego, „Pomodleme se, bratři...“

O půl hodiny později se dostavil do sklepení plukovník Moran.

„Velice lituji, ale mám povinnost sdělit vám rozsudek císaře Edmonda I. Vy, kteří jste byli s bývalým císařem, jste jím byli v poslední chvíli zřejmě informováni o některých skutečnostech státně důležitého charakteru, které není možno oznámit veřejnosti. Je taky možné, že se tak nestalo, ale není to možno vyloučit. Proto císař Monty Draggon rozhodl, abyste byli za úsvitu popraveni...“

„Popraveni?“ doktor Lüppow málem po Moranovi skočil.

„Vaše další existence ohrožuje mír v říši. Lituji velice, doktore. Buďte ujištěni, že jsem to nevěděl, když jsem vás požádal o tuto spolupráci...“

„Děj se vůle Páně.“ řekl arcibiskup Miranda.

Laura Noordenová jenom zaťala zuby.

30. března: Napomenutí provinilců

Noční řádění podnapilé mládeže samozřejmě nezůstalo bez povšimnutí. Kdo se cítili poškozeni, si šli stěžovat, a protože jim bylo jasné, že by u Vládce neuspěli, obrátili se se stížnostmi na poslance přistěhovaleckých stran. Ty Vládce vyslechnout musel, a jejich námitky se nesly v duchu: Ani se zločinci nelze jednat nespravedlivě a brutálně. Důrazně žádali, aby reagoval, a on to skutečně udělal. Vystoupil v televizi a řekl:

„Se znepokojením jsem vyslechl zprávy o událostech, k nimž došlo v nedávných dnech v Kingtownu. Pravděpodobně vám není utajeno, že určité skupiny mládeže v podnapilém stavu pronásledovaly a týraly svoje spoluobčany. Takové jednání je ohavné a nelze s ním souhlasit!

Nicméně chápu, že zvyklosti oněch postižených jsou toho druhu, že mohou v počestných občanech vyvolávat averzi. Je smutné, že tito lidé nejsou zrovna vzornými občany státu. Osoby živící se zlodějstvím, prodejem drog, organizací prostituce, majitelé heren a podobně nejsou pro stát žádným přínosem, naopak sprostě parazitují na poctivě pracujících občanech a vysmívají se společnosti, která je toleruje. Je mi líto zastavárníka, kterému shořel jeho majetek. Ale mnohem víc líto je mi staré babičky, které bezcitný zloděj ukradne staré rádio a prodá je v zastavárně, aby utržené peníze mohl prohrát v nejbližší herně! Je mi líto utrpení zákazníků bordelu, které surově zmlátili - ale uvědomme si, že jsou to chlípní prasáci, kteří nestojí ani za odplivnutí. Co je dobrého na ženě, která požaduje za sex peníze? Co je dobrého na jejím pasákovi? Čím prospívá národu zloděj, drogový dealer, lichvář či podvodník? Mohl bych jim říct: Přestaňte škodit, a nikdo vám neublíží!

Samozřejmě musím pokárat neuvážené činy nezodpovědné mládeže. Nedělejte to, je to ošklivé. Neubližujte svým spoluobčanům, i když si to zaslouží. Naopak, trpělivě je převychovávejte, aby se z líných a neužitečných povalečů stali poctivě pracující občané, kteří budou společnosti prospívat. Také oni jsou našimi spoluobčany a zaslouží si naše přátelství.“

Všichni tři mladí Monroesové sledovali projev společně. Když se dost vysmáli, řekl Roger:

„Tak vidíte, holky, co děláte. Nestydíte se aspoň trochu?“

„Co říkáš, zbijem ho?“ zeptala se Jeane.

„Kašli na něj. Máme důležitější věci na starosti.“

„Počkej!“ zadržel ji Roger, „Než se rozběhnete na nějakej další mejdan... Ty seš vrchní velitelka dívčích gard?“

„Nejsem si jistá. Gardě velí Mabel, Purpurová Kočka. Já jsem...“

„První dvorní dáma?“ zašklebil se, „Vévodkyně z... něčeho? Měla by ses vdát. Nejlíp za nějakého významného hodnostáře.“

„Nestarej se, jednoho mám na háčku. Jen co se sejdeme...“

„Fajn. Tak než zasekneš, udělej mi tu radost a dohlídni, aby se holky chovaly vzorně. Opakuji: vzorně. Chápeš, co to je?“

„Slyším a poslouchám. Jsem tvoje pokorná služebnice, bráško. Ještě něco?“

„Snad ani... nevím, jak tě požádat o spolupráci. Chtěl bych... aby to na Den Bláznů klaplo. Chápeš?“

„Jasně. Svátek Bláznů dopadne špičkově. Co bude po něm, za to neručím.“

„Kdybys nebyla moje ségra, dal bych ti pusu.“

„Kdybys nebyl můj brácha, tak bych... radši ti to ani neřeknu.“

To, na co holky spěchaly, byla schůze Sesterstva.

Oprava: Dany zásadně odmítala myšlenku, že jsou Sesterstvo. Sešla se prostě dvacítka až třicítka holek, jejích kamarádek i významnějších děvčat ze smeček, které doprovázely svoje kluky. Každá patřila k jiné partě, jenom se znaly a hodlaly se čas od času scházet. Tentokrát se sešly v čajovně Mistra Man-su, což nebyl Číňan, nýbrž Korejec, avšak nějaké menšinové národnosti. Jeho dcera se jmenovala Ooin, patřila k Daniným kamarádkám a pozvala je. Dany hodlala vší mocí zabránit, aby to byl seminář, takže navrhla, aby si posedaly na zem, jak je zrovna napadne, a každá promluvila, jak bude mít chuť, aniž by se hlásila nebo jinak šaškovala. Taky odmítala, že by byla vrchní velitelka nebo cokoliv jiného toho druhu. Je prostě jedna z nich, můžou se jí ptát na cokoliv, ale nikdo není povinen dělat, co nařídí. Je to jasné?

Hodně děvčat mělo uniformy podobné té její, tj. černé a do jisté míry průhledné. Průhledná trička nosila spousta holek už předtím, obchodníci jim říkali 'opalovací' a tvrdili, že sluneční paprsky jimi volně můžou pronikat a majitelku hezky po celém těle opálit. Nebyla to pravda, ale holka, která nosí takové tričko, se taky klidně svlékne, jakmile má příležitost. Některé látky byly pouze průsvitné a vidět detaily bylo, když se namočily; hezké holce se za horkých dnů často stane, že se osvěží v nejbližší kašně, nebo ji tam někdo hodí. Zkrátka, průhledné tričko se dalo koupit v každém butiku, stačilo jen obarvit je na černo (pokud mělo jinou barvu) a našít příslušné ozdoby. Proč? Aby jim to slušelo, nechápete?

Holky, které byly na tom slavném policejním mejdanu, měly policajtské brigadýrky s tygří hlavou. Vyfasovaly je, když složily přísahu. Nebyly při tom tak docela střízlivé a považovaly to za velkou legraci, ale byly legálními členkami policejní brigády. Uniformy nedostaly ani nepožadovaly, ale kdo má černou čepici s tygří hlavou, je policajt. Jiné je získaly tak, že v rámci laškování sebraly některému policajtovi čepici a odmítly vrátit.

Znáte termín 'výstrojní kázeň'? Vláda očekává, že její reprezentanti budou vypadat jeden jako druhý, proto zavedla uniformy a nařídila, kdy se nosí která verze. Vojáci a policisté to dodržují zejména na slavnostních přehlídkách. V běžném denním provozu to vypadá takto: policajt musí mít blůzu, aby bylo na co našít hodnostní označení. Dále kalhoty, přepásané zbrojním opaskem, na kterém visí revolver, pendrek, pouta atd. Boty a čepici. Ale mladší kluci mají obvykle přitažlivou postavu a impozantní svaly a chtějí, aby to bylo vidět. Takže místo blůzy nosí vestičku přesně tak velikou, aby se na ně vešly všechny jejich odznaky a nášivky. Taky kalhoty se dají očesat na nejmenší možnou velikost, v nouzi nahradit koženou zástěrkou. Zato zbrojní opasek musí být parádní. K výzbroji policajta rozhodně nepatří meč či šavle, ale může nosit na opasku nůž. Jak velký? Není stanoveno. Takže to, co ho mlátí do lýtek, není šavle ani katana, ale delší nůž. Jasné? Boty taky nějaké má. A čepici, samozřejmě. Taky existuje dívčí verze. Je žádoucí, aby dívčí vesta byla vpředu sepnutá tak, aby držela prsa uvnitř, pod látkou. Je žádoucí, aby holky od seržanta výš měly prsa, která vyrazí chlapům dech, v případě úderu zuby. Správná holka chce, aby její prsa byla vidět, ale aby bylo vidět, že je nechce ukazovat.

Pokud holka není důstojník, nemusí její tričko mít límec a rukávy, to je jasné. Existuje verze, která odhaluje ruce i ramena, zato dosahuje do půlky stehen, a v pase je stáhnuta stuhou. Slušivé je, když je triko černé a průhledné, kdežto stužka ostře barevná. Ooin předvedla širší stuhu, která se dá použít jako zbraň: jedním trhnutím se uvolní, švihem omotá okolo krku soupeře a přiškrtí. V drsnější verzi se škubnutím zlomí vaz. Ooin ji uměla dokonale používat a byla ochotná to naučit kamarádky. Jinak vypadala jako porcelánová ozdoba.

Projednávání těchto věcí byla věnována doba, než Ooin, její otec a někteří další roznesli čaj. Byl chutný a nebylo do něj přimícháno nic, co by nějak ovlivnilo náladu přítomných. Samozřejmě Mistr Man-su umí i takové nápoje, proto je Mistr. Byl to dobromyslně vypadající pán s kulatou hlavou, kulatým bříškem a věčným úsměvem. Kromě přípravy čaje učil taky bojové techniky.

Rozhovor byl veden tak, že mluvili všichni najednou, jak je mezi děvčaty zvykem. Když některá chtěla říct něco skutečně zásadního, zjednala si máváním rukou a příšerným ječením ticho. Odpovídala většinou Dany, ale někdy taky ne. Několik děvčat nahrávalo diskusi na různé přístroje, takže existuje poměrně věrohodný záznam, co se říkalo.

Zahájila nějaká holka z provincie otázkou, proč nemůžou chodit rovnou nahé.

Odpověď někoho jiného než Dany: „To v tom vašem Teletíně neplatí M-zóna?“

„No - platí. Ale když si nevezmu tričko, nikdo mi nic neřekne. Když si vezmu třeba girlandu z květin. Nebo větší náhrdelník.“

„Nedivím se. Vypadáš hezky. Jak to řeší ostatní lidi?“

„No - děcka běhají nahý. Do školy nosí tričko a kalhotky v tašce, a v šatně se převlíknou. Učitelky zavedly povzbuzovací systém: za první plus si můžeš sundat tričko, za druhý šortky. Po dvou hodinách je velká přestávka, všichni se jdou vykoupat do školního bazénu. A už se neoblíknou, to je jasný. Leda za trest.“

„Vaše škola zavedla oblečení jako formu trestu?“

„Jo. Učitelka zařve: 'Jseš pitomá jako štoudev! Oblíkni se, aby to všichni viděli!'“

„Aha. To se brzo roznese. Jak jsou oblečený učitelky?“

„U nás nosí pracovní pláště. Většinou rozepjatý. Kalhoty leda když... to na ně přijde.“

Informace vyvolala živý zájem, některé dívky se chystaly v budoucnu vyučovat děti.

„Klid! Ticho! Tak sakra, držte zobáky! Dany, co si myslíš o tom Vládcově projevu?“

„Co já, poslušná poddaná, můžu říkat o projevu Pána Nebe a Země? Samozřejmě souhlasím!“

„Je pravda, že jsi dopoledne byla na soukromé audienci?“

„Ne tak docela. Na koberci byl táta. Nás vzal s sebou jako ukázku pachatelek.“

„Aha. Co na to sir Lera?“

„Smál se.“

„Měla jsi na sobě tuhle uniformu? Co na ni říkal?“

„Koukal. Neřekl nic, ale prohlídl si nás pozorně. Je to chlap.“

„Byla u toho Mabel Herringtonová? Myslím Purpurovou Kočku!“

„Znám Mabel a nebyla. Proč myslíš, že tam měla být?“

„Já myslela, že sira Leru občas navštěvuje... povídá se...“

„Zásadně: co dělá sir Lera, je jeho věc. Co dělá Mabel, je její věc. Když se chtějí sejít, tak se sejdou. Nemůžou to dělat moc často, protože sex s Mabel přežije normální člověk tak jednou do měsíce.“

„To víš, nebo si myslíš?“

„To ví každej, kdo s ní měl tu čest.“

„Takže je pravda všecko, co se o ní povídá?“

„Nevím, co se o ní povídá. Pokud se týče mne, informace tisku jsou silně přehnané.“

„Proč se Vládce neoženil? Nebo proč nemá aspoň stálou... přítelkyni?“

„Vládcovy činnosti jsou věc, o které se nemluví. Císařský zákon říká, že má právo na každou ženu, která se mu líbí.“

„Na každou? To znamená taky na tebe? Nebo i na mne?“

„Takové je znění zákona. Mně by bylo potěšením, kdyby mne požádal. Tebe si doufám nevybere, protože seš tele.“

Déle trvající smích, pak ještě déle trvající hádka.

„Mluvíš o císařských zákonech. Císařovnin zákon říká, že oblečení nahrazuje tetování a pomalování.“

„Ano. Současný zákon nic takového neříká, ale přihlíží se k tomu.“

„Tvůj táta je ministr vnitra. Co si o tom myslí on?“

„Můj táta nikdy nemyslí, pokud není vyzván nadřízenými.“

„Ne, beze srandy. Můžeš doma chodit nahá?“

„Ve vlastním domě a na vlastním pozemku může každý chodit nahý. Ano. Táta si nevšímá, jak je kdo oblečený.“

„Říkal něco, když ses mu předvedla v tomhle mundúru?“

„Že mi naseká na zadek, až budu brečet. Neudělal to. Nikdy nás nebil. Možná ví, že mě výprask eroticky vzrušuje.“

„To snad vědí všichni, ne?“

„Táta je jeden z mála, který o mých zvyklostech nic neví - a nechce vědět.“

„Co by dělal, kdybys šla do města úplně nahá?“

„Nic. Nemůžu být úplně nahá. Mám tetování, jak vidíš.“

„Jaké předpisy bys považovala za ideální?“

„Tak: pro děti před pubertou žádné předpisy. V pubertě: co nejvíc přísných omezení, aby bylo co porušovat. Každý přestupek přísně trestat. Bitím, stříháním, mučením. Zavedení teenagerské policie, která bude provinilce chytat, soudit a rovnou trestat...“

„To si děláš srandu, ne?“

„No... trochu. Kolik je tobě? Tak šestnáct, co? Jaký druh mučení máš nejradši?“

Smích a hádka v rozsahu jako předtím.

„Dodatek: hezkým klukům bych nařídila chodit nazí do pětadvaceti... no, do třiceti roků.“

„Co když se některá holka stydí?“

„Zaplať pámbu. Aspoň máme menší konkurenci.“

Smích a hádka.

„Mezi tresty jsi jmenovala stříhání. Sama jsi ostříhaná hodně nakrátko. Můžeš nám k tomu něco říct?“

„Jsem ostříhaná, protože dosud trvá můj smutek za Clarence Whigga. Na jeho pohřeb jsem se dala ostříhat, jak nejvíc jsem považovala za slušné. Mohla jsem se dát oholit, ale netroufla jsem si. Což je chyba. Až mi to doroste, nevím, jak to budu nosit. Asi jak budu chtít.“

„Je pravda, že jsi v dětství stříhala holkám copy?“

„Ustřihla jsem cop jedné kamarádce, když mi byly tři roky. Hrály jsme si. Ona mě měla ostříhat taky, ale netroufla si. Nařezala mi za to chůva.“

„Napsali o tobě, že máš úchylnou touhu stříhat kamarádky!“

„To je pravda. Zřídila jsem si v paláci kadeřnické studio a najala holku z Itálie, která mě to učí. Baví mě být kadeřnicí. Výsledky vidíš na ségře a pár dalších holkách kolem. Líbí se mi, když holka při odchodu vypadá jinak, než když přišla.“

„Ale Jeane a těm ostatním to sluší!“

„Koťátko moje, jsem úchylná, ale nejsem blbá. Zásadně: při každé návštěvě ustřihnu kámošce maximálně deset centimetrů. Pro pitomce: tři palce. Až dojdeme na ježka, jako mám já, zastavím to. Oblíbenou kámošku bych s chutí oholila, ale jen když si výslovně řekne. Opakuju to každýmu a trvám na tom. Pochopila jsi to?“

„Ale to není nic špatnýho!“

„Kupříkladu ty máš krásný vlasy, ale v životě ti na ně nešáh odborník. Ostříhala bych ti ofinu a hodila na ni tak čtyři, pět barev. Proužky, chápeš? Zastřihla bych ti konce, kde je to roztřepený. A poradila dobrej šampón. Vlasy se nemyjou práškem na nádobí!“

Další smích a hádka.

„Jak bys vypadala, kdyby tě absolutně nic neomezovalo?“

„Chceš to vážně vědět? Ve všední den dohola, na svátek parádní hřívu. Absolutně perfektní vzhled.“

„Jako za císařství? Ale tehdy to dělali iluzí!“

„Přesně. Očišťování Živým Ohněm, zdobení iluzí podle toho, jak mám zrovna chuť.“

„To by ale znamenalo návrat čarodějek!“

„Ano. To mám na mysli.“

Smích, který zvolna přechází. Zato hádka eskaluje.

„To by znamenalo návrat císařství!“

„Ano. Kvůli tomu dělám všechno, co dělám.“

Delší, naprosto nezvládnutelná hádka.

„Pro začátek načančám vás, jak jste tady. Na Den Bláznů chystá Roger velkou parádní show, to stihneme. Když přijdete, samozřejmě. Nikoho nenutím a kdo se bojí, ať zdrhne co nejdál. Kluci mají svoje hry, ale my taky. Je to všem jasný?“

Chvilku to trvalo, ale nakonec se jim rozjasnilo.

„Tak fajn. A můžeme se jít napít. Ale v pohodě! Slíbila jsem Vládci, že se budeme chovat slušně...“

1. dubna: Den bláznů

První duben je v Arminu jako mnoho jiných dní svátkem, kdy se nepracuje. Bývá oslavován bouřlivě nejfantastičtějšími kanadskými žertíky, jaké si kdo dovede vymyslet, zvláště mezi studenty se pořádají žerty hraničící často s velmi tolerantním arminským zákoníkem. Natření dehtem a vyválení v peří nebo kukuřičné slámě jsou maličkosti, které se přehlížejí a polití hezké dívky lahvičkou inkoustu se bere ten den jako zdvořilý pozdrav.

Tohoto prvního dubna zorganizoval však Roger a jeho kamarádi velmi zvláštní oslavu Dne bláznů. Dali na vědomost, že se toho dne uspořádá přehlídka ozbrojených sil Černé Lilie na Victory street a vydali patřičné příkazy k zajištění akce. Roger počítal s dvojakou reakcí veřejnosti: někdo nebral tento aprílový žertík vůbec vážně, jiný to přijal jako hotovou věc. Ale podstatou arminských žertů je, že jsou zcela pravdivé; také tato přehlídka byla skutečná a měla se skutečně odehrát. Byl to tentokrát kanadský žertík s celým světem, na přehlídku dostali pozvánku diplomaté ze všech zastupitelství v Kingtownu a byla pro ně urychleně sbíjena patřičná tribuna.

Přehlídka se připravovala dlouho dopředu, samozřejmě v přísném utajení. Jako obvykle, do hodiny od prvního nápadu to vědělo celé město, a ne jen to; veřejností obíhaly nejrůznější fámy a pověsti, na kterých sice nebylo zbla pravdy, ale každý jim věřil. Takže se mládež daleko dopředu chystala předvést se v nejvznešenější možné podobě.

Černá Lilie je organizace přísně výběrová, určená pouze těm nejlepším z nejlepších. Jenže po vítězství nad Alwinem se hlásilo tolik nových zájemců, že bylo nutno se zamyslet a... No ovšem! To se týká pouze důstojníků, mužstvo může být jakékoliv. Koho tedy vezmeme? Každého, kdo není profláknutý ničema. U malých kluků... tedy dětí, se to nedá předpokládat, takže každého. Počet členů tím okamžitě vzrostl na desetinásobek.

Voják potřebuje uniformu. Člen ČL potřebuje: černou slavnostní večerní; bílou slavnostní denní; šedivou odpolední; zelenou bojovou; strakatou maskovací; pískovou pouštní; černou noční s kuklou. Představte si, že vás syn navštíví se zásadním požadavkem, abyste mu pořídili sedm nových uniforem. Představte si, že máte těch dětí šest, a všechny chtějí k ČL. To ještě ten nejmenší, co ani nechodí do školy, natahuje moldánky, že chce taky a ti velcí ho nechtějí vzít. Jo, a potřebují to do prvního.

Velitelé Lilie měli hlavy chytré. Co budou skutečně potřebovat na přehlídku? Nejslušivější jsou černé = rozhodnuto. Nikde není řečeno, že uniforma musí být ušitá z látky, třeba stačí ji namalovat přímo na tělo. To se dělá tak, že se barva rozmíchá do velkého sudu, a kdo bude chtít, udělá žbluňk! Byl vydán přísný příkaz, že barva má končit u krku a obličej musí zůstat čistý. Jenže kamarád je černoch a směje se nám, že on se může potopit i s hlavou a nic se nestane! Tak to bysme se na to podívali! Když se někdo ponoří po krk a důsledně kontroluje, aby čára ponoru nevystoupila výš, nějaký dobrý kamarád mu zkrátka hlavu potopí násilím. A pro jistotu jde hned za ním, aby mu to někdo oplatil.

Jasně, důstojníci se v barvě koupat nepotřebovali. Ale když je to tak lákavé! A jdou všichni, i moje holka... A když si namalují na zápěstí, ramena a prsa patřičné znaky, nebudou se muset oblékat! Jak je vůbec definováno, co je oděv? Co třeba tenká vrstvička barvy? Ano? Já jsem si to hned myslel. Takže jsem řádně oblečen a jestli se to někomu nelíbí, má perfektní možnost mi políbit... cokoliv.

Kdo není v Lilii, je jistě ve studentské gardě. Garda má uniformy jednodušší, tričko a šortky v barvách své školy. Podklad je stejný, holky mají leopardí tečky, kluci tygří pruhy. Podle císařských zákonů, jak jistě víte. Tričko a šortky se prostě do barvy namočí... ale proč? Není hezčí, když se do barvy namočí přímo nositel? No jasně - tak kde to vázne?

Co každý bezpodmínečně musí mít, je zbraň. Opasek s mečem a revolverem, pušku. Opasek každý jistě má. Meče visí po stěnách rodinného sídla. Pušky stojí ve stojanu u dveří. Hrdinové jich mají víc než jiní, odzbrojili někoho z intervenční armády a ani jim nenapadlo zbraň odevzdat. Když zbraně nestačí, jistě mají nějaké příbuzní, přátelé, náčelník... něco je taky ve školní zbrojnici. Takže si každý něco vyfasuje a zapomene vrátit.

Další věc, kterou voják potřebuje, je klobouk. Má? Nemá. Co se dá dělat, musí mít aspoň patřičně ozdobný účes. Nejlíp takový, který trčí hodně nahoru a do stran a je v něm zapleteno peří, skleněné perličky, kůže chřestýšů, kovové třpytky, trofejní medaile... a tak dál. Aby účes pěkně trčel nahoru, chtělo by to kolem trochu vyholit. Dejme tomu centimetr nad čelem a nad ušima. Dejme tomu dva centimetry. Dejme tomu... a čert to vem, udělej mi pořádný bojový cop, ať mi každej políbí...

Tohle řekne své dívce. Nikdo jiný nemá právo mu na hlavu sáhnout. Jistě kamarád, v nejhorším máma. Ale holky bývají šikovnější a ochotnější. Dívka dvakrát polkne neprázdno a pak řekne: „Tak jo. Ale ty mně taky.“

Cože, holce bojový cop? Co když se vznešení Ochránci rozhněvají a shodí nám nebe na hlavu? Na druhé straně, když s námi půjdou do boje...?

Nejvyšší dívčí autorita jsou princezny z Monroesu. Konkrétně Dany. Dany krásná, vznešená, všemi milovaná. Dany ostříhaná na ježka, v důsledku smutku za Clarence Whigga. Takový ježek roste pomalu.

Dany si pořídila přepychový kadeřnický salon. Taky najala kadeřnici z Milána, ale ne aby upravovala vlasy, nýbrž aby ji to naučila. Dany si našla skvělého koníčka, zkrášlování kamarádek. Kdokoliv zabloudil do její blízkosti, byl vmanévrován do křesla a nesměl se z něj zvednout, dokud nevypadal o poznání jinak, než když přišel. Kluci se chovali rezervovaně, tak se cvičila na holkách. A šlo jí to jedna radost.

Zamyslela se, poradila se štábem a vydala rozhodnutí: Ano, dívka má právo učesat se jakkoliv. Může mít i bojový cop. Ale co s přebytečnými vlasy, které při tom budou odstřiženy? To je jednoduché, budou připleteny do copu jejímu chlapci, kamarádkám a když pořád budou zbývat, třeba do hřívy jejímu koni. Určité množství bude potom ukryto neznámo kde, například omotáno kolem větví významných stromů, zakopáno na tajných místech a tak. Magie, copak si nepamatujete? Ještě nějaký problém?

Ano, jeden. Pořádně dlouhý, tlustý a majestátní cop už nikdy nepůjde rozplést. A kdyby, utrpí natolik, že vlasy nebudou hezké.

„A co?“ zeptala se Dany klidně.

„To bysme musely leda... ustřihnout!“

Dany neřekla nic. Jen se začala čím dál víc usmívat.

Když pominuly výkřiky nevole i vole, došlo jim, že to myslí vážně. Tehdy konečně něco řekla:

„Do prázdnin vám cop vydrží bez problémů. A potom si stejně necháte udělat hezký moderní účes...“

Hezký moderní znamenalo ježek, jaký má ona. Aby byl ještě hezčí, nechala si v něm vyholit parádní proužky. Troufnete si jí říct, že by se vám takový nelíbil? Když se dá očekávat, že dříve či později se vyřádí na vaší hlavě?

A tak princeznám začalo docházet, že jim to určitě bude slušet. Tak se do toho hned daly, proč něco odkládat. Konec konců, musejí jít příkladem všem mladším a méně významným.

A vlastně, opravdu jim to slušelo.

Ráno prvního byl v zámku trochu zmatek - atašé a tajemníci jednotlivých vyslanců zjišťovali nejrůznějšími způsoby, jedná-li se o skutečnost nebo o grandiózní aprílový žert, a odpovědi Arminů málo přispěly k jejich klidu. Ačkoliv se mnozí páni diplomati báli znemožnění, dostavili se před sedmou hodinou na svá místa a očekávali odevzdaně věcí příštích.

Victory Street zaplnily davy. Převážnou většinu tvořili rodiče a příbuzní dětí, které měly defilovat. Taky děti příliš malé. Hodně jich mělo stejnou barvu, takže se dalo poznat, k jakému oddílu jejich potomek patří. Důvod? Koupání v barvě se konalo veřejně, a děti tak škemraly, až je rodiče vzali s sebou a dovolili jim taky si hupnout do toho sudu. Jenže: 'Mami, tati, pojďte taky! Budeme vypadat všichni stejně!' Konečně, proč ne? Je Den Bláznů, proč se trochu neodvázat? A když jsme krásně barevní, proč se přemrštěně oblékat? Dámy se oblečou převážně do šperků, pánové si vezmou zbrojní opasky se všemi zbraněmi, které jim děti nechaly. A kalhoty; ty mít musí, aby bylo kam dát peněženku.

Rodiče měli jeden nesmírně důležitý úkol: pořizovat fotografie. Za poslední dny se prodalo ve Městě daleko víc špičkových fotoaparátů, než za minulý rok. Mládež došla k názoru, že není nemožné změnit vzhled, a chtěli mít přesnou dokumentaci, jak vypadali před měsícem. Ne že by dřív neměli zeď pokrytou fotkami svými i kamarádů, ale teď přišly do módy velké portréty ve vznešených pózách.

A kdo za to mohl? Kate Therlowová! V Dunbarovském paláci byla spousta portrétů různých princezen se všemi šperky, zbraněmi, významnými atributy moci. Když už se taková holka nechá parádně načesat od Dany, je potřeba to zdokumentovat, než se zase změní. Takže od kadeřnice rovnou k fotografovi a udělat skutečně reprezentativní portrét!

Jeane jen potřásala hlavou. Proč otravovat fotografa, když ona má několik dobrých aparátů, fotografovat ji baví a ještě ničím nepřispěla k úspěchu akce? Kromě toho, měla by vést kartotéku vyšších důstojníků, holek i kluků. Takže si posadila kamarádku do křesla, hezky nainstalovala, nařasila oděv, vyzdobila šperky a cvakla dva tři snímky, aby si mohla vybrat. Negativy do kartotéky, samozřejmě.

V kartotéce by měl být též snímek, jak kdo opravdu vypadá. Takže vestoje před bílou stěnou, bez oděvu. Pokyn dát se vyfotit nahý není pro mladé nic zvláštního, spíš je překvapí, že by se měli oblékat. Naši mladí se ukazují nazí rádi. Jednak jsou si vědomi, že jsou krásní, jednak je baví, že to cizince pohoršuje. Každá správná dívka si je vědomá, že chlapi v její blízkosti propadají vzrušení, a těší ji to. Baví to i dívenky, které nejsou krásné ani náhodou, ale možná budou, až vyrostou. Někteří mají matné ponětí, co je pornografie, ale těžko chápou posedlost cizinců časopisy, ve kterých není nic než snímky děvčat v různých pózách. A to vážně existují lidé ochotní platit za to, že se můžou dívat na nahou ženu? Myslíš, že bych dostala i já nějaké peníze za to, že se nechám takhle vyfotit? Tak to udělej, bude legrace!

Všechny tyto činnosti nemohly sestry Monroesovy zvládnout samy. Ani s pomocí dívky Adriany, která se ukázala dost málo chápavá, vyznala se vlastně pouze v tvorbě účesů a ničem jiném. Takže se přidalo několik dalších dívek, podstatně nápaditějších. Úplně nejlepší nápady měla Zuzanka Albertová, která první upozornila, že když je uniforma namalovaná přímo na kůži, působí velice rušivě všelijaké tělesné ochlupení. A byla hned ochotna je oholit, klukům dokonce s potěšením.

Zuzanka byla na člověka dost ošklivá, což vysvětlovala tím, že je Khazd, trpaslík. Nejspíš má pravdu. Už v útlém věku jí rostly leckde po těle ošklivé chlupy, které si raději holila. Její brácha Sonny vypadal ještě hůř. Vlasy měli řídké, tvrdé jako dráty a dost nepoddajné, Sonnymu už rostly vousy a dalo se čekat, že Zuzance časem vyraší taky. Kdyby aspoň k něčemu vypadaly! Otec, inženýr Albert, měl prošedivělou bradku, která mu dodávala úctyhodného zjevu. Dětem vyhlížely vlasy i všechno ostatní jako ohyzdné štětiny. Možná proto, že nebyli čistokrevní Khazdové, nýbrž míšenci. Naučily se tedy navzájem se holit a Zuzanku to bavilo.

Trpaslíci se objevili v Arminu zcela nečekaně krátce po první válce, když nová vláda podporovala přistěhovalectví kohokoliv. Nikdo neví, odkud a proč přišli; snad tam, odkud pocházeli, nastaly nějaké zlé časy. Neví se, kolik jich bylo, ale státu hodně pomohli. Rádi bydleli a pracovali ve sklepních prostorách, hodili se do dílen, laboratoří a sešeřelých pracoven. Neradi bojovali, ačkoliv to uměli, a zásadně nepoužívali bojové sekery. Inženýr Albert měl jednu v pracovně pověšenou na stěně, ačkoliv taky nebyl čistý Khazd a nikdy s ní nebojoval. Vzdali se taky dlouhých vousů, nosili krátké bradky a s velkou oblibou dlouhé kníry. Po válce se poměry v jejich světě urovnaly, tak zase nepozorovatelně zmizeli.

Zuzanka se nepovažovala za člověka, což ráda zdůrazňovala, kdykoliv se jí něco nelíbilo. Nedělalo jí potíže lidi všelijak zlobit a provokovat, třeba tím, že by je ostříhala. Dany stříhání bavilo a měla spoustu řečí, co by komu udělala, ale byla taky strážkyní veřejné morálky a nesměla se dopustit žádného prohřešku. Zuzanka mohla cokoliv. Takže oholila každému všechno co chtěl, s největší ochotou v klíně. A možná se budete divit, kluky to bavilo taky.

Holky byly uchvácené. Pevně se rozhodly zdokumentovat každou změnu, kterou na sobě provedou. Například bojový cop a tělo v barvě svého pluku. Některé už žertovaly, jak budou vypadat, až půjdou úplně dohola. Zatím to rozhodně odmítaly, ale mít portrét, na kterém vypadám jako čarodějka? Kdo ví, jak se věci vyvinou za takové dva, tři měsíce!

Požádaly Dany o názor, co ona by na to řekla.

„Oholení hlavy je naprosto nepřípustný zásah do osobní integrity každého bojovníka. Rozhodně není dovoleno se toho dopouštět z příčin nízkých a nečestných. Možná lze považovat za omluvu, když si někdo chce vyzdobit hlavu tetováním...“

Takže se spousta bojovníků honosila majestátním bojovým copem, kolem kterého zářilo zcela nové barevné tetování. Kdo je neměl, tiše záviděl. Kdo je měl, plánoval další výzdobu, až si nechá ustřihnout cop. Ovšem, to nikdo neudělá, ale...

Kdo první vyslovil tuhle myšlenku: za měsíc nastane další důležitý svátek, Belthine. Noc planoucích ohňů a lásky, kdy se mladí přestrojí a nikým nepoznáni budou celou noc tančit a milovat se s náhodnými partnery, aniž by věděli, kdo to je. Stříhání vlasů je nepříjemné a škodlivé vždy, ale na Belthine je poškození nejmenší. Máte měsíc na rozmyšlenou, čeho se odvážíte...

Na hlavní tribuně zasedli všichni státní hodnostáři vyjma funkcionářů Černé Lilie. I já s Aflargeem jsme tam měli své místo - viděl jsem z něj dobře na celou ulici i na Vládcův vyvýšený stolec. Viděl jsem také, jak úderem sedmé předjelo naleštěné bílé auto, z něj vyšel leopard, tygr a lev a nakonec sám Vládce sir Lera de Guyrlayowe. Pozdravil vztažením rukou zdravící davy okolo silnice a pak vystoupal po schodišti na svůj stolec, tam se zastavil, poděkoval za hold a konečně usedl.

Všichni arminští hodnostáři, pokud byli členy armády, což byla většina, byli nastrojeni do bílých slavnostních uniforem se zlatými šňůrami a nárameníky, včetně mnoha vyznamenání. Též Vládce byl v bílé uniformě, prosté a bez zvláštních ozdob, jen na levé klopě saka se mu oslnivě třpytil velký diamant.

Jakmile usedl, oznámila to spojka velení slavnosti. Z dolního konce Victory street od musea se ozvala hudba, česká dechovka, která se na přehlídky používá tradičně. Při břeskné muzice pochodovala až k hlavní tribuně, vyšňořená do bílých uniforem, kapelník se oháněl maršálskou holí se spoustou pestrých fáborů a lesklých cetek. Před Vládcovou lóží hůl sklonil na pozdrav, potom zavelel hudebníkům zařadit se před tribunu, kde zůstali po celou dobu slavnosti a vyhrávali ryčné pochody.

Teď však na kapelníkův pokyn všichni naráz zmlkli. Od musea se blížilo rachotivé bubnování válečných bubnů. A už se blížila řada bubeníků a za nimi se vznášel na bílém koni praporečník s vlajkou Arminu, rudou s modrým terčem a zlatým tygrem v něm. Byla to oficiální vlajka Černé Lilie, proto namísto osmihrotého kříže obsahovala lilii. Praporečník stejně jako bubeníci byl oblečen do černé uniformy Lilie s bílými rukavicemi se širokými krajkovými manžetami a krajkovým límcem. Všichni ti kluci seděli na svých koních jako vytesáni z kamene, nepohnuli se ani o centimetr ze svých strnulých pozic, když projížděli okolo Vládcovy tribuny, jen ruce s paličkami se vznášely a vyvolávaly víření na napjaté kůží. V jediné chvíli zastavili, praporečník elegantně otočil koně k lóži a donutil ho pokleknout. Pak sklonil v jedné ruce těžký prapor až k zemi a opět jej pozvedl, obrátil se do původního směru a odjel i s bubeníky směrem k zámku. Ministr obrany maršál MacLeod si s trpkostí uvědomil, že ani jeho vlastní praporečníci nevynikají takovou elegancí. Ale na druhé straně mohl být hrdý, neboť tyhle vycvičil jeho syn.

A opět zahrála dechovka a od Musea se blížilo čelo přehlídky. Napřed četa jezdců v tak zvaném těžkém odění, což je prsní plát a přílba z lístkové oceli, štít a dlouhé reortské kopí. Další oddíl měl přílby, ale byl oděn pouze do plátěných kalhot a vyzbrojen meči a ručnicemi, visícími u sedel.

Za těmi jel opět praporečník, tentokrát se standartou velmistra Černé Lilie. Za praporečníkem celý nejvyšší sbor z Kingtownu v čele se samotným Rogerem Monroesem. Po pozdravu praporečníka přinutili náčelníci své koně pokleknout před tribunou a sklonili hlavy - potom projeli a rychle se vraceli ke svým oddílům, neboť každý z nich byl současně velitelem některé části přehlídky.

A teď se potěšilo srdce všech občanů: nastupovala Rogerova pýcha, Kingtownská elitní kavalerie, složená z kluků z hlavního města, synů místních občanů, přihlížejících přehlídce. Pozdravné volání se ozývalo po celou cestu a ti mladí, šikovní kluci v polních uniformách obraceli veselé mladé tváře k Vládci a zdravili ho pozvednutými zbraněmi. Setníci drželi v rukou tasené šavle, ostatní měli dle dobrého zvyku ručnice opřené pažbou o pravé stehno s hlavní pozvednutou k obloze. Bylo jich šest tisíc, včetně těch osmi i sedmiletých, kterým to ještě s tou puškou tak nešlo, ale chtěli se taky blýsknout před svým Vládcem.

Když přejeli, u zámecké zdi rychle sesedali, kdo měli, shodili ze sebe těsné a nepříjemné uniformy a utíkali organizovat další části průvodu - měli malé kapesní vysílačky a konkrétní úkoly. Menší kluci, kterým žádnou funkci nedali, pospíchali ke svým příbuzným, aby sledovali další části přehlídky; byli asi nejzvědavější. Všichni měli uniformy namalované na těle, i ti, co předtím měli nějaký oděv. A samozřejmě parádní účesy, které půjdou obtížně, případně vůbec, rozčesat.

Rogerovým nápadem bylo hned po kingtownské jízdě zařadit některé speciální oddíly, takže před obecenstvem i Vládcem defilovali mohutní sloni s čabrakami a howdahy na hřbetech a s těžkými děly připřaženými za sebou. Okolo nich kráčeli pěšky dělostřelci, vzadu vezly muly na vozíčcích střelivo a nářadí. Děla byla patřičně starodávná a dnešním bezzákluzovým kanónům se vyrovnala asi jako kuše kulometu, ale působila impozantně a mnohá, než se dostala do vlastnictví Lilie, bránila Kingtown za dob císařství proti okupantům. Zbývající byla rukodělná práce tygřích zbrojířů z Aurrgharru a jejich účinnost nebyla známa, byvše doposud velmi nedostatečně prozkoušena, ale náčelníci Lilie jim věřili. Obsluha se skládala převážně z lidí indického původu s tímto rozdělením: dělostřelci byli sikhové s modrými turbany a nikdy nestříhanými vlasy, o slony pečovali jako mahuti vaišnavové se šikhami na pečlivě vyholených hlavách. Proto také byli sloni vyzdobeni Višnuovými tilaky a ten největší velitelský měl na čabrace výšivku Rádhy a Kršny, který jí hraje na flétnu.

Pak následoval oddíl poříčního loďstva, kluci v bílých čepicích s bambulkami, kteří ovládali flotilu pěti motorových lodí Lilie, kotvících na řece Charraggu a používaných k vodnímu lyžování, projížďkám a vystřelování raket při slavnostech a benátských nocích. Jinak se daly čluny použít také k rybolovu a torpédování lodí větších, pokud by se na ně namontovaly příslušné zbraně. Podle výpočtu někoho z důstojnictva Lilie byly čluny vhodné pro plavbu přes moře, dokonce podstatně víc než drakary Leifa Erickssona, se kterými objevil Ameriku.

Potom presentoval Harky Alliger svůj pluk Černých střelců. Ten měl slavnější minulost než současnost, byl založen císařem Charrym kdysi dávno a jeho prvním velitelem byl černý král Kwenzori, po něm jeho syn Lobe Ngwunga. Většina černých střelců popadala na bojištích císařství, zbytek se rozpustil v mase černých přistěhovalců. Teď si na to Harky nějakým zázrakem vzpomněl a tak opět defilovali před vládcem mladí černoši v krátkých kožených sukénkách, s nábojovými pásy přes prsa a dlouhými ručnicemi na ramenou. Dokonce oproti historii měli značné vylepšení v tom, že byli rozděleni na oddíl pěší a jízdní. Jízdní střelci byli do jednoho vyškoleni Federací černých chovatelů koní a svým zvířatům dokonale rozuměli.

Po černoších následovala pauza - po ní naplnily Victory street pruhované kožešiny. V čele celý oddíl černobílých tygrů, čestná garda tygřího Vládce, mladého Kwarra, který se rozhlížel po jásajících davech stále ještě s údivem. A potom po setninách nepřehledné moře tygřích bojovníků, s krátkými oštěpy a podivuhodnými karabinami, nebo i zcela neozbrojených, vybavených pouze dary přírody, zuby a drápy na silných tlapách. Patnáct tisíc jich přivedl Kwarr do Kingtownu, a to ještě si znepřátelil dvojnásobný počet dalších, které nepřivedl, neboť by je neměl ve městě čím živit. Strašlivá síla to byla, mnohem horší, než jakou viděl Kingtown před dvěma měsíci, kdy předvedla v praxi svou ničivou schopnost. Všichni se ještě pamatovali, jak na stejné Victory street zůstala ležet pod kopyty tygřích koní elita povstalecké armády Herberta Alwina.

Tygři, ačkoliv jeli dosti rychle, projížděli dlouho. Někteří cizí diplomati se pokoušeli počítat jejich setniny, lehce rozeznatelné podle válečných praporců z tygřích kožešin. Když dospěli k výsledku, domnívali se napřed, že snad objíždějí dokola a vracejí se, ale moudří a rozumní lidé je ujišťovali, že vše, co vidí, je naprostá a plná pravda.

Po tygrech nastoupil jejich spojenec Jimmy Dixon, jednohlasně zvolený vůdce náčelníků z jižanských městeček a vesnic. Jimmy se dostavil v tygří kožešině navlečené přímo na nahém těle, jak nosívali před dávnými lety kluci za osvobozovacích bojů. Za ním pak jeli v jen mírně uspořádaných oddílech bojovníci jednotlivých náčelníků. Nebylo mezi nimi jednoty ani pořádku, každý byl oblečen tak, jak se mu zdálo nejparádnější a vyzbrojen tím, co měl doma. Největším dílem to byly zálesácké ručnice, přesné a nechybující, neboť byly používány i k obživě při lovu. Cizinci byli tou spoustou nejfantastičtějších krojů a péřových i kožených čelenek upřímně zmateni a nevěděli, co si mají myslet. Dixonovi kluci vypadali opravdu víc jako karnevalové maškary, než skuteční bojovníci rytířského řádu.

A aby se pocit šoku ještě více posílil, nastoupili po nich leopardi, v čele se svým náčelníkem Garawahsigharím. Bylo jich sice jenom pět tisíc, ale jejich fantastické přílbice s nejrůznějšími ozdobami vykonaly své dílo. Rychle přišly ke cti černošské ozdoby, nedávno obětované ve vodopádu. Malí a štíhlí leopardi sice nevyvolávali dojem tak hroziví jako ohromní a nebezpeční tygři, ale když si někdo z diváků představil, že by se jim dostal do spárů, běhal mu mráz po zádech.

Jako pěst na oko působila dvoutisícová armáda, kterou horko ťažko seškrábali z neochotných a opovrhovaných přistěhovalců v tom zatraceném zrádcovském hnízdě Onga-Orangu. Tito kluci jeli všichni na koních, ale ostře se od sebe odlišovali praví Armini a nedávní přistěhovalci - kluci s přistřiženými vlasy, v pestrých košilích a se širokými slamáky se udiveně rozhlíželi po spojencích i divácích a zdálo se, že mají před tygry a leopardy větší strach než případný nepřítel. Jejich arminští kamarádi se chovali klidně a pokud možno je trochu krotili. Vcelku udělali lepší dojem, než se čekalo, a před Vládcem se chovali tak důstojně, že to zarazilo i Rogera, který měl mírné obavy.

Aby měl všechny možnosti nějaké ostudy za sebou, zařadil hned za Onga-Orangské dosti zvláštní oddíl cizinecké legie, sestávající ze synků přítomných i nepřítomných diplomatů a různých cizích státních příslušníků v Kingtownu. Ti kluci brali svoji účast na přehlídce stejně vážně, jako brali vážně rvačky na Nábřežní třídě a byli opravdově odhodláni v případě napadení Arminu postavit se místním kamarádům po bok. Hlavní díl zásluh o ustavení legie měl její velitel, syn švýcarského velvyslance Etienne Sorrel. Tento sotva patnáctiletý chlapec se ukázal být už skutečným diplomatem, neboť se mu podařilo usmířit a sjednotit Araby a Izraelce, Číňany a Rusy, Jihoafričany a ostatní Afričany, Američany a Vietnamce, Němce mezi sebou a Arminy se všemi ostatními, což byl úkol nadlidský. Organizace byla denní trpělivou prací lepena víc než rok, ještě před Alwinovými kousky, ale teprve dnes se celý oddíl představil. Kluci si nechali každý ušít uniformu svého státu, na ramenou pod nárameníky měl každý našitu vlaječku své země podle vzoru amerických skafandrů. Pohled na tento oddíl byl tedy tak zvláštní, že každý novinář si jej vyfotil jako dokument možné dohody mezi všemi nepřáteli světa.

Že je řeč jen o klucích, je poněkud nespravedlivé. Byla mezi nimi řada dívek. Oč míň jich bylo, tím víc byly vyparáděné a tím víc prosazovaly zájmy vysoké šlechty. Staly se princeznami tím, že se za ně považovaly, a potvrdily tím, že chodily s místními kluky. Že každá měla doma velký portrét, který je ukazoval v plné kráse, není pochyb. Do boje se možná tolik nehrnuly, ale křičely ze všech nejsilněji. Samozřejmě se okamžitě po sesednutí svlékly do naha a pobíhaly sem tam, aby každému ukázaly, jak krásně mají na těle namalovanou uniformu.

Jedním z koníčků cizineckého dívčího klubu bylo bádání ve starých spisech. Tak se dozvěděly, že v určitou dobu bylo svléknutí do naha oblíbeným stylem protestu proti čemukoliv. Zostřenou formou protestu pak bylo ostříhání. Jelikož tyto slečny stále proti něčemu protestovaly, navrhly pořádat před sídly nepřátelských zastupitelských úřadů, popř. provinilých firem nátlakové akce, v jejichž rámci by to realizovaly. Například postavit před sídlo Mezinárodního měnového fondu židli, na níž by se demonstranti jeden po druhém dávali stříhat. Pokud by to udělalo tak deset tisíc lidí, musel by si toho všimnout i MMF, zvlášť kdyby někdo přivolal dostatečný počet novinářů, televizi atd. Bohužel souhlas všech ostatních byl vlažný, každý se jen vymlouval a nakonec se nestalo vůbec nic.

Některé dcerky cizinců byly bohaté. A rozmazlené. Vznešenost se dokazuje tak, že zblbneme co největší počet jiných lidí a přinutíme je dělat něco, co původně nechtěl. Třeba těm méně bohatým zaplatit hezké tetování, nejhezčí tam, kde je to hodně vidět. Až se vrátí domů, některé části těla se dají skrýt oděvem, v nejhorším plavkami. Ale ruce a nohy neschováš, leda na Sibiři. Takže začneme od kotníků a zápěstí a skončíme... proč vůbec končit, když je na těle ještě tolik místa? Správná šestnáctka se dá krásně zblbnout a je rozkoš sledovat, jak se kroutí bolestí a potom se zas pyšně předvádí široké veřejnosti. Bílé princezny nebyly zlé ani zákeřné, ale nudily se. A ty malé nebyly proti, stačilo lehce ťuknout. Dá se říct, že samy prosily, aby se mohly vyparádit.

Aby se to vykompenzovalo, nastoupil hned po cizinecké legii pluk z Dogstownu a celou šíří ulice se rozletěly pečlivě podle ras srovnané psí smečky. Od dánských dog a irských vlkodavů o velikosti řádně vyspělého telete až po maličké teriéry a jezevčíky, všechny k boji způsobilé psí rasy defilovaly před tribunou a jejich mohutný štěkot otřásal ctihodnými domy okolo. K nim se přidružil pluk vlků, kteří naopak táhli zcela tiše a ze šikmých očí šlehali zelenými blesky po divácích, a lišek, které to považovaly jen za dobrou legraci a vyhlížely tudíž, jako by to nebraly vážně.

Potom šli kluci z námořního města Indiopolisu. Většinou v bílých nebo modrých uniformách všech odstínů, se jmény svých lodí na čapkách. Joy Maszlányi presentoval svoje bleděmodře oblečené námořníky z dělového křižníku, skutečné bojové lodi, která však v současné době konala službu někde v odlehlé části světa ve službách Greenpeace a honila lovce tuleních mláďat.

Dále spatřil Kingtown něco velmi zajímavého: Rogerovu pýchu, oddíl freefighterů, svobodných bojovníků, samostatných válečníků, kteří byli postrachem každého nepřítele. Speciálně vycvičení muži, doprovázení někdy arminským psem a mnozí cizím sluhou, který je provázel a pomáhal jim v boji. Na kingtownské přehlídce bylo vidět oddíl o síle asi stodvaceti bojovníků, to však nebyla celá bojová síla, mnozí pracovali ve světě.

Freefighter bojoval zvláštním způsobem na frontě, častěji v nepřátelském týlu. Obvykle se uměl sám uživit v nehostinných krajích, přesně střílel, vydržel hlad, zimu a strázně cesty. Uměl dobře stopovat, skrývat se, bojovat nožem či rukama proti ozbrojeným nepřátelům. Někdy se tito bojovníci sdružovali do skupin, jindy chodili sami nebo se přidávali k vojenským oddílům. Neposlouchali žádného velitele a od nikoho nevyžadovali poslušnost. Sloužili v zahraničí, v Asii, Jižní Americe i Africe. Brali si veškerou kořist, na kterou narazili, hlavně kvalitní zbraně a střelivo. Často si hledali domorodé spolubojovníky, které si velmi rádi brali s sebou jako sluhy i do Arminu nebo do dalších bojů v jiných částech světa.

Po freefighterech nastoupila armáda koček Chi-Chi XVIII. Sám král přišel v jejich čele do Kingtownu a vedl je - byl nesen v krásných nosítkách velkými divokými kocoury, s nimiž nedávno uzavřel vřelé přátelství. Potom táhla skupina kočkovitých šelem, nesdružených do žádné organizace: pumy, rysové, sněžní leopardi, kteří byli opozici proti Garawahsigharímu. Jednotliví náčelníci vedli svoje oddíly s nadšením, dychtiví připomenout, že i oni měli zásluhy o nedávné vítězství, když rozehnali do všech stran světa hordu dobrodruhů, která zabloudila někde v džungli.

Po kočkovitých šelmách táhli kluci z různých menších smeček v Arminu se svými náčelníky, většinou ne tak vyšňoření jako Jižané. Právě s těmi absolvoval Roger a ostatní náčelníci z Kingtownu vleklá jednání ohledně jejich příslušnosti k Černé Lilii. Zajisté, všichni chtěli k Lilii patřit, ale mnozí si tuto příslušnost představovali velmi různě. Bývalo zvykem, že když počet členů vzrostl natolik, že nemohl být účinně řízen z centra, založila se vlastní odloučená lóže, jako například Černá Labuť Santanuevovců. Kluci z malých měst si to představovali tak, že při první hádce se odtrhnou od svých velitelů a založí samostatnou lóži, jejíž vůdce si nárokoval titul velmistra. Bylo dost těžké jim to rozmluvit, mnozí se považovali za rovnocenné Rogerovi a byli ochotni s ním o toto uznání vést dlouhé boje.

Opět se u musea objevily skvrnité kožešiny, ale tentokrát se v jejich čele vzdouval široký černý plášť. Kníže Quiroqa přivedl do Kingtownu jenom tisíc jaguárů, s černými stužkami na hrdlech a krátkými smrtonosnými karabinami u sedel. Vzrušené šumění davu vítalo nejstrašnější šelmy Arminu i světa. Quiroqa jej v čele bez ohlédnutí, bez jediného hnutí divoké tváře, jen před Vládcovou lóží na okamžik rychle, bezděčně sklonil hrdou hlavu. Jaguáři projeli bez hnutí, oči upřené dopředu na svého pána a velitele.

Roger je pozoroval. Viděl z nich vlastně jen hraběte Wahrgunda, který mu ráno přišel říct, že oddíl spolu s knížetem se dostavil, a vzít si od něj instrukce. Teď hledal, kdo z jaguárů je přítomen a kdo ne. Zjistil, že z živých všichni, chyběl jen markýz Gunnarr, což Rogera mrzelo nejvíce, neboť mladý jaguár byl jedním z nejpopulárnějších hrdinů nedávného boje a lid na něj zřejmě čekal.

Nastala chvíle přerušení. Šli už všichni kdo měli jít, všichni kdo za něco stáli v této zemi. Chyběl jenom kníže z Iron-city, Pedro de Santa Nueva María Leon Careira y Alcatrez. Roger na něj čekal a nelíbilo se mu, že si Santanueva dává tak na čas, jako by vyčkával, až se místo přehlídky zcela vyprázdní. Konečně spatřil, jak vyjíždějí první bojovníci - a strnul.

Napřed řada těžkooděnců s reortskými přílbami a pancíři na prsou, s dlouhými kopími s červenými praporky. Pak druhá a třetí, čestná stráž, jakou si smí dovolit pouze samostatný kníže nebo velká a mocná organizace. Tygři si to dovolili, také vlajka Černé Lilie měla tuto poctu - ale Santanueva?

Po těžkooděncích řada bubeníků, oproti Rogerovým v bílých oděvech s černou labutí na prsou. Ale rachot jejich bubnů byl stejně impozantní jako u Rogerových a pohyby rukou s paličkami snad ještě o stín elegantnější. Jejich velitel si dokonce při bubnování s paličkami hrál, vyhazoval je a plavným způsobem zase chytal, s otěžemi koně zachycenými na loktech nutil koně, aby do rytmu tancoval. To Roger neměl, nebylo ostatně divu, ten mládenec byl z cirkusu, kde tyhle věci předváděl před začátkem.

Za bubeníky pak nesl mohutný Santanuevův pobočník Féri ohromný bílý prapor s černou labutí uprostřed. Nesl jej opřený žerdí o koleno, ve vztyčené pravici, jak se slušelo, levou rukou ovládal koně. Před Vládcovou lóží předpisově zastavil, otočil koně, přinutil ho k pokleku a sklonil v napjaté ruce těžký prapor až do prachu cesty. Pak jej zvedl a pokračoval dál k zámecké zdi.

„Kníže Santanueva,“ řekl Roger Harky Alligerovi, „Nestačí mu nic, co jiným. Nedá pokoj, dokud se nestane Vládcem. Lidí k tomu má dost - až bude starší, stačilo by mu jenom chtít...“

„Armin zatím má Vládce...“ řekl Harky.

„Santanueva se dožije smrti sira Lery,“ řekl Roger a ohlédl se omluvně k tribuně: „... Jehož nám zachovávej Bůh!“

„Myslíš opravdu, že ten Ironský divoch...?“

„Dívej se a uvidíš.“

Teď jela Santanuevova jízda. V čele slavný Létající oddíl, jako z kamene vytesaní jezdci v šedivých uniformách, které si zřejmě navlékli jen pro dnešní den, neboť byly takřka nové. Potom jeho normální jízda, kluci v kožených kalhotách či džínsách, do pasu nazí, s orlími péry v účesech. Bylo jich trochu málo na takového náčelníka a Roger počal bláhově doufat, že Santanueva nechal nějakou část vojska doma a oslabí tím dojem ze svého vystoupení. Ale kdepak - za Pedrovým oddílem jel další a v jeho čele, div se světe, princezna Astra ve složitém, napolo chlapeckém oděvu z rudého hedvábí, s černými labutěmi na prsou a zádech. Na krku třpytící se náhrdelník z briliantů, na čele diadém ve zlaté čelence. V ruce držela nástroj, jakým bývaly obvykle ozbrojeny dívky: bičík s ozdobnou rukojetí a dlouhou žílou, tentokrát však s rukojetí ze stříbra zdobeného drahokamy. Žílu měla natřikrát omotánu okolo ruky a obrácenou rukojetí ovládala svoje bojovníky, oblečené do bílých slavnostních uniforem s rudými výložkami na prsou. Před Vládcovou lóží se sice nesklonila jako Pedro i s koněm, ale pozdravila ho pozvednutím velitelského bičíku, jako to jezdkyně dělávaly na dostizích.

Asthra nebyla jediná dívka ve smečce, doprovázelo ji kolem dvaceti kamarádek, oblečených a učesaných normálně, tedy v barbarské parádě. Dany bylo jasné, že jejich dlouhé hřívy se v životě nedotkl kadeřník, možná ani o takové profesi nikdy neslyšely. Rozhodla se, že se co nevidět s Asthrou spřátelí a pořádně jí tu její parádu pročeše. Nebude to lehké, princezna se bude bránit, možná nejen slovy, ale i pěstmi. Legendy tvrdí, že dokáže bojovat stejně dobře jako kluci a vyžaduje to i od svých dvorních dam. Dany se už teď těšila na správnou rvačku.

Následovali námořníci Thor-Haakona Shönhäräna v bleděmodrých uniformách a elitní oddíl ve vikingských krojích. Thor-Haakon před lóží vytáhl dlouhý vikingský meč z pochvy a pozdravil jím.

Pak oddíl mongolských kočovníků vedený svým náčelníkem Kärgüt-chánem. Mongol s oholenou hlavou, z níž vyrůstaly jenom dva spletené dlouhé copy, působil strašlivě, ale ještě hůře vyhlížel jeho pobočník Džaumjarch-kadan, který účes svých předků zavrhoval a měl vlasy rozcuchány každý jinam, takže mu nad plochým obličejem seděly jako vrabčí hnízdo. Mongolové byli oděni do svých národních krojů a měli tradiční zbraně, luky a šípy, dlouhá kopí a u sedel jako malý přídavek moderní kulovnice, které nedávno pobrali v nějaké šarvátce s hledači zlata.

Další přítomné Kingtown ještě neviděl - hubení nazí stepňáci na vychrtlých konících, s náčelníky Taycammou a Cheywonnahem. Aby se předvedli Kingtownu se vším všudy, táhli za sebou desetispřežím pouštní plachetnici. Lidé s úžasem zírali na fantastické plavidlo, na němž tito nuzní a ubozí kluci dokáží brázdit strašidelnou Větrnou step.

Za stepňáky jel osamělý jezdec s nezdravě nažloutlou tváří, sledovaný dvěma gardisty jako čestnou stráží. Před Vládcovou lóží se zastavil a zvedl velitelský bičík, obyčejný a nijak zvláštní, k obloze. Vládce tam pohlédl a spatřil, jak se nad domy objevily úzké stříbrné čárečky: Stříbrné šípy Raye Swallowstarra. Až potom zaslechli všichni hřmot jejich raketových motorů, ale to už vládcové vzduchu zmizeli zase někde za obzorem.

Potom jel Santanuevův mocný vazal, kdysi nesmiřitelný nepřítel, syn Ironského guvernéra Stephen Fitzgerald Galahad Gold. Gold Step přivedl všechny svoje lidi, které vyzbrojil a vystrojil co nejlépe, ale těžko mohl zastínit svého velitele.

Jako závěr Santanuevových poddaných jel kníže Langhaart se svými gepardy. Město je vidělo poprvé, nepočítáme-li krátký výstup za bojů o zámek. Teď viděli jejich bojové žirafy, jimž seděli bojovníci až vysoko na krku, na speciálně upravených sedlech, a z velkých praků mohli vystřelovat oštěpy. Gepardi byli sice elegantnější než ostatní kočičí náčelníci a jejich tváře byly mírné a přátelské, ale každý věděl, že taky dokážou udělat kus práce a že to již také patřičně dokázali na prostranství před zámeckou zdí.

„Tady vidíš,“ řekl Roger, „Proč Santanueva může být Vládcem.“

„Musíme najít někoho jiného, kdo by se jím stal!“ řekl Harky.

„Kdo?“ ptal se Roger s nadějí.

„Nevím. Neznám nikoho, ke komu by lid měl důvěru. Nezlob se, Rogere, ani tobě všichni nevěří. Třeba moji černoši... bojí se, abys jim dovolil... například vyznávání Velkého Woodoo...“

Roger zlostně sevřel rty. „Musíme najít někoho jiného...“

Teď všichni očekávali, že bude slavnosti konec. Dokonce i hudba už přestala hrát, diplomaté a hosté se usmívali jeden na druhého, sdělovali si poznámky a chystali se odejít. Ale Vládce, který byl zřejmě lépe informován, ještě neodcházel, a dokud neodešel on, nebo dokud aspoň nepředjelo jeho naleštěné auto, nebylo dost dobře možné odejít.

Z konce Victory street od musea, se ozval zvláštní zvuk: zvonečky, bubínky a cimbály se tam snoubily v podivnou, nezvyklou a velmi nelidsky znějící melodii. Mimo to otřásalo zemí silné a pravidelné dunění, jako by tam dopadal mohutný buchar. Lidé, kteří zažili boje v Kingtownu před dvěma měsíci, pochopili, co to je - a s nadšením hleděli vstříc železné zdi, která s kopími napřaženými vpřed projížděla znovu ulicí.

Reortská falanx! Kdo by se nezachvěl při těch slovech? Reorti vstoupili se svou vojenskou mocí na půdu Kingtownu zatím jen dvakrát v dějinách. Poprvé za války, když bránili Kingtown a na pláni za městem rozdrtili několik pluků jedním útokem, podruhé před dvěma měsíci, když je Jackie Therlowe přivedl na pomoc zle tisknutým tygrům, leopardům a jaguárům.

Železná zeď z lístkové oceli a pevných lvích svalů. Přilbice s nádhernými chocholy, pod nimi zelenavé pozorné oči klidných a rozvážných bojovníků. Ti se nezachvějí, když jim pod kopyty zahyne nepřítel - rozdupou jej tak klidně, jako člověk rozšlápne mouchu, a jdou a jdou, dokud zbývá v cestě jediný nepřítel. Nepomůže střelba z ručnic, revolverů, samopalů, snad jedině těžké dělo by mohlo v jejich řadách udělat díru. Ale Reortská falanga se skládá z několika řad, na místo zabitého přijde zase nový, všichni dohromady rozdupou dělo i s osádkou na prach, než stačí několikrát vystřelit.

Za těžkooděnce se zařadili normální Reorti s prsními pancíři a přilbicemi s hrdými chocholy. Velitelský sbor jel až uprostřed několikatisícového pluku - náčelníci patřičně pozdravili Vládce pokleknutím svých koní a hlubokou úklonou. Opět tady byl Golden Rain a oba Enkrovi přátelé Toarr a Gha-warr. Jejich dospělá jména si nikdo nepamatoval, říkali jim tak, jak to psal Henry Gardner v seriálu o Enkrových dobrodružstvích.

Bouři nadšení vyvolaly zvláštní reortské oddíly s velbloudy namísto koní. To potěšilo Arminy nade všechno, neboť takovéto vojenské uskupení ještě neviděli, přesto byli rádi, když ta masa železa a svalů zmizela zase na konci ulice.

Sir Lera přihlížel přehlídce s obvykle klidným a vznešeným výrazem obličeje. Sledoval ty skvělé mladé bojovníky a byl s nimi spokojen. Usmál se jen, když kolem procházely studentské gardy, vedené Purpurovou Kočkou Mabel. Uvažoval však o tom, jak má rozumět tomu všemu, co se tu děje a co pro něj může mít nejrůznější důsledky. Myslel na to, co řekl včera večer Roger Monroes svým náčelníkům (a co Vládci ochotně a neprodleně přinesla jeho tajná služba):

„My nejsme jenom děti, které si hrají na vojáčky. Jsme občané a vojenská šlechta této země. Jsme dědicové císařství. Naši otcové se ho kdysi zřekli - možná to bylo správné, možná nebyla ta správná doba uskutečnit všechno, po čem toužíme. Ale nyní přišel čas zvednout z bláta korunu a rozzářit ji do lesku, který jí náleží! Je to náš úkol, bratři a sestry!

Neříkám, že to máme udělat dnes. Ani zítra. Nikam nespěcháme, máme výhodu, kterou ti druzí nemají - máme čas! Ale už nyní musíme vědět, že náš čas přijde. A neposkvrnit svoje čisté štíty pohanou zbabělosti, zrady, nevíry. Každý z nás zodpovídá Bohu sám za sebe i za ty, kteří se svěřili jeho vedení...

Kdo se vyhne úkolu, který mu svěřil Bůh, se měl raději narodit jako strom nebo hlávka zelí - byl by z něj větší užitek. My máme povinnost zachránit svoji zemi. Země, která nemá pána, nemá budoucnost. Až přijde čas, musíme být připraveni ji chránit...“

Vládce povstal. Zezadu mu podali mikrofon. Rozhlédl se ulicí, po níž prošlo vojsko, nadechl se a řekl:

„Viděli jsme tady mnoho bojovníků. Mnohem víc, než bych já sám považoval za potřebné na ochranu naší milé, krásné země. Milujeme svoji zemi a bráníme ji - k tomu náleží také povinnost bránit spoluobčany, kterým se stala křivda. Chápu vás, bratři, jsem také Armin a kdybych byl jako vy, vzal bych sám svůj meč a v první řadě vystoupil na ochranu našich práv.“

Nadechl se znovu a rozhlédl se. Pak řekl: „Ukázali jste svoji sílu. Vaše požadavky znám. Vládce Arminu chce říct toto:

Já, Lera z Guyrlayowu, Vládce Arminu a Světa, splním povinnost, kterou mi uložil zákon a lid této země. Právo a spravedlnost jsou v mých rukou. Proto mi důvěřujte a očekávejte mých rozkazů. Vládce Arminu splní své slovo.“

Odložil mikrofon a sestoupil z tribuny.

1. dubna: Sametové kočičky

Dalo se očekávat, že spokojená Dany uspořádá nějakou oslavu. Nejlíp mejdan. Zamyslela se a uspořádala technoparty.

Mezi Monroesovým a Dunbarovým palácem se nachází velký kus pozemku, stíhaného nejspíš prokletím. Především: není jasné, komu patří. Kdysi to bylo jedno, pozemky patřily tomu, kdo je zabral, takže Dunbarům, Monroesům nebo komu? Za války se tam odehrála krutá bitva, když se vojáci pokusili proniknout do města obchvatem, ale střetli se s oddílem... dnes bychom řekli dětí, tehdy se to počítalo jinak. Výrostci, kteří se považovali možná ne za dospělé, ale rozhodně za bojovníky. Vojáci měli těžké zbraně, kulomety, minomety, obrněné transportéry. Mládež měla většinou meče. Střelné zbraně vzali nepříteli. Většina jich padla, ale vojáci neprošli, a poměr mrtvých byl ucházející, jedna ku deseti. Tedy deset vojáků na jednoho puberťáka, abyste nepochybovali. Problém je, že vojáků bylo dost a mohli ztráty snadno nahradit, mladí už žádní nezbyli.

Než se okupantům podařilo zvítězit a obsadit Kingtown, uplynul dostatek času, aby mrchožrouti stihli obrat kosti, dokonce je roztahat po okolí. Trosky techniky odtahali obchodníkům se železným šrotem, některé kostry možná taky, ale asi jich hodně zbylo.

Za Draggonovy vlády se pozemků zmocnilo postupně několik realitních kanceláří. Vzniklo několik společností, které tam hodlaly vystavět domy pro náročnější vrstvu podnikatelů, dokonce i nějakou továrnu. Jako z udělání, všechny zkrachovaly, někdo utekl s penězi, někoho zabili, někdo se upil k smrti. Že na pozemcích leží prokletí, je směšná pověra, jak všichni ujišťovali. Stejně tak není pravda, že v paláci Dunbarů straší. Navíc bohatí Monroesové neměli zájem, aby v jejich sousedství bydleli nějací... vlastně ne, ať si tam každý dělá co chce.

Pozemkem protékala řeka, vlastně spíš potok, který pokračoval do Dunbarovic parku a nakonec se vléval do Charraggu. Různě se kroutil, vytvářel zákruty a tůně, a když se postavila přehrada z náhodně nalezených předmětů a bláta, vznikla dost velká nádrž, aby se v ní mohli vykoupat. Dany tam nechala nastavět aparatury a rozpálit muziku, kterou by dospělí nesnesli. Stačila chvíle a už se začalo tančit.

„Nebojíš se?“ zeptala se Kate Therlowová, „Tančíš na jejich kostech...!“

„Tebe nepoznávám!“ namítla Dany, „Vždycky jsi byla taková odvážná holka... Něco tě vyděsilo?“

Kate potřásla hlavou. Neřekla nic.

„Jestli si chtějí přijít zatančit, jsou vítáni.“ prohlásila Dany rázně, „Oni byli jako my! Kdyby ještě žili, přišli by. Tak ať přijdou teď, já je zvu!“

Kate neřekla nic, ale tvářila se.

„Jestli přijde ta malá z Ironu, požádám ji, aby je zavolala.“

„Která...“ pípla Kate, ale věděla to.

„Povídá se, že je čarodějka. Tak se podíváme, co umí - ne?“

Kate dvakrát polkla naprázdno, pak řekla: „To ráno - ti nestačilo?“

„Bylo to fajn, ne? Ukázali jsme starým páprdům, že jsme tady a máme sílu!“

„Hm.“ konstatovala Kate. Pak dodala: „Co ještě chceš?“

„Co chci? Tak třeba... postavení, jaké si zasloužím. Ty taky, nedělej se. Jsi princezna z Dunbaru...“

Kate to promyslela. Pak řekla: „No jo. Asi jo.“

„Chci být první dvorní dáma císařovny. A čarodějka. Můžu se spolehnout, že to rozkecáš?“

„Budu držet hubu, neboj se.“

„Nedělej ze sebe blbou! Tajemství má účel, jen když se rozkecá. Chci být říšská princezna, chci aby to každý věděl a taky aby věděl, že je to tajemství a že to zapřu, když se někdo zeptá. Intrika, chápeš?“

„Jo. Jenže to bys musela být vdaná. Za někoho, jako...“

„Budu vdaná. Vezmu si významného čaroděje. Je sice starý, ošklivý a chová se hnusně k ženám, ale utáhnu ho na vařený nudli.“

„Fakt?“

„Vsadíme se?“ pohladila Dany Kate po vlasech.

Kate zatřepala hlavou, jako by jí ten dotyk byl nepříjemný.

„Neboj, tolik tě zas nezohavím!“

„Já se nebojím. S mejma vlasama si dělej co chceš, stejně o ně jednou přijdu. Budu...“ zmlkla a neřekla už nic.

„Copak? Prorocké sny?“

Kate vzdychla.

„Nebo věštba? Někdo se ti zjevil? V tom tvým strašidelným zámku?“

Kate sklopila oči. Vydala sice jakýsi zvuk, ale smyslu to nemělo.

„Takže ano. Co se ti povedlo?“

„Zrcadlo. Ale nevím, možná se mi to jen zdálo.“

„Takže ty dokážeš Zrcadlo, a nepochlubíš se? Ukaž!“

„Pak už se mi to nepovedlo.“

„A teď máš strach. Sama ze sebe.“

„Nemám.“

„Vypadáš jako hromádka neštěstí. Jiná by zajásala.“

„Přeju jí to.“

Kate neměla dobrou náladu. Vlastně ne, měla nevysvětlitelný pocit znepokojení a nevěděla proč. Docela by ji srovnalo, kdyby se mohla nějak uvolnit, třeba si zaboxovat se Zuzankou. Sice by ji hrozně dobila, ale... Uvažovala, zda nevyzvat Dany.

Pak se rozhlédla a zjistila, že na útěkovou vzdálenost od nich postává holka asi tak jejího věku... no, něco starší, ale zjevně z přistěhovaleckého rodu. Když postřehla, že se na ni upřely zraky princezen, přistoupila blíž a dala najevo, že by ráda pohovořila. Byla velice hezká. Ve třinácti to není takový zázrak. Krásná jako panenka Barbie, se kterou si ještě nedávno hrála. Štíhlá jako Twiggy, oblečená do upnutých džínsů a průhledného trička. Ve dvojnásobné vzdálenosti vyčkávaly další tři takové, asi její kamarádky. Všechny vypadaly jako barbíny.

„Co je?“ otázala se vlídně Dany.

Dívka polkla dvakrát naprázdno. „Já... no... mohla bych se u tebe zítra stavit? Víš, jak jsme říkaly... Táta dovolil, abych se dala...“

Dany netušila, že by s ní kdy hovořila, ale možné to bylo. „Cože?“

„No, po tý přehlídce... táta dovolil, abych si dala upravit vlasy... jak jsi říkala.“

Dany si ji prohlídla. Kdyby jí nabídla svou hřívu k úpravě Asthra nebo jiná dívka s krásnými vlasy, potěšilo by ji to víc. Tahle ke kadeřníkovi asi chodila, měla uměle vypadající barvu a vlasy částečně zkrácené.

„A co si představuješ, že bych ti s tím měla dělat?“

„No, jak jsi říkala...“

„To jsem říkala před přehlídkou. Nezdá se ti, žes přišla trochu pozdě? Teď už je to fuk, ne?“

„No ale... táta to viděl a... když se mi povedlo ho ukecat?“

„Tak tatíček se nechal ukecat, jo? Co by povídal, kdybych tě třeba vzala strojkem?“

Holka se otočila na svůj fan-klub a hledala u něj oporu. Neřekla nic, jen pokrčila rameny.

„Podívej, zítra odjíždím a kdy se vrátím, nevím. Zatím si to můžeš rozmyslet. Poraď se s těmi kámoškami, nech si to schválit od tatínka a potom se třeba vrať. Nebo to zkus u někoho jinýho. Třeba se trénujte jedna na druhé.“

Dívka se ohlédla na kamarádky. Ty udělaly pár kroků blíž, když vytušily, že je nikdo nekousne.

Dívka se hluboce zamyslela. Pak řekla to nejhloupější, co mohla: „Ale já mám peníze!“

Dany obrátila oči k nebi. Kate vyprskla, potom řekla: „Všechny máme peníze. Tím nikoho neohromíš.“

Až doteď jí nevěnovaly pozornost. Teď se k nové soupeřce otočily. Naopak Dany pokynula, ať si to s nimi vyřídí.

„Dany je princezna,“ vysvětlila Kate, „Češe kamarádky, protože ji to baví. Ne že by si potřebovala vydělat na chleba.“

Holky si vyměnily pohledy a mírně zplihly. Nebylo jasné, zda pochopily.

„Vaše peníze,“ pokračovala Kate s takovým despektem, jako by mluvila o výkalech, „Utraťte za něco, co je na prodej!“

Vzápětí ji něco napadlo. Holky se chystaly odrazit, tak řekla rychle a laskavěji: „Víte, co by vám slušelo?“

Zarazily se a otočily zpátky.

„Tadyhle na kyčlích hezký tetování. Takový ozdobný proužky. Jenže nevím... ono to dost bolí.“

Kate měla tetování leckde, na bocích taky. Ne tak velké, jak ukazovala, ale...

„Nojo,“ řekla ta nejbystřejší, „Jenže to bysme nemohly nosit rifle! To by bolelo! To bysme musely chodit tejden... Jo aha!“

Kate se zářivě usmála. „Já jsem Kate Therlowová a jsem zákeřná mrcha. Dany Monroesová je ještě větší mrcha než já. Jestli chcete bejt princezny, musíte bejt ještě větší mrchy než my dvě.“

Holky koukly jedna na druhou a chvilku váhaly. Potom ta nejodvážnější řekla: „Že bysme ti třeba rozbily hubu?“

Kate škubla tváří. „Kdybyste to dokázaly, máte bod. Můžete zaútočit všechny najednou.“

„Fajn!“ řekla Dany, „Já vám to budu pískat. Když ji pořádně seřežete, možná se nechám uprosit...“

Kate nebyla hloupá. Vrhly se na ni všechny čtyři najednou a pletly se jedna druhé. Kromě toho byla menší, ale mrštnější. Chvilku jim uhýbala a co chvíli některou udeřila či kopla. Samozřejmě nějakou tu ránu taky schytala, ale zdaleka ne tolik jako od Zuzanky. Právě když se začínala správně rozjíždět, dvě to vzdaly a ty dvě druhé jednu po druhé srazila.

„Co se dá dělat,“ řekla ta první, když se přestala kroutit bolestí, „Vyhrála jsi a patříme ti. Čtyřiadvacet?“

Kate se zasmála. „Vypadá to, že nejseš tak blbá, jak se původně zdálo. Co říkáš, Dany, bereme je?“

Dany škubla koutkem úst. „Ale patřej k tvýmu pluku, ne ke mně.“

Kate žádný pluk neměla, ale to jim nějak vypadlo z paměti.

„A uděláš nám parádní účes?“

„Hm. Co by sis představovala?“

„Bojovej cop. S ozdobama.“ Holka sáhla do kapsy a vytáhla hrst korálků, třpytek a všelijakých drobných tretek.

„Na pořádnej cop máš dost krátký vlasy.“

„Já vím. Když ale ustřihneš holkám pár kadeří... tady a tady, a pak je připleteš...“

Ty dvě neutekly tak daleko, aby se nevrátily, když se začalo dít něco zajímavého. Dany si je prohlédla.

„Víš, co povídáš? Když vám to udělám, nepůjde to ničím zamaskovat!“

„Já vím. My víme. Čím víc, tím líp. My se nebojíme.“

Dany pořád ještě váhala.

A ta holka řekla: „Moje babička má na hlavě tetování.“

„Ona je...?“

„Ne. Přijela sem jako turistka, na týden. Zůstala půl roku. A potom se musela pořád vracet. Až se rozhodla a přijela navždy.“

Dany se ohlédla na Kate. Potom přistoupila blíž a tu holku objala. „Jsi doma, sestro.“

Byly chápavé. Rozzářily se.

„Zaběhneme k nám. Nebudu s váma nic dělat, ale ukážu vám, jak na to. Hrejte si samy...“

Podívaly se po sobě a přikývly. Přímo nadšeně.

Kate se za nimi dívala, jak odbíhají. Tiše vzdychla. Tělo ji příjemně bolelo, ale náladu měla dost dobrou.

U břehu blízko přehrady si kluci zřídili bahniště, kde mohli zápasit v bahně. Jak plynul čas, přidaly se i holky a došlo i k výzvám křížem. U malých dětí je to jedno, po pubertě je to jednoznačná výzva ke svatebním obřadům. Ať dal výzvu kdokoliv a ať kdokoliv vyhraje, skončí to jednoznačně. Holka ovšem nemusí výzvu přijmout. Kluk konečně taky ne, třeba že už chodí s jinou dívkou. Každopádně je při tom hodně zábavy, kolem se srotila spousta diváků a hlasitě fandili.

Kate a Jeane ležely trochu výš na stráni a když zápas vypadal zajímavě, zvedly hlavy a dívaly se. Kate koukala do blba. Jeane si stěžovala na sestru. Kate nereagovala, už to slyšela víckrát.

„Co je s těma... no, s těma barbínkama?“ zeptala se, když si na ně vzpomněla.

„Jo, to si poslechni. Už asi nevypadají jako barbíny. Dany je nejdřív zatáhla do zbrojnice a nechala jim vybrat, co se jim líbí. Takový ty všelijaký mečíky, co jsme dostaly jako děti od různých výrobců a tak. Jsou krátký, mají elfský tvary a runy na čepeli... prostě šunt. Při tom je ukecala, že by jim slušely třpytky v bradavkách, a hned jim je napíchala. Toho máme taky fůru. Já si na to potrpěla, když mi bylo tak deset a potřebovala jsem předvést, že vůbec nějaký kozy mám. Taky jsem měla nádhernou podprsenku z ocelovýho drátu, jako drátěnou košili. Čím víc se utáhla, tím víc to bolelo, vpředu trčely coulový špice, byl strach na mě sáhnout. Nechceš ji? Když už byly holky úplně zblblý, zavedla je do salónu, půjčila jim vercajk a poradila, jak na to. Sama si sedla na stůl a jenom kritizuje. Já radši vypadla, než mě přiberou do hry.“

Kate zvedla hlavu a prohlédla si ji. Sama si nechala uplést pořádný cop, trčící z temene hlavy nahoru a spadající na záda, ale nic dalšího. Mohla si ho kdykoliv rozplést a vlasy rozpustit, a ozdoby, které do něj zapletla, nevážily víc než kilo. Jeane by cop nikdo neupletl, nebylo z čeho. Ale to, co měla na hlavě, jí vyloženě slušelo.

„Myslíš, že je udělá nějak strašně?“

„Třesou se na to. Když viděly ostříhaný holky v rodový galérii, oči jim blýskaly nadšením.“

„Konečně se Dany povedlo někoho zblbnout!“

„Už jí začínám mít plný kecky,“ vzdychla Jeane, „Když jí o to tak jde, ať mě teda pořádně ostříhá, ale ať už si nechá ty blbý kecy! Já jí to oplatím a tebe taky nevynecháme, neboj. Ale bude konečně pokoj!“

„A co? Docela ti to sekne!“

„No jo, o to nejde. Za začátku mě to bavilo, ale pokaždý, když mě vidí, začne vymejšlet, co na mně ještě zlepšit. A hned to udělá!“

„Tak ji pošli do ...!“

„Ty holt nemáš starší ségru!“

„Mám dvě mladší. Už začínají vřískat, že se jim málo věnuju. Jenže jediná hra, kterou znají, je rvačka!“

„Po kom to asi mají?“ ušklíbla se Jeane, ale Kate neměla náladu bojovat. Cítila se příjemně líná a spokojená.

„Naštěstí to Dany už brzo přejde. Nevěřím, že by jí nějaká zábava vydržela dýl jak půl roku. No - dva měsíce, zdali!“

„Do čeho se dá potom?“

„Do politiky. Už to rozjížděla, ale Clarence... však víš. Hledá někoho, jako byl tvůj děda Dunbar. Ona to vezme za WZ Julii.“

„Chce být čarodějka?“

„Chce být všecko, co půjde. Na Valérii nemá, to ví, ale na první dvorní dámu ano. Roger jako Denis, já jako... Veronika bych nechtěla být. Ale ona mě nejspíš donutí. Však víš, jak je přesvědčivá.“

Kate se ošila. Všechny ty řeči by snášela s větším nadhledem, kdyby byla o něco starší. Do puberty vstoupila, protože se jí to stalo, ne že by chtěla. Podle zákonů císařství je dospělá. Pitomost. Za císařství nebyl žádný zákon, který by to upravoval. Ale vdávat by se mohla.

„Hele, už jsou tady!“ upozornila Jeane. To bylo dobře, Kate by je nepoznala.

Především: všechno, co si udělaly, si provedly samy. Dany jenom dohlížela a radila. Povolila jim to? Nežádaly o dovolení. Postupně si navzájem odstřihávaly další a další kadeře, až zbyl uprostřed hlavy vysoko vyčesaný hřeben, do kterého připletly vše, co ustřihly kamarádce. Jestli účes Kate vážil kilo, ty jejich tři až čtyři. Vzadu spadal na záda dlouhý ohon, ve kterém měly všechno, co si přinesly s sebou a ještě další věci, které jim dala Dany. Úder takovým copem mohl způsobit i vážné zranění. Kovové ozdoby měly nejen v bradavkách, ale i v nose, uších, obočí... Napíchala jim je tam Dany, aby se nezranily. Asi jim taky dala napít něčeho, po čem jim bolest připadala příjemně dráždivá. Všechno jim připadalo k smíchu. Kromě jiného to způsobovalo nekontrolovatelnou žvanivost, takže se svěřovaly se vším, a ještě se tomu řehnily. Hlavu kolem účesu si oholily, stejně tak celé tělo. A potom všechno, ale hlavně obličej, pomalovaly fantastickými obrazy, jak se jim zrovna líbilo. Ty barvy jim dala Dany, což je zárukou, že nějaký týden vydrží. Teď byly zvědavé, jak budou reagovat všichni kolem. Ale spletly se, skousli to bez komentáře. Každý byl nějakým způsobem pomalován a hezky vyzdoben.

Dany se o nich dozvěděla vše, i to, co nechtěla. Jejich vůdkyně se jmenuje Rosalynn, ale říká si Lilith. Je dcerou generálního ředitele nějaké fabriky, ty ostatní dcerky významných úředníků tamtéž. Chodily spolu do školy a trávily spolu volný čas, takže se důkladně znají. Lilith se považuje za mírnou, laskavou a veřejně dobročinnou, ve skutečnosti je zákeřná a rafinovaná jezinka, které dělá dobře konat dobré skutky bezohledným násilím. Pokud k někomu cítí skutečný odpor a nenávist, je to její otec, ohavný kapitalista, který vykořisťuje dělníky, ničí životní prostředí a šikanuje dceru i jejího mladšího brášku. Jeho nenávidí, ale proti penězům získaným tím vykořisťováním nemá celkem nic, jen že jich je málo. Otec se považuje za moudrého a rozvážného hospodáře, který dceru zodpovědně vychovává. Dcera ho považuje za lakomého debila. Představuje si ji jako roztomilého pucka, který mu vleze na klín, něžně se mazlí a šišlavě škemrá o sladkosti nebo hračky, on to rozvážně posoudí a buď koupí, nebo vysvětlí, že by se to nehodilo. Kdysi taková opravdu byla. Dneska je vyzáblá puberťačka s dlouhýma rukama i nohama, která nesnáší mazlení a hovoří skřehotavě pištivým hlasem, převážně o nepříjemnostech. Kdyby ji viděl ve společnosti kamarádů, divil by se, jak umí být příjemná, ale to se mu nikdy nestalo. Snaží se jí vštípit zodpovědnost za rodinnou firmu, kdežto ona je pevně rozhodnuta se k ní nepřiblížit ani na kilometr. Ještě radikálnější názor má desetiletý bráška: jakmile to bude možné, uteče z domu a o rodině už nechce slyšet. Čím se bude živit, zatím nepřemýšlel. Lilith má jasno: prodá všechno co půjde, a bude utrácet tak dlouho, až to probendí. Potom se možná něco stane, zdědí nějaké další peníze po příbuzných, nebo se za někoho vdá, nebo... uvidíme. Rozhodně nemá v úmyslu pracovat. Leda by se stala herečkou nebo zpěvačkou nebo něčím takovým. Koho jsme ještě neprobrali? Ach ano, matku. To je jemná, uměnímilovná dáma, která nesnáší stejnou měrou manžela i děti. Muže proto, že je nekulturní buran, děti... jen se na ně podívejte! Hnus! Naštěstí jsou tak bohatí, že se můžou jeden druhému úspěšně vyhýbat.

Lilith doposud nezahájila intimní život, ale chystá se co nejdřív a moc se těší. Přestože jsou panny, všechny rády sledují pornofilmy, často se o nich baví, vzájemně si je půjčují a probírají různé detaily. Kdy hodlají začít s praxí? Dneska večer. Souhlasíš, Dany?

„Co já mám co souhlasit? To je snad vaše věc, ne?“

„No ale... že bys nám poradila, kterej kluk je na to nejlepší! Třeba mu nějak šikovně říct...“

Dany zaváhala. Znala hodně kluků, ale žádného, kterému by předhodila čtyři rozjívené puberťačky najednou. To si žádný nezaslouží.

A taky, ani jim nechtěla ublížit. Taky si to nezasloužily.

„Víte co?“ řekla po krátké úvaze, „Nejkrásnější je nechat to osudu. Nic neplánovat - ať se stane, co se má stát.“

Rozzářily se. To byl nejlepší nápad, jaký jim mohla nabídnout.

„A nebuďte pořád spolu,“ dodala, „Každá ať hraje sama za sebe. Aspoň se potom budete mít čím chlubit.“

Myslela tím, aby konečně odrazily od ní. Bavilo ji si s nimi hrát, ale už toho měla dost a chtěla si odpočinout. Došla k sestře a zhroutila se vedle nich. S uspokojením konstatovala, že si jejích zásluh všimly a zřejmě ji pomlouvají.

„Klidně pokračujte v pomlouvání,“ vyzvala je, „Nenechte na mně chlup čistej!“

„Ale ne,“ řekla Jeane, „Jenom uvažujem, co řeknou zítra, až se proberou.“

Dany se spokojeně usmála. Situace se vyvíjela k příjemné hádce.

„Všechno, co si udělaly, si udělaly samy! Já je naopak brzdila!“

„Já tě sledovala. Nejdřív jsi je protáhla galérií a ukázala jim, jak vypadaly holky za císařství. Jasně, chtěly to. Potom...“

„Chtěly to! První, co jsem jim řekla, že jsem sado maso a nejvíc mě baví kohokoliv ponižovat a týrat. Nadšeně se hlásily. Jsou talentovaný. Každá má fůru kamarádek, do těch se dají hned zítra. Tyhle jsou... intelektuální špičky. Vhodný na důstojnický funkce.“

„Naštěstí nehrozí...“

„Hrozí, a ty seš velitelka. Princezna z Dunbaru má právo na vlastní pluk.“

Kate se nadechla, ale nestihla.

„Sklapni! Jsi princezna z Dunbaru, dědička jejich paláce a budoucí čarodějka. Kdybych tě k tomu měla dokopat.“

„Co děláš s holkama, který nechtějí dělat podle tvejch představ?“

„Ukecám je. Braň se, máš-li odvahu. Uvidíme, která je vytrvalejší.“

„S těma holčičkama to šlo podezřele snadno.“

„Divila by ses. Ve finále jsem je musela krotit, aby se nepozabíjely. Neuvěříš, jak je vzrušuje krev a bolest. Pamatuješ, jak některý holky mívaly tetování na ksichtě? Třeba tvoje prateta Clarissa, celá prošpikovaná elektronikou...“

„Kde se vzal portrét Clarissy na Monroesu?“

„Kde se berou portréty princezen Sesterstva?“

Kate ztichla. Pamatovala si, že když jako dítě poprvé prolézala chodby strašidelného paláce Dunbarů, byly všude jen holé zdi a rozmlácené trosky nábytku. Dneska jsou po chodbách portréty a všude relativní pořádek. Jistě, když se soustředí, najde nějaké stopy dřívějšího řádění. Ale...

Dům se probouzí. Přibývá chodeb a pokojů, do kterých lze vstoupit a zařídit se tam. Jistě, není tam nábytek. Většinou. Leda skříně ve zdi, různé úkryty, ve kterých zbyla řada předmětů z dávných časů. Funkčních, jak se zdá. Koupelny, sprchy. Některé objevila Kate a její kamarádky, další se objevily teď, když nastěhovala do paláce množství hostů. Dům má hosty rád.

Kdyby měla věřit pohádkám, musela by taky uvěřit ve strašidla, která v domě žijí. Tedy bydlí, že. A přibývá jich. Nebo tam jsou odedávna, až teď se probouzejí. Živí se energií lidí, kteří tam přijdou. Kdysi hledače pokladů požíraly, teď je vítají. Umějí odhadnout povahu člověka, a chovají se podle toho. Od ní žádají pouze jedno: aby se stala vévodkyní z Dunbaru. Dědičkou svých předků.

Napadlo ji zeptat se, zda i zámek Monroesů je živý. Neřekla nic. Bála se toho, co by se dozvěděla.

Znala totiž správnou odpověď: Vše, co vytvoříš v této zemi, začne dříve či později žít.

Od nepaměti nosí na těle tetování. Kdyby jí oholili... až jí oholí hlavu, najdou tam několik znaků, které jí vytetovali krátce po narození. Některý ji chrání před nemocemi, před nepříjemným hmyzem, před příliš velkou bolestí, zajišťuje termoregulaci, vidění v noci. Co ještě? Nikdo přesně neví, jenom je zvykem chránit novorozeňata složitými ornamenty, které jsou vyobrazeny ve starých knihách. A na portrétech. Až bude mít vlastní dítě, taky mu zajistí správnou ochranu. Všechny děti starousedlíků ji mají.

Jenže na portrétech princezen jsou ještě další znaky. Co asi znamenají? Cizincům se říká, že jsou to jen ozdoby, ale čarodějky nedělaly nic zbytečně. Co by se stalo, kdybych si je nechala vytetovat? Vyžíhat? Transformovat z vlastní kůže?

Zajíkla se. Tohle se jí občas stávalo, šeptající hlas ve vlastní hlavě, který jí napovídal podivná slova. Nepřesvědčoval ji, že to umí, nevybízel ji, aby to zkusila. Byl to velice tichý hlásek a dal se snadno zahnat. Ale občas se ozval...

Rychle se vzpamatovala a začala se zajímat, co Dany a Jeane. Hádaly se, samozřejmě. Klidně a letargicky, do rvačky to mělo ještě daleko. Jenom se tak cvičně popichovaly, aby je nepřešla nálada.

Dany vyčítala Jeane, že utekla a nepomohla jí. Dany chtěla mít pečlivou fotodokumentaci pro případ, že by později došlo k nějakým sporům. Takto musela fotografovat sama a pořídila pořádnou reportáž. Taky udělala každé z děvčat velký nádherný portrét. Kdo ví, jak budou vypadat zítra.

Kate si nedala pozor a šeptající hlásky se vrátily. Jak je možné, že princezna je vždy rychlejší a šikovnější než soupeř? Sotva dostane první ránu, probudí se v ní energie, vyrazí do útoku a rve se, dokud je fyzicky schopná. Nebo dokud všichni ostatní neleží kolem, jasně. Jak to, že když má po obličeji spoustu ran a modřin, sluší jí to? Kromě Zuzanky, ovšem. Jenže jak vlastně vypadá krásný trpaslík? Nesmysl, Sue není trpaslice, jen si na to hraje. Neexistují trpaslíci, neexistují elfové, neexistuje nic nadpřirozeného. Ani já nemám v sobě krev elfů, i když to všichni říkají.

Někteří hosté, co přišli na přehlídku, jsou z Indiopolisu. Elfsky Telporontostu, Městě Stříbrných Hor. Legendy říkají, že je-li můj palác živý, tam je živé celé město. Žije vlastním životem. Nesnáší bourání starých paláců a kácení stromů. Mstí se lidem, kteří takové věci dělají. Naopak miluje stavbu nových paláců, chrámů, soch, zřizování parků, vysazování květin. V hlubinách města se ukrývá věčně mladá bohyně Excatli, Stříbrný delfín, která byla poctěna právem tančit a zpívat před Trůnem. Když její město dobyl nepřítel, rozplakala se a zastřela si tvář. Dneska je její město opět krásné a svobodné - odváží se předstoupit před Pána a potěšit ho svým tancem?

Jistě, tohle jsou jenom legendy, které se vyprávějí senzacechtivým turistům. Ale proč mají děti z Indiopolisu oči barvy moře a proč plavou jako delfíni? Možná proto, že ti nešikovní se už dávno utopili. Ale Kate jich v minulých dnech několik poznala a dobře si je prohlédla. Někteří...

Jedno očko zelené, jedno očko rudé. Až mi vlásky dorostou, něco ze mě bude...

Dětská říkanka. Ale když se jim upřeně zadíváš do očí... Některé rody doposud dodržují zvyk postřižin v sedmi a čtrnácti letech. Některé děti nosí velmi krátké účesy, dlouhé vlasy by jim překážely při potápění. Některé dívky nosí čelenky z vlastnoručně nalovených perel...

Jestliže v hlubinách Telporontostu žije Něco, žije takové Něco i pod Kingtownem? Nebo... jaké je vlastně elfské jméno Města? Aranost, město krále? Nebo Ditáriost, město císařovny Diany? Paměť napovídala slovo angulókë, drak. Město Vzlétajícího Draka, Willëlókost. Diana byla Pastýřka Draků. Zaklela nějakého draka pod Město, aby je chránil? Jistě, nebyla tak dobrá v magii, ale její dvorní dámy...

(Mezi námi: jak a proč vlastně umím elfsky?)

V hlubinách mého paláce žije Něco. Lovci pokladů tomu říkali Děs. Nikdo to nikdy neviděl. Nikdo, kdo to viděl, to nepřežil. Dokázala bych to probudit a... přivolat? Přežila bych to? Je to hodné, jako všechna ostatní strašidla - nebo zlé a nebezpečné?

Dokázala bych probudit draka pod Kingtownem?

Kate se zase vyděsila. Skoro zároveň ji Jeane bolestivě kopla do ledvin: „Co je s tebou, spíš?“

No jasně. V bahništi vzplanula rvačka. Nějaký souboj nedopadl podle přání diváků, přívrženci jednoho ze soupeřů si to nechtěli nechat líbit a šli si to vyřídit. Takovou rvačku si žádná princezna nemůže nechat ujít.

Než stihly zareagovat, trhla hlavou ze strany na stranu a obě švihla copem. To jí žádná nemohla oplatit.

„Ty mrcho! Ten cop ti ustřihnu, uvidíš!“

Vzápětí už všechny tři běžely s kopce dolů a vrhly se rovnou do nejhustší rvačky. Bahno je příjemně objalo, když poprvé uklouzly a upadly, celé je obalilo, takže se přestaly poznávat a mlátily prostě toho, kdo jim padl pod ruku. Kate se přestala ovládat a rvala se jako šelma, její tělo ovládla bolest z obdržených ran a příjemně je nabudila.

Vycouvala, až když rvačka začala přerůstat do sexu. Opláchla se v čisté vodě a šla se koukat.

Vzala na vědomí, že je Velká Holka a v dohledné době se bude vdávat. Docela se těšila. Měla celkem jasno, které kluky si vybere jako desátého až stého muže, ale prozatím neznala nikoho, s kým by chtěla začít. Nikdo, koho znala, za to nestál. Leda že by poznala krásného cizince, do kterého by se šíleně zamilovala, až by ztratila všechny zábrany a odevzdala se mu. Má přece právo prožít aspoň jednu nádhernou lásku se vším, co k ní patří: bolestí, rozkoší, mazlením za horkých nocí, hádkami a smiřováním, vychloubáním před kámoškami, rozchody a návraty, nakonec definitivním rozchodem a bolestným truchlením. Ano, tehdy bude vhodná chvíle si na znamení smutku oholit hlavu. Bezva!

Jenže smůla, nejsou lidi. Když byla dítě, líbil se jí kdekdo. Taky Enkra, byl správný exot. Slíbila mu lásku a určitě to splní, zařadila by ho do první desítky. Bude si muset pořídit Seznam manželů, parádní knížku, kde každou stránku věnuje jednomu. Některé starší holky je mají a každého kluka bodují, aby si o tom mohly špitat s kamarádkami a zapřísahat je, aby to nikomu neprozrazovaly. Samozřejmě to správná holka vzápětí vykecá všem, s největším potěšením tomu, koho se to týká. Jestlipak nás kluci taky bodují jako my je? Každopádně je z toho správná rvačka. Správná holka musí čas od času dostat pár facek, říká se tomu masáž obličeje. Aby byla hezčí, až jí slezou modřiny.

Jenže tohle všechno ji čeká tak za rok dva. Jistě, některé kamarádky už začaly, ale... zatím má Kate zároveň chuť a strach. Víc strachu. Měla ráda, když na ni kluci sahali, mazlili se s ní, masírovali jí tělo pěnivým mýdlem a olejem. Ještě teď by to měla ráda, ale obávala se, že by ji tělo zradilo. Ta rvačka v bahně na ni taky zapůsobila, proto radši utekla. Kdyby někoho měla...

Oklepala se. Teď to pořádně jelo. Vždycky se ráda dívala, zvlášť když některého z účastníků znala. Je šikovná, ráda a dobře fotografuje, takže ji kamarádky zvaly, aby pořizovala dokumentaci. Byla ještě malá, aby mohla někoho z kluků nalákat. Teď už ji zvát nebudou.

Hlásek kdesi hluboko v hlavě: Jestli chceš být čarodějka, měla bys zůstat Pannou. Jak nejdéle to půjde.

Otřásla se. Já nechci být čarodějka!

Nebyl by to takový problém. Dany by měla radost, kdyby ji požádala, aby ji celou oholila. Pak by stačilo nasadit patřičně arogantní výraz a nikdo by se neodvážil se jí dotknout. Kluci jako kdyby ji neviděli. Nevdala by se vůbec, nebo až po čase, po poradě s astrologickými i jinými znameními a úkazy. Do té doby... začala by vnímat bytosti, které se hemží v jejím paláci a skrývají se ve stínech?

Do boku ji něžně šťouchl chladný čenich. To se přišel pomazlit jeden z jejích pejsků. Říkala jim pejsci, ačkoliv měli znaky různých šelem a nebylo jasné, co jsou vůbec zač. Velcí byli asi jako tygři, barvy od šedé po černou, s příměsí dalších barev, hlavně hnědé. Jako štěňata měli roztomilé různobarevné skvrny. Některým lidem vadily svítící rudé oči, velké bílé zuby, jazyk visící z tlamy. Kate se jich nikdy nebála.

Nezdálo se, že by jí přišel něco ohlásit. Nemluvili, i když jistou inteligenci měli. Tak ho aspoň pohladila a podrbala.

Byla ještě trochu od bláta, tak poodběhla kus dál a vykoupala se v čisté vodě. Plavala dobře. Rozložila se do proudu, zavřela oči, přestala dýchat, ponořila se na dno a nechala se volně obtékat proudem. Když se lopatkami dotýkala dna, byla hladina sotva dvacet centimetrů nad ní a Kate ovládala schopnost vynořit nozdry a nadechnout se, když to potřebovala. Voda byla příjemně studená, její tělo pozvolna chladlo a tuhlo, ztrácela hbitost a vnímavost, postupně se rozplývala ve vodě a ztrácela vědomí. Cítila se součástí vody, opouštěla tělo...

Okolo ní se rozzářily hvězdy. Proplouvala volně kosmickým prostorem, kolem ní vybuchovaly supernovy a hvězdné soustavy se řítily do černých děr, ale nic z toho se jí nedotklo a ani nemohlo, protože neměla tělo, byla jen čistým vědomím. Vstoupil do ní kosmický chlad a zmrazil ji do morku kostí. Umírala a cítila se dobře. Vlastně ne, necítila vůbec nic. Neexistovala.

Vědomí jí navrhlo: kdyby ses teď chtěla zbavit hřívy, nemusíš se dát stříhat. Stačí dát pokyn, uvolnit kořínky z kůže. Vystoupíš z vody očištěná, bez jediného chloupku. Všechny kamarádky budou bezmocně zírat, tohle dokáže jenom čarodějka. Ani Dany to neumí. Budeš Panna...

Probrala se a zahnala svůdné představy. Vynořila se. Ledově klidná.

Její pejsek čekal na břehu a tiše kňučel. Pohladila ho, přitulila se k němu. Nechala se olíznout.

Koupel ji unavila, poodešli stranou a dala pokyn, aby jí udělal podušku. Ulehla na jeho tělo, příjemně horké. Tiše předl jako kočka.

Zvolna usínala a rozplynula se ve Věčnosti.

Jackie Therlowe měl spoustu povinností, patřil k nejbližším spolupracovníkům Rogera, ale když se dozvěděl, že přijela Asthra, hodil všechno za hlavu a pospíchal k ní. Ani moc nepřemýšlel, co jí řekne.

„Ahoj! Deborah je tady taky?“

Asthra řekla jenom: „Otoč se!“

Nestihl to, Deborah se na něj vrhla a začala ho důkladně objímat. Hlavně proto, že byla celá zmáčená, právě se vykoupala v nejbližší fontáně a nemohla přenést přes srdce, aby nebyl mokrý jako ona. Zachoval se přesně tak, jak si představovala, popadl ji do náruče, donesl zpátky do fontány a skočil tam s ní. Nebyli sami, cachtalo se tam spousta mládeže. Tak se chvilku prali a mazlili, až Astře došla trpělivost.

„Na cicmání budete mít času dost! Teď máš nějakou práci, ne?“

Deborah na to neřekla nic, stačilo, jak se zatvářila. Asthra skočila za nimi do vody a začala ji topit, jenže Deborah to čekala a oplácela jí to. Jackie je chvilku nechal, mezitím zkrotil pár drzých malých skřetů.

„Kde budete bydlet? Jestli, tak můžeš u nás, holky vypadly do Starýho paláce, tak je tam dost místa!“

„A kde je ta Senta, jak jsi o ní pořád básnil? Chci ji vidět!“

„Tady všude, lítá jako utrženej vagón! Určitě se potkáte!“

Asthra zasáhla: „Nejdřív se utáboříme my, pak máš volno! Stav se, Jacku!“

Jackie jenom přikývl, a už mazal.

Lady Katherine měla nervy z diamantové oceli. Měla šest dětí a holky stále škemraly, aby si pořídila ještě další, ideálně deset jako vévodkyně Julie. Zatím se bránila, ale zásadně proti nebyla,

Zatím se Laura a Beata staraly samy, aby bylo v jejich Sídle dostatečně rušno. Stále pobíhaly někde po městě a když se vrátily, přicházely s nimi jejich kamarádky a kamarádi, všichni běhali sem tam, křičeli a působili zmatek, a paní domu měla za úkol je všechny nakrmit. Naštěstí ji to bavilo.

Největší ozdobou rodu byl Leslie. Ne že by byl tak krásný, vypadal jako mladší kopie Jacka, ale všechny jeho spolužačky do něj byly zamilované, takže za ním chodily. Nijak zvlášť si jich nevšímal. Momentálně se mu nejvíc líbila dívka Tin; byla Tibeťanka a buddhistka, takže občas docházela do kláštera, a čas od času si nechala oholit hlavu, samozřejmě od Lesliho. Dělal to rád a když už, tak jí oholil i obočí, což nechtěla, ale moc se smála. Ona se smála všemu, byla milá a dobrosrdečná. Slíbil, že ji oholí úplně celou, až bude co; prozatím ji masíroval olejem, až vřískala potěšením.

Katherine se děti nejvíc líbily, když byly ostříhané všechny. Když Leslieho oholili při vstupu do smečky, Laura a Beata, které ještě nechodily do školy, si vynutily ostříhání taky, tak jim koupila strojek a depilační šampón. Od té doby se stříhaly co nejvíc nakrátko, nechaly si jen wingy po stranách hlavy a hádaly se, které líp rostou. Hodně kamarádek se zařídilo podle nich.

Kate neměla na účes zásadní názor. O to přísnější názory měla Senta; jasně stanovila, že si nechá narůst co nejdelší zlatou hřívu, a ostříhá ji až při své svatbě s Jackem. Byla jeho oficiální snoubenka, takže byla u Therlowů každý den, vyjma když se hádala s Jackem nebo s Kate. Ale to jí nikdy moc dlouho nevydrželo, s Kate se dokázala poštěkat třikrát denně. Jackie přecházel její výbuchy vzteku s klidem. Když si stěžoval Kurtovi nebo jiným Diettermannům, měli jasné řešení: „Ztřískej ji, až bude modrá, je na to zvyklá!“ Jackie ji nikdy nedal ani facku, vyjma tréninku, i když ho soustavně provokovala.

Kluci se vůbec neradi hádali. Leslie byl klidný a dobrosrdečný a Jackie byl vůdce smečky. Nejmenší Patrick škobrtal po dvoře a stěžoval si, že ho velcí kluci nechtějí nikam brát s sebou. Měl pravdu, ale on taky vyroste.

Takže když Jackie přivedl Deborah a ubytoval ji v altánu, Laura a Beata zaržály nadšením. Deborah byla krásná a roztomilá, a měla s sebou dvě mladší kamarádky, takže bude legrace. Lady Katherine ji vlídně uvítala a vzala na vědomí, že tady stejně nebudou, protože budou ve městě. Jako ostatní. Holky zavedly Deborah do Starého paláce a seznámily s Kate a Sentou. Neměly na sebe moc času, ale to si vynahradí až po slavnostech.

Asthra nebyla proti. „Ale jo, klidně tady zůstaň, jak dlouho chceš! Hlavně se nepozabíjejte hned při první bitvě!“

Tak bylo po slavnostech, a všichni se rozjížděli domů. Ne že by prchali jako od ohně; ač je to k nevíře, velké holky pořád ještě neutratily všechny peníze a ve městě bylo ještě pár obchodů, které neprozkoumaly a nevyrabovaly. Jejich kluci se snažili to přetrpět a uvědomovali si, že víc než dřív bude do jejich života zasahovat Sesterstvo; ale když se holka hezky usměje, co by jí člověk nedal? Mladší bojovníci sice povídali něco o rozmazlených potvorách, ale když se podívali na svého náčelníka, radši zavřeli klapačku.

Holky z Telporontostu... tedy Indiopolisu, věděly nejvíc o Dračí magii. Jak je všeobecně známo, draci shromažďují zlato, drahokamy a jiné klenoty, spočívají na nich a čerpají z nich svoji sílu. Princezna chodí ověnčená šperky všude, kde to jen trochu jde, a když už to nejde, rozdává ty přebytečné kamarádkám, mladším sestrám nebo členkám své smečky. Něco taky klukům, ale ti nejsou tak závislí na parádě, jejich chloubou jsou zbraně, koně a bojové sporty. Nejmenší pozornost věnují všelijakým hadrům, nejradši by chodili nazí.

Kluci se rozcházeli a domlouvali se, kde se o prázdninách sejdou. Budou se konat všelijaké soutěže a souboje, což vyvrcholí monstrózní bitvou, na kterou je třeba pozvat co nevíc kamarádů. Holky jsou samozřejmě taky zvány, i když od většiny nikdo neočekává nějaké extra výkony. Holky jen zaťaly zuby a chystaly se jim ukázat. Ale hlavně se chtěly sejít s kamarádkami, koupat se, opalovat, mlsat něco dobrého a v noci... To malé holky vědět nesměly, záviděly by. Nebo se děsily, podle toho. Samozřejmě všechny všechno věděly.

Například Senta slibovala dívkám ze své smečky, že když budou hodné (?), půjčí je za odměnu Jackovi jako dárek. Jackie to věděl a neměl zásadních námitek. Se Sentou se mazlil rád, ale zatím si ji nevzal, na což se ona těšila víc než on. Co bude dál, se uvidí. Zatím nosí její náušnici. Zlatou.

Princezny ukládají přebytek své Energie do šperků. Když darují nějakou zlatou tretku kamarádce, můžou si s ní na dálku vyměňovat Energii, čerpat ji od svého kluka a předávat tomu, kdo ji potřebuje. Podle starších čarodějek je nejlepší, když se vytvoří jednotné pole Energie, které se volně přelévá podle vlastních zákonů a vytváří blahodárné důsledky. Je tedy nanejvýš správné, aby si holky co nejvíc vyměňovaly klenoty a kluky. Jasně, když je holka čerstvě zamilovaná, chce toho svého jen pro sebe a vztekle vyjíždí po každé, která by jí ho chtěla přebrat; ale ono ji to brzo přejde, až zjistí, jaký je to pitomec, a pak ho ráda předá nějaké další. Ale otisk jeho osobní aury na ní zůstane, takže ho může kdykoliv vyždímat a dávat dál. Už to chápete? Holky Monroesovy to znají perfektně a chovají se podle toho.

Takže holky si nakoupily všelijakou parádu, vzájemně se chlubily a když si to náhodou rozmyslely, vyměňovaly si šperky s kamarádkami. Stávalo se, že když ty klenoty před spaním uložily na stolek, nejlíp do nějakého hezkého ornamentu, bylo jich ráno víc než večer, některé vůbec nikomu nepatřily a bylo možné je dát kterékoliv kamarádce, která se k tomu připletla. Rozmnožoval je snad sám Starý Palác, nebo místní strašidla? Při prolézání komnatami nacházeli ledacos, co nikomu nepatřilo, Kate jen mávla rukou a řekl: „Nech si to!“

A do toho přišla Deborah. Taky se vyznala v Dračí magii, taky byla ověšená všelijakou parádou. A vůbec nebyla lakomá, nejdřív obdarovala Lauru a Beatu a potom každou, která v ní vyvolala sympatie. Mimořádné zalíbení v sobě našly se Sentou a Kate; zatímco s Kate si vyměňovaly znalosti, se Sentou se chystaly pořádně rozdat v souboji, až všechny otravné kozy vypadnou. Ty se to ovšem dozvěděly a chtěly to vidět.

Běžné rvačky se konaly kdykoliv a kdekoliv, ale na souboje bylo vyhraženo místo na trávníku v bývalé květinové zahradě vévodkyně Julie. Soupeřky se řádně přichystaly, spletly si copy, aby jim nepřekážely vlasy a odložily všechno zbytečné. Soudcovat měla Kate, ale protože mohly nastat pochybnosti, přišla Dany Monroesová, které věřili všichni. Jackovi to bylo jedno, fandil oběma. Dany přísně rozhodla, že fandit můžou všichni, ale zasahovat do boje nikdo, až po boji se můžou servat, jak chtějí. Jeane měla za úkol souboj filmovat.

Když se postavily proti sobě, byly nádherné. Senta byla mladší, ale větší, zlatovlasá a světlejší, kdežto Deborah černovlasá a tmavší, přesně podle Písně Písní. Před bojem se nechaly promasírovat olejem, takže se jim kůže krásně leskla, zvlášť když se protahovaly a procvičovaly svaly.

Na písknutí se na sebe vrhly a střetly se v prvních úderech a kopech. Taky šlo o to, zda je účinnější bojové umění Kingtownské nebo Ironské; bude to důležité, až se bude konat oficiální mistrovství. Zatím ale všechno vykryly nebo odrazily a bylo jasné, že boj bude delší. Prvního bodu dosáhla Senta, zasáhla klouby prstů lícní kost Deborah, málem jí udělala monokl. Vzápětí Deborah dala kop z otočky a Senta odletěla jako papírový čert. Pak už si dávaly pozor, i když na ně diváci řvali, aby se nešetřily.

Postupně se rozjížděly, zasadily si pár úderů, a Dany jim to spravedlivě počítala. Taky vydávaly všelijaké zvuky, vrčely na sebe jako šelmy a oči jim jiskřily. Zdálo se, že Deborah je lepší a víc vydrží, získávala bod za bodem - až zatlačila Sentu do defenzívy a ta v obraně vymrštila ruku a šlehla. Debbie vydala strašlivý skřek a šlehla zpátky - na to Senta zvedla paže a šlehla oběma rukama, až se divákům zježily chloupky po těle. Deborah zakolísala, z nosu se jí spustila krev.

Kate vykřikla: „Zbláznila ses?“ a přiskočila k Deb, aby jí krev zastavila.

Senta se vzpamatovala. „Promiň... já...“

Mezi diváky to šumělo, mladší holky se tiše dohadovaly, co to udělala.

Deborah se vzpamatovala. „Jseš lepší, vyhrála jsi. Ale počkej příště!“

Dany vstoupila na kolbiště a zvedla Sentě ruku. „Ty bys dokázala i zabít, co?“ zeptala se tiše. Senta jen těžce oddychovala.

Měly si podat ruce, místo toho se objaly a začaly se líbat.

„Naučíš mě to?“ ptala se Deb.

„To by musela Kate! Ona je lepší!“

„Tak dost!“ rozhodla Dany, „Je jasné, že to obě umíte. Dneska v noci si propojíte mysl, Kate bude supervizovat. Jestli to půjde, ráno si řekneme, co bude dál. Všechny ostatní budou dělat, co řeknete! Kdo neposlechne vás tři, toho zatluču do země jako hřebík!“

Kate řekla: „Klid, byla to jen legrace. Trénink na mistrovství!“

Bylo jasné, že kecá, použít na mistrovství šlehy Energií by jim neprošlo. Malé holky se stejně dohadovaly, co bylo a nebylo, tahaly rozumy z Laury a Beaty a taky z dívek od Deborah.

„Dáme relax, ne?“ navrhla Jeane, „Támhle u potoka je přepychový bahýnko, kdo tam bude první?“

Zajásaly a rozběhly se tam. Jeane byla poslední, musela uložit kameru.

Ráno bylo stejný, nesváteční, na tvářích počasí proměnlivý.

Senta a Deborah byly rozzářené, Kate otráveně mžourala a nebyla s ní řeč. Dany řekla: „To bahno včera bylo skvělý, jdem se namatlat?“

„Tobě se to kecá!“ namítla Kate, „Až budeme komplet oholený...“

Nicméně se do bahna naložily a ani se nepraly, naopak si vtíraly bahno do kůže a vzájemně se masírovaly.

„Tak kdo co?“

Deborah: „Skvělý. Na úvod jsme se prošlehly Ěčkem. Potom jsem si prošla její paměť, perfektně se mi otevřela. Ona je bezvadná!“

Senta: „To samý. Jseš skvělá holka! Jsem ráda, že se máme!“

Dany: „A dál?“

Deborah: „Potom to mám dost nejasný. Jako kdyby víc hlasů najednou.“

Senta: „Myslím, že Julie. Valérie. Další jsem nepoznala.“

Dany: „To je spolehlivé?“

Senta: „Je to vize. Může to být pravda, nebo přeludy mysli. Vnímaly jsme se jedna druhou... jako kdybysme si předávaly filmy.“

Deborah: „Tak nějak. Jako když prohříváš někoho při léčení.“

Jeane: „Byla některá z vás v deficitu?“

Deborah: „Naopak, obě v přebytku. Koupaly jsme se v Energii. Začala jiskřit a nakonec se rozzářilo všecko...“

Senta: „Káča byla s náma, tak jsme ji stáhly dovnitř.“

Deborah: „Kdybys byla blíž, tak jsme tě vtáhly taky!“

Kate: „Osáhly mi paměť a pak mě vyplivly!“

Senta: „Protože jsme se začaly topit! Někdo nás musel vytáhnout!“

Deborah: „Copak, já bych se klidně utopila! Ale Asthra by zuřila!“

Senta: „Je to nádherný! Úplnej oceán Energie!“

Dany: „Dokázaly byste to roztáhnout? Na jak daleko?“

Senta: „Kate, ty velíš! Tvoje ségry, naše holky, vy dvě... kdo nás má hlídat?“

Kate: „Nevím o nikom! Leda že by Mabel...“

Deborah: „To je to tak vo držku?“

Kate: „Když všechny půjdem do propojení, nikdo neví, co bude. Že jsi poslala pryč Asthru, ta by mohla...“

Deborah: „Já jí nevelím, to ona mně!“

Dany: „Nemůžeš ji kontaktovat na dálku?“

Deborah: „Co ode mě chceš? Ona je Mistr cowenu, ne já!“

Jeane: „Zkus to! Jseš nabitá, to půjde!“

Deborah to opravdu zkusila. Pak vyjekla: „Au! Cítily jste to taky?“

Dany: „Jo! To byla facka!“

Deborah: „To nás jenom pošimrala, umí větší rány. Jestli dobře chápu, může nás vnímat, ale do akce s náma nepůjde. Možná by nás vytáhla, ale jistý to není. Trans je... problém je, že bysme mohly nechtít ven!“

Kate: „Tak už jedině Mabel.“

Deborah: „Purpurová Kočka? Vy si troufáte!“

Dany: „Ona nás má ráda, přes všecko, co jí děláme. Konečně, je učitelka!“

Deborah: „Co je vůbec ona? Chodí s Vládcem... ale je wézetka?“

Kate: „Je kočičí mutant. Genetický experiment z Atanoru. Předávají si to z matky na dceru. Magii neumí, ale umí zasáhnout, když se hroutí.“

Jeane: „Atanorský holky byly dobrý. Za nima se nestačíme ani koukat!“

Dany: „Kdyby fungoval Atanor, tak bysme neměly takový problémy!“

Deborah: „To nevyřešíme. Asthra je z Atanoru, musela by...“

Dany: „Její babička Olívie z Atanoru utekla!“

Kate: „Ty bys taky zdrhla, kdyby ti začala hořet střecha nad hlavou!“

Dany: „Já taky nic neříkám!“

Chvilku mlčely. Pak Kate: „Tak teda něco řekni!“

Dany: „Tak jo. Večer. Bazén. Všecky. Supervize Mabel.“

Kate: „Bezva! Tak teď si dáme pořádnou rozcvičku v bahně!“

Mabel Herringtonová, Purpurová Kočka, změnila účes. Ostříhala se na délku kočičí srsti a poněkud vytmavla, ale krásná byla pořád. Avšak byly tu nějaké problémy a dalo se čekat, že se dřív nebo později projeví.

Nejdřív si nechala vysvětlit, co se dělo až doposud a co mají v úmyslu. Nic k tomu neříkala, ale naslouchala pozorně. Až když skončily.

„Takže chcete uspořádat všeobecný přenos informací v propojení, sjednotit svoje znalosti a předat všem těm malým holkám. Myslíte, že je to bezpečné?“

„Právě proto k tomu chceme tebe. Když, tak to zarazíš.“

„Víte, co bude potom? Malý cácorky se začnou šlehat blesky pokaždý, když budou prohrávat. Naučí to svoje kámošky a možná i kluky. Některá vyzkouší vstoupit do transu a nebude nikdo, kdo by ji z toho vytáhl. Kolik mrtvých nebo v bezvědomí si vezmete na triko?“

„Co navrhuješ ty?“

„Hlavně nevím, co umí která z vás. Která z vás je na úrovni Valérie? Moji pramáti vytvořily, aby jí sloužila, a to chci dělat. Jsem Kočka, ne čarodějka. Chápu, že se snažíte vytvořit cowen, ale to není práce na jedno odpoledne. Měla bych se spojit s každou z vás extra, zjistit co umíte a jak se to dá v budoucnu použít. Ale to nezjistím, když zůstanu venku.“

Deborah: „Myslím, že se Sentou a Kate už jsme se srovnaly.“

Dany: „Já a Jeane nejsme WZ. Spíš organizátorky.“

Mabel: „Ale chtěly byste!“

Jeane: „Kdo by nechtěl?“

Mabel: „Jak je dobrá ta tvoje Asthra? Jak to, že se vypařila?“

Deborah: „Netušila jsem, že to dojde tak daleko. Zůstala jsem tady, abych se trochu pošťouchala se Sentou. Kamarádím s Jackem a to jí vadí!“

Jackie byl u toho taky, ale neřekl nic. Vlastně ani nestihl.

„Perete se kvůli klukovi? To jste princezny? To jste čarodějky?“

Senta: „Já nejsem čarodějka! Akorát mě Kate trochu naučila... Prostě jsme trochu cvičily a já jsem se lekla a šlehla... A potom šlehla Deb!“

Mabel: „Že byste se vzpamatovaly? Jackie je ještě malej kluk, během času si to s váma rozdá oběma a ještě spoustou dalších, ale teď snad ne! Kvůli tomu chcete dělat rozbroje v Sesterstvu?“

Jackie byl klidný a nerad se hádal, ale už v něm taky stoupal vztek.

Deborah: „Já už jsem se s ní srovnala, tak co to řešíš?“

Senta: „Bodejť! Jsme kámošky, tak má na ni právo! Ale to neznamená, že si občas nedáme nějakou bitku!“

Deborah: „Je tvůj, já ti ho neberu! Do budoucna nic neříkám, ale první budeš ty, když o to tak stojíš!“

Mabel: „Obě jste kozy pitomý! A já největší, že se s váma vůbec bavím!“

Jackie zaťal zuby a přál si být co nejdál odtud. Senta byla jeho vyvolenou manželkou od nepaměti, prostě to řekla a on to vzal na vědomí. Obsluhoval ji při koupání a dělal všechno, co se jí líbilo, a ona jemu. Taky mu dělalo dobře, že má tak krásnou dívku, kterou mu všichni závidí. Docela rád by se pochlubil, co spolu všechno dělají, když se mazlí v jednom pelíšku, ale ne teď a ne těmto holkám. Přece jenom, byl to správný puberťák.

Deborah potkal v Iron-city a okamžitě se mu zalíbila. Její hlavní přednost byla, že není jeho sestřenka, nýbrž Židovka, ze zcela jiného kmene. Dokonce není ani spolužačka nebo kamarádka, prostě úplně cizí holka, vůči které nemá žádné povinnosti. A jestli s ní někdy bude něco mít? Uvidíme!

Dany zakašlala a pohnula se. To stačilo, aby Mabel reagovala:

„Co vůbec ty proti mně máš?“

„Já? Já nic! Můžeš si dělat, co chceš!“

„Ale jo, klidně to řekni! O co ti jde?“

Tak se Dany nadechla. „Kdes byla?“

To prásklo jako bičem. „Já si můžu chodit, kam chci!“

„Ale nebyla jdi tady! Proto se stalo všechno to...“

„On je svéprávnej! Nejsem tady, abych ho hlídala!“

„Flákala ses někde s nějakým klukem!“

Mabel teď vypadala opravdu jako šelma. „Za á ti po tom nic není. Za bé, dohodli jsme se, že si každý můžeme dělat, co chceme!“

„Protože noc s tebou vydrží jenom jednou týdně?“

„Správný interval je pět dní, pokud chceš něco vědět. Dobře, když jsem u výslechu, tak na rovinu. Má rád, když se mu chlubím svými zážitky. Dokážu mu předat, co jsem prožila a co se mi líbilo...“

„To je hezký, ale to je mi celkem fuk. Nebyla jsi tady, proto se stalo všechno to, co jsme pak museli řešit!“

„A co jsem jako měla? Vrhnout se na Alwina a prokousnout mu krční tepnu?“

Teprve teď některým došlo, o co se hádají. Bylo všeobecně známo, že tu a tam navštěvuje sira Leru, má s ním dokonce nějaké dcery. Jenže v určitou dobu odjela do ciziny s nějakým mladým mužem, snad sportovcem. Z toho vyplývalo ledacos, i ta změna účesu. Ale sekta Zlých jazyků ji podezírala, že Alwinova aféra vznikla proto, že Vládci neposkytovala duševní podporu.

„My se už pár let známe, Dany. Jsi taky bezva holka! Zkus mě vyzvat, když mě porazíš, vezmu tě s sebou a předhodím tě jako dárek, třeba i převázanou růžovou stužkou. Třeba se mu zalíbíš a můžeš mě nahradit!“

Dany odpověděla, i když jí to šlo spíš z rozumu než ze srdce:

„Ne, tebe nikdo nemůže nahradit. Vrátila ses a to je dobře.“

„Já vím, že nemám žádnou morálku. K čemu by mi byla? Jsem Kočka, chodím kam chci. Dělám si co chci, a nikoho neprosím o odpuštění. Jestli se to někomu nelíbí, zkuste mě zmlátit, ale bacha, koušu a škrábu!“

Potom se rozhlédla, jestli ještě někdo nemá nějaké připomínky. Neměli, tak se zasmála a dodala:

„Ale večer na tom Propojení vás klidně pohlídám. Od toho tady jsem!“

Bráška Kurt, různí bratranci a sestřenice byli při souboji Senty s Deborah, výrazně fandili a dobře se bavili. Nicméně když vešlo ve známost, co čarodějky chystají, rozhodli se přizvat nejen mladší, ale taky starší příbuzné z Diettermannova klanu. To se týkalo také sestřenky Barbary, provdané za Nicholase Blacka.

Nick Black byl Evropský Templář. Během světových válek a různých dalších událostí se situace posunula spíše k podnikání, kdežto činnost v řádu byla jen luxusním koníčkem. Nick vlastnil cestovní kancelář, přijel osáhnout terén v Arminu a možnosti spolupráce. Narazil na Barbaru, říkal jí Barbie, protože tak vypadala. Ji zlákala možnost cestování zadarmo do světa. Taky dvakrát někam vyjela a líbilo se jí to, ale pak zjistila, že o prosperitu firmy je třeba se starat a že se to čeká i od ní. Takže začala organizovat programy pro turisty a bavilo ji to čím dál víc.

Arminská společnost je rozdělena na starousedlíky a přistěhovalce. Tyhle dvě skupiny jsou ostře rozděleny nepřekročitelnými hranicemi a přechod z jedné do druhé není myslitelný. Turisté jsou třetí strana, nejsou zaháčkováni tam ani tady. Za Alwinovy vlády se situace trochu přiostřila, ale když byl poražen, Nick s Barbie si oddechli a oznámili spolupracovníkům, že už je vše v pořádku.

Zhruba do deseti let mohou děti chodit nahé a nikdo si toho nevšímá. Avšak když začnou chodit do školy, vyžaduje se po nich oděv ze dvou kusů, zahalující horní a spodní část těla. Což dodržují, protože musí, ale svléknou se okamžitě, jakmile jsou mimo dohled. Ve škole nosí trička a trenýrky, které se dají snadno prát a nevadí jim máchání ve vodě, protože děti bez váhání skočí do každé vody, na kterou narazí. Jedna šikovná firma proto vymyslela jednodenní tílka a kalhotky z tvrzeného odpadního papíru, jsou neutrálně šedivé barvy a během dne se čím dál víc ničí, až se z nich stane odporný hadr a je nutno je zahodit. Stojí však pár centů a děti je rády nosí, neboť je téměř necítí.

Od deseti výš začnou dospívající slečny koumat, co by. Je třeba dodržovat předpisy, ale také udělat patřičný dojem na kamarádky, případně na kluky. Ti si zatím nedělají starosti, jejich život se odehrává ve smečkách a holek si všímají jako obtížného hmyzu. Slečnám vyšly firmy vstříc různými průhlednými oděvy. Samozřejmě ne pořád, ale při namočení si můžeš holku důkladně prohlídnout, včetně všech nových tetování a různých ozdob.

Tehdy se proberou z letargie i dívky přistěhovalecké. Nebo se dá v klidu snášet, že se spolužačka předvádí v plné nádheře a koukají po ní i kluci o pár let starší a významnější? Takže je třeba změnit šatník a trochu se vyparádit. Rodičům se to ovšem nebude líbit, bude hodně křiku, možná i pár facek. Jsou ale staří a zaháčkovaní ve svém odporu, kdežto my jsme mladí a narodili jsme se už na Ostrově, takže nejsme žádní přistěhovalci, ale Občané! Za Alwinovy éry dostaly princezny a warlordi poněkud po nose, ale to už je pryč!

A do toho ti turisté. V jejich hotelech a zábavních parcích můžou chodit jak chtějí, děti běžně nahé a dospělí, jak si troufnou. Vědí to od začátku, cestovka jim to slíbila. Když vyrazí někam do města, mají spoustu možností se načančat, jak jim rozum a peněženka stačí. Nicméně, je zapotřebí povznést spolupráci na vyšší úroveň.

Tak Barbie Blacková navštívila kamarádku Dany a pozeptala se, co je pravdy na tamtamech, které slibují zážitky nečekané. Dany slíbila. Když se domluvila s Mabel a seznala, že to půjde, dala hned vědět Barbie a ta všem. Během dne se ve Starém paláci objevila řada dětí, ale i jejich rodičů, kteří se chtěli zúčastnit společného Propojení. Kromě toho všichni možní příbuzní, kamarádi, spolužáci a milostní partneři stávající i budoucí. Když na krajinu padla noc, naskládali se ti všichni do vnitřního bazénu v paláci a čekali, co jim Kate Therlowe předvede. Byla z toho značně znepokojená, Senta a holky Monroesovy ji povzbuzovaly a Mabel slíbila, že udělá, co půjde.

Začátek se podařil skvěle, bazén se podařilo dokonale prohřát, ačkoliv v něm bylo tolik lidí, až se dotýkali navzájem. Kate byla nervózní, na veškeré dotazy vztekle odsekávala a občas brečela, že to nezvládne. Poté přestala komunikovat vůbec a jen strnule hleděla do blba. Dany se pokusila ji probrat a dotkla se jí, vzápětí vytuhla i ona a po ní další, v šířících se vlnách všemi směry, až to zasáhlo všechny. Nakonec i Mabel, přestože nebyla v bazénu, ale venku. Když upadla do transu, chvíli ještě seděla nehybně, ale pak sklouzla do vody mezi ostatní. Co se dělo v následujících hodinách, nikdo neví.

Když vyšlo slunce, začali všichni postupně ožívat, vylézali z vody a unaveně se plížili ven, kde usnuli tam, kam došli. Nikdo nemluvil, nikdo si nevšímal ostatních, prostě padli na trávník a spali. Až po několika hodinách se začali probouzet a mluvit spolu, ale nikdo si nic nepamatoval a netušil, co bylo. Asi nejlíp bylo dětem, čím menším, tím líp - vyprávěly, že si s nimi hráli různí lidé i šelmy, a že to byla nádherná legrace. Ovládaly jazyky a různé druhy písma, také další znalosti z Univerzálky, a dalo se předpokládat, že všichni, až se vzpamatují a přivedou do normálu.

„Tak to dopadlo celkem dobře,“ konstatovala Dany, „Příště to zkusíme zas!“

Kate chvíli neříkala nic, jen temně mručela. Pak řekla: „Dejte mi všichni pokoj!“ a odplížila se ještě spát.

(Zlé Jazyky tu větu říkají jinak: „Polibte mi všichni...“ )

2. dubna: Další pracovní den lorda Olivera

Toho dne se Oliver probudil dosti brzy a poněvadž byl venku krásný den, rozhodl se opět pracovat. Za tím účelem se oblékl do tmavého společenského obleku, krásně se načesal a s Romeem vyrazil do Východního Londýna. Včera si telefonicky zjistil, že se Robert Weston vrátil domů, dnes ho hodlal navštívit.

V omšelém starém domě našel pach myšiny, pavučiny, špínu a paní Snowberryovou, číhající v chodbě na případnou oběť. Když vešli do jejího zorného pole, zatvářila se překvapeně a zlostně. Oliver si jí nevšímal, zato Romeo se před ní uklonil a zeptal se jí velmi zdvořile: „Jak jste se ráčila vyspinkat, milostivá paní? Můžete klidně pustit stavidla své výmluvnosti, mám s sebou baňku na odběr hadího jedu. Víte, že platí až půl libry za gram? Při vaší výřečnosti se dneska můžu stát milionářem...“

Paní Snowberryová po něm loupla nemilostivým okem. „Kam račte, pánové? Tady není žádnej průchodní dům, aby si každej šel, kam ho napadne, jo? Já musím...“

Oliver ukázal palcem po schodech a šel. Romeo se zastavil na dvorku, zapálil si cigaretu a pokuřoval, hádaje se přes rameno se Snowberryovou. Bavilo ho to velice a starou dámu rovněž, takže ačkoliv ho soustavně vyhazovala, zcela jej vyhnat nehodlala. Nehledě k tomu, že Romeo by se nedal.

Oliver poctivě vystoupal schody až k bytu Westonových. Tam zazvonil a čekal - dveře se otevřely, postarší člověk si Olivera pečlivě prohlížel škvírou, než otevřel úplně. „Co si přejete?“

„Přicházím k tobě, majore,“ řekl Oliver, „S jistou velmi delikátní záležitostí...“

Major arminského letectva Robert Weston odstoupil od dveří a pustil Olivera dovnitř. „Pojď.“ řekl, zavedl ho do obývacího pokoje a usadil ke stolu. Oliver jako mladší uctivě čekal, až Weston usedne naproti němu. Prohlížel si ho - chlap k padesátce, střední postavy, zřejmě kdysi velmi silný a schopný bojovník. Inteligentní tvář, trochu zakulacená, prozrazovala indiánský původ stejně jako Enkrova. Postava s přibývajícím věkem přibrala i trochu tuku. Poctivé upracované ruce s tmavými chloupky na hřbetě. Prošedivělé vlasy, černé oči pozorně hledící na Olivera. Vcelku se Weston Oliverovi docela líbil a byl mu sympatický.

„Očekával jsem tě.“ řekl Robert Weston, „Každý den jsem čekal, kdy přijde někdo z vás.“

„Přišel jsem tedy. Ty víš, co chci.“

„Vím. Kdo jsi? Jsi pravý Armin?“

„Lord Oliver baron Monroes, zmocněnec Černé Lilie pro Anglii.“

„Příbuzný s Leonem Monroesem, ministrem vnitra?“

„To je můj strýc. Roger je můj bratranec.“

„Jsi vítán, Olivere.“

Oliver opět chvíli hleděl na jeho poctivou tvář.

„Kde je tvůj syn, Roberte Westone?“

„Víš stejně dobře jako já, že je ve vězení.“

„Přejeme si, aby byl okamžitě osvobozen.“

„I já si to přeji.“

„Co jsi v té věci učinil?“

Robert rezignovaně rozhodil rukama. „Napsal jsem odvolání. Doposud jsem nedostal odpověď.“ V jeho očích bylo zřetelně psáno, že nepovažuje tuto formu protestu za účinnou, ale za pokus z nouze.

„Arminský stát,“ řekl Oliver, „Chrání své občany nejenom doma, ale i za hranicemi.“ měl přivřené oči a vyhlížel, jako když cituje něco, co ho dokonale naučili, „Tvůj syn je arminským občanem a má nárok na právní i policejní ochranu. Arminský stát a jeho orgány nebyly uvědoměny o důvodech uvěznění. Z tohoto důvodu stát nesouhlasí s uvězněním a vydal v tomto směru příslušný protest, na který nebylo v zákonné lhůtě tří dnů reagováno. Stát se rozhodl přikročit k nutným opatřením. Máš k tomu něco?“

Robert Weston pozvedl na chviličku oči a řekl sotva slyšitelně: „Děkuji.“

„Proč jsi se neobrátil na Arminy o pomoc?“

„Na stejnou otázku se mne ptal švagr Ross Bartlett, bratr mé ženy. Neodpověděl jsem mu, protože to nedokážu napsat do dopisu. Zajímá tě skutečně, proč?“

„Máš právo odmítnout odpověď.“

„Ale ne! Povím ti to: stydím se. Stydím se, že teprve uvěznění Enkry mi muselo říct, že jsem udělal chybu.“

Oliver seděl bez hnutí ve strnulé pozici arminského diplomata. Chvíli mlčel a Robert seděl rovněž mlčky, s pohledem upřeným na ruce sepjaté na stole.

„Když jsem se vrátil a když mi řekli... Bylo mi, jako by se na moje letadlo vrhla vichřice. Všechno se se mnou točilo. Šel jsem... no, šel jsem do hospody a tam jsem za pár hodin napsal dopis, ve kterým jsem jim řekl, že já a můj syn jsme Armini a že si s nima vyřídíme jejich drzosti. Plakal jsem a proklínal je, ty lumpy - řekl jsem jim tam všechno, co mi říkáš ty. Druhý den, když jsem se probudil, bylo mi ještě hůř. Byl bych tam šel a prosil je o svého syna, ale nemohl jsem, jsem Armin a ten poroučí a přikazuje a prosadí svoje příkazy činem - ale neprosí svoje nepřátele. Stál jsem pevně na svém, ale to nejdůležitější jsem neudělal. Neřekl jsem o tom nikomu, protože jsem se styděl žádat svoje bratry o ochranu. Vím, že je to špatné, ale nemohl jsem přijít a říct jim: Já, starý opilec a ničema Weston chci, abyste zachránili mého syna, kterého jsem svou hloupostí a bezohledností přivedl až do vězení. Nemohl jsem to udělat.“

„Dozvěděli se o tom. Enkra totiž psal každý týden hlášení. Poslední toho dne - když další nepřišlo, zahájili jsme pátrání. Víme, kde je tvůj syn.“

Robert pozvedl hlavu. „Jsem Armin, Olivere Monroesi. Řekni mi, kde je a já tam půjdu. Jsem Armin, řekl jsem. Jsem schopen se tam prostřílet, bude-li to třeba.“

Oliver se usmál. „Děkuji, není třeba, máme vlastní pistolníky. Enkra je v polepšovně v Muttoncornu, sledujeme ho a zakročíme, až to bude vhodné. Prosím tě, abys nepodnikal žádné samostatné akce na jeho ochranu. Na tom pracujeme my.“

„Kdo je to - vy?“

„Černá Lilie. Je na to zvláštní příkaz Vládce sira Lery.“

„Tak už i Vládce...“ vydechl Robert, „Ross mi napsal, že se starý pán zajímá o mého syna, ale... nechtělo se mi věřit.“

„Podle hlášení prohlásil sir Lera, že případ Enkry vyřeší. V případě, že tak neučiní, zahájí Černá Lilie potřebné operace k přinucení Velké Británie zachovávat suverenitu Arminu. Což znamená vojenskou operaci.“

Robert složil hlavu do dlaní. „Nechci válku!“ řekl dutě, „To se nesmí stát, Olivere. Jsem už starý člověk - ve válce, v níž jsem bojoval, jsem viděl smrt mnoha mladých lidí. Nechci, aby kvůli mému synovi umírali lidé. To je příliš strašné...“

Oliver se konečně pohnul a jeho tvář vyhlížela lidsky, když řekl: „Ani já nechci válku, zvlášť ne válku Arminu proti mé vlasti. Ale Armini trvají na svém, chtějí dokázat, že jejich příkaz musí být uposlechnut. Nespokojí se s řečmi, chtějí, aby byl příkaz okamžitě vykonán. Když se to nestane, budou bojovat. Roger řekl: Když jednou ustoupíme, už nikdy ničeho nedosáhneme. Musíme umět prosadit svou vůli.“

„To jsou slova sira Lery na začátku války. Snad je někdo řekl dokonce ještě dřív, za té první války. Svět se pořád vrací ke svému počátku. I tahle slova se vrací...“

„Přišel jsem za tebou, abys mi dal plnou moc. Potřebujeme, abys mi dal do rukou právo k osvobození svého syna. Nechceme jít proti tobě. Chceme tvůj souhlas.“

„Máš jej mít. Souhlasím.“

„Zahájil jsem už přípravné operace pro akci Měsíční paprsek. Přípravná operace nese krycí název Beraní hlava, pamatuj si to. Můj tajemník Romeo prozkoumal zpovzdálí objekt polepšovny v Muttoncornu a zjistil, jaká je možnost proniknout dovnitř. Není to tak strašné, stačí prorazit zeď minometem, četou samopalníků obsadit tři bloky polepšovny a ubytovnu dozorců, která je mimo. Ubytovna může být zlikvidována výbušninou.“

„Proboha! To hodláte opravdu udělat?“

„Ne. My zřejmě použijeme nějaké lsti. Dám ještě prohlédnout objekt zevnitř. Současně se spojíme s Enkrou a jestli chceš, můžeš mu něco vyřídit.“

Robert se krátce zamyslel a lícní kosti mu trochu zčervenaly. Zaťal pěsti a řekl chraplavým hlasem: „Vyřiď mu, že od doby, kdy odešel... po tom ránu tehdy - jsem nevypil ani kapku alkoholu.“

Oliver povytáhl po rogerovsku obočí. „To je velmi správné předsevzetí...“ řekl obdivně.

„Myslíš? Ať mi věří - je to pravda. Nepiju už, U kormidla jsem nebyl od té doby, co... Chci mít peníze, abychom mohli odejít. Do Arminu, Olivere...“

„To zaplatí Černá Lilie. Chceš-li, můžeš odejít třeba hned. Až se uzdraví lady Mary, bude rovnou převezena do Arminu a...“

„Zůstanu tady, dokud je tu můj syn. Prosím tě, Olivere, udělej pro něj něco! Řekni mu, že ho mám rád. Že je můj syn a já chci, abych byl jeho otcem...“

„Řeknu mu to.“ pravil Oliver a vstal, „Děkuji ti. Zde je moje vizitka, kdyby ses cokoliv dozvěděl nebo chtěl vědět něco o postupu práce, stav se u mne někdy k večeru. Budu se těšit...“

A odešel a zanechal toho muže ve velkém prázdném bytě jeho samotě. A Robert složil hlavu do dlaní a plakal...

„Nyní pojedeme navštívit Henry Cronwilla.“ řekl Oliver, když vyrazili opět na cestu. Svůj záměr okamžitě uvedli ve skutek.

Pan Henry Cronwille byl bledý mladík se zelenýma očima a pískově žlutými vlasy, který se v okamžiku jejich návštěvy povaloval na divanu ve velkém zaskleném podkrovním pokoji a pozoroval soustředěně velké plátno s několika roztodivnými barevnými skvrnami. Poněvadž vedle něho ležela špinavá paleta a několik štětců a jelikož jeho oděv byl zamazán neuvěřitelnou spoustou barevných skvrn, dalo se hádat, že je malíř.

„Buď zdráv, Henry! Jak ti to jde? Prodal jsi už něco?“

„Ano, právě včera jsem prodal zimník. Už je lepší počasí a do zimy snad něco vydělám...“

„Aha,“ řekl moudře Oliver, „Copak tohleto představuje?“

„To je obraz mé duše!“ řekl Henry Cronwille téměř plačky a teatrálně rozhodil ruce před plátnem.

„Chm,“ vzdychl Oliver, „Mám ti namalovat já obraz své duše?“

Henry vytřeštil oči. Oliver sebral velmi rychle paletu a jeden štětec a bez rozmyšlení vytvořil na připraveném plátně, opřeném o stěnu, spoustu barevných klikyháků, připomínajících šlehající blesky ve výtvarném zpodobení šestiletého dítěte. Henry jej nestačil včas zarazit před zničením plátna, ale na hotové dílo se zadíval dosti chápavě.

„Promyšlená kompozice! Velmi zdařilé dílo, Olivere. Proč se nevěnuješ malování? Výtvarné řešení tvé duševní imprese je, abych tak řekl, až geniální ve své rozervanosti...“

„Přidej to ke svým neprodejným obrazům a nakládej s tím vůbec jako se svým. Tady máš dvě libry, víc to plátno jistě nestálo...“

Henry hmátl po bankovce jako vlčák po nohavici lupiče. Romeo usoudil, že se jednou do sytosti nají. Jako by ho to povzbudilo k činnosti, vymrštil se Henry z divanu, otevřel otlučenou skřínku na boty a vytáhl odtamtud sympaticky vyhlížející láhev a dvě otlučené špinavé sklenice. Chvíli hledal třetí a nalezl ji, ale musel ji vymýt, neboť v ní pilně máčel štětce.

„Mimochodem,“ řekl Oliver, rozmýšleje se, zda má malířovo samodělné víno vůbec pít, „Sir James Cronwille je tvůj strýc?“

„Do jisté míry. Faktem ovšem je, že naše rodiny se spolu nestýkají v dobrém od roku 1915.“

„Zajímavé! A proč?“

„Pro jistou dámu, která zemřela v roce 1924. Proč se ptáš?“

„Že by bylo na čase se se starým pánem smířit. Nemyslíš?“

„Ne. Je to starý, hloupý a svárlivý dědek, který nemá v těle kouska citu. Svoji ženu utrápil už před lety a s nikým z nás se nestýká, ačkoliv byl mým kmotrem a s otcem se kdysi přátelili, proti vůli svých rodičů. Jestli to nevíš, je sir James inspektorem státních škol a...“

„Ano, to vím. Právě od něho něco chci. Henry, udělej mi něco k vůli: umyj se, obleč se slušně a pojeď se mnou na návštěvu ke starému pánovi...“

„Já?“ Henry se rozčílil, „Nikdy, Olivere, nikdy! Nechal se prý před tetou Agnes slyšet, že ten budižkničemu, jako já, mu nesmí přes práh, dokud si nebude pořádně vydělávat. Nechci s tím odporným starým hlupákem nic mít!“

„A bereš ohled na to, že sir James je starý, velmi bohatý a bez dědiců? Zdědil bys po něm...“

„Rozhodl se prý mne vydědit! Peníze jsou jenom lákadlo na hlupáky a nutí lidi, aby se chovali nesmyslně! A co mne kvůli němu týráš? Co chceš od toho protivnýho dědka?“

„Hodlám ho vyštvat na válečnou stezku. Pustím ho na jednu bandu zatracených podvodníků, kteří si říkají učitelé. Učili mého kamaráda od deseti k pěti a potom ho dali zavřít do polepšovny, když byl chytřejší než oni...“

Henry se zarazil. „To by strýčka Jamese mohlo zajímat. Dobrá, Olivere, je mi to neobyčejně trapné, ale zajedu tam s tebou. Uvidíme, co se dá dělat...“

Ale věc nebyla jen tak jednoduchá. Zjistilo se, že Henry Cronwille nemá ani jedinou slušnou košili a rovněž tak vázanku, což obé bylo nutno před tím koupit. Když se takto vylepšil, vyhlížel jakž takž k světu a když dojížděli k domu sira Jamese, vyhlíželi všichni jako trojice dokonalých gentlemanů.

Sir James jim přišel naproti ke vchodu. Byl to důstojný starý pán s hebkým bílým plnovousem, dobrotivým úsměvem a zdvořilým starosvětským chováním. Oliver o něm slýchal něco jiného a byl tím značně překvapen. Nepředstíral, že má ze synovcovy návštěvy kdovíjakou radost, ale když mu Oliver předal svoji navštívenku a představil se jako přítel Henryho, dále předvedl Romea da Campu jako přítele z Itálie, starý pán roztál a nadšeně je vedl do svého domu.

„Jsem velmi rád,“ opakoval mna si ruce, „Že si Henry konečně dal říct a namísto pochybných spolků s různými podivnými umělci a povětrnými ženštinami se přátelí s mladými muži s dobrou pověstí. Je to mnohem záslužnější; jsem rád, že se opět vrátil do počestného lůna naší ctihodné společnosti...“

Mladý muž s dobrou pověstí Romeo obdivně mžoural po stěnách se vzácnými obrazy a gobelíny a v duchu podvědomě uvažoval, za co by se který předmět dal střelit. Rovněž ozdoba vyšší společnosti Oliver se zabýval myšlenkou, jak zorganizovat na ctihodné pány učitele z Enkrovy školy kvalitní podtrh.

„Jsem velmi rád, sire Jamesi, že vás poznávám,“ řekl Oliver a nelhal, neboť opravdu od jisté doby toužil po seznámení s tímto pánem. Slýchal už o něm vyprávět a znal jeho podivuhodnou kariéru - začal před léty jako učitel a u svých žáků používal neuvěřitelné klasifikace, kterou odůvodňoval slovy: „Na jedničku umí jenom Pán Bůh. Na dvojku já a na čtyřky a pětky vy ostatní.“ Klasifikuje podle této metody, proslul záhy v celém širém okolí. Mimo to měl absolutní paměť, to znamená pamatoval si jakékoliv informace, které někde zaslechl, četl nebo mu samotnému napadly. A dostával záchvaty hněvu, když si někdo jiný takové zbytečné podrobnosti nepamatoval.

S těmito schopnostmi byl jako učitel zcela ztracen, takže se po letech stal nějakou záhadnou náhodou úředníkem dozoru nad královskými školami pro veřejnost. I jal se tedy jezditi po Anglii, přepadaje veřejné školy a zkoušeje žáky i učitele. Zatímco žáky ponechával netknuty, učitele bez milosti vyhazoval, nezdá-li se mu dosti vzdělanými. Na školách se mu říkalo všelijak, avšak nejrozšířenější byla přezdívka Godzilla, neboť vpadal do škol a ničil tam všecko jako zmíněná příšera.

Po deseti minutách rozhovoru zjistil Oliver, že starý pán je neskonale nudný. Měl zřejmě naučen projev o schopnostech a neschopnostech mládeže, který přednášel při každé příležitosti.

„Je to naprostá pravda,“ řekl Oliver po chvíli, „Dokonce ani učitelé nijak nepřispívají všeobecné vzdělanosti mládeže...“

„Cože?“ zeptal se Cronwille, „Samozřejmě, že nepřispívají, ale... slyšel jste snad o nějakém případu...?“

„Ano - škola v X. Ti šikovní pánové dokonce dali jednoho ze svých žáků zavřít do polepšovny, údajně proto, že si dělal posměšky z vyučujících. Skutečnost je ovšem trochu jiná: dělal si z nich posměšky, protože věděl víc než oni...“

Cronwille zavětřil jako šelma cítící kořist. Jeho tajným snem bylo najít žáka, který by mu dokázal odpovědět na každou otázku. Časem ty iluze ztratil, ale přesto se jich dokonale nevzdal. „A mohl byste mi o tom povědět trochu více?“

„Zajisté, s radostí. Ten kluk byl Armin, jmenuje se Enkra Weston. Dostal se k nim čirou náhodou a oni ho samozřejmě neměli rádi... byl mnohem chytřejší než oni. Vždyť jsou to koneckonců hlupáci, dokonce se odvážili tvrdit, že genetická mřížka křížení kočkovitých šelem je nesmysl. Chápete to?“

Cronwille byl jedním z mála lidí v Anglii, kdo věděl, co je genetická mřížka a dokonce ji uměl vysvětlit, dostal-li ji nakreslenou. Když z krátkého pohovoru s Oliverem zjistil, že ji Enkra umí dokonce sestavit, byl nadšen. „Kdepak je ta škola?“ ptal se a jeho oči vypadaly jako oči tygra číhajícího na ubohou srnku u napajedla.

Oliver mu to řekl a starý pán hned slíbil, že příštího dne tam zajde a udělá hloubkovou revizi znalostí pánů učitelů. Ty, kdo nebudou vyhovovat, vyhází bez milosti na dlažbu s takovým posudkem, že je nevezmou ani v té nejbídnější škole.

Oliver mu přizvukoval a v duchu se usmíval. Věděl, že žádný z těch ničemů neobstojí. Pustil zlo z řetězu a nechtěl je už vázat zpět. Museli poznat, že se nevyplácí být hrubý k Arminům...

3. dubna: Dívka, která si přeje

Hraběnka seděla na ochozu v pohodlném bambusovém křesle a míchala tvaroh s cukrem ve veliké míse. Za ní stála černoška Mary a již po pětadvacáté pozorovala starou paní, jak to dělá, aniž by to i tentokrát pochopila. V řadě před hraběnčinýma nohama seděli tři čtyřměsíční tygři a sledovali její počínání rovněž, ovšem ne s cílem se něco přiučit, ale že dotyčný pokrm byl určen pro ně. Nevěří-li soudný čtenář, že tygříci se na tvaroh skutečně těšili, nechť laskavě nabídne své domácí kočce kousek tvarohu, ujišťuji ho, že se na něj vrhne stejně dychtivě jako na maso. Matka dotyčných tygříků ležela opodál ve stínu a chladila si břicho o studené kamenné dlaždice ochozu.

Černá Mary pozvedla oči od práce a zahleděla se přes pláň ke vzdáleným lesům. „Někdo sem jede, paní.“

Hraběnka pohlédla rovněž tím směrem a spatřila oblak prachu, který se vznášel z cesty. „Dalekohled!“ řekla a pokračovala v práci. Mary odběhla a vrátila se za chvíli s dlouhým vysouvacím dalekohledem. Hraběnka postavila mísu s tvarohem před tygříky a ti se hladově pustili do potravy, dokonce i tygřice se probudila a přišla ochutnat.

„Je to dívka,“ pravila hraběnka, prohlížejíc si jezdce, „A je sama. To je dosti zvláštní...“

„Jede sem, madam,“ řekla černoška, „Přijmeme ji?“

„Jistě. Bude asi unavená, připrav jí nějaké občerstvení a Sali ať se postará o koně.“

Černoška odběhla. Hraběnka pozorovala, jak dívka jede plání. Povšimla si, že jí podél koně běží velký pes, snad doga nebo něco podobného. Pak viděla i rudou sukni a tmavé vlasy, poletující dívce za hlavou.

Projela branou do hospodářského dvora, tam zastavila, seskočila a podala otěže nejbližšímu černochovi. Zřejmě na to byla zvyklá z domova, neboť se nezajímala, co se s jejím koněm stane a vydala se bezodkladně po cestičce k hlavnímu vchodu do farmy. Po cestě se rozhlížela po záhonech květin a v duchu je oceňovala - zřejmě i v tom měla zkušenosti.

Hraběnka sešla po schodišti a šla jí vstříc. Mohla si prohlédnout, jak vypadá maxisukně na arminský způsob: čtyři pruhy látky, vpředu a vzadu sešité asi dvacet centimetrů, na bocích prostřižené až k opasku. Zadní byly kratší a dohromady to jistě sloužilo k ochraně nohou při jízdě. Jinak byla oděna jen širokým několikanásobným náhrdelníkem, ale na tváři měla závoj jako mohamedánka. Barva její kůže byl již dost vybledlý purpur se stříbrnými leopardími tečkami. V ruce nesla bičík s ozdobnou rukojetí.

Hraběnka se na ni mile usmála: „Vítám tě, děvče! Pojď dál a přijmi naše pohostinství...“

Dívka odhrnula závoj z tváře a usmála se na ni. Byla hezká a její tvář připadala staré dámě známá, ač nevěděla, odkud.

„Děkuji za přivítání - jsem ráda, že tě mohu pozdravit. Přijela jsem za tvým synem. Jsem Dany Monroesová.“

Hraběnka pochopila, odkud ji zná. Roger byl několikrát hostem na farmě a Dany mu byla dost podobná.

„Ale můj syn není doma! Odjel před dvěma dny na nějakou slavnost na pastviště - masájskou slavnost, totiž. Nevím, kdy se vrátí...“

„Škoda! Přivezla jsem mu poštu - taky od Rogera. A moc ráda bych s ním hovořila...“

„Nic lehčího, zajeď tam za ním! Pošlu s tebou někoho z chlapců, aby tě dovedl. Bude jistě rád, že se může taky zúčastnit. A černoši budou rádi, když přijde takový vzácný host...“

„Slyšela jsem, že se Mike přátelí s divokými Wassongy a Masáji - zajímá mě to a ráda bych, ale... nebudou přítomnost cizí ženy považovat za nevhodnou?“

„Ale kdepak! Byla jsem u nich na slavnostech už několikrát. Chovají se k bělochům velmi přátelsky... Hlavně k nám.“

„Dobře, pojedu. Když mi dáš doprovod...“

„Napřed si jistě odpočineš, něco sníš a vykoupáš se. Je to ještě daleko, malé osvěžení nezaškodí. A ty jedeš zdaleka...“

„Jenom z Tigeru z nádraží, tam jsem jela vlakem. Rroww mě vedl. Není to tak strašný, ráda jezdím na koni a sem je cesta zábavná a pestrá. Máš tady krásně, matko - chápu, že se vám tady líbí...“

Dany odešla do domu. Překvapilo ji, že na farmě není napuštěn bazén, ale mohla použít moderně zařízené koupelny. Rovněž způsob stolování byl zcela jiný, téměř evropský. Zarazilo ji také, že i tentokrát byly na stole připraveny jídelní potřeby pro pána tohoto domu, přesně tak jak se o tom mluvilo nedávno při Alwinových pokusech o dobytí farmy.

Mary přinesla obloženou mísu a Dany se s chutí dala do jídla.

„Mám dojem, že... jaké účesy nosí dívky vašich černochů?“

„Většinou velice krátké. Mary vypadá ještě jakž takž nejlíp...“

Dany se rozesmála, potřásla dlouhou tmavou hřívou, potom ji vzala do ruky a stáhla z hlavy. Svoje vlastní vlasy měla ostříhány velmi nakrátko a hraběnka dokonce věděla, proč. Nedávno zabili jejího snoubence Clarence Whigga.

„Fajn, aspoň nebudu vypadat tak divně...“

Po jídle měla už Dany připraveného koně z Mikovy stáje, kterého držel dvoumetrový černoch v rudém přehozu, s vlasy spletenými do copánků a zpevněnými hlinkou. Pomohl Dany do sedla, i když to nepotřebovala, vyskočil na druhého koně a vedl ji ven z farmy, do stepi. Po cestě však nic neříkal a na otázky odpovídal tak, jako by dobře nerozuměl anglicky ani arminsky. Dany to konečně považovala za možné, říkalo se, že Mike se se svými strážemi baví různými jejich nářečími.

Pozdě odpoledne dorazili ke skupině kuželovitých chýší.

Vstříc jim vyběhlo hejno černých kudrnatých dětí, které Dany připadaly značně větší než jejich vrstevníci někde jinde, a také byly. Chlapci byli zamotáni do červených špinavých přehozů, dívky většinou nahé. Všechny vykulily oči na bělošku, která seskočila v jejich středu s koně a rozhlížela se, s kým by mohla vyjednávat.

Po dětech se seběhly ženy, od sotva dorostlých dívek až po stařeny, které se belhaly o holích, ale také se sem hnaly jako k ohni, aby o nic nepřišly. Okamžitě si vzájemně sdělovaly svoje názory na Danino ustrojení a celkový vzhled, kterým však naštěstí nerozuměla a tak se jí nedotkly.

Potom se objevili muži. Mladí morani natření červenou hlinkou a přes ni pomalovaní různými ornamenty, starší v dlouhých červených pláštích a nakonec náčelníci s pérovými čelenkami na spletených copáncích vlasů, vyztužených hlinkou. Každý z mužů držel v ruce kopí s dlouhým ostrým hrotem, kterým dovedli dobře házet. Mnozí měli ještě u pasů veliké lesklé pangy. Žádný z nich nebyl menší než Dany, dokonce ani ty ženy ne, a dívka k nim vzhlížela s krkem vyvráceným nahoru. Žádný div, člověk pod dva metry je u Wassongů považován div ne za neduživého.

Před náčelníky se uctivě rozestoupili. Trojice vůdců si Dany chvíli mlčky prohlížela - pak všichni pozdravili rukama, jimiž se dotkli čela a pak je vztáhli k dívce.

„Zdravím vás, udatní bojovníci. Řekli mi, že ve vašem středu se právě nachází hrabě von Cross. Ráda bych se s ním setkala...“

„No prosím,“ řekl prostřední z náčelníků, „Pojď dál, Dany - jsem rád, že tě mohu uvítat v táboře...“

Dany Monroesová sebou škubla a podívala se na něj líp. Jakkoliv to bylo neuvěřitelné, byl nejmenší a nejtlustší z Masájů Mike, přestrojený až k nepoznání. Nánosy rudé hlinky a péřová čelenka, nasazená na hlavě, téměř znemožňovaly identifikaci obličeje, ale při bližším pohledu nebyla Dany na pochybách.

„No ne! To je... to je legrace! Jak jsi se změnil v černocha? Vypadáš teda... no, hrozně...“

Mike se krátce zasmál. „To je jen otázka dostatečného množství barvy. Nejdřív mě natřeli na černo, potom ještě na červeno. Zbytek dodalo krejčovské mistrovství masájských slečen a výrobců ozdob. Pojď dál, Dany, jsem rád, že jsi přišla...“

Šli mezi stany. Jeden z Masájů se nahnul k Mikovi a něco mu důrazně vysvětloval. Mike se zasmál, odpověděl mu a pak řekl Dany: „Ptá se, jestli budeš chtít tančit s jejich dívkami.“

„Ano, samozřejmě! Velmi ráda - myslím, že se to ještě žádné z kamarádek nepodařilo. Mohla bych... budu to umět?“

„Ale jo, to umí každý. Tak se půjdeš upravit...“

„Jak - upravit?“ ptala se Dany ostražitě.

„Děvčata tě trochu namaskují.“ řekl Mike a dodal několik slov masájsky. Dívky se rozesmály, sebraly Dany a odvedly kus dál pod přístřešek, kde se prováděly všechny kadeřnické a krejčovské práce v pojetí Masájů. Mike odešel s náčelníky do jedné z chýší, před vchod se postavili dva morani s oštěpy v rukou, aby střežili nějakou zřejmě důležitou a přísně tajnou poradu.

Celkem bystře odhadla, co ji čeká. Zvažovala to ze všech stran, ale v podstatě se těšila. Od malička měla ráda, když o ni někdo pečoval a všelijak ji rozmazloval. Významným prvkem mazlení bylo natírání čímkoliv; to milovala od dětství a když jí chtěli udělat radost, namydlily ji chůvy od hlavy k patě a důkladně promasírovaly, potom důkladně vysprchovaly a na závěr natřely olejem, aby se kůže pěkně leskla. Když si všimla, požadovala ještě oholení těla břitvou jako dospělé ženy; nebylo na ní co holit, ale občas jí aspoň symbolicky vyhověly a ona se rozkoší kroutila jako ještěrka. Kromě natírání milovala pomalovávání, zvláště když něco oslavovala, se nechala pokreslit od hlavy k patě. A nebyla sobecká, stejně ráda pečovala o pokožku svým kamarádkám. Arminské děti se rády koupou, a společnost jim vychází vstříc spoustou fontán a kašen, ve kterých se může řádit podle libosti; zvláště ty z císařských časů jsou téměř nezničitelné.

Když byla Dany maličká, vymyslela na oslavy nádhernou fintu: naplnit největší vanu šlehačkou, sladkým krémem, ve zvláště horkých dnech zmrzlinou. Do té vany ji pak hodili a za ní postupně další děti, její hosty - v tom krému se mohly zároveň prát i pochutnávat si a když už toho měly skutečně dost, některá šelma je ochotně pořádně olízala. Dany byla milovnice mejdanů od malička a čím víc pozvala kamarádek i kamarádů, tím byla šťastnější. Monroesové byli bohatí a mohli si to dovolit, včetně jejího sklonu bez uvážení rozdávat vše, co jí patřilo. Lakomá nebyla nikdy a tušila, že si může snadno opatřit ještě lepší věci.

Na pokyn jedné z dívek odložila Dany sukni i náhrdelník. Pak ji celou od hlavy k patě natřeli nějakou šťávou, po níž jí kůže ztmavla jako kůže všech domorodců. Ptala se sice, dá-li se to umýt, ale nikdo jí nedokázal nebo nechtěl odpovědět. Potom se nějaká žena zeptala, nechce-li si nechat oholit hlavu - některé ženy, zvláště mladé, to tak měly. Dany se smíchem odmítla, takže jí dlouho vtíraly do vlasů hlinku a pokoušely se vytvořit jí na hlavě nějaký účes, vylepšený barevnými pírky. Když byly hotovy, měla Dany pocit, že nese na hlavě pytel s cementem.

Ještě bylo nutno se obléci. Oděv se skládal z velkého pestrého náhrdelníku z perliček a sukýnky. Ani v jednom případě nebyl Danin majetek vzat na milost. Sukni jí přinesli upletenou z čerstvých travin a listí a tak chatrnou, že si nebyla jista, vydrží-li do večera. Náhrdelník z perliček patřil zřejmě některé černošské krasavici, ale ochotně se jej na tento večer vzdala ve prospěch cizí dámy. Když se na sebe podívala ve střepu zrcadla, prozrazovaly jen rysy tváře, že nepatří k černé rase.

Po celou dobu strojení sem chodili domorodci - sem i tam, poflakovali se tu, povídali, kritizovali a vůbec řečnili. Muži i ženy, zvláště morani se zastavovali, zřejmě se jim Dany líbila. Dokonce ji napadlo, že bude mít co dělat, aby se večer ubránila jejich zájmu. Padal dost do úvahy, všichni se celý den posilovali prosným pivem, které Dany příliš nechutnalo, ale pěkně jí stoupalo do hlavy.

Chtěla promluvit s Mikem, ale řekli jí, že to nejde, neboť se v kouzelníkově chýši odbývají důležité obřady. Byla nucena přijmout to jako fakt, tak seděla se ženami, pozorovala jak připravují večeři a umírala hrůzou, že bude ty věci muset jíst. Zdálo se, že na jídelníčku budou smažené ještěrky a hadi, špikovaní pálivou paprikou. Zeptala se jednoho arminsky mluvícího černocha, zda budou také pražené kobylky a dostalo se jí omluvné odpovědi, že bohužel nikoliv, neboť se lovcům nepodařilo žádné chytit.

Po západu slunce začaly staré černošky a černoši bubnovat na veliké tamtamy a dunění vypjaté kůže ovládlo celý kraj. Napřed to Dany dunělo až někde vprostřed lebky, pak si zvykla a po hodině přestala už dunění vnímat jako rušivý zvuk, dokonce podvědomě sladila svoje pohyby s tím všeobsahujícím rytmem. Dívky si zkoušely tanec, zkusila to s nimi a šlo jí to.

Na náměstí před největšími chýšemi byl zapálen velký oheň a obyvatelstvo vesnice se začalo scházet. Ze své chýše vyšli též náčelníci, došli vážně k připraveným stoličkám a usedli na ně. Ženy jim přinesly maso a náčelníci se počali pomalu, metodicky krmit. K masu se podávaly placky bez chuti, spousta zeleniny a ovoce. Dany jako žena měla čekat, co na ni zbude, ale jako host byla obsluhována stejně jako náčelníci a morani, jen kousek stranou, aby pohled na hodující ženu neurážel jejich zrak. Všimla si, že ženy nedodržují příkazy a nařízení tak rigorózně - žádná si neodpustila, aby kousek pokrmu nesnědla ještě než ho přinesla mužům, a byl to jistě ten nejlepší kus, jak jí prozradila jedna z rozchechtaných mladých dívek.

Po jídle přišlo na pořad palmové víno. Dany je už ochutnala, ale nikdy se ho nenapila dost, tak byla velice zvědavá na jeho chuť. Zdálo se jí dost slabé a tak se rozhodla, že se v jeho spotřebě nebude krotit. Jako mnoho mladých z diplomatických kruhů se neodříkala alkoholu a domnívala se, že je na něj zvyklá.

Dívky vstaly a řekly jí, aby šla tančit s nimi. Šla - jelikož tance černochů nejsou nijak zvlášť složité, dařilo se jí to velmi dobře. Muži k tomu tleskali do taktu a různě pokřikovali. Dívky poskakovaly, kroutily se, otáčely a snažily se očividně předvést pružnost a ohebnost svého těla svým chlapcům. Na očích bojovníků bylo vidět, že se jim to úspěšně daří.

Tanec trval dlouho - z Dany tekl pot v potůčcích, když konečně skončil a mohla si jít sednout. Dívky však zůstaly dál - co by to bylo za tanečnici, kdyby po půlhodině bláznivého křepčení odpadla? Který chlapec by ji potom chtěl? Tančily zas něco jiného, jen co si trochu oddechly a napily se palmového vína.

Dany přišla k Mikovi a on jí ukázal na místo vedle sebe na zemi. Nezdálo se jí to, ale hned vysvětlil: „Sedni si na zem. Musíš sedět u mých nohou, jako sedí ženy náčelníků a čelných členů kmene. Kdybych tě posadil na sedačku, zlobili by se.“

Usedla tedy, opřela se o něj a oddechovala.

„Chtělas mi něco? Mluv... třeba italsky...“

„Chtěla jsem tě jen vidět. Netušila jsem, že takhle...“

„To nic. Nemusel jsem se převlékat za Masáje. Byl jsem tady už v bělošském oděvu i s matkou, a nic se nestalo. Ale z tebe je krásná černoška, musím uznat, že ti to sluší...“

Dany po něm koukla, jako by mu to příliš nevěřila. Ale on se tvářil vážně a do jisté míry nadšeně, jak se sluší při slavnosti. Mohla si tedy vybrat, co se jí líbilo.

„Jeane má nového chlapce...“ začala.

„Že jí přeju hodně štěstí.“ řekl, aniž by pohnul tváří.

„Myslela jsem, že tě to bude zajímat.“

„Proč?“

„Moc se na tebe zlobila za to, co jsi jí provedl na plese.“

„Hm. Je to strašné, když se taková Jeane zlobí?“

„Zachoval jsi se odporně a hnusně. Docela nemorálně.“

„Já už jsem takový nemorální.“

„Jeane se pohádala se svými kamarádkami. Smály se jí, že si ani nedokáže udržet partnera do konce plesu...“

„Chudinka malá...“

„Neposmívej se pořád. Co se ti na ní vlastně nelíbilo? Naše Jeane je přece hezká dívenka...“

„No jistě, hezká je. Její kluk je určitě šťasten.“

„Proč jsi tedy ke všem čertům odešel?“

„Šel jsem ke všem čertům zabít jednoho svého nepřítele. Musel jsem, víš? Přísahal jsem a musel jsem to splnit...“

Dany se k němu otočila a v očích jí zazářilo. „Proč jsi to nikomu neřekl? To šlo zařídit jinak, kdybys byl odjel až ráno a oznámil, že jdeš vyřídit tu věc s tím ničemou, byla by Jeane šťastná a ty bys měl ještě slávu... to nedokážeš věci podat tak, aby ti vyhovovaly? Byli bychom všem řekli...“

„Klid, Dany,“ pohladil ji, „Napij se ještě trochu a nelámej si s tím svoji krásnou hlavičku...“

Dany se poslušně napila, ale v očích jí blýskalo. „Nemysli si, že jsem hloupá! Náhodou, jsem Monroesova! Jsme stejně chytří jako ty, víš! Já, Jeane i Roger!“

„Roger možná ještě chytřejší. Protože to on tě vyhecoval, aby ses na mne přijela podívat. Sama od sebe bys to neudělala.“

Dany sebou škubla - pak potřásla hlavou. „Požádal mě. Ale já se rozhodla sama!“

„A já tě taky rád vidím.“ uzavřel.

Černoši neúnavně křepčili. Dany byly ráda, že ji k tomu už nikdo nenutí.

„Jsem rád, že jsem tam nebyl.“ řekl Mike, „Slyšel jsem...“

Zbystřila pozornost a vyčkávala, co řekne.

„Slyšel jsem cosi o jakémsi mejdanu. O tom, že všichni se opili jako hovada a potom vyrazili do města trestat zrádce. Tedy spíš jejich manželky a dcery. Plus milenky, sekretářky a další. Bez výběru.“

Dany nejen že nic neřekla, ani se nepohnula. Pozorovala jen tanec.

„Ty ženy byly za smíchu všeho lidu veřejně kurveny na ulicích. Při tom vážně nemusím být.“

„Nečekala bych, že zrovna ty se budeš zastávat zrádců národa!“ řekla, když pochopila, že toho nenechá.

„Jak jste poznali provinilce od nevinných?“

Neřekla opět nic, jen se trapně zašklebila.

„Aby byly poznány i příště, někdo navrhl je pro jistotu ostříhat. O tom taky nic nevíš?“

„Nebyla jsem při všem a všude!“ odsekla, „Taky jsem leccos slyšela, ale...“

Nepochyboval, že u všeho nebyla. Dany už dávno není ta, která musí osobně dohlížet, aby se něco stalo. Naopak je ta, která ostatní uklidňuje a vyzývá, aby nešťastníky nechali, že už mají dost. Mladí si stačí sami, náčelníkům se chodí jenom chlubit. Mike už k nim taky patřil.

„Třeba jim to ostříhání zachránilo život.“ řekla Dany.

Mohla mít pravdu. Když je někdo veřejně zneuctěn, má být propuštěn, aby si to mohl do sytosti vychutnat. Kdyby vzápětí zemřel, jeho utrpení by bylo příliš krátké.

„Všem ne. Co to rabování po krčmách, hernách...?“

No ovšem. Jako vždy se přidala lůza všeho druhu. Lumpové pokaždé přesně odhadnou, kdo zrovna není chráněn státní mocí. Když se vydali vytloukat bary a herny, bylo jim jasné, že přihlížející dav se bude maximálně smát a bavit. Ano, pár lidí to zaplatilo životem. Soukromí exekutoři, lichváři, vymahači dluhů a podobní gangsteři skončili na lucernách. Dobře jim tak, byli to přivandrovalci a koledovali si o to.

„Nakonec se z toho stal hon na přistěhovalce.“

Dany se bránila. Mike věděl, že má pravdu. Nejvíc se angažovali jiní přistěhovalci, aby na ně nepadlo podezření, že podporovali Alwina. Když včas svedli pozornost na někoho jiného, sami se ukázali jako věrní a oddaní. Princip všech křišťálových nocí.

„Dobře, tak jsem teda vinna! Chceš mě potrestat? Jak je ti libo!“

Mike dodržoval arminské zákony přísněji než jiní. Trest musí být úměrný vině. Dany by mohla být znásilněna a ostříhána, ale dobře věděl, že by jí to moc strachu nenahnalo. Koukala na něj, šklebila se a vyčkávala.

„Netvrdím, že jsi to všechno nařídila.“ řekl rozpačitě, „Leda z morálního hlediska...“

„Tak ano, nařídila!“ vzplála hněvem, „Ožrala jsem celou tu bandu a rozvířila diskusi, jak by to nepřátelským holkám slušelo, kdyby měly účes jako já. Nadělala jsem spoustu řečí, než to pochopily a rozhodly se vyrazit do města. Zasloužím zbičovat, oholit a zprznit. Jen do toho, miláčku!“

Mlčel a díval se na ni. Byla krásná. Hodně se povídalo o jejích choutkách: má ráda bolest, ponižování a brutální sex. Většina jsou pomluvy, ale jak by přijala trest z jeho vůle? Vyhlásila mu válku nebo se začala považovat za jeho legální manželku? Nebo obojí zároveň?

Dívky skončily tanec a na jejich místo nastoupili morani s oštěpy v rukou. Počali s válečným tancem, v jehož průběhu mávali divákům oštěpy před nosem. Mike strpěl toto ohrožení svého života bez nejmenších protestů.

Dany se už vzpamatovala. „Měl jsi přijet aspoň na slavnostní audienci. Když se dávala vyznamenání. Vládce byl uražen, že jsi se nedostavil.“

„Byl jsem poraněn. Sekl mě do nohy.“

„Vládce tomu nevěří. Mluví se o tom, že jsi se urazil, když ti nepředal vládu. Když už tě tygři zvolili...“

„Hloupost. Sám jsem to odmítl. Nechci být Vládcem.“

„Škoda. Sir Lera ti chtěl projevit svoji vděčnost. Ty jsi se dal omluvit a dokonce dopisem, poslaným po svém negrovi!“

„Bylo by zdvořilejší poslat některého tygra? Ještě by plácl něco nevhodného a byl by oheň na střeše. Wassongové mají tu výhodu, že většinou nemohou nic vyžvanit.“

„Tak to už se stalo. Ne sice tygr, ale kníže Quiroqa tvrdí, že jsi nějaký samostatný král čehosi - co je na tom pravdy?“

„Jenom to, že Quiroqa by si moc přál, abych se stal králem. On by moc chtěl za něco bojovat, namlsal se válčení a chybí mu to.“

„Stejně se ti divím, že dokážeš udržovat ty šelmy na uzdě. Vládce by ti měl být vděčný za to, že s ním tygři a jaguáři nezametli, když je nedokázal ochránit...“

„Vděčnost velkých pánů se málokdy dožije rána. Ale já jsem od něho nic nechtěl, byla to moje válka a že se jednalo o Vládcův trůn, bylo vedlejší. Byl bych zničil Alwina, i kdyby se nechtěl stát Vládcem. Už pro to, co chtěl provést Jackovi Therlowovi...“

Pokývala hlavou - potom řekla znenadání: „Když už jsme při tom, Roger tě prosí, abys mu pomohl s akcí Měsíční paprsek.“

„Děkuji zdvořile. Co to je?“

„Plán na osvobození Enkry Westona. Roger chce, abys s ním na tom spolupracoval. Znáš Evropu líp než kdo jiný a po krachu toho malého Santanuevova agenta, Paula Foxe...“

„Co se stalo s Paulem? Myslel jsem, že se mu tam vede dobře...“

„Až moc! Představ si, co ten ničema udělal! Zamiloval se tam do nějaké místní dívky!“

„To udělal to nejlepší, co mohl.“

„No ano - jenže dal výpověď jako agent a rozhodl se zůstat tam a pracovat, považ si, pracovat přímo rukama! Dokonce se dal ostříhat - ale k tomu ho jistě donutila ona, já to znám! Ženské jsou zmije jedovaté...“

„Hleďme, hleďme! To tedy neměl, to je bezmezně nemorální a může nám to zvláště dneska narušit propagandu, že?“

„Podlehl té dívce natolik, že ji nejenom miluje a zbožňuje, jak je jeho gentlemanskou povinností, ale představ si, on tu káču dokonce poslouchá a dá na její rady!“

„Tak to by neměl. Ženská se nemá poslouchat, i kdyby kráčela bosa po vodách a v dlaních jí růže rozkvétaly. Je to přece jen hloupá žába a nemůže člověku radit. Já jsem si od holek nikdy radit nedal a každou hloupost jsem si rozhodl sám. A taky si od nich radit nedám ani teď, milá Dany, ať se ti to líbí nebo ne.“

Dany se zarazila, pak pravila důstojně: „Žena má právo být poněkud méně chytrá. Je to dokonce lepší, žena je příliš křehká a jemná na to, aby byla přemoudřelá, a je povinností muže, aby ji chránil a pomáhal jí i v případě nějakého nevhodného rozhodnutí. Mimo to žena nedostatek rozumu kompenzuje svou krásou a roztomilostí!“

„Ano,“ povzdychl si Mike, „Až Paula chytím, vytahám ho za uši. Stačí ti to nebo budeš mít ještě nějaké další požadavky?“

Dany zavrtěla hlavou. V očích již měla něco jako mírný opar, který ji pohlcoval. Její pohyby se staly nekoordinovanými a řeč jí plynuly z úst poněkud méně pravidelně, než si přála.

„Je to takhle: Co udělal Paul v Londýně, nás nezajímá. To je... jeho věc, my mu do toho nebudeme kecat. Ať si to s ním vyřídí Santanueva. Je to jeho bojovník. Nám jde o to, aby se ta strašlivá zhovadilost mravů nepřenesla na ostatní členy lidské společnosti. Je ti jistě známo, že společenská výchova, zvláště nejmladší generace, valem upadá.“ Zamyslela se a očividně přemýšlela, k čemu chtěla původně dospět, „Nehledě na to, že i ty sám podporuješ nezřízeně zvrhlost společnosti, zvláště mládeže, neboť jako vzor neodpovídáš současnému morálnímu cítění Arminů. Měl by ses stydět.“

„Rdím se studem,“ řekl a přejel si dlaní červeně pomalovanou tvář. Dany zafrkala nosem, neboť se jí to zdálo nízké.

„Ve chvíli, kdy se po tvém vzoru naši mladí muži rozhodnou nedbat na slušnost a budou opouštět svoje partnerky před půlnocí pro předsudky, nedůstojné uvědomělého člena společnosti anebo pro osobní antipatie vůči jednotlivým zmíněným dívkám, je ohrožen nejen zdravý vývoj příštích generací, ale i sama jejich existence jak z morálního, tak faktického hlediska. Jako členka estetické komise musím co nejdůrazněji protestovat proti této neslýchanosti a vyzývám všechny přítomné dámy, aby se i ony připojily svými hlasy k protestu...“ zarazila se, napila se vína, pohlédla na Mika a řekla mírně: „Nezdá se ti, že nějak moc kecám?“

„To nic, miláčku. Stejně to do zítřka zapomenu. Vymluv se, klidně. To je tím palmovým vínem.“

„Tolik jsem toho ještě nevypila! Nedělej ze mě blázna! Nejsem malá, rozumíš? A ty jsi... jsi chlípník, tak je to.“

„No, už to tak vypadá.“

„Já tě nechápu. Nechápu a nechápu! A když uděláš ještě jeden průšvih, tak tě omlouvat nebudu, protože já jsem sice moc hodná a mám tě ráda, ale nemůžu se přece pořád brát o takového nezodpovědného lotra, jako jsi ty. I když tě mám ráda.“

Oči jí plavaly v alkoholovém opojení. „A ty jsi zlý a zlý a zlý!“ dodala, „Poroučím ti, abys za mnou dnes večer přišel, rozumíš? Poroučím ti to!“

„Jistě, Dany, jistě. Když poroučíš, to je něco jiného. Kdo by se opovážil tě neposlechnout? Jen se chovej jako dáma, panenko. Tolik jsi toho nevypila...“

„Jsi sprostý, nemravný a ...vůbec! Ale já tě mám ráda...“ a s těmi slovy mu položila hlavu do klína a usnula.

Také černí bojovníci už byli palmovým vínem značně opojeni. Bylo to vidět na tanci, který byl nekoordinovaný a zmatený. Už zas tančili něco jiného, tentokrát chlapci i dívky, zbytek kmene k tomu do taktu tleskal a pokřikoval.

„Začíná to být hlučné,“ řekl Mike, „Dneska bych se nevyspal. Zaneste ji do mé chýše a nebuďte ji, ať se probere, kdy chce.“

„Pojedeš pryč?“ ptal se jeden z Wassongů.

„Ano. Přespím v chatě u jezera.“

„Mám ti dát připravit koně?“

„Ne, já sám. Neruš se. Slavnost potrvá jistě až do rána. Ani nikdo nemusí vědět, že jsem odešel...“

Šel do kraalu, kde se pásli koně Wassongů. Hvízdl na píšťalku na krku, šedák se oddělil od stáda a přiběhl k němu. Mike ho pohladil po hlavě, poručil mu kleknout a vylezl na něj. Pak vyrazil směrem k jezeru, vzdálenému asi hodinu cesty. Říkalo se mu Měsíční jezero a uprostřed něho byl ostrůvek, na němž stál starobylý pevný hrad z kamenných kvádrů.

Mike projel většinu cesty tryskem, neboť byla dobře upravená. U jezera seskočil, svlékl se a napřed se pořádně vykoupal. Tím ze sebe smyl větší část černé barvy a červené hlinky. Potom nalezl mezi skalami člun, nasedl do něho a vesloval pomalu k ostrůvku.

Hrad byla stavba s nízkými stropy a pevnými kvádrovými zdmi. Přístup byl jediným otvorem těsně u hladiny vody, který se dal uzavřít velkým kamenem, nahrazujícím dveře. Mike uvázal člun a vlezl po čtyřech dovnitř. Z velké podzemní prostory mu vyšel vstříc markýz Gunnarr.

„Vítám tě! Jsem rád, že jsi přišel...“

„Přišel jsem se k tobě vyspat. Tak co, rána už tě nebolí?“

„Jsem už zcela zdráv! Jenom lékaři tvrdí, že bych nemohl lovit a bojovat jako druzí. Nevěřím jim, chtějí, abych tady byl uvězněn do smrti...“

„Vždyť jsou to teprve dva měsíce, co jsi byl těžce raněn!“ smál se Mike, „Neboj se, přijde doba, kdy budeš zase jezdit...“

„Zítra pojedu s tebou na farmu! Tady bych umřel nudou...“

„No, my se s tebou určitě nudit nebudeme.“ povzdechl si Mike, „Jenom jsem zvědav, jak se budeš líbit jedné slečně, která teď sladce spí v černošské vesnici...“

Dany Monroesová se probudila dopoledne tím, že jí na tvář dopadly sluneční paprsky. Otevřela oči a zjistila, že slunce na ni svítí dírou ve střeše a tato střecha že je z rákosu a kryje stavbu z hlíny uplácanou, s dírou namísto dveří. Chvíli trvalo, než si uvědomila, kde vlastně je. Potom si vzpomněla na včerejšek a pochopila, proč ji vlastně tak hrozně bolí hlava.

Vylezla ven a rozhlížela se. Vesnice byla neobvykle tichá a ospalá po rušné noci, jenom pár dětí se čvachtalo v blátě uprostřed návsi a několik žen stloukalo v nádobách vydlabaných z pařezů zrno na mouku, z níž chtěly uhníst placky. Z bojovníků bylo vidět jenom jednoho mládence v červené potrhané košili, který se opíral o zeď jedné chýše a podřimoval, ačkoliv měl zřejmě střežit bezpečný spánek svých spoluobčanů.

Dany měla nepříjemný pocit, že se včera dokonale znemožnila. Přitom si jako z udělání vzpomínala jen na velmi dávnou přednášku paní učitelky společenské výchovy, která jim vysvětlovala, že Dáma se smí znemožnit před druhými lidmi, dokonce to vypadá do jisté míry vznešeně. Ovšem toto znemožnění musí být učiněno s dobrým vkusem a pokud možno tak, aby se na to dlouho nezapomnělo. Dany měla pochybnosti o dobrém vkusu svého počínání a věděla jistě, že nikdo z účastníků slavnosti na ni neprozradí, co tady vyváděla. Což ji mrzelo, neboť býti předmětem klepů považují mladé arminské dámy za společensky cenné.

Napadlo ji, že především ze sebe musí smýt nátěr, kterým ji včera obdařily dívky. Přešla tedy k jedné z nich a snažila se ji požádat, aby jí ukázala nějaké místo na mytí. Černá dívka se velice pěkně smála, ale nerozuměla ani slovo. Nakonec se shlukly všechny, brebentily, potahovaly Dany za ruce a za sukýnku, prodiskutovávaly její postavu a vůbec tělesnou konstrukci a když pochopily, co chce, poslaly jedno z neuvěřitelně špinavých dětí s ní, aby jí ukázalo potok, kde se myly. Šla, a dítě ji zavedlo k tůni, kde skotačilo a potápělo se několik jiných kudrnatých dětí. Tyto se zabývaly relativně užitečnou činností, dráždily a krmily ochočeného krokodýla osm metrů dlouhého, vedle něhož koupat se Dany přespříliš nechtělo. Nicméně nebylo vyhnutí a tak se ponořila do vln a strpěla dokonce, když ji krokodýl očichával a otvíral si na ni obrovskou tlamu s ostrými zuby. Děti se ovšem nebály vůbec a beze strachu mu strkaly ručky do zubaté tlamy.

Dany se úporně drhla věchtem slámy a zjistila, že barva se opravdu docela dobře smývá. Ovšem to bylo signálem k velikému zájmu černých dětí, ty se postavily do kruhu a okouzleně pozorovaly její činnost. Řečí při tom měly až moc a Dany měla vlastně štěstí, že jim ani slovo nerozuměla.

Když se konečně odrhla, podívala se nahoru na břeh a spatřila za dětmi Mika. I on byl už zbaven černošského převleku, stál tam, opíral se o dlouhou ručnici a koně držel za otěže. Jediný ústupek prostředí byla červená košile, kterou měl oblečenu k tmavým jezdeckým kalhotám.

Dany vyběhla z vody a přistoupila k němu.

„Dobré ráno,“ řekl a políbil ji na čelo. O tomto jeho protivném zvyku se už také vyprávěly legendy. Dany se rozhodla pomstít alespoň tím, že se k němu přitiskla celým tělem, objala ho a co možná nejvíc zmáčela, ale nedal najevo, že by mu to vadilo a Dany nechtěla dělat žádnou větší show.

Mimo to se jí o nohy otřela jakási měkká kožešina a když se tam ohlédla, spatřila skvrnitou šelmu s vyceněnými tesáky.

„Co je proboha tohle?“ lekla se, když viděla černou stužku na hrdle šelmy. K jaguárům nikdy necítila tu správnou důvěru.

„Proboha tohle je markýz Gunnarr, který si dovoluje tě tímto co nejzdvořileji pozdravit,“ řekl Mike, „Pojede s námi ke mně.“

Dany podle zvyku poklekla a objala kočku okolo krku, aby se o ni mohla otřít tváří. Gunnarr se k ní choval mile a olízl jí ucho dřív, než tomu stačila zabránit.

„Něčeho se najíme a pojedeme. Spala jsi trochu déle, než jsem očekával...“

„Vyváděla jsem včera moc?“ ptala se šeptem.

„Ani ne. Byla jsi moc milá...“

„A ty jsi ničema! Kde jsi byl celou noc?“

„Spal jsem - jako ty.“

„Mohl jsi mne probudit. Nezlobila bych se...“

„Nenapadlo mi to.“ Obrátil se k jedné z černošek, která šla právě okolo, dal jí nějaký příkaz a žena odkvapila. Za okamžik přinesla tykev se zkysaným mlékem a dvě placky, což s milým úsměvem a několika slovy předala Dany.

Mike poděkoval, Dany s úžasem pohlížela na snídani. „To mám jako jíst? No tak dobře, děkuju...“

„Buď ráda, že nám nedali mléko s dobytčí krví. Musel jsem si nedávno vzít, abych neurazil, je to hrozné. Asthra to pije, ale ta má žaludek jako pštros.“

Pak soustředili pozornost na činy markýze Gunnarra, který za několik minut prošmejdil většinu chýší, probudil spáče a překazil jim ráno. Někteří černoši nadávali a jeden hodil po jaguárkovi oštěpem a zasáhl dosti blízko. Gunnarra to ovšem jenom bavilo, lítal po vesnici, porážel lidi a smál se, když se na něj zlobili a házeli po něm vším, co jim padlo pod ruku. Nakonec vletěl mezi děti, dal se od nich tahat za kožich a porážel je údery packou do bláta. Pak si vybral jakéhosi morana, vrhl se na něj a mermomocí s ním chtěl zápasit. Poválel kluka po zemi a pustil ho teprve, když mladý Masáj pěkně poprosil.

„Proboha,“ vzdychla, „Ten tvůj jaguár je horší než tornádo!“

„To ho šlechtí, podle jaguářích představ. Markýz Gunnarr byl teď nemocen, před dvěma měsíci ho přinesli na slonu v howdahu tak, aby se ani nepohnul. Byl těžce poraněn při boji v Kingtownu. Už je, jak se zdá, v pořádku.“

„Až na tu hlavu! Je to blázen...“

„Je to jaguár - co se dá dělat?“

Dany zamračeně žvýkala placku a zapíjela mlékem. „Hrozné! Co jsi snídal ty?“

„Totéž, ale už je to nějakou chvíli.“

„Doufám, že u tebe se aspoň najím!“

„Jistě, Dany, budeme na tebe pamatovat...“

Po jídle vyrazili. Dany chtěla s Mikem vážně hovořit, ale nedalo se to pro neutuchající pozornost markýze Gunnarra, který jel celou cestu vedle nich a špicoval uši, aby mu neuteklo nic z jejich rozhovoru. Dany se neodvažovala jej odehnat a Mike na mírně formulované návrhy neodpovídal. Poslal sice Gunnarra na chvíli pryč poznámkou, aby se poohlédl po zvěři, ale jaguár jen objel okolí, prohlásil, že tady nikdy žádná zvěř nebyla, není a ani nikdy nebude a už byl zase na svém místě. Dany se tedy omezila jen na běžnou společenskou konversaci a mírně se hádala, jak to tak dívky dělávají v podobných chvílích.

Na farmě je uvítala hraběnka a dala bezodkladně služebným příkazy k vystrojení slavnostního oběda. Do té doby si Mike odvedl Dany do pracovny a usadil ji tam do křesla.

„Chtěla jsi mi něco říct.“

„Roger ti vzkazuje několik věcí. Především, že bylo krajně neopatrné pustit z ruky moc, kterou jsi už jednou měl.“

Mike mlčel a hleděl na ni pozorně.

„Byl jsi už jednou zvolen Vládcem. To se po druhé nestane. Měl jsi na tom místě setrvat.“

„Lid by si to nepřál.“

„Lid není spokojen se sirem Lerou. Jeho zásluhy jsou už velmi dávné a lid se na ně nepamatuje. Lid chce nového Vládce, takového, který by dokázal udržet vládu pevnou.“

„Nejsem takový. Ať si Roger vládne sám...“

„Situace je špatná. V poslední době se částečně díky našemu působení povolilo mnoho věcí, které byly jinak nemyslitelné. Je zapotřebí utáhnout trochu otěže. Ale to sir Lera neudělá, neboť na to už nemá sílu.“

„Co máš na mysli?“

„Nezdravou roztříštěnost národa na několik částí. Stalo se například obecně uznávanou věcí, že černoši se sdružili mimo svých zákonných organizací také v církvi, kterou nazývají...“

„Woodoo nebo Macumba. Vím.“

„A samozřejmě taky velice dobře znáš jejich učení. Včetně jejich ambicí na vládu černého plemene nad ostatními.“

„Něco o něm vím, ale neznám je dokonale.“

„Nepovídej! Povídá se o tobě, že znáš učení každé sekty, co vůbec na světě existuje. A že ve většině z nich patříš mezi nejvyšší kněžskou elitu!“

„O tobě se v Kingtownu povídá, že jsi měla milostný poměr s každým mužem, který kdy měl politický vliv. Je to pravda?“

Dany zauvažovala, zda by se neměla rozzuřit, ale potom došla k názoru, že je to vlastně lichotka. „Samozřejmě že ne! V životě mě nezajímalo, kdo má... Taková drzá hloupost!“

„Stejně tak já. Mám určitá oblíbená učení, ale...“

„Ale snad víš, že příslušníci této sekty se snaží vytvořit duplicitní vládu teokratického zaměření.“

„Triplicitní, případně quatroplicitní. Pokud vím, má Armin vlády dvě. První oficiální, druhou je možno nazvat velení řádu Templářů a různé jeho lóže. Třetí je Rogerova Černá Lilie. Souhlasím s tím, že čtvrtá vláda jen pro černé je poněkud luxus, vzhledem k tomu, že černochů je sedmadvacet procent lidí...“

Dany polkla naprázdno. „Černá Lilie se nesnaží vládnout! Lilie je výhradně orgán, který pečuje o zdravou výchovu mládeže. Ovšem zdá se, že zatím je součinnost ČL s kněžstvem Woodoo spoutána jenom osobou Harky Alligera, který je členem obojího. Když se stane něco, co Harkyho vyeliminuje, ztratíme nad černými kontrolu. Jistě chápeš, že následky by byly nedozírné...“

„Přinejmenším nepříjemné. Stalo se snad už něco, co nasvědčuje rozpadu?“

„Na jejich shromáždění prý zněly hlasy, které požadovaly odtržení, ba likvidaci bílých. Nikdo sice přesně neví...“

„Je to pravda. Já tam byl.“

Zarazila se. Pak si vzpomněla na jeho přestrojení ve vesnici a pochopila, proč se vlastně takhle pracně vyšňořil.

„Jsi odvážný! Bylo to zakázáno pod trestem smrti...“

„Potřebuji vědět, co se děje v mém okolí. Kdyby se něco stalo, je moje farma hned na ráně. Až za ní je Aurrgharr a ostatní sídla Starých ras. Musím se chránit...“

„Viděl jsi tedy, že se ty hlasy ozývají.“

„Kněžstvo se s nimi ovšem neztotožnilo.“

„Ano, to je pravda. Horší je ovšem dopad takového liberalismu na morální úroveň národa. Je to tak zlé, že jejich ideologie zasáhla dokonce i moje vlastní služebnictvo...“

„Ale ne!“

„Jedna z mých služebných se po dovolence na tom shromáždění objevila s oholenou hlavou! Co na to řekneš?“

„Že je zřejmě panna. Má také na hlavě šrámy od čela k zátylku a od jednoho ucha ke druhému, učiněné obřadním nožem?“

„Proboha... já si ji tak detailně neprohlížela...“

„V tom případě se tvoje služebná stala kněžkou bohyně Jenbarí. Jedná se o bohyni řek a současně plodnosti ve staroafrickém podání. Macumbeiros si ji přejali za svou. Tato bohyně by měla být identická s Astartou Féničanů nebo Indickou Surabhi...“

Dany zafrkala nosem. „Závidím ti tvůj morbidní humor. Ale co s ní mám dělat? To mi neporadíš, viď?“

„Můžeš ji třeba propustit. Uživí se docela dobře čarováním.“

„No dovol! Co by řekli lidé, kdyby Monroesové propustili svoji služebnou z takových důvodů? To by bylo shocking!“

„Santanueva by navrhl zmrskat bičem...“

„To je dobré, ale trochu drastické. V Iron-city by to snad šlo, ale u nás v Kingtownu? A kdyby, kolik ran by tak asi odpovídalo?“

„To si rozhodni sama, je to tvoje služebná. Nebo víš co? Dej ji přeřadit na polní práce, to jí jenom prospěje...“

„My nemáme žádná pole...“

„Tak jí dej vydrátkovat parkety v celém zámku. Jak to tam znám, bude mít do vánoc co dělat. Hlavně, abys ji neviděla. Nemluv na ni a hlavně před ní nic neprojednávej a nic jí neprozrazuj. Černoši jsou zvědaví jako děti, když jí znemožníš vyzvídat, bude to pro ni nejstrašnější trest. Pocítí, že už ji nemáš ráda...“

Dany chvíli přemýšlela. „Možná máš pravdu. A co si myslíš o černošské organizaci jako celku? Je vůbec přípustné, aby si pod rouškou Woodoo vytvořili vlastní vládu?“

„Podle ústavy má každý právo založit či být členem jakékoliv organizace, která mu vyhovuje, náboženské, národnostní, politické i jiné a poslouchat ji do míry, kterou považuje za vhodnou a únosnou. Jistě to víš také.“

„Prosím tě, přestaň řečnit,“ mávla unaveně rukou, „Samozřejmě ústavu znám, ale tady nejde o zákony, ale o skutečnost. Jistý je, že roztříštěnost na množství skupin je nám jen na škodu. To musíš uznat i ty. Vládce je slabý a neschopný udržet nejrůznější podezřelé elementy na uzdě. Je zapotřebí nového Vládce!“

„Je možné vypsat nové volby, slibuješ-li si od toho něco.“

„K čertu, necháš už těch nesmyslů? Uvědom si, že co říkám, jsou Rogerova slova! To s volbami je nesmysl. Národ potřebuje Vládce císaře, ne Vládce prezidenta!“

„Chápu. Jenom nevím, co chceš ode mne.“

„Roger je velmi pohoršen tím, že sis nechal vzít vládu, kterou jsi pevně držel v rukou. Je přesvědčen, že bys dokázal udržet pořádek v Arminu lépe než sir Lera. Měl jsi zůstat Vládcem, když už tě tygři zvolili.“

Mike se zamračil a podíval se na Dany podezřívavě. „Rady, co se mělo udělat, už nejsou k ničemu.“

„Roger se domnívá, že i dnes bys nebyl zcela bez šancí, kdyby ses rozhodl převzít moc silou. Roger by ti přislíbil podporu. Černá Lilie by ti dala podporu, nechápeš-li to.“

„Děkuji. Ale pořádek v Arminu udržuje tvůj otec. Nedovolil by jakékoliv ohrožení trůnu, jako to bylo v Alwinově případě. Skončil bych na stejné šibenici, má milá...“

V Daniných očích bylo víc než obyčejná slova. „Otec je velmi přísný,“ řekla tiše, „Přesto se Roger domnívá, že by učinil výjimku... u svého zetě...“

Chvíli bylo mrtvé ticho.

„Tak takhle,“ řekl potom Mike, „Která z vás? Ty?“

„Jeane už jednou pohořela. Zbývám jenom já.“

„A ty si tak moc přeješ být císařovnou?“

Pohlédla na něj zpříma a bez zachvění, ale neřekla nic.

„Clarence Whigg měl zálusk na trůn Velmistra,“ řekl Mike, „Zahynul prostřílen Alwinovými kulkami. Ty žiješ a hledáš rychle náhradu. Děkuji za důvěru, Dany, ale v tomhle případě ti nepomůžu.“

„Mám tě ráda!“ řekla, ale oči měla jako kus ledu.

„Měj ráda někoho jiného. Někoho, kdo chce položit na svoji hlavu Vládcův diadém. Já tebe rád nemám.“

V jejích očích se objevily slzy - snad dokonce pravé. „Jsi zlý! Chtěla bych tě i bez koruny...“

Mike vstal, přistoupil ke skříni a otevřel ji. Byla naplněna neuvěřitelným množstvím papírů, novin, časopisů, výstřižků, knih a nejrůznějších publikací. V jednom oddíle byly vyrovnané stohy tvrdých papírů a na nich nalepené pohlednice podle států. Mike sáhl neomylně po jednom balíku a nalezl v něm velmi rychle ten pravý arch. Předložil jej Dany a ukázal na obraz korunovačních klenotů, spočívajících na rudé podložce.

„Toto je koruna, kterou chci vložit na svou hlavu. Jenom tu - korunu své vlasti. Diadém Vládce Arminu nechám tomu, kdo je pro něj zrozen. Lituji, Dany, to je mé poslední slovo.“

Dany seděla chvíli nehybně a hleděla na něj široce rozevřenýma očima. Pak zhluboka vydechla a pravila důstojně: „To je ovšem něco docela jiného. Vážíme si lidí, kteří jdou pevně za svým cílem a neuchylují se od něho. Buď ujištěn, že Roger i já stojíme za tvým plánem a dovolíme si tě podpořit vším možným způsobem ve tvých snahách. Přeji si, aby ses stal Vládcem své země... a prosím tě, abys mi uvěřil, co jsem ti řekla o tom, že k tobě cítím hlubší náklonnost než ty ke mně. Nemusíš mi věřit, vím, že jsi nedůvěřivý, ale buď ujištěn, že ti v žádném případě nechci ublížit!“

„Vážím a ctím si tě, Dany,“ odpověděl, „Považoval jsem tě vždy za svoji přítelkyni... a lituji, že ti nemohu vyhovět. Jsi velmi krásná, Dany, a bylo by moc příjemné... a oblažující být tvým manželem. Ale lituji...“

„Chápu.“ Dany byla už zas plně na výši situace, „A v téhle chvíli, ač je to trapné, musím požádat o pomoc ještě jednou. Doufám, tentokrát budeš moci... Prosím tě, totiž Roger tě prosí, aby ses ujal případu Enkry Westona. Po krachu Paula Foxe už nevidí jinou možnost řešení než pověřit tebe.“

Mike znovu vstal, přistoupil k oknu a položil zaťaté pěsti na okenní rám. „Opravdu ti Roger řekl, abys mi tohle navrhla jedním dechem s císařskou korunou? Obdivuji jeho drzost, skutečně. Myslí tím, že mám jet do Anglie a pracovat tam na tom?“

Dany pokývla hlavou. „Přesně tak to myslel. Je to poněkud...“

„To je víc než poněkud!“ vykřikl, otočil se a udeřil pěstí do dřevěného obložení stěny, „Roger je mizera, jakému není rovno, milá Dany! Můžeš mu to vyřídit, ale on to jistě ví sám! Nechci se angažovat už v ničem, rozumíš, v ničem co se v tom případu stane! Udělal jsem snad už dost pro to, aby byl v Arminu klid - copak si sir Roger opravdu nechce nebo nemůže ani ty nejmenší maličkosti udělat sám? Dal jsem příkaz Santanuevovi, aby mu byl k disposici, ačkoliv Roger má bojovníků jako písku. Pedro poslal do Anglie nejlepšího agenta a i když Paul vyvedl do nebe volající pitomost a tím ostříháním se zostudil, nechápu, proč z toho musí dělat aféru zrovna Roger, když dostatečný poprask okolo už určitě udělala princezna Asthra. Dám mu třebas i Sida, sám ho tam pošlu to vyřídit, ale já chci zůstat tady! Mám snad právo být jednou za čas doma, odpočívat a nechat starosti na jiných hlavách! Jsem starý a unavený, má milá Dany, a nepůjdu nikam, rozumíš?“

Dany seděla jako kamenná socha. „Chápu tvoje stanovisko. Takže tedy nepůjdeš?“

„Za žádných okolností. Je to Rogerův bojovník, ať si to Roger vylíže sám. Můžeš mu to vyřídit.“

„Děkuji,“ řekla Dany a povstala, „Vidím, že nemáš náladu. Mohl bys mi pro pořádek dát nějaké písemné vyjádření v tom smyslu? Totiž, myslím v obojím případě. Roger by mi mohl nevěřit...“

Mike zaváhal - chvíli ji ostře pozoroval. „Zaručíš mi, že se dopis o té první věci nedostane do rukou nikoho nepovolaného?“

„Čestné slovo! Roger ho zničí před mýma očima.“

„Dobře, věřím ti. Půjdu to vedle napsat, zatím si tady můžeš třeba prohlížet pohlednice. Tenhle oddíl je z mé vlasti...“

Dany přikývla. Vzala si balík archů a prohlížela si stavební památky a zadumané krajiny té daleké, zvláštní země. Od vedle zaslechla klapání psacího stroje.

Jenže Dany prohlížení obrázků ze země, o níž nic nevěděla, brzy znudilo. Prohlédla skříň a bez námahy objevila krabici, v níž byla spousta fotografií nejrůznějších formátů, zřejmě soubor Mikových osobních přátel. Napadlo ji, zda je mezi nimi i nějaká dívka, která třeba ji i její sestru dokázala připravit o přízeň toho zvláštního člověka. Vysypala krabici na stůl, rychle prohlížela a odkládala ty, které nepřipadaly v úvahu.

Byly tu fotografie Mikovy matky, i z mladších let. Několik fotografií starších lidí, zřejmě příbuzných a známých, pár velmi diletantských snímků šelem, které Dany na obrázcích nedokázala identifikovat a poznala je jen podle jmenovek na zadní straně. Pak tu byl Sid, Paul Fox, několik dalších náčelníků z Iron-city i z jiných míst. Santanueva několikrát, včetně originálu snímku ve vládcovské póze a plné parádě, který byl i v novinách. Obrázky princezny Asthry ve všech možných případech, každý s pečlivým vlastnoručním věnováním, datem a popisem situace, ale žádný neměl text, který by nasvědčoval intimnějšímu vztahu. Maya Freemanová, jediná fotografie s vlastnoručním věnováním. Potom při bližším ohledání ještě jednou Maya, ale v civilní podobě s krátkými vlasy a rozesmátým obličejem, tentokrát bez věnování. Dokonce i Danina fotografie tu byla, skupinová s Jeane a Rogerem a zámkem v pozadí a Rogerovým věnováním, dalo se tedy pochopit, že mu ji dal Roger kvůli sobě a ne kvůli sestrám. Několik přátel z kruhů intelektuálů v Kingtownu, pár hereček z Kingtownského malého divadla, vesměs fotky z rolí. To se dalo pochopit, Mike s nimi spolupracoval. Skupinová fotografie z nějakého výletu.

Nakonec zůstaly Dany jen tři neidentifikovatelné fotografie. Byla to nějaká dívka, pokaždé trochu jinak upravená, ale očividně stále táž. Měly věnování v cizí řeči a data, která byla dosti stará, ještě před Mikovým definitivním odchodem ze Studené země. Dany věděla, že je to ona a cítila, že má v ruce klíč k nějakému tajemství. Ale nedokázala přečíst ani to jméno, které bylo pečlivým kulatým rukopisem napsáno na rubu.

Pak stroj přestal klepat, Dany hodila fotografie do krabice a strčila ji nazpět. Obracela bezmyšlenkovitě listy a prohlížela si tajemná cizí města - v hlavě měla kolotoč myšlenek. Kdo je dívka na snímcích? Jaká musí být, že ji někdo dokáže mít rád i po letech - a mít rád jenom ji?

Mike vešel, usmíval se a nesl zalepenou obálku. „Tady je pošta pro Rogera. Dej mu to. Kdybys chtěla vědět, co tam je, můžu ti půjčit kopii...“

„Roger mi to dá přečíst. Ale já stejně nejsem zvědavá...“

„Ani trochu, já vím. Žádná žena není nikdy zvědavá.“

Dany se rozhodla vyzvídat. „Poslouchej, ty nenávidíš všechny ženy, nebo jenom mě?“

Rozesmál se, dokonce ji pohladil po vlasech. „Teď jsi vyslovila jedno důležitý slovo, Dany. Ženy. Ty jsi bohužel ještě dítě, proti mně o generaci mladší. A... trochu rozpustilé...“

„Tím chceš říct, že mě nepovažuješ za dospělou?“ snad jí to na chvíli doopravdy vyrazilo dech, „Že mě nebereš vážně?“

„Já beru vážně málokoho, z toho si nic nedělej. Ano, jseš moc milá holčička a já tě přeju každýmu neopatrnýmu klukovi, kterej má tu smůlu, že ti naletí na ty tvoje krásný oči. Ale...“

„Jseš hroznej...“ vzdychla, protože nevěděla, co říct.

„Vím. Ale v zájmu ochrany veřejné morálky a tak, souhlasím s každou romantickou historkou, kterou si vymyslíš o nás dvou a kterou budeš kdekoliv povídat. Rozumíš?“

Dany si skousla rty a v jednom oku se jí zatřpytila slzička.

„Nebudu lhát! Sčítám jenom vyhrané bitvy - a nelžu, ať si o tom myslíš cokoliv. Všecko, co dělám, dělám doopravdy, neumím lhát!“

„Vím. Jsi milá...“

4. dubna: Princezny mezi sebou

Myslela na to, když po dobrém obědě tryskem jela k lesu přes tu širokou horskou pláň. Prohrála svou sázku s Rogerem a Jeane a věděla, že řekne pravdu o své prohře, neboť podvodně vyhrané peníze ji těšily jenom v kartách, kde falešná hra je jednou ze sportovních disciplín. Věděla, že řekne pravdu a raději strpí posměch sourozenců, než aby zalhala...

Na cestě hluboko v lese se setkala s černovlasou dívkou pleti ještě tmavší než měla sama, oblečenou v krátké sukýnce z obarvené kůže a zlatém pospojovaném náhrdelníku s dýkou ve žlábku mezi prsy. Obě měly na tváři závoj proti prachu a neviděly si tudíž do tváře, ale Dany zaregistrovala cizinčin divoký pohled s panovačnými plamínky v očích. Cizí dívka měla průvodce, silného a obratného bojovníka s ručnicí na sedle a několika orlími pery v černých vlasech, který hleděl na Dany klidně a bez ocenění její krásy. Kupodivu ji to neuráželo.

Chvíli stály proti sobě a prohlížely jedna druhou.

„Kdo jsi?“ ptala se pak Dany.

„Jsem, kdo jsem.“ řekla ta druhá zjevně nepřátelsky.

„A kam tudy jedeš?“ řekla Dany rovněž hněvivě, aniž věděla dost dobře proč.

„Tam, kam hledí můj kůň.“

Dany vzkypěla vztekem a sevřela pevněji bičík. „Sundej jašmak, ať ti vidím do tváře!“

„Až po tobě!“

„Jestli ho nesejmeš, můžu tě donutit!“

„Jak?“

„Tímhle!“ Dany napřáhla bičík.

V té chvíli se cizinka rozesmála. „To právě chci! Pojď, ochutnám tvou krev!“

Jako umí každý kluk zacházet s nožem a puškou, učí se dívky od mládí ovládat bičík s ozdobnou rukojetí a dlouhou žílou, je to jejich nástroj k ovládání koně i případná zbraň v nějaké šarvátce s nepříjemnými lidmi. Dany byla v tomto umění zběhlá jako každá jiná dívka z dobré rodiny. Když byla maličká, pilně se učila zasahovat figurínu, se kterou pohyboval instruktor, později úspěšně vybojovala několik soubojů se svými vrstevnicemi. Teď ale váhala, neboť se jí takové chování nezdálo být pro dámu jejího věku a postavení vhodné.

Ale povšimla si včas bičíku, který držela ta druhá. Rukojeť z ebenového dřeva vykládaná stříbrem, na konci velký diamant a okolo něj rubíny. Takový bičík už přece viděla, ano, na přehlídce před několika dny! Všimla si také tetování dívčina průvodce a malé černé labutě, vytetované na jejím levém prsu, a poznala: tohle je princezna Asthra!

Teď už Dany nemohla ustoupit, i kdyby nakrásně chtěla. Bylo docela jisté, že kdyby se boji vyhnula, zostudí ji malá princezna po celé zemi, možná i Roger by to věděl dřív, než by se vrátila domů. To raději dostat výprask! A co když je ta malá drzá holka ještě horší rváčka než ona sama?!

Dany sevřela pevněji otěže koně a rozmáchla se. „Naposledy...“

Odpovědí jí byl bouřlivý Asthřin smích. Asthra držela bičík vcelku ledabyle, pohrávala si s ním a vyzývavě čekala na ránu. Dany švihla a žíla biče se omotala Asthře okolo těla. V téže chvíli nakopla Asthra koně, ten se vrhl na Danina koně a kousl ho do zadku. Ne že by mu toho moc udělal, bylo to spíš předstírané, ale valach obvykle nebývá zvyklý na soubojové zvyklosti hřebců. Současně Asthra zatočila bičem a švihla Dany přes záda. Danin valach se pokusil postavit na zadní a bránit předními kopyty, ale ten Asthřin byl zřejmě na podobné souboje zvyklý, a porazil vahou svého těla soupeře na zem. Dany sletěla a ještě se překulila - naštěstí neztratila po cestě bič. Znovu ji přetáhl přes záda Asthřin bičík - to už vstávala a zvedla se i přes tu ránu, zarazila se a řekla: „Takhle ne - když jsi na koni...“

Asthra se zarazila v pohybu, rychle přehodila nohu přes koně a sjela dolů. V jejích pohybech byla kočkovitá pružnost jako v pohybech chlapce, Dany počala věřit tomu, že se ta holka v klukovských šatech zúčastnila několika Santanuevových tažení a nikdo ji nepoznal. Dany se přikrčila, aby mohla lépe uhnout příštímu útoku, ale Asthra neútočila, naopak, se smíchem rozepjala řemen sukýnky a odhodila ji, aby jí nepřekážela v pohybech. Zato Dany se pěkně pletla do své dlouhé sukně. Nemohla ji však rozepnout jednou rukou, takže si ji musela ponechat.

Dany zaútočila - tentokrát se jí podařilo švihnout Asthru tak, že podklesla v kolenou a málem pustila bičík. Švihla ještě jednou, školským způsobem, jakým musela kdysi dávno „sekat“ tryskající proud vody. Na Asthřiných zádech se objevila krev, ale nezdálo se, že by jí to vadilo. Naopak povzbudilo ji to k několika dalším úderům - pod nimi padla Dany na zem a pustila bičík. Vztáhla prázdnou ruku a řekla: „Dost, už dost...“

Asthra se zasmála a pak si ledabyle stáhla závoj s tváře.

„Škoda, že už nechceš, bylo to fajn! Jestli tě to zajímá, jsem Asthra de Santa Nueva María Leon Careira y Alcatrez. Ty jsi Dany Monroesová, znám tě. Myslím, že jsme sestřenice... nebo aspoň máme společnou krev po kardinálu Baarfeltovi. Pozdravuj brášku!“

Dany vstala. Zaváhala, pak si rozepjala sukni a odložila i všechno ostatní, co překáželo.

„Tak se mi zdá, že jsme se ještě dost nedomlátily, sestřenko. Jak dobrá jseš kupříkladu v boxu?“

„V evropským moc neznám pravidla, asijskej zvládám obstojně. Můj instruktor je Thajec.“

Dany kývla. Vrhly se na sebe a chvilku do sebe tloukly rukama i nohama. Asthra se při tom smála a vřískala nadšením, takže Dany začala taky vydávat přiměřené zvuky. Obě měly stejnou mentalitu: každý úder je povzbuzoval k většímu nadšení. Zavřít oči, bušit do soupeřky hlava nehlava...

Která první začala kousat, těžko říct, ta druhá okamžitě přijala. Zaťaly si navzájem drápy do kůže, sevřely se a hryzaly, kam dosáhly. Dany doteď netušila, jak fantasticky jí chutná krev soupeřky. A ječely při tom jako fúrie.

Konečně už dál nemohly. Přestaly kousat a škrábat, ale objímaly se dál a funěly si zblízka do tváře.

„Jseš bezva kočka. Moje ségra už by dávno brečela.“

„Škoda, chtěla bych mít mladší švícu. Já bych ji mučila třikrát denně.“

„Máš bráchu.“

„Ten jako malou mučil mě. Když jsem si vzala šaty, svázal mě a nepustil, dokud jsem to nepustila do textilu.“

„Máte dobře vybavenou mučírnu? Přijeď do Města, předvedu ti naši...“

„Jasně, co nejdřív. Ale ty přijeď do Iron-city. Aspoň na měsíc.“

Dany si ujasnila pozoruhodný rozdíl. Na rozdíl od ní Asthra neměla vyholený klín a její tetování v tom místě bylo zcela zanedbatelné. Jestlipak si aspoň někdy oholila nohy? Princezny z Kingtownu se dávaly holit pravidelně a v mladším věku dokonce slavnostně. A každý kluk toužil, aby jeho znak byl zvěčněn na jejich kůži.

„Tys v životě neměla moc kluků, co?“ zeptala se.

„Záleží na tom?“ naježila se Asthra.

„Mám spoustu kamarádů. Ty by ses jim moc líbila. Krásně ti voní kůže. A hodně by tě naučili...“

Asthra neřekla nic. Jenom podivně zafrkala nosem. A Dany pochopila okamžitě.

„Povídají o tobě, že chceš být čarodějka. To vydržíš celej život s jedním chlapem?“

Opět to divné zafrkání. Pak se Asthra uráčila říct: „My asi nebudem velký kamarádky.“

„To je fajn. Kamarádek mám tři prdele. Nepřítele čarodějku zatím ne.“

Asthra přimhouřila oči. Nebyla to nenávist, ale přátelství taky ne. Zvedla se, posbírala svoje věci a podala svému průvodci. Nechala si jen bičík, obrátila se a řekla: „Tak se měj, sestřenko...“

Dany už taky posbírala vše, co jí patřilo. Ušklíbla se a pak si významně olízla rty.

Asthra zavřískala jako divoká kočka. Vrhla se na ni a hned dostala pár šlehů přes záda. Dany taky, ale těšila se na to. Rvát se s Asthrou bylo snad ještě lepší než sex. Ačkoliv, mazlení přijde na řadu, až jedna z nich prohraje. Teda, až prohraje Asthra.

Jenže neprohrála. Dany byla větší a silnější, ale soupeřka hbitější. Nakonec ji srazila na zem a chvilku mlátila.

„Nikdy, rozumíš? Nikdy jsem to nedělala - a nikdy nebudu!“

„Tvoje škoda. Nevíš, o co přicházíš!“

Asthra zaváhala, zda ji nemá ještě chvilku mlátit, ale pak si to rozmyslela.

Dany poklekla na obě kolena. „Stejně nevyhraješ - tam...“ ukázala k farmě, „Prohraješ jako já - ať děláš cokoliv...“

Asthra jí chvíli hleděla do očí. Měla úzké, dost šikmé oči, ale uměly se propálit až do hloubky.

„Já hraju jinou hru než ty. Vyhraju ji, uvidíš...“

Pak uličnicky hvízdla na koně a chystala se naskočit.

„Kvaltuješ hodně?“ zadržela ji Dany, „Že bysme pokecaly...?“

Asthra se zarazila uprostřed pohybu. „Máme o čem?“

„Třeba jak si zvýrazňuješ ty jizvy, co máš po těle. Perfektní stopy po rvačkách...“

„Av-kely? Mám takovou vodičku... ale dost pálí. Budeš skučet...“

Dany byla ochotná skučet jakkoliv. Ale zasáhl Féri: „Před chvilkou jsme brodili nějakej potok. Je tam bezva tůň na koupání...“

Podívaly se na sebe a současně kývly. Posbíraly svoje věci, nasedly a jely za ním. Nebylo to daleko, tak se chovaly jako na výletě: odstrojily koně, pak se s rozkoší ponořily do tůně. Féri se taky vykoupal, pak naznačil, že se poohlídne po okolí, a zmizel.

„Příšerně studený.“ řekla Dany, „Budeme soutěžit, kdo to dýl vydrží?“

„Ty se pořád o něco sázíš?“

„Děsně ráda. I když, o ty nejlepší věci jsem si zatím netroufla. Nejsou lidi.“

Vylezly a natáhly se na sluníčko. Asthra vytáhla ze sedlové brašny lahvičku a začala jí natírat šrámy po těle. Dany zaťala zuby.

„Klidně můžeš ječet. Při tý rvačce jsi vyváděla dost...“

„Bavilo mě to. Máš tu dýku ostrou? Vyškrábej mi něco na záda!“

„Tobě to ještě nestačilo? Tak se otoč!“

Ashřina dýka byla broušená téměř jako skalpel, takže jí nedělalo potíže vyřezat Dany na záda několik čínských znaků. A hned je zvýraznila onou pálící vodičkou. Dany při tom hlasitě sténala a škubala trávu kolem sebe.

„Co to je?“

„Jedna ochranná mantra. Nevím, jestli funguje, občas ji někam nakreslím.“

Konečně ji Asthra nechala být. Dany se zmocnila lahvičky a začala natírat šrámy zase jí. Asthra si nedělala násilí, kňučela s potěšením.

„Kolik ti je vlastně let?“

„Patnáct.“

„Bylo nebo bude?“

„Za tři měsíce.“

„Přijeď to oslavit k nám do Kingtownu! Uspořádám ti oslavu, že na ni do smrti nezapomeneš!“

„Nepochybuju. Ale kamarádi by mi neodpustili, kdybych se někam vypařila...“

„Narozky se mají slavit tolik dní, kolik je ti let. Během dvou týdnů snad můžeš jet na jeden víkend do města, ne?“

Asthra neřekla nic. Jenom blýskla očima.

„Garantuju ti, že po návratu tě doma nepoznají...“

„Pomalovat, mučit, ostříhat a zprznit?“ Znělo to opatrně. Nebylo jasné, zda se Asthra těší nebo obává.

„Dohola bych tě neudělala. Ostříhat neznamená zohavit. Ono by stačilo... chtěla jsi být někdy blondýnka?“

Asthra neřekla nic. Nakroutila si jednu kadeř na prst a rozpačitě poškubávala.

„Máš nádherný vlasy, ale bylas někdy v životě u kadeřníka? Nechala jsem si udělat v paláci parádní zařízení. Zastřihnu, nabarvím, učesám. Ručím za to, že to každý holce bude slušet.“

Asthra nic neřekla, ale zatvářila se.

„Co umíš jako čarodějka?“

„E?“

„Povídají se o tobě všelijaký věci. Jako že se chceš naučit... umíš třeba Živý Oheň?“

Asthra neodpověděla. Jenom zhluboka vzdychla.

„Na našem sídle je jedna místnost, celá obložená legovaným plechem. Ptala jsem se. Dělaly tam Oheň. Sezvala bych všechny kamarádky, kluky samozřejmě taky. Něco bysme jim naslibovaly... a když by byli všichni uvnitř, udělala bys Oheň.“

„Tebe by to chytlo taky.“ upozornila Asthra temně.

„Jasně. Když všecky, tak všecky. Jinak by to nebyla sranda.“

Asthra mlčela.

„Představuju si, jak jsme všecky ošlehlý. Holky se prohlížej, smějou se jedna druhý... a pomalu začínají zuřit. Nebo brečet.“

„Na druhý straně,“ řekla Asthra, „Kdybys nás brala postupně, víc by jim pracovaly nervy.“

Dany se otočila, aby se přesvědčila, že to skutečně řekla ona. Asthra se šklebila.

„Ty seš bestie žíhaná!“ vzdychla Dany obdivně.

„Jsme jedné krve, ty a já.“

Teď nebyla schopna slova Dany.

„Taky mám pár kamarádek.“

„Máš tak dobrý kamarádky, že si při mazlení povídáte o klukách - a doporučujete si je? Nebo třeba kámošku svážeš a někomu předhodíš?“

„To bych ti do smrti neodpustila.“

„Nemusíš. Můžeš mi to oplatit.“

Asthra odvrátila hlavu. Neřekla nic, jen si hryzala rty.

„Taky s oblibou balím kluky svých kámošek. Zatím jsem dostala každýho.“

„Umlátila bych tě.“

„Kdyby to bylo na férovku, nelekla bych se.“

Asthra zas chvilku uraženě mlčela.

„To seš tomu svýmu absolutně věrná? On si prej takový násilí nedělá...“

Asthra mlčela.

„A kdybysme u toho byly obě? Mám pěkný letiště, tam se vejdeme, i kdybysme přizvaly ségru a ona taky někoho...“

Asthra neřekla nic, jen vycenila zuby a zavrčela.

„Jo, hryzat klidně můžeš. Kdybys naši malou naučila se trochu odvázat...“

Asthra zavrčela o oktávu výš. Oči jí nebezpečně blýskaly.

Dany ji objala bez ohledu na nebezpečí. „Hele, dostat mezi nás Rogera. A rozdráždit ho tak, aby se přestal hlídat. Pak některá navrhnem, že bysme si víc užili, kdybysme se ostříhali. Stačilo by, aby jednou kývl...“

„Proč ti jde o Rogera?“

„Nemáš páru, jak se příšerně hlídá. Tomu kdybys šáhla na hřívu, tak ti to do smrti neodpustí!“

Asthra chvíli přemýšlela. Velmi důkladně. Pak řekla:

„Na druhý straně, kdyby se dal chytit Roger, nastane obrovskej lov po celý zemi. Každej na každýho. Do týdne jsou... jsme všichni dohola.“

„A co? Na všední den mi to nevadí a na svátky mám príma paruku. Několik paruk.“

„A veřejná mravnost?“

„No právě.“

Asthra odvrátila zrak, možná si to představovala. Na chvilku se přestala hlídat a Dany toho okamžitě využila: vrazila do ní dva prsty a začala ji usilovně lechtat. Asthra se začala bránit, ale zakřikla ji: „Nevzpouzej se! Oplať mi to!“

Zachovala se jako princezna, přijala hru. Čím víc se prala, tím víc ji to bavilo. Až když se vyčerpaly, natáhly se na břeh a odpočívaly.

„Tohle děláš všem holkám?“

„Jenom kámoškám.“

Asthra se nenápadně přisunula blíž, aby se navzájem dotýkaly. Nezdálo se, že by byla moc uražená.

„Divila by ses, co si takový holky vymýšlej. Co by chtěly, aby s nima kluci dělali...“

„Že to vykládaj zrovna tobě.“

„A komu? Červenaj se, ofrňujou, dělaj ze sebe slušný holčičky, a pak spustěj takový hrůzy, že to ani není technicky možný.“

Asthra mlčela. Asi to promýšlela ze všech stran.

„Uměla bys telepatii?“

„Co po mně sakra chceš?“

„Chci po tobě přesně to, co chtěla vévodkyně Julie po čarodějce Valérii. Nic víc a nic míň.“

„Obnovení Sesterstva?“

„Byly to naše babičky. Máme jejich krev. A jejich paměť.“

„Chceš být první dvorní dáma?“

„Když ty budeš velekněžka.“

„Julie byla taky dost dobrá čarodějka.“

„Byla tím lepší, čím častěji si vyměňovaly informace. Kdybysme uměly mentální propojení...“

„Neumím.“

„Víš to úplně jistě? Nastal ti čas probuzení. Tam někde uvnitř pod tou parádní hřívou je to všechno uloženo...“

„Probudila jsem se už před pár lety. Ještě mi nebylo třináct...“

„A co takhle... trochu zatlačit? Něčím pohnout...?“

„To myslíš jak?“

„Třeba každý den při východu slunce jednu z nás obětovat?“

„Že seš šílená vím - ale že tolik?“

„Nemyslím zabít. Ale třeba oholit, zmučit a předhodit davu?“

„Myslíš, že by to s něčím pohnulo?“

„Obětovat vlasy, krev a... no jasně, lepší by bylo, kdyby byly panny. Ale jaksi nejsou lidi.“

„Myslíš, že by to ty tvoje holčičky braly?“

„... si je tak pomalu obrábím...“

„Tos vymyslela ty, nebo Clarence Whigg?“

„Clarence nebyl ochoten k ničemu. Jak jsem o něčem takovým začala, už se cukal.“

„Dalo ti hodně práce, než jsi ho sbalila?“

„Poměrně dost. Mezi náma ségrama, moc toho do tý doby neposkákal. Použila jsem fintu fň: že mám všelijaký nebezpečný nápady a pochybuju, jestli jsou košer. Zabral se do vysvětlování a ani si nevšiml, jak se stmívá. Taky jsem ho dobře nakrmila a nalila mu trochu vína...“

„Posilovací čaj by byl lepší.“

„Ty umíš čajíčky? I takový, co po nich vidíš všelijaký věci?“

„Babička se pamatuje. Čarodějka nic moc, ale léčitelka je odjakživa dobrá.“

„Tak vidíš! Hned mě máš co naučit!“

„Jenže ty je použiješ v nějaký brutální koncentraci, aby působily jako rána kladivem. Neumíš se krotit.“

„Ty se krotíš celej život - a co z toho máš?“

„No právě.“

Zvedly hlavy a začaly se přetlačovat očima. Málem mezi nimi začaly přelétat blesky.

„Chceš se prát - případně mazlit?“

„Nic z toho. Zkus prznit ty tvoje kočičky.“

„Rozhodně by byly ochotnější.“

Asthra se odtáhla. Dany přemýšlela, co si doopravdy myslí. Občas reagovala kladně, občas ne.

„Nechci být čarodějka.“

„Kecáš. Povídají se o tobě věci...“

„Kecy v kleci. Co dělám a nedělám, je moje věc...“

„Je to věc celýho Sesterstva!“

„Není žádný Sesterstvo.“

„Už je. Ty, já, naše Jean...“

„Jo ták! Pokecat, pomazlit, vyměňovat si kluky...?“

„Kdyby ti tak člověk viděl do hlavy... Co bys doopravdy chtěla?“

„Aby mi každej dal pokoj. Hlavně ty.“

„Kdybys mě naučila pár věcí, dala bych ti pokoj. Otravovala bych jen v nejnutnějších případech...“

„Třikrát denně.“

„Jak tě mám přesvědčit, že jsem hodná? Stačilo by mi třeba... iluzorní vzhled. Trochu parády, vytvářet šaty, vlasy...“

„Sama od sebe seš dost hezká. A na hadříky máš peníze...“

Dany neodpověděla, jen se otřesně zašklebila.

„Je mi to jasný, ani do tebe nemusím vidět. Velká kingtownská čarodějka! Sbalí kdejakou puberťačku, vykecá jí do hlavy díru, slavnostně ji oholí, předhodí svým kámošům, a za odměnu jí vytvoří tak parádní vzhled, jakýho by nikdy sama nedosáhla...?“

„Celkem přesně. Akorát že ty holčičky škemraj jako malý, abych to s nima udělala.“

„Tak proč ne?“

„Protože kdyby se to nepovedlo, tak by brečely.“

„Co by ti vyčítaly? Šla bys do toho s nima, ne?“

„Jasně. Ale můžeš nastavit vlastní kůži, ne jejich. Kodex cti...“

„Ajta krajta! Seš zdá se lepší, než jsem čekala...“

„Jde o to, co ke komu. Tebe bych nešetřila. Je taky ne, kdybych věděla, že to rozdejchaj. Nebo že je z toho někdo dostane.“

„Třeba já?“

„Byla bych odvázanější, kdybych věděla, že tě mám za zády.“

Asthra k ní vztáhla ruce. Sevřely se v náručí a chvilku tak setrvaly, aniž si něco prováděly.

„Clarence měl takovou knížku,“ řekla potom Dany, „Ručně psanou. Vytváření snů.“

„To je sakra těžká disciplína!“

„Je tam o strachu. Zjistíš, čeho se subjekt nejvíc bojí. Pak mu to pustíš. Prožije ve snu strašný věci, ale přestane se bát.“

„Jenže musíš přesně vědět, o co mu jde. Jestli třeba jenom nemlží. Nechce na tebe dělat dojem...“

„No právě.“

„Vytvářet sny uměly jen výjimečně talentovaný holky. A bylo nutný je hlídat, aby se v nich samy neutopily.“

„Od té doby, co jsem to četla, se mi zdají věci. Někdy jsou technicky možný. Jindy ani náhodou.“

„Co na to říkal Clarence?“

„Když jsem spala s ním, nebylo to tak zlý. Jenže teď spávám moc často sama.“

„Aha.“

„Koho si mám nabrnknout? Jsem vdova po národním hrdinovi, princezna z nejvyššího rodu! Každej kluk, na kterýho kývnu... Jenže sakra, oni ke mně přistupujou jako k nevybuchlý mině! Jako kdybych byla jedovatá nebo nakažená morem!“

„A co bys chtěla? Zvykej si! Takhle se chovali k čarodějkám všeobecně!“

„Ten tvůj Sid se tě taky bojí?“

„Ještě neví, co bych mu mohla udělat. Nebo možná ví, ale nevěří. Je to hodnej, bezproblémovej kluk.“

„Je to prvotřídní pistolník. Důstojník císařský tajný služby...“

„Je to hodnej kluk z ciziny. Ideální nabíječka. Co by za takovýho Valérie dala...“

„Co bych za takovýho dala já! Někoho, před kým se nemusíš pořád hlídat... Maximálně, aby ti ho některá nepřebrala...“

„Nestarám se co dělá, když u toho nejsem. Asi balí jiný holky. Konečně, je to jeho práce. Součást služby...“

„Vytahuje z nich energii a předává tobě?“

„Ten ani neví, co éčko je.“

„Je to Mikův žák.“

„Právě. Poslouchá ho tolik let, že jeho kecy ani nevnímá. Nepřemýšlí nad nima. Vlastně nepřemýšlí vůbec.“

„Jak se vůbec stalo, že ses na něj nalepila?“

„Hezky voní. A chutná.“

„Taky hezky voníš a chutnáš.“

„Jeden pro druhýho jsme byli děsná exotika. Bílej, nezvyklej chodit nahej. Kdyby nás viděl se mazlit, vyděsí se. Když mě našel ve svým stanu, taky nechápal, ale příroda je mocná čarodějka.“

„Velká láska?“

„Pedro mě obvinil, že pominutí smyslů. A... panna už jsem byla moc dlouho. Z našich by se to nikdo neodvážil. Pedro by ho zabil...“

„Snad ne?“

„Možná vyhnal z kmene. Jenže, já bych ho bránila.“

„Jste divokej kmen.“

Asthra neodpověděla. Natáhla se na sluníčko a chvíli mlčela. Potom změnila téma: „To obětování - jak by vypadalo?“

„Brutálně. Slavnostní ostříhání přede všema lidma. Kompletní oholení po celým těle. Potom připoutání na řetěz někde na význačným místě. Čtyřiadvacet hodin. Nikam neutečeš a každej si s tebou může dělat, co chce. Druhej den tě vymění za novější model.“

„Hm.“

„Nelákalo by tě být bezmocnou obětí?“

„Tebe jo?“

„Předvedla bych jim to první. Potom... spravedlivě. Každý ráno jednu vylosovat. Nikdo by nevěděl dne ani hodiny. Aby jim cvičily nervy.“

„Seš milá.“

„Jsme jedné krve, ty i já.“

„Jak by to bylo s jídlem - a tak?“

„Den a noc vydržíš bez jídla. Pití... kdybys byla hodná a hezky poprosila, třeba by ti někdo něco nalil. Jinak je potřeba vykoumat správnou délku řetězu. Dost dlouhej, aby ses mohla trochu pohnout, ale ne dost, aby ses mohla účinně bránit. Když jich bude víc a budou spolupracovat, nic nebude platný, že se umíš rvát. A spolehni se, že si tě vychutnaj! To není jen o sexu, můžou tě taky všelijak mučit a dráždit...“

„Víš jistě, že potom budeš mít ještě nějaký kamarádky?“

„Spolehlivě. Až se dozvědí, že je to o losování a náhodným výběru, samy budou shánět další kámošky.“

„Trochu vzrušení do nudnýho mládí?“

„Když jsme dospívaly, měly jsme takový hry. Zachumlaly jsme se do pelíšku a povídaly si, co bysme jedna druhé udělaly, kdybysme mohly. Občas to došlo tak daleko, že i s ukázkama. Hrozný věci...“

Asthra nereagovala.

„Kdyby ses třeba naučila ten Oheň...“

„Jo takhle!“

„Já vím, ty seš ta hodná holka, co nikdy nikomu neublíží. Kdyby byl Oheň, nikomu by se nic nestalo.“

„Jenom bolest a ponížení.“

„Tobě se nikdy nezdá, že tě někdo mučí? Aby ses probudila celá mokrá potem a byla ráda, že to byl jenom sen?“

Asthra neřekla nic. Jenom vzdychla.

„Řekni pravdu! Co bys mi udělala, kdybys mohla?“

„Poslala bych tě...“

„Abys nemusela odpovědět? Pravdu! Kdybys uměla vytvářet sny, byla bych v nich? A hodně bych si užila?“

Asthra nerada, ale přece jen kývla.

„A dál: co si děláte s tím tvým mezi prvním a druhým číslem? Máte nějaký oblíbený hry?“

Asthra tentokrát nepochopila dost rychle, a Dany si toho všimla.

„Neříkej, že se zmůže jen na jedno číslo! Nebo snad dokonce ty... Patnáctka by měla...“

Asthra uvedla obličej do kamenného klidu. Trochu násilně.

„Chceš říct, že neznáš Víkendy? Když někoho správnýho sbalíš, zašijete se někam mimo dosah, abyste se navzájem užili. Jasně, kdybyste měli chuť vyrazit někam na disko nebo vás někdo pozval na mejdan, proč ne, ale hlavní je bejt sami a vychutnávat jeden druhýho... Nic?“

Asthra neřekla nic. Vypadala číhavě.

„Panenko, ty seš nezkažená! Správná patnáctka musí... Přijeď do Kingtownu, já ti předvedu, jak se má žít.“

„A co když nechci?“

„No vidíš, od toho začnem. Nebude žádný nechci! Já poručím a ty poslechneš. Až to skončí, můžeš mi to oplatit.“

Asthra se zase zatvářila tak kamenně. „Nikdy tvoje pozvání nepřijmu!“

„Správně! Jen se vzpouzej! Nikdy se nenechám zkazit! Vždycky budu hodná holčička! Miluju, když puberťačky slibujou Nikdy a Vždycky!“

„A nejezdi do Ironu. Nudila by ses.“

„Ještě líp. Zasadily jsme si semínko pochyb. Až se budeš nudit, třeba tě napadne: Copak asi touhle dobou dělá Dany? S kým si užívá? Jaký by to bylo, kdybych tam byla s ní?“

„Nikdy se nenudím.“

„A nikdy nebudeš. Správně. Často si ty slova Nikdy a Vždycky opakuj. Napiš si je nad postel, abys je nezapomněla.“

Asthra uvažovala, co by na to měla říct. Zkusila: „Někdo by tě měl jednou pořádně vytrestat.“

Dany povzdychla. „Umíš aspoň vařit?“

„No - docela slušně. Proč?“

„Když mi bylo jako tobě, jednou mi napadlo pozvat tři kluky najednou, abych si trochu užila. Varuju, byla to pěkná ostuda. Nejdřív teda dělali, co jsem chtěla, pěkně se o mě porvali. Nebyli kamarádi, znali se trochu od vidění, ale nic vážnýho. Různýho věku, různý národnosti, každej z jiný smečky. Ideální na rozbití držky. Taky se ti líbí, když klukovi teče z nosu krev? To bylo v pátek večer. Taky jsem jich pár slízla, pěkně se po mně pováleli. Potom si roztopili saunu a při ošetřování se na mě domluvili. Jednoho bych ukecala, ale tři? Zjistili kromě jinýho, že jsou všichni pořádně mlsný a málokdy se k něčemu dostanou, když jim neuvaří maminka. Tak rozhodli, že veškerý mazlení bude jen za odměnu, když jim něco dobrýho uvařím. Zbytek doby seděli na terase, pochlastávali a navzájem se chlubili, co kde zažili. Každej z jiný smečky, to bylo historek! Občas, když se jim chtělo, zkoušeli nějaký bojovnický finty, ale všeobecně byli rádi, že je nikdo nenutí se hejbat. Na sobotní večer mi slíbili extra velký rodeo, ale jen když jim udělám extra dobrou hostinu. No, nějaký zásoby tam byly, tak jsem vzpomínala, co jsem se kdy naučila... Zkusila jsem se vzbouřit, tak mě nejdřív zlechtali k smrti a potom pohrozili, že nic nebude. Tak jsme se celej víkend všelijak dohadovali...

Naštěstí se večer stavila mladší ségra jednoho z nich, jestli jsem ještě živá. Píchla mi s tou večeří a prozradila, že taky nemá nejlepší zkušenosti. Teda, udělali s náma, co se slušelo, ale stejně jsme si nejvíc užily spolu. Kluci se nacpali, chlastu jsem zajistila dost, až skoro moc, trochu nás pomuchlali a spokojeně usnuli. Tak jsme si zalezly pod deku, pošťuchovaly se a plánovaly, co jim uděláme, až se ráno proberou.“

Asthra se během dlouhého vyprávění uklidnila. To byl taky účel. Dokonce položila otázku: „A?“

„Nic moc. Víš, ono ráno vypadají některý nápady jinak než večer, v určitým nadšení... Hlavně, klukům to na rozkaz moc nejde. Hlavně ne, když na ně někdo civí a kritizuje, jak jim to jde. Jak to dělaly ty starý čarodějky, že vyslaly Impuls? Všichni ztratili rozum a vyváděli...“

„Jo tak - kvůli tomu to vykládáš?“

„Ne. Teda taky. Umíš Impuls? Byla bych ti vděčná...“

„Neumím.“

„Hm. Grupáč je bezva, když se neznáte a když je nálada. Jinak striktně dvojka, žádný experimenty. Když okolo sebe delší dobu chodíte nahý, působí to na ně jenom, že si o tebe otírají mastný ruce. Dopoledne jsme trochu relaxovali a pak jsme se nechali zlákat na plážovej apol. Neznáš? Hlavně tam musí být voda a v pauzách se chodíš zchladit. Je to v podstatě rvačka, tak kluci oživli a nakonec to přerostlo v bezva orgie. Takže bych si vlastně neměla na co stěžovat, že?“

„Obdivuju tvoje zážitky. Máš takovejch víc?“

„Nepřeberně. Teda... záleží, jak to bereš. Hezký zážitky mám. Nudný taky. Ale nejhezčí jsou stejně ty představy...“

„Hm. Schválně: co máš v plánu se mnou?“

„Neuvěříš, jak je zábavný kazit mladší kamarádku. Kdo je tvá nejlepší kámoška? Určitě už tě napadlo jí něco udělat...?“

Asthra přikývla. „Občas mě napadá leccos. Ale nechtěla bych se se všema rozhádat.“

„K tomu slouží to povídání pod dekou. Zkus jí někdy v dobrý náladě říct, co bys jí ráda udělala. Budeš se divit, co by chtěla ona udělat s tebou.“

„Ale kdybych to realizovala, bude mě hrozně nenávidět!“

„To se nesmí udělat doopravdy! Většina ani nejde, zabily byste se. Čarodějky uměly ty sny... některý končily smrtí. Úžasná extáze!“

Asthra to chvilku promýšlela. „Seš taky princezna a potomek čarodějky. Ty informace musí být uloženy i pod tvojí hřívou... pod tímhle ježkem!“

„Právě proto chci zkusit... třeba by pomohlo se oholit. Spouštěcí impuls...“

„Hade. Máš smůlu, lákáš mě marně.“

„Zatím tě oťukávám. Doufám, že ti to bude vrtat hlavičkou. Až se jednou odhodláš to zkusit...“

Asthra náhle, z čista jasna vstala. „Až se odhodlám to zkusit, dám ti vědět. Ne, přijdu si to nechat udělat od tebe. Slibuju.“

„A teď najednou hrozně moc pospícháš.“

„Čas běží a řeči tečou. Třeba jsem se urazila.“

„Nebo máš strach, že kdybys zůstala, přijala bys.“

„Nikdy.“

„Ani kdyby to byla sázka?“

„Nikdy se nesázím.“

„Nejvyšší čas začít.“

„Pořád dokola, jako magickej had. Když budeš pokračovat, jednou to možná dopadne. Ale dneska ne.“

„Dobře, jak chceš. Já umím být trpělivá.“

„Tak se měj, sestřenko.“

„Taky.“

Asthra přistoupila ke svému koni a upravovala postroj. Pak se otočila.

„Jak se daří Deborah ve městě?“

„Skvěle. Už jsme se osáhly a prozkoumaly. Naučily všechno, co umí ona a co já. Od ní taky vím, že toho znáš víc, než říkáš.“

Asthra se usmála. „Dobrá hra!“

„Taky se mi líbí.“

Ještě jednou se objaly a vdechovaly vůni své kůže. Pak nasedly a rozjely se na různé strany.

Dany se pro sebe tiše usmívala.

4.dubna: Operace Beraní Hlava

Dne 4.dubna propustili Enkru z vězeňské nemocnice zpět do normální cely. Ale nezavedli ho k Enricovi, nýbrž do kanceláře ředitele Branga. Ten jej očekával se širokým úsměvem.

„Tak co, chlapče, už jsi zdráv?“

„Moje tělo je v dokonalém pořádku. Můžu dostat další porci.“

Enkra se tvářil poněkud jinak než dřív. V jeho tváři se už nezračila nenávist, ale podivný flegmatický klid.

„To snad už ne,“ smál se Brang, „Naopak, odpykal sis, co bylo třeba, tak teď už budeme zase kamarádi, ne?“

„Jak si přejete, pane.“

„Mimochodem, máš tady poštu. Z Arminu. Prosím.“

Brang mu podal papír formátu A 4, na němž bylo pod ozdobnou hlavičkou Černé Lilie napsáno:

Příkaz velitele Černé Lilie sira Rogera Monroese.

Pro závažné delikty kriminálního charakteru, spáchané ve Velké Británii, Evropa, mimo výsostné území působnosti Černé Lilie;

Kteréž byly posouzeny příslušnými soudními orgány této země;

Pro neuposlechnutí rozkazů důstojníků Černé Lilie;

A pro další závažné prohřešky

vylučuje

se dnem platnosti tohoto rozkazu důstojník druhého stupně

Enkra Weston

ze svazku ozbrojených sil Černé Lilie.

Rozsudek je platný a není proti němu odvolání.

Přikazuje se, aby jmenovaný Enkra Weston byl považován za cizince všemi příslušníky a orgány Černé Lilie.

Za výbor Černé Lilie:

vz.Oliver baron Monroes

velitel sekce Velká Británie

V Londýně 1.4.19..

Den platnosti: dnem vydání

Co: ústřední kartotéka Kingtown

velitelství Kingtown, R.Monroes

archiv zde.

Doručit do výchovného ústavu Jejího Veličenstva v Muttoncornu.

Enkra vzal ten list a přečetl si ho. V jeho očích bylo zvláštní napětí, prsty se mu trochu třásly, když pokládal dopis na stůl.

„Je ti to všechno jasné?“ ptal se Brang.

„Ano...“ řekl Enkra klidně, „Dokonale...“

Ale hlas ho zradil - bylo v něm něco jiného než dřív, Enkra byl dokonale otřesen. I Brang to cítil.

„Tvoji přátelé, jak vidno, mají na tebe trochu jiný náhled než ty na ně. Už vidíš, že to v Arminu není tak ideální, jak myslíš?“

„Ano,“ řekl Enkra apaticky.

„A co, budeš tedy spolupracovat s námi? Pokud vím, byla tvá podmínka, aby s tím souhlasilo velitelství Černé Lilie. Tím ovšem tahle podmínka padá...“

„Ano, já vím. Budu s vámi spolupracovat.“

„No tak vidíš! Dostáváš pomalu rozum. Teď se vrať do cely a čekej, co dostaneš za rozkaz. K Enricovi da Campovi můžeš být přátelský, jak chceš. Možná vás angažujeme oba, mám obavy, že to bude zapotřebí...“

„Ano. Můžu si vzít... tohle?“ Enkra ukázal na dopis.

„Ale ovšem! Jen si to vem a můžeš si v tom za dlouhých večerů číst. Všechno, co si budeš přát, ti splníme...“

Enkra sebral dopis a šel do své cely. Nebyl ani spoután a přece se nesnažil utéci, naopak šel se svěšenou hlavou a mlčel.

Enrico ho uvítal s otevřenou náručí. „Jsem rád, že tě zas vidím! Už jsem myslel, že tě umlátili! Ale vypadáš nějak přepadle, ne? Co ti je?“

Enkra počkal, až zmizel dozorce, pak mu podal dopis.

Enrico četl a kroutil hlavou. „Mrchy! Tohle ti udělali?“ V jeho hlase zněla opravdová účast a Enkra věřil, že mluví naprostou pravdu, když ho lituje.

Enkra usedl do kouta na zkřížené nohy. „Poslouchej mě dobře! Můžu k tobě mít důvěru?“

Enrico přikývl: „Čestný slovo! Slibuju, že já tě nezradím!“

„Věřím, i přesto, že jsi zřejmě něco slíbil Brangovi.“

„Jasně. Řekl jsem mu, že budu plnit jeho příkazy, když... bude něco potřebovat. Zatím nic nechtěl. Ani proti tobě už neštve.“

„Proč by taky, že? Já si to s ním vyřídím sám.“

Enrico zaťukal na papír od Černé Lilie. „Myslíš, že tohle... neplatí? Mám dojem, že nemáš jinou možnost než dát se k Brangovi, když tě tamti vyhnali...“

Enkra se spiklenecky zasmál. „Tenhle papír vykazuje několik závažných nedostatků. Jednak se to takovým způsobem nedělá. To zmýlí nezasvěceného, ale nikdy ne Armina. Tohle napsal na úřední papír někdo v Londýně, možná ten Oliver Monroes. V Arminu je jediné pravidlo, platí to, co ti přímo řekne tvůj nadřízený. Všechny písemné dokumenty a zprávy telefonem, telegrafem, vysílačkou, mohou být platné, ale nemusejí. To je základní zásada. Na tohle by musel přijít někdo z lidí, které znám a říct mi do očí všechny tyhle věci. Nehledě k tomu, že by musel trochu líp odůvodnit rozsudek. Tenhle papír nestačí na to, abych ho já uznal právoplatným.“

Enrico krčil nedůvěřivě rameny.

„Jsem zasvěcený rytíř Černé Lilie, chápeš? Aby mne mohli zbavit svěcení, museli by se sejít další rytíři, zlomit svíce a vyřknout nade mnou kletbu, dost drastickou i pro toho, kdo se jen zúčastní. Taková věc se nedělá kvůli hloupostem a rozhodně se to neposílá přes nepřátelského velitele!“

Enrico nevěřícně prohlížel dopis. „Myslíš, že je to padělaný?“

„Ne. Ten dopis je pravý, samozřejmě.“

„Jak je tedy možný, že jeho obsah nic neplatí?“

Enkra se usmál, vzal dopis a ukázal na podpis. „Tady pod strojem napsaným jménem je nečitelný podpis pisatele, asi toho Olivera Monroese - že ano? Nikoliv, milý Enrico. To, co považuješ za nečitelný podpis, je slovo napsané arminským písmem tibrem, i když jen jednobarevně. To slovo je »zpráva«.“

„Zpráva? A kde - a jaká?“

„Napsaná neviditelným inkoustem na rubu dopisu. To je přece jasné. Proto jsem si ho vyžádal.“

„No ne! Je to možný?“

„Ovšem. Věděl jsem to hned, jak jsem dopis uviděl. Není přece rozumný důvod, aby mi Lilie posílala takovýhle přípisy. Ale Brang se to domníval, proto mi ten dopis klidně dal. Lidi mají rádi neštěstí druhých, tak byl rád, že jsem vyvržen od kamarádů...“

„Tak to snad abysme si to přečetli, ne? Jeden z kluků má svíčku a sirky, zahřejeme to...“

Enkra se zasmál. „A nic neuvidíme. Kluci nejsou tak hloupí, možná ani Brang ne. Jsem si jist, že první co udělal, bylo že dopis nahřál nad ohněm. Teprve když zjistil, že na něm není tajné písmo, dovolil mi ho předat.“

„Jak se k němu teda dostaneme?“

„Tím nejprostším způsobem. Než jsem odjel, běžel v televizi špionážní film, ve kterým se taky konala pošta tajným písmem. Existuje inkoust, který vyvolají sloučeniny čpavku, dává tuším zelený písmo...“

„A ty máš čpavek?“

„Každý si ho nosí s sebou, je obsažen v lidské moči. Zrovna tak to udělali v tom filmu. Jednoduchý, ne?“

Enrico vyvaloval oči. „Tak to pokrop! Už konečně...“

Po provedené operaci vystoupila na mokrém papíru drobná zelená písmenka. Bylo to psáno latinkou, ale arminsky. Enkra si k tomu klekl a šeptem četl i pro Enrica:

Pokyny pro operaci Beraní hlava.

Z pověření R.M. velím operaci BH, která zajistí nalezení tvé osoby a zprostředkování přímého spojení. Z dopisu, který poslal tvůj agent do A. jsme zjistili místo tvého uvěznění. Anuluji text na přední straně, je zcela bezpodstatný.

Pokyny: Dnes o půl dvanácté v noci, po střídání hlídek za noční, přijde oknem náš posel. Je třeba označit okno, neznáme, kde jsi vězněn. V případě zdržení dopisu nebo znemožnění přijetí posla opakujeme každou noc až do žádoucího výsledku. Asi nemáš světelný zdroj, dopor. akustickou signal. Kočičí sig. soust. Posel dojedná dodání potř. nástrojů a zbraní pro příp. násilné akce při osvoboz. S týmž se domluvíš na dalš. postupu oper.

Pro osvobození tvé osoby je navržen krycí název Operace Měsíční Paprsek. Oper. sestává ze dvou alternativ. V případě tiché alt. budeš osvobozen buď dohodou nebo individ. akcí několika agentů, v případě alt. násilné bude zahájena soust. vojenských akcí ČL proti věznícímu státu. Pro první sled je počítána síla jedné zák. jednotky, tj. deset tisíc bojovníků.

V příp. osobního ohrožení povoluji využít právo pohrůžky další osobě, veškerých sankcí včetně smrti. V příp. odůvodněného poškození tvých zájmů bude vyhrůžka realizována. Celá akce je sledována osobně Vládcem Arminu.

Za osvobozovací výbor: Oliver Monroes.

„Tak,“ řekl Enkra, „To je skutečný obsah toho dopisu.“

Enrico se třásl jako v horečce, snad rozčílením. „To je všecko pravda? Fakt tě chtějí vosvobodit? Není to... nějakej blaf?“

„Dnes večer se to dozvíme. Přijde posel.“

Enrico vyhlédl z okna. „Jsme ve čtvrtým poschodí. Jak se sem ten chlap dostane?“

„Vyšplhá. Pro něho to nebude nic těžkého, já sám jsem byl včera venku a lezl jsem po zdi bloku C. Jde to dost ztěžka, přiznávám, ale byla tmavá noc a mohl jsem dlouho zůstat viset, aniž mě viděli. Dověděl jsem se zajímavé věci...“

Enrico vrtěl nevěřícně hlavou. „Sem vyšplhá akorát opice!“

„Tak přijde opice. Ale podle dopisu počítám spíš s kočkou.“

„Jakou kočkou? Co tím myslíš?“

„Felix domestica, kočka domácí. Malé zvíře se čtyřmi tlapkami a ocáskem, kulatá hlava, pružné tělo. Viděl jsi už někdy něco takového, ne?“

„A to přijde sem, za námi?“

„Počkej a uvidíš. A teď ať sem ten tvůj borec dá svíčku a zápalky. Spálíme ten dopis, nemusejí ho tady při šťáře najít...“

Čím víc se stmívalo, tím byl Enrico da Campa rozrušenější a napjatější - a Enkra klidnější. Ostatní kluci v cele pozorovali bedlivě oba náčelníky a cítili, že se něco stane. Enrico chodil sem a tam, občas se rozhlížel nebo naslouchal u dveří, tu a tam se vytahoval k poněkud vysokému okénku a vyhlížel. Enkra po hubené večeři usedl na zem ke zdi, opřel se o ni zády a zavřel oči. Nevěděli, zda spí nebo jenom medituje, ale Enrico při chůzi překračoval ochotně jeho nohy, aby ho nevzbudil.

Čas nekonečně plynul. V kancelářích v bloku C zhasli, potom i ve strážnici pro dozorce, bděly už jenom stráže na nádvoří a na věžích okolo. Kluky začal přemáhat spánek, jen Enrico se udržoval při vědomí lehce. V té chvíli se Enkra probudil a zeptal se: „Kolik je hodin?“

„Nevím, asi k jedenácté. Snad by bylo líp, aby ses vzbudil.“

„Ještě je čas. Řekli o půl dvanácté.“ řekl Enkra a zavřel oči.

Ta půlhodina byla nejhorší, jakou Enrico zažil. Nevěděl, zda si z něj Enkra dělá legraci, nebo to myslí vážně a je neuvěřitelně klidný. Najednou se mu zazdálo, že slyší tiché vzdálené mňoukání - v té chvíli se Enkra vymrštil na rovné nohy a zaposlouchal se do tmy.

„Co... co se stalo?“ ptal se Enrico.

„Svíčku!“ Enkra přistoupil k okénku, vytáhl se jednou rukou nahoru, druhou si přikryl ústa a zamňoukal. V odpověď se ozvalo mňouknutí někde z vrcholu zdi. Enkra vzal svíčku, Enrico ji zapálil a Enkra, kryje světlo rukou, ji strčil do okna, pak třikrát na vteřinku odklopil ruku a rychle svíčku zas sfoukl.

„To mu nebude stačit,“ řekl Enrico, „Nech ji svítit...“

„Viděli by to strážní. On už to ví.“

„Je to fakt kočka? Vopravdická kočka?“

„Spíš kocour, podle hlasu. Neznám ho.“

„A to vyleze po zdi?“

„Asi. Je to stará budova s různými štukatérskými ozdobami. Dá se po tom lézt, zkoušel jsem to včera.“

Čekali. Enkra při tom visel stále buď jednou nebo druhou rukou na okenních mřížích. Enrico ho obdivoval, nevěřil, že by on sám dokázal namáhat takhle ruce po takovou dobu.

Konečně zaslechl Enkra škrábání drápků po maltě. Zakňučel a u okna se objevila kočka tmavé barvy. Enkra se pustil a přes mříže se protlačil tmavý kocour.

„Sláva,“ řekl Enkra arminsky, „Jsi na správném místě.“

„Uf!“ řekl kocour, „Sláva bohům... Už mám celý drápy ubroušený! Je to proklatě vysokej barák, Enkro...“

Enrico sledoval jejich rozmluvu se zřejmou nedůvěrou. Nevěřil vůbec, že by se lidé mohli s kočkami tak snadno domlouvat.

„To je můj kamarád Enrico da Campa. Můžeme mu jakž takž věřit. Taky se chce dostat ven.“

„V pořádku. U Olivera Monroese je taky jeden da Campa, ale Romeo. Já jsem Murri, kníže Herzenberg.“

„Těší mě.“ řekl Enkra a sdělil Enricovi, co Murri prozradil.

„Romeo?“ vyjekl Enrico, „Bratránek Romeo? Tak ho nedostali?“

„Scigallové nás chtěli otrávit,“ řekl Murri anglicky a Enrico sebou poděšeně trhl, „Nepodařilo se mu to, přežili jsme...“

„Ty jsi schválně přijel z Arminu?“ hladil ho Enkra po hřbetě.

„To až potom. Teď je potřeba dohodnout se na tvým... na vašem osvobození. Enrica bereme s sebou.“

„Jenže já nemůžu,“ řekl Enkra náhle, „Musím tady ještě nějakej čas zůstat, Murri.“

„Proč?“

Enkra přešel pro jistotu opět na arminštinu. „Víš, Murri, jsem důstojník Černé Lilie. Mohu být kdykoliv převelen k policii a mám povinnost pátrat po zločinech a trestat je. Přišel jsem na stopu zločinu.“

„Myslíš to, že tě zavřeli?“

„Ne. Když jsem byl ve špitále, nebyly tam zamřížovaný okna. Cvičil jsem, abych neztratil kondici. Byl bych mohl už klidně zdrhnout, ale... Plížil jsem se po chodbách, lezl po zdech a zajímal se, co se to děje v bloku C. Na něco jsem přišel, aspoň myslím. Ředitel Brang je křivej jako turecká šavle a duši má černou, že bys ji nevyčistil ani šmirglem. Tropí tady nějaký svinstvo se svejma chovancema. Přesvědčoval mě už párkrát, abych pro něj dělal, jmenovitě bojoval za jeho firmu. Asi ví, jaký jsme borci. Neodejdu odtud, dokud to nevypátrám.“

Murri potřásl hlavou. „Souhlasím s tvým názorem. Co uděláš?“

„Zítra sem nechoď. Přijdeš pozítří a přineseš mi pilník a nějakej vercajk na vylomení týhle mříže. A silonový lano, po kterým bych se mohl spouštět po zdech. Domluvíš se s klukama, co všechno lidi potřebujou. Nejlepší by byla nindža výstroj, ale tu asi tady nikdo nemá...“

„Oliver a Romeo jo. Můžu ti donýst třeba i meč...“

„Neblbni, ještě bych se s ním propích! Mně stačej ruce... Tak dobře, co uvidíš, to přines...“

„Dobře. Budu informovat Olivera...“

Téže noci odeslal Oliver Monroes Rogerovi telegram:

„Operace Beraní hlava skončena. Agent objevil nezákonnou činnost vedení věznice. Žádám o vystavení krycího názvu pro pátrání po této činnosti. Po dobu pátrání zastavujeme akci Měsíční paprsek na žádost agenta.“

Akci byl přidělen (možná předvídavě) krycí název Bílá růže. Současně uvědomil Roger o akci arminskou policii a ta všechny rozličné tajné služby státu.

4.dubna: Dívka, která ví

„Co ti chtěla?“ zeptala se hraběnka. Seděli u oběda a jedli, přičemž kosti předkládali na talíř markýzi Gunnarrovi. Mlsný jaguár byl nejlepším možným strávníkem, ochotně snědl slupky z rajských jablíček a broskví, tvaroh, sýry, slupky z brambor a dokonce i chleba, nad kterým tygři ohrnují nos.

„Vcelku nic. Chtěla, abych jí pomohl na trůn. Vyrazil jsem ji, samozřejmě.“

„Poslal ji Roger?“

„Částečně Roger, částečně přihřívala svou vlastní polívčičku. Roger chtěl, abych jel do Anglie vyřídit tu věc s Enkrou.“

„Pojedeš?“

„Ani mě nenapadne. A půvaby slečny Dany mne nepřesvědčí.“

„Správně, nejezdi. Má dost lidí, aby to vyřídil sám.“

„Roger hraje tak, aby měl slávu, ale nenesl odpovědnost. Hodilo by se mu asi svést to na tajnou službu a na mne.“

Hraběnka mlčela. Pak zvedla hlavu a podívala se na Mika. „Líbí se ti - ta Dany?“

„Je hezká. Ale... nevím...“

„Má zlé oči. Je pyšná a panovačná.“

„To je její hlavní přednost. Alespoň ona si to myslí.“

„A je zvědavá. Hrabala se ti ve fotografiích.“

„Vím, dal jsem jí je, aby se zabavila, než napíšu dopisy.“

„Ne v pohlednicích. Ve fotografiích lidí.“

„Hleďme! No co, když se v nich může hrabat Asthra, může se Dany taky podívat, s kým se kamarádím. Moje archívy mají tu výhodu, že je může prohlížet kdokoliv, aniž by něco pochopil.“

Dveře se otevřely a vstoupil obrovitý černoch Mahdí. „Návštěva, sa'í. Princezna Asthra.“

„Tady se dneska dveře netrhnou! Přines další příbor a dej připravit oběd. Bude hladová jako vlk...“

Když černoch odešel, vyšel Mike s hraběnkou na verandu, aby Asthru přivítal. Viděl, jak projela branou, seskočila s koně a rozběhla se mezi rozkvetlými záhony k němu. Její průvodce Féri zatím diskutoval s černochy o opatření jejich koní.

Asthra zářila nadšením, když vyskákala po schodech na terasu a nadšeně padla Mikovi kolem krku.

„Proboha, jenom mě neporaz!“ řekl, „Co se děje, že tak záříš? A od čeho máš tu krev na zádech, proboha?“

„Vyhrála jsem hezkej souboj!“ rozesmála se, potom objala hraběnku a pozdravila ji. Ale hned se vrátila zas k Mikovi.

„Jenom se nezblázni, prosím tě! Co jsi vyhrála?“

„Zmlátila jsem tu nafoukanou káču, až prosila!“

„Kterou nafoukanou káču?“

„Dany Monroesovou! Takhle se válela v blátě a škemrala, abych ji nechala! A před tím měla tisíc řečí, ale já umím ovládat svůj karabáč, však víš, že se někoho nebojím...“

„Ty ses servala s Dany Monroesovou? A proč?“

„Proč?“ Asthra ztratila na chvíli suverenitu, „Proč nevím. Tak, potkaly jsme se tadyhle kousek v lese a na uvítanou se párkrát práskly karabáčem. Potom jsme zkusily tygří box a všelijaký další hry. Ale vyhrávala jsem já!“

„To tě šlechtí. Ale záda máš zakrvácená, kdy ty už holka, dostaneš rozum? Jsi přece dívka, ne bojovník...“

„Třeba jsem chtěla být bita. A hlavně porazit sestřenku baronesu. Co ti chtěla, jela snad od tebe? Že by milostné nástrahy? Půjdu jí za družičku na svatbu? Nevěřím, že ses zakoukal do takové pyšné husy...“

„Bez obav, Asthro! A pojď dovnitř, máš jistě hlad... a snad by ses vykoupala, ne? Alespoň umýt tu krev...“

„Máš tu nějaké tygry? Jistě, tak ať mě oblížou a bude to zas v cajku. Ale něco bych snědla, to jo...“

„Půl kuřete na grilu nebo celé?“

„Naposledy jsem jedla včera večer, ráno jen trochu ovoce. Jela jsem celou cestu na koni, ne jako ta... vláčkem! Ale kuřata bys snad mohl nechat naživu. Nemáš něco, v čem není maso?“

„Samozřejmě mám...“ Mike po ní koukl trochu překvapeně.

Asthře přinesli na stříbrném talíři zeleninové sabdží s malými brambůrkami, chlebové placky a spoustu ovoce. Nevšímala si příborů a jedla rukama, trhala placky zuby a hovořila při tom s plnou pusou, vesměs vlastní chválu a urážky a pomluvy Dany Monroesové. Ještě stále zářila štěstím nad svým vítězstvím a znovu a znovu líčila průběh boje.

„Tak povídej, cos mi přišla říct.“ řekl Mike, když zhltla celý obsah talíře a dojídala se broskvemi a banány.

„Poslal mě Santanueva. A vůbec - Féri!“

Féri ještě jedl (kuře), ale když mu Asthra poručila, aby přinesl její sedlovou brašnu, vstal od jídla a došel pro ni. Asthra vytáhla černobílou fotografii a položila ji na stůl před Mika. Ten ji vzal a pozorně prohlédl.

Chlapec a dívka stáli opřeni o podstavec lva u sochy admirála Nelsona na Trafalgar Square v Londýně, který Mike poznal nejdřív. Ona byla v nějakých konfekčních šatech bělochů, on měl odřené džínsy a bundu neurčité barvy. Oba měli krátké tmavé vlasy a on byl mnohem snědší než ona, do objektivu se díval nedůvěřivě a snažil se usmívat, takže se mu ve tvářích dělaly důlky. A podle nich ho Mike poznal.

„Hrome, Paul Fox! Kde jsi k tomu přišla?“

„To mi poslal, abychom se poučili, jak se Londýně má. To je on a jeho dívka, Zlatka jí říká.“

„No, ten vyhlíží! Co že se dal takhle ostříhat?“

„Až se s ním setkám, dám ho zbičovat. Už jsem se k tomu pevně rozhodla. A ji taky, aby si užila!“

„Ale no ne! Copak Paulovi to neuškodí, ale za co může ona?“

„Ona ho ostříhala - takhle! To stačí, ne?“

„Vidíš, aspoň nepoklesl tak hluboko, aby nakupoval u odborníků. Je to sice strašné, ale musíme k ní být shovívaví, její účes svědčí o tom, že nic lepšího nedovede.“

„Co tím myslíš... ach!“ oči se jí rozšířily zděšením, „Myslíš, že by se dal ostříhat od holiče? Takovou hanbu by přece na sebe nepřivolal, není blázen! Když od kamaráda nebo od dívky, dejme tomu, to by se dalo pochopit, ale to... ne, natolik si náš Paul ještě zachoval smysl pro slušnost...“

„A ty ho za to dáš zbičovat.“

„Protože si to neměl dovolit! Byl to můj agent!“

„Po stránce citových vztahů sis na něj přece nárok nedělala! Divím se, že si to tak bereš, líbil se ti jako kluk?“

Asthra se zatvářila pohoršeně. „Samozřejmě, že ne! Ale byl to můj agent a vyslala jsem ho tam! Je to taky moje ostuda...“

„Samozřejmě, že ano. Je to mimořádně hezkej kluk a ty seš jako vlčák, co hlídá zahradu. Sám to nežere, ale druhý nenechá...“

„Co si to o mně myslíš? Kdybych chtěla, sbalím ho kdy budu chtít! A ta jeho holka...“

„Vážně si nechceš dát studenou sprchu? Ta Dany tě pěkně rozhicovala. Co jste spolu všecko dělaly - po té rvačce?“

Asthra zmlkla. Koukala zachmuřeně zpod ofiny a uvažovala, kolik mu říct.

Mike se rozesmál. „Tak si to tak neber! Já Paula znám, nemyslel to tak zle. Třeba se jenom zamiloval...“

„Zřejmě. Mluví o své dívce tak hezky, že tomu věřím. Ale i když se zamiluje, nemusí se ještě dělat směšný!“

„Po pravdě řečeno, závidím mu. Když je někdo tak zamilovaný, že ztratí zdravý rozum a stává se směšným širokému okolí, je jistě vnitřně šťastný. Přeju mu to a chci, abys mu to přála i ty.“

Asthra se krátce zamyslela, pak se rozesmála. „Dobře, přeju mu to! Ale teď je tady jiná věc, kdo půjde nahradit Paula? Pedro tě prosí, abys odjel do Anglie a vyřídil tam tu věc s Enkrou. Je to už na dlouhý lokte a není vyloučeno, že to přejde do války...“

Mike potřásl hlavou. „Ne, Asthro. Nepojedu nikam. Nejsem jediný agent v zemi a nemám zapotřebí být u každé štrapáce, která se kde ve světě stane. Myslím, že jsem udělal už dost pro vítězství a mám snad právo taky na chvíli klidu. Ať to zařídí Santanueva.“

Asthra si podepřela bradu rukama. „Černá moc vyslala svého agenta do Anglie. Nějaká intrika Harky Alligera, myslím.“

Mike potřásl hlavou. „Kdo to je?“ ptal se s nepatrným zájmem.

„Jmenuje se Luciper Wang.“

„Aj!“ řekl a zasmušil se.

„Zvláštní jméno, že? Nikdo ho nezná, vím jenom, že je černoch z Onga-Orangu. Vím to proto, že mě Tiippi varoval, ten borec je prý šílenec a považuje bělochy za nepřátele...“

„Tiippi je kdo?“

„Australan, kterýho jsme nedávno přibrali. Je černý a oni mu věří, proto mi říkal, co dělá Black Power.“

„Proč byl poštván na Enkrovu záležitost?“

„Enkra je ze čtvrtiny indiánského původu. Luciper Wang snad také. Toho využil Harky Alliger, který by rád získal zásluhy pro případ povýšení v Černé Lilii. Možná i ve státě.“

„Hm. Další intrika.“

Asthra se rozhlédla kolem sebe, i když to nebylo zapotřebí. „Všecky intriky míří na jedno místo, k trůnu. I černoši myslí na svůj plán: černošského Vládce. Harky je chce uklidnit tím, že pro sebe získá prostor v Lilii. Kněží Woodoo jsou prý velmi rozzlobeni na vládu, aniž kdo ví proč. Každý, kdo má nejmenší šanci, se chce stát novým Vládcem, až sir Lera padne...“

„Proč by měl padnout?“

„Je starý. A je toho na něj moc. Alwinova aféra i tvé ohrožení jeho trůnu, když tě tygři dejme tomu zvolili, teď ještě ta historka s Enkrou, kterou ho ohrožuje Monroes. Lid už svého Vládce nemiluje tak, jak ho miloval kdysi. Všechno se mění - a musíš uznat, že Vládcova role v minulém roce nebyla slavná.“

„A co Santanueva? Taky chce korunu?“

„Pedro zůstane knížetem. Nechce být vládcem, ale taky nechce, aby byla omezena jeho vlastní moc. Chce mít pána, ale sám je pánem taky, dost velkým...“

„Kdo je jeho kandidát?“

„Čeká na tvoje rozhodnutí. Bude podporovat toho, koho doporučíš ty. Nebo se případně zdrží hlasování a nechá tomu volný průběh. Pedro není politik, je to špinavá věc...“

„Myslíš tedy, že sir Lera je bezprostředně ohrožen?“

„Národ ho už nebude bránit. Ublížila mu nečinnost v Alwinově případě a ubližuje mu nečinnost v případě Enkry. Každou jeho slabinu využívá Roger. A lid opravdu nemá důvěru ke starému muži. Lidé si šeptají, že už nedokáže udělat žádné rozhodnutí...“

Mike potřásl hlavou. „Zdá se, že se budu muset opět osobně angažovat. Sir Lera je přece jediný, kdo může vést tuhle zemi, copak to Roger nechápe? Ale možná to chápe až moc dobře. Musíme znemožnit všechny intriky kolem něho...“

„A kvůli tomu musíš vyřešit případ Weston.“

„Ne!“ Mike skoro vykřikl, „Nechci nikam jít, Asthro. Chci už mít klid, pro všechny svaté! Od včerejška, jak přijela Dany, neslyším nic než přesvědčování, abych šel do Anglie vyřídit Enkrův případ. Jako kdybych byl jediný na světě!“

Vstal, přistoupil ke stěně a hleděl z okna ven, ale nikoliv na park před farmou, ale dozadu do sadu a k horám. Asthra spatřila, jak se mu čelo stáhlo do ostrých vrásek.

„A budu to, jak vidět, slyšet ještě mockrát. Podívej!“

Po stezce z hor se blížil průvod množství pruhovaných tygrů. Asthra si všimla jejich zlatých náhrdelníků a ozdob na šíjích a pochopila, že se blíží nějaká ctihodná delegace.

„Ten první je Kwarr, Chief Tiger. Typard vedle něho je Zabrí. Musíme se připravit na vzácné a neobyčejně milé hosty. To jsou Enkrovi největší přátelé a vsadím se s tebou, co chtějí...“

„Ráda bych něco vyhrála, ale v tomhle případě se nesázím...“

Černoši už také zaregistrovali návštěvu a rozběhli se do sadu, otevřít zadní vrata. Také markýz Gunnarr, zvědavý jako obyčejně, jim běžel vstříc a velmi přátelsky se s nimi vítal. Tygrů bylo dvaadvacet, dva náčelníci a dvacet ozbrojenců. Ten válečnický počet byl zřejmě ještě vzpomínkou na nedávné události.

U domu tygři seskákali s koní, černoši se jich ujali a odvedli je do ohrady. Ozbrojenci se rozložili po trávníku pod stromy, kde byl stín, Gunnarr s Kwarrem a Zabrím šli po schodech nahoru.

Mike je přijal vsedě se zkříženýma nohama na koberci. Nebylo slušné sedět při jejich přijetí na nějaké sedačce, neboť by se ocitl mnohem výš než oni. Asthra usedla po jeho boku a hodlala alespoň uvítací ceremoniál hrát úlohu hostitelky.

První vstoupil Gunnarr, uctivě ustoupil stranou a dovolil náčelníkům vejít. Mike si povšiml, že Zabrí jde o půl kroku za Vládcem, ne tedy stejným krokem, ale také ne o celý krok pozadu, jak by se slušelo. Buď to nevěděl, nebo se cítil být natolik nejbližším přítelem Vládce, že se to přehlíželo.

„Vítám vás ve svém domě,“ řekl Mike, „Prosím, abyste přijali moje pohostinství...“

„Děkujeme ti,“ řekl Chief Tiger Kwarr, „A slibujeme ti, že budeme tvého pohostinství zneužívat co nejméně.“

Přistoupil, aby se dal obejmout, po něm i Zabrí. Asthra také tygry objala a pohladila po hebkých kožešinách a oni se k ní chovali velmi uctivě. Oba ji znali ze schůzek v Kingtownu.

Usedli naproti sobě a markýz Gunnarr také přisedl do kruhu, aby případně pronesl nějaký závažný přínos od knížete Quiroqy, bylo-li by toho třeba.

„Přišli jsme požádat tě o pomoc.“ řekl Chief Tiger.

„Mé dveře jsou vám vždy otevřeny.“ řekl Mike, ale v jeho hlase neznělo žádné nadšení nad budoucím úkolem.

„Jistě znáš mého bratra Enkru Westona. Je to již mnoho měsíců, co byl protiprávně odvezen do Studené země. A víš jistě, že byl v poslední době zločinnou rukou uvržen do vězení. Vy lidé jste už na jeho trpký osud dávno zapomněli, ale my Pruhovaní, Vládcové Nebe i Země, nezapomínáme nikdy.“

„Mýlíš se, Kwarre. I lidé myslí na Enkru.“

„Mluvíte o pomoci. Všichni mluví o pomoci, ale nikdo nepřiloží ruku k dílu. Všichni máte plná ústa soucitu s mým bratrem, ale když je třeba provést čin, zalézáte do děr a svalujete tu povinnost jeden na druhého. Enkra Weston je z vašeho plemene, je člověk. Ale vy jste na něj zapomněli a nechali ho na pospas zločincům z Onoho světa.“

Mike sklonil hlavu. „To jsou slova Vládce tygrů. Máš právo obviňovat, koho chceš. Domníváš-li se, že jsem vinen, suď mne podle práva.“

Tygr Kwarr se zarazil a pohlédl stranou na Zabrího. Ale i krvelačný typard už viděl, že tentokrát trochu přestřelili.

„Vyjímám tě z počtu těch, kdo se provinili. Vím, že ty nejsi člověk, že nejsi jako druzí. Jsi jeden z nás, jenom nevůlí nebes jsi se narodil v lidském těle, ne jako tygr. Jsi bez viny...“

„Děkuji.“ řekl Mike.

„Právě z toho důvodu přicházíme,“ řekl typard Zabrí, když se jeho přítel neměl delší dobu ke slovu, „Přišli jsme tě požádat, aby ses sám ujal věci našeho bratra Enkry a vysvobodil ho z potupného vězení!“

Mike potřásl hlavou a přetřel si čelo. „Obával jsem se takové prosby. Ale ještě než odpovím, připomněl bych, že o vysvobození Enkry se stará Roger Monroes.“

„Nevěříme Rogerovi z Monroesu!“ vykřikl typard, „Právě on je ten, který má nejvíc řečí o pomoci, ale žádné činy! Posílá do Studené země zvědy, střelce, jednotlivé válečníky, ale sám sedí ve svém pohodlném zámku a nehýbá prstem! Jenom štve jedny proti druhým a intrikuje se vším, co spatří! On si nepřeje vysvobodit Enkru, jen využívá jeho případu jako zbraně proti svým nepřátelům! My to vidíme, Miku, nejsme hloupí. Je zapotřebí jiného a lepšího velitele!“

Mike potřásal hlavou stále povážlivěji. „Není správné nevěřit Rogerovi. Je opatrný, to je pravda, ale jistě ne zbytečně. On zná lépe, co je třeba činit. Nelze se pustit s lidmi do války a není třeba to činit, když se lze dohodnout. Je možné vyjednávat.“

„My nechceme vyjednávat! My chceme Enkru!“ vykřikl Zabrí.

Kwarr ho uklidnil tichounkým zavrčením. „Samozřejmě uznáváme, že je třeba v případě možných výhod využít možnosti vyjednávání. Ale zdá se nám, že Roger má v úmyslu vyjednávat dlouhá léta. Představovali jsme si vyjednávání poněkud jinak, rozhodně rychleji a úspěšněji. Domníváme se, že bys dokázal vyjednat propuštění Enkry mnohem rychleji.“

Mike chvíli mlčel. „Nevím, co bych dokázal a co ne. Musím vám říct, že nechci jet do Anglie - do Studené země, jak říkáte.“

„My tě prosíme!“ řekl Kwarr důstojně.

„Já vím. Ale pokuste se pochopit také vy mne. Před nedávnem jsem skončil válku, velmi náročnou a vyčerpávající válku s nepřítelem, kterého rozhodně nebylo možno zvát lehkým. Pomohli jste mi, zvítězili jste nad ním a víte to. Byl jsem v tom boji raněn - sotva jsem se trochu vylízal z ran, už opět přicházíte a chcete mne hnát do dalších bojů. Uvažte, bratři - nemám snad právo být unavený, chtít si odpočinout?“

„Po vítězství přijde čas k odpočinku!“ řekl Zabrí.

„Já už ale nechci bojovat. Viděl jsem mnoho mrtvých za poslední dobu a tuším, že by přibyli další, kdybych opustil tohle klidné údolí. Netrapte mne, prosím vás. Jsem už dost starý na to, abych se neplašil při zvuku válečné trubky a dost unavený, abych se nechtěl nechat vyhnat na stopu, po níž běží už tolik lovců. Nehněvejte se, bratři, ale já nemohu jít...“

Kwarr si olízl rty. „Bratře, chápeš přece, proč přicházíme k tobě! Mám několik set tisíc bojovníků, mám zlato pokladnic a svatyní Aurrgharru, mám strašné a ničivé zbraně, mám moc, jakou nemá žádný z vládců lidí. Ale přesto tě musím prosit, neboť všechna má moc mi není nic platná. Kdyby mohl některý z mých tygrů jít tam a učinit, co je třeba, poslal bych ho. Ale nemůže, jeho slovo tam nic neplatí a jeho tlapa může zabíjet, ale ne přesvědčovat. Čekáme příliš dlouho na to, až lidé učiní, co je jejich povinností. Ale bojovníci z paláců Kingtownu neplní své povinnosti a nechtějí zvednout ruku. Nechceme už dále čekat, musíme něco učinit, abychom neztratili svoji čest před světem. Ale nemáme nikoho, kdo by to učinil. Nevěříme už nikomu, jenom tobě. Nezklam naši důvěru, jako ji zklamali všichni ostatní.“

Mike tentokrát dlouhou chvíli mlčel, než řekl: „Obrátili jste se už na Vládce, na sira Leru?“

„Nevěříme už ani siru Lerovi,“ řekl Zabrí, „Nedokázal sám zničit Alwina, není schopen vládnout Pruhovaným!“

„Vyrostl a byl vychován ve vašem Aurrgharru!“

„Nežije už žádný z bojovníků, kteří se na to pamatují. I z jejich synů a vnuků jsou jen kožešiny ve svatyních našeho města. Nepamatujeme si to.“

„A přece je Vládce vaším otcem a myslí na vaše blaho.“

„Ale už dlouho nedokázal svou otcovskou lásku činem. Já sám ho uznávám, i jiní - ale skupina odbojníků ve zdech Aurrgharru nemůže zapomenout, že jsme několik dní měli jiného Vládce!“

„Na to jsem já už zapomněl. Ať zapomene i Awram, který je jistě hlavou těch odbojníků.“

„Nemýlíš se. Jak byl Awram tvým nepřítelem, teď tě chválí a vynáší. On nám poradil, abychom k tobě šli.“

„Vraťte se a řekněte mu, že nepůjdu. Jsem starý a unavený, to mu řekněte. My lidé žijeme déle, ale máme vymezen jen určitý čas. Mně se blíží chvíle, abych přestal být bojovníkem...“

Tygři chvíli hleděli jeden na druhého.

„Když dovolíš,“ řekl pak Kwarr, „Zneužijeme tvého pohostinství až do rána. Ráno nám odpovíš na naši prosbu. Noc je dlouhá a snad za tu dobu nahlédneš, co je třeba...“

„Bude mi ctí, budete-li pod mou střechou...“

Pak tygři vstali a odešli a Gunnarr s nimi. Mike vstal rovněž, přistoupil ke vchodu na balkon a opřel se vyčerpaně o dveře. Asthra ho bystře pozorovala.

„Neříkal jsem ti to snad, Asthro? Neřekl jsem, že i oni to budou chtít? Cožpak jsem jediný na světě?“

„Možná ano. Možná je to úkol, který máš splnit.“

„Dobře. Ale proč já? Necítím se k tomu oprávněný ani schopný!“

„Chceš, aby to radši vyřídil Luciper Wang?“

Mike se zamračil. „Znám Lucipera Wanga. Znal jsem i jeho otce Šahina, Vládcova ochránce. Nemyslím, že Šahinovou smrtí přišel svět o velkého dobrodince živých bytostí...“

„O Šahinovi se dodnes vypráví. O jeho statečnosti a bojovém umění povídají všichni samurajové v zemi...“

„Nepochybuji o tom, že o Luciperovi povídají taky.“

„Odkud ho znáš? Říká se, že jsi byl jeho duchovním učitelem.“

„Ještě to by mi tak scházelo!“

„Ale znáš ho.“

„Znám. Poslali ho ke mně, abych mu vysvětlil některé věci z filosofie, které mu nemohli vysvětlit bojovníci. Je velice inteligentní, ale byl v tu dobu poněkud neklidný. Nevydržel mne dlouho poslouchat, brzy utekl...“

„Takže jsi byl přece jen jeho guruem.“

„Snad jedním z těch, kteří mu dali částečné poučení.“

„Zasvěcení mu dal kdo?“

„Nevím. Potom jsem ho jednou doprovázel do Lahore v Pákistánu. Tam žil v tu dobu maháguru sekty thungů, škrtičů hedvábným šátkem. Luciper si přál zvládnout jejich umění. Snad ten mu dal nějaké zasvěcení. Nebo někdo jiný, to já nevím.“

„Ty znáš i takové lidi?“

„Thungové jako celek jsou banda ničemů. Ale jejich bráhmani jsou do jisté míry komunikativní a je možno s nimi vyjednávat.“

„Říká se, že používají nějaké... jiné mantry.“

„Asi ano. Ale já je neznám.“

„Skutečně je na světě něco, co neznáš? A ani nechceš znát?“

„Některá tajemství je lepší nevědět.“

„Povídej mi o tom jejich guruovi.“

„Nic o něm nevím, viděli jsme se jednou a ještě v noci. Neznám jeho jméno ani podobu, zúčastnil jsem se sice jejich pobožnosti, ale neovládám ani mantry, které zpívali. Zkrátka nevím nic.“

„Jsi jeden z mála lidí, kteří se s nimi setkali a přežili to.“

„Ano, jistě. Je ale otázka, jak dlouho bych přežil, kdybych se svými zážitky chlubil na veřejnosti.“

Asthra se rozesmála. „Dobrá, nebudu vyzvídat. Takže, Luciper dostal zasvěcení. Co bylo dál?“

„Odešel na nějaký čas do ústraní a meditoval. Slyšel jsem, že se stal Drakem, zasvěceným bojovníkem. Není jako obyčejní lidé, není schopen spáchat zlo. Koná jenom oddanou službu.“

„Tím, že zabíjí lidi?“

„Každého, kdo se proviní proti božímu zákonu, musí zabít. Je to povinnost vyplývající z jeho služby.“

„Takže zabíjí lidi, kde na ně narazí.“

„Ano. Ale není to vražda, nýbrž oběť. Pokaždé, když někoho zabije, říká tajnou mantru, kterou mu dal jeho guru.“

„Velmi ušlechtilý člověk.“

„Jeden z nejušlechtilejších. Bez legrace. Ani ty, ani já se ho nemusíme bát. Zato nepřátelé by měli už teď zneklidnět.“

„Dodržuje zásadu, že nezabíjí ženy, děti a osoby s duchovním poznáním, jak předpisují Védy?“

„Samozřejmě, je přece samuraj. Taky nezabije toho, kdo ztratí zbraň nebo spadne z válečného vozu.“

„Vypadá to, že na bojišti nastane pěkně veselo, až se objeví. Myslíš, že to kromě nás ví ještě někdo?“

„Nemyslím, že bychom to měli někomu vykládat. Je to jejich problém, zda na sebe přivolají jeho hněv.“

Asthra se mírně usmívala. Téměř laskavě. „Je mi těch lidí líto. Ale je to jejich karma, aby zahynuli jeho zbraní.“

Mike neřekl nic, jen se smutně usmál.

Asthra chvíli uvažovala. „Četla jsem tu knihu, kterou jsi mi přinesl ze své cesty po Indii. Šrímad Bhágavatam.“

„Jsem rád, že sis ji přečetla.“

„Ještě ne celou. Není to tak jednoduché, je to hodně dílů. Mám z toho v hlavě trochu zmatek. Je těžké všechno pochopit...“

„Mám ty samé pocity jako ty.“

„Nevím, jestli... víš, když jsem to četla, byla jsem hrozně překvapená... ani nevím, jestli ti to mám říkat.“ Koukla po něm, ale protože neodpovídal, pokračovala: „Když jsem četla některé stránky, měla jsem dojem, že jsem to už někdy viděla.“

„Ano. To se někdy stává.“

„Víš, nejdřív jsem myslela, žes mi to vykládal ty, když jsem byla malá, protože v hodně věcech jsem si nebyla jistá, kde jsem to četla a kdy, měla jsem dojem, že si to pamatuju z velice útlého dětství. Jenže ani v dětství jsem to nemohla vidět... je možné, abych to viděla ještě před dětstvím?“

„Ano. V některém z minulých životů.“

„Ty vážně myslíš, že jsem byla někdy na takové úrovni, že jsem studovala Bhágavatam?“

„Možná jsi byla někým, u koho to patřilo k povinnostem. Vysoce vyspělým bráhmanem, člověkem se znalostí filozofie.“

„A potom jsem poklesla?“

„To není tak docela jisté. Možná jsi dosáhla tohoto zrození, abys v něm uskutečnila nějakou důležitou práci. Možná sis dokonce toto zrození sama vybrala. Lidé, kteří dosáhnou určité úrovně, si mohou vybrat, kde a v jakém těle se zrodí.“

„Proč bych si vybírala tohle?“

„Proč ne? Je to pěkné tělo a dobře ti funguje. Možná nejvhodnější k tomu, co máš vykonat.“

„Co to je?“

„Nevíš-li to ty, nemohu vědět ani já. Ale je jisté, že se to dozvíš dřív, než skončí tvoje dospívání.“

Na Asthru toho bylo trochu moc najednou. Odvrátila hlavu a tiše přemýšlela, vyhlížeje z terasy do nádvoří.

„Víš, jak jsem k té knize pro tebe přišel?“ zeptal se Mike, „Víš vůbec, proč mne poslali do Indie? Měl jsem tam nějaký úkol pro tajnou službu, a z toho důvodu bylo nutné, abych na nějakou dobu nosil oděv bráhmana. Opatřil jsem si ho poměrně snadno už tady, taky tu šňůru a růženec a základní informace. Je tam hodně všelijakých sekt, každá má své vlastní bráhmany a ti se navzájem tolerují, pokud je jejich chování v něčem odlišné. Dokonce jsem mohl tu a tam pít kávu, což šástry zakazují.“

Asthra se zasmála, ale jinak napjatě poslouchala.

„Součástí přestrojení agenta je, že se neliší od svého okolí. Proto jsem musel taky konat uctívání a studovat Písma. Měl jsem kámen, kterému se říká Šalagrama Šíla, konal pro něj oběti a zpíval mantry. A setkal jsem se se skupinou jiných mnichů, kteří dělali uctívání společně. Přijali mne velice vlídně, ale museli postřehnout, že jsem něco jiného. Tehdy mi jeden z nich, nějaký starý guru, doporučil studovat. Byli nesmírně laskaví, až k sebezapření. Po nějaké době jsem mu vysvětlil svou situaci.“

„A on tě vyhnal.“

„To by udělal člověk z hmotného světa. On se nejdřív smál, pak mi řekl tohle: Bůh si někdy člověka povolá podivnými způsoby. Kdyby nezaranžoval situaci takhle, třeba bys mezi nás nepřišel a setrval bys v temnotě. Takhle jsi dostal příležitost. Využij ji, jak nejlíp umíš.“

„Ještě řekni, že ti dal bráhmanské svěcení, a já se rozbrečím dojetím. Zní to trochu moc jako pohádka.“

„Nedal mi nic. Odešel jsem odtamtud, protože jsem musel splnit svůj úkol. Mimochodem, vůbec jsem ho nesplnil dokonale, během akce se zjistilo, že to ani není potřeba, že se věc vyřešila bez mého přičinění. To v naší práci někdy bývá.“

„A tak ses vrátil domů a zapomněl.“

„Tak jsem se vrátil domů. Na první pohled jsem způsobil lidem trochu šok. Henry Gardnera jsem třeba požádal, aby mi nalil whisky, což je od bráhmana silně divné. Ale co nejrychleji jsem změnil oblečení a chování a byl už zas normální. Potom došlo k těm záležitostem s Alwinem a já neměl čas se zabývat svými vnitřními problémy. Měl jsem dojem, že vše je v pořádku, že musím jen dělat, co je mou povinností, a bude to dobré.“

„A ono nebylo.“

„Když jsem měl volnou chvíli (to někdy bývá), přistihl jsem se, že uvažuju. Že vzpomínám na ty chvíle klidu a pohody, kdy jsem zpíval s mnichy mantry tam pod Himálajem. Že bych se tam chtěl vrátit, že mi svět kolem připadá dokonale nesmyslný a moje práce v něm ještě nesmyslnější. Že se na mnoho věcí dívám z hlediska bráhmanského kněze a ne agenta tajné služby. Nebo politika nebo čeho jiného.“

„Myslím, že to chápu.“

„Dřív jsem si ani neuvědomoval, že mohou existovat různá hlediska. Nebo možná jsem si to uvědomil, ale ne v takové míře. Neuvažoval jsem o tom, o čem uvažuju teď. Možná jsem k tomu měl vždy sklony, ale omezoval jsem je, protože mi nepřipadaly vhodné k postavení, které jsem měl. I když...“

„Chápu velice přesně, o co jde. K jakým závěrům jsi došel?“

„Duše, kterou máme, se snaží získat převahu nad tělem, dá-li se jí k tomu možnost. Já to udělal a duše chce ovládnout touhy těla. Já se tomu zatím bráním. Ale nejsem tohle tělo, jsem duše, takže mám obavy, že jednou zvítězí.“

„Přesně totéž zažívám já.“

„Jenom startuješ z výhodnější pozice. Já už jsem dost starý, prožil jsem hodně věcí a udělal hodně znečišťujících přestupků. Ty jsi toho zatím tolik neprovedla, a možná se ti podaří se tomu do značné míry vyhnout. Budeš-li mít štěstí.“

„A studovat Bhágavatam.“

„Možná. Třeba je skoro jedno, co studuješ. Hlavní je, aby ses rozvíjela, abys nenechávala zahálet inteligenci, kterou jsi dostala jako vybavení tohoto těla. Pokud nebudeš rozvíjet svůj rozum, poklesneš. Pokud budeš, půjdeš dál.“

„Co je konečný cíl?“

„Seberealizace vlastní osobnosti. K tomu patří i rozvíjení osobností lidí, které máš pod svým vlivem, ale to vše už jsou záležitosti, které zvládneš sama a bez problémů. Problémy rázu technického ti pomůžu vyřešit. Zásadní problémy si ovšem musíš rozebrat sama, s tím ti pomoct nemůže nikdo.“

„Príma. Jsem ráda, že jsi mi to takhle řekl. Dovolíš teď, abych si to šla někam... promyslet?“

„Jistě. Nečekám, že tohle je zásadní nebo poslední rozhovor o těchto záležitostech. Teď musíš naopak meditovat velmi dlouho.“

„Ano, vím. A tobě... něco jsem ti přinesla.“ Z brašny, kterou předtím pohodila do kouta, vytáhla balíček zabalený v novinách a dala mu jej. Otevřel ho a viděl několik pohlednic. Zasmál se.

„Opravdu víš, čím mě potěšit. Ty nebo Pedro?“

„Pedro dal příkaz bojovníkům, kteří jeli do ciziny. A něco jsme někde sebrali, ani nevím kde...“

„Výtečně,“ řekl, prohlížeje si kořist, „Něco z toho nemám... Hrome, kde jste vzali tohle?“

Asthra povytáhla krk a pohlédla na krajinku. Obyčejná zvlněná pahorkatina, jaká je všude, na druhé straně nápis v cizí řeči.

„To je moje vlast. Znám ta místa... ale tenhle pohled nemám. Kam až se to zatoulal?“

Byl tam stručný pozdrav - odesílatel i adresát byli cizí lidé a nic nenasvědčovalo, kde k tomu Asthra přišla.

„Půjdu si teď odpočinout. Nejlepší bude zajet nahoru k jezeru a vykoupat se. Zatím si to můžeš zařadit...“ řekla a nechala ho s jeho nejoblíbenější zábavou.

Koupat se obyvatelé farmy jezdili k tůni asi pět set metrů nad farmou v horách, kam se taky jezdilo plavit koně, což Asthře nemohlo vadit. Tůň měla tu výhodu, že byla dosti mělká a tudíž teplá, při tom však nevysychala, byla napájena potokem přímo z hor a ten potok byl naopak ledově studený. Asthra to při své první návštěvě na farmě nazvala saunou a střídání ledové vody z potoka a teplé z jezera okolo ji bavilo.

Teď vyrazila s Férim k jezeru. Jeli na koních a byli tam dřív, než se stačili pořádně rozjet po úzké kamenité stezce. Ale jen co vykoupali koně a sami se trochu opláchli, už se ozval na cestě cval dalších koní. K Asthřině údivu to byl Kwarr a Zabrí. Tušila, že se tygři nepřijeli jen tak vykoupat a lámala si hlavu, co asi tak mohou chtít.

Zatím sesedli a koupali se kousek od nich. Asthra se tedy dala bezstarostně do hry s Férim, která spočívala hlavně ve stříkání vody do očí a pokusů potopit ho. Féri s ní naštěstí neměl soucit, potopil ji a pořádně podržel pod vodou, až se napila, prskala, kašlala a radši vylezla. Teprve tehdy se oba tygří náčelníci rozhodli přijít k ní.

Usedli před ni, obtočili ocasy okolo tlapek a pozorovali ji, jak sedí, opřena zády o vyhřátou skálu. Usmála se na ně a očekávala, co jí řeknou.

„Jsi princezna Asthra, sestra náčelníka Santanuevy.“ řekl Kwarr po bedlivém průzkumu její osobnosti.

„Ano, to jsem. A ty jsi Kwarr, Pán Všech Pruhů Džungle.“ řekla trochu ironicky, neboť k tomu konstatování nemusel tak dlouho sbírat odvahu.

„Nalezl jsem tě u našeho bratra Mika,“ ukázal Kwarr tlapou k farmě, „Jsi jeho družka?“

„Ne, to nejsem.“ zasmála se.

„Proč?“

Pootevřela údivem ústa. „Proč bych měla být?“

„Jsi z jeho krve. Jsi mladá a lidé o tobě říkají, že jsi krásná. Tvoje tělo dokáže lákat muže lidí. Je mnoho mužů, kteří to o tobě říkají. Proč nejsi jeho družkou? Nechceš ho?“

„Nejspíš nechce on mne.“ Diskutovat o těchto problémech s kteroukoliv šelmou nepovažovala Asthra za účelné.

„Neboj se a řekni, je-li tomu tak.“

„Můžete mi věřit, není. Patřím jinému!“

Kwarr se přemítavě podíval na typarda Zabrího.

„Když tygřice něco chce,“ řekl Zabrí, „Její tygr to splní. Kdybys byla jeho družkou a řekla, že si přeješ, aby šel do toho boje, šel by. Neodmítej nás, sestro.“

„Jenže já nejsem jeho družka. A nemůžu vám pomoci.“

„Mohla bys jí být. Ale nic pro to neděláš.“

„Nenechám si od vás poroučet!“ řekla trochu víc zostra.

Kwarr zarazil Zabrího pokynem tlapy. „Každý tygr má mít svoji družku. Kdo je jeho družkou u lidí?“

„Nevím. Snad je někde nějaká žena...“

„Půjdeme za ní a najdeme ji.“

„Těžko. Byla kdysi bílá dívka, ale ta není v Arminu. Je daleko, na druhém konci světa ve Studené zemi...“

„Proč není tady u něj? Nebo proč není on u ní?“

„To už je dávno. Moc dávno, mnoho let.“

Tygři na sebe hleděli a snažili se pochopit.

„Tedy nám už nic nezbývá,“ řekl potom Kwarr, „Má duše je smutná, sestro, a moje naděje umírá...“

Asthra pohlédla někam k vrcholkům skal. „On půjde. Nechce jít, ale půjde. Bude muset, až ho zavolá hlas Černého jezera...“

Tygři na ni opět pohlédli.

„Jezerní voda je modrá jako nebe, ne černá...“ namítl Zabrí.

Asthra se k němu obrátila. „Kdysi mi vyprávěl báji o Černém jezeře. Někde daleko v jeho vlasti, uprostřed nedostupných hor je Černé jezero. Tomu, kdo se omyje v jeho vodách, dá mládí, zdraví, život - vše, co potřebuje. Tisíce lidí je hledají, ale nikdo nezná cestu k tomu jezeru. Umírají na cestě, aniž by je našli. Jen ten, kdo dojde k jezeru, bude žít...“

Tygři hleděli jeden na druhého s neurčitou obavou.

„Kde je to jezero?“ řekl Zabrí, „Zná je... Mike?“

„Nevím. Každý člověk prý má své Černé jezero, které hledá celý život. Bez něj nemůže žít. Když nedojde k jezeru, zahyne...“

„A ty myslíš, že tam půjde pro to?“

„Černé jezero si ho zavolá. Musí jít za jeho hlasem, i kdyby měl zemřít. Protože je lepší zemřít, než neuposlechnout jeho hlasu. Půjde tam - a cesta vede okolo Enkrova vězení...“

Tygrům zaplál jas v očích. „Ty myslíš, že se to stane?“

„Už se to stalo. Cítím, že právě teď se něco stalo. Asi v těch věcech, které jsem mu dala, bylo něco, co mu to připomnělo. Už teď slyší hlas, který ho volá. Bude vzdorovat, bude se bránit - ale půjde, i kdyby měl v té dálce zahynout.“

„Snad bych ti měl poděkovat.“ řekl Kwarr tiše.

„Ještě ne. Až pak, až se dozvíme pravdu. Možná mne to jen tak napadlo, nevím...“

„Ty víš víc než my,“ dodal Zabrí, „Mnohem víc...“

„Ano,“ řekla, „A v tom je moje neštěstí...“

Čtveřice se vrátila od jezera, až když se objevovaly první hvězdy. Asthra byla velice spokojená, podařilo se jí ukecat tygry, aby ji důkladně olízali celé tělo. Ne že by bylo potřeba je moc nutit, dělají to rádi, ale už jim někdo řekl, že na lidi musí být opatrní, tak jsou. Asthra si přála, aby ji nijak nešetřili, pořádně jí vylízali zaschlou krev z ran na zádech a všechna ostatní citlivá místa. Když začali, kroutila se jako ještěrka, potom sténala a na konci řvala bolestí i rozkoší zároveň. Aby se nemohla hýbat, podrželi si ji packami a přidali jí pár jizev od drápů. Ale jelikož je řádně vylízali, měla naději, že budou dobře vidět, což ji těšilo.

Tygři čekali, že se Mike nějak změnil v názorech, ale byl stejný jako předtím, snad při večeři méně mluvil, ale to mohlo být zaviněno jejím slavnostním rázem. Nestávalo se tak hned, aby při hostině bylo hned sedm významných stolovníků. Tygři i jaguár se překonávali ve schopnosti zdvořile pojídat předložené a snědli i věci, které by jinak ostře odmítli.

Po večeři odešli všichni do svých pokojů. Tygři, na které nezbyl pokoj pro hosty, se uložili na zahradě se svými bojovníky, což jim ostatně vyhovovalo mnohem víc než čtyři stěny pokoje.

Mike ležel dlouho naznak na lůžku - spánek nepřicházel. Kolem bylo ticho, ospalý líný klid této klidné farmy, kde se nikdy nic nestalo a ani nemělo stát. Obvykle ho ticho uspávalo, ale dnes jako by mu ve spánku bránilo.

Náhle zaslechl tichý vzdálený zpěv. Byla to Asthra:

„Ač dávno se to neříká, má láska byla veliká

však život prsty utíká a nezná žádný cíl

náš čas ten tolik utíká, vzpomínka, jež ti uniká

tvé jméno nic mi neříká, zapomenu, žes byl.

Nevěř mým slovům o lásce, nevěř - o oheň nespal se,

když láska zmizela v dálce nech pokojně ji spát

Neříkej, že jsem prokletá, žes čekal na mne po léta

vždyť láska taky odkvétá jako karafiát...“

Vstal z lůžka a tiše vyšel na ochoz. Zvenčí opojně voněly květiny a někde ze sadu doprovázelo píseň bzučení cikád. Pomalu šel ochozem za zvukem té písně.

„Jak voda vzpomínky plynou, vím, byla jsem tvou jedinou

však léta taky odplynou a zbude jenom strach

Má láska zvadlá v podletí, též jako vítr odletí

vyschne jak rosa v poupěti a rozpadne se v prach.

Ač nikdo tomu nevěří, dnes večer, až se sešeří

já budu sedět u dveří a čekat na tvůj krok

ač lásku k tobě necítím, já tuším, možná že jsi tím

na koho čekám aniž vím na jaře každý rok...“

Asthra seděla na ochozu na kamenné obrubě a nohama se opírala o kamenný sloupek. Na kolenou měla kytaru, jíž se doprovázela. Byla tma a Mike viděl jen její siluetu proti světlejší obloze.

„Už nejsem dívka líbezná, už nejsem tvoje princezna

a jenom tvoje srdce zná mou mladou dívčí líc

až zase jednou v podletí, vzpomínka jak pták přiletí

pak kdybys přišel, řeknu ti, co nechtěla jsem říct

Je moc na světě nesnází, ran, jež tě k zemi porazí

však slunce přece vychází a život plyne dál.

Větry vzpomínku zaženou, na jednu lásku ztracenou

dlaň Boží dá ti odměnou to, co sis vždycky přál...“

Dozpívala. Položila kytaru s temným zazvučením strun a otočila se k němu. Mlčela, jen její oči plály ve tmě.

„Nemohl jsem spát,“ řekl, „Co jsi to zpívala?“

„To je stará píseň. Balada. Starší než my. Líbila se ti? Naučila mne ji babička...“

„Líbila se mi. Proč ty nespíš?“

„Čekám, až vyjde měsíc. Vychází pozdě, až k půlnoci. Ani já nemůžu spát. Měsíc mě uklidňuje, je dobrý a laskavý...“

Opřel se vedle ní o kamennou římsu. „Ano, Asthro, je to tak...“

Chvíli mlčeli a hleděli do tmy.

„Jsou chvíle, Asthro, kdy člověk neví jak dál. Když jste odešli... něco jsem se dozvěděl. Přinesla jsi to s těmi pohlednicemi. Přemýšlel jsem dlouho. Myslím, že půjdu do Anglie. Budu muset jít - i když jsem si přál něco jiného...“

„Hlas Černého jezera? Věděla jsem, že tě zavolá. A vím, že nemůžeš nejít.“

„Černé jezero? Ty si na tu pohádku ještě pamatuješ? Povídal jsem ti ji, když jsi byla malá...“

„Pamatuju si všechny tvoje pohádky.“

„Tak dobře. Něco takového mě zavolalo. Černé jezero.“

„Co je to? Řekneš mi to?“

„Až se vrátím, řeknu ti. Jestli se vůbec vrátím.“

„Ale ano. Vrátíš se, vím to.“

„V poslední době stále častěji víš, co se stane.“

„Vím. Cítím to. V některých případech to dokonce vím jistě. Ale někdy s tím nemůžu nic dělat. Když je to špatné.“

„Ty pláčeš? Proč?“

„Nevím - pláču. Je to smutná pohádka, ta o Černém jezeře. Nemyslíš?“

„Proč? Když je najdou...“

„Vím. Pláču pro ty, kteří k němu nikdy nedojdou...“

5. dubna: Bouřková mračna

„Jmenuje se Benedetto Scigalla,“ řekl dozorce opatrně, „A vypadá jako Ital.“

„Ital, hm...“ řekl Brang, „Nemohl by být dejme tomu přítel toho... da Campy?“

„Nevím, pane. Říká, že má něco důležitého...“

Po pravdě řečeno, věděl Brang, kdo je Scigalla a byl na toho Itala právem zvědav. On také Benedetto vyhlížel podle jeho představ, i s černými kudrnami a divokýma očima ve snědé tváři.

„Tak, co bys mi chtěl říct?“ ptal se Brang přezíravě.

Mladík zarejdil očima po kanceláři. „Chci vám říct, že s vaším muklem Westonem se včera domluvili jeho kámošové venku. Vím to najisto. Šmíroval jsem je.“

Brang trhl udiveně hlavou. Ale ovládl se velmi rychle. „Kdy, kde, co, jak? Povídej, mládenče!“

„Mladej baron Monroes a Romeo da Campa. Včera před půlnocí, támhle za zdí, čekali. Měli s sebou toho velkýho strakatýho kocoura, kterej mluví. Vypustili ho, sedli si a čekali. Romeo vykouřil dvě cigára. Pak kot přišel, oni ho sebrali a odjeli. Fárem mladýho barona.“

„Jak víš, že zrovna s Westonem? Ne spíš s da Campou?“

„Ne. Ležel jsem u nich, v příkopě v blátě. Slyšel jsem, jak Oliver řek kotovi: Enkra Weston. Nespleť to. A kot na to: Znám jeho lidský jméno. Potom ho pustili a on vylezl po zdi...“

Brang potřásl hlavou. „Ten kocour mluvil? Nelakuješ mě?“

„Madonna je mi svědkem, signore! Je to jedna z těch arminskejch potvor. Oliver si přivez z Arminu osm koček...“

„To by znamenalo...“ Brang si to nechal pro sebe, ale bylo mu celkem jasné, co by to znamenalo. „Poslouchej, ty Benedetto, nebo jak se jmenuješ... udělal bys pro mne něco?“

„Podle toho, co to bude, signore. A za co...“

„Budeš hlídat dál a ve vhodný chvíli je zneškodníš...“

„Tak to by nešlo, to by byl zločin. Ne že bych měl nějak moc citlivý svědomí, ale... A taky se to těžko proplácí!“

„Nemám na mysli lidi, ale tu kočku! Nebo ještě líp, chytit ji živou. To bys mohl, ne?“

„To jo, spolehněte se! Jako nic!“ zasmál se Benedetto.

„Dobře, budeš hlídat. Kde budeš?“

„Nejlíp venku u zdi, ode dneška v noci. Ale... co za to?“

„Buď bez obav, hochu, neošidím tě. Co takhle padesát liber?“

„Padesátka je blbá bankovka. Taková polovičatá.“

„Dobře, tak stovku. Ale víc ne! Za kočku to stačí...“

„Platí, šéfe!“ zašklebil se Benedetto, „Dostanu ji...“

5.dubna: Na příkaz vládce

„Panenko skákavá!“ řekl plukovník Fischer, „Právě jsme pro tebe chtěli poslat kurýra! Čteš myšlenky, nebo co?“

„Takže i vy jste si na mě vzpomněli?“ ptal se Mike, „Co všichni máte zrovna s mojí osobou? Copak nemáš v tajné službě nikoho jiného, kdo se může hrabat zrovna v téhle lapálii?“

„Vládce si přeje, abys to byl ty. Na mne se nezlob, já jenom plním jeho rozkazy...“

„Za což ti děkuju. Poslal jsi ten telegram do Anglie, aby mi zajistili lístek...?“

„Ano, dva lístečky budou zajištěny. Jak jsme to dostali, hned jsme věděli, kolik uhodilo. Ale jak jsi mohl vědět, že to spadlo do naší kompetence?“

„Nic jsem nevěděl, divím se právě všemu, co povídáš. Co v tom vlastně ještě je, kromě toho Enkry?“

„Operace Bílá růže. Malej Enkra tam objevil nějakej podraz. Zjistíme co a dáme to s patřičnou omáčkou panstvu z Interpolu.“

„O co jde?“

„To máš právě zjistit ty. Zajistili jsme ti na zítřek letenky a v Londýně hotel. Pasy jsou taky připraveny, všechny tři...“

„Tři? Pro koho?“

„Ty, tvůj pistolník Sid a ta dívka.“

„Jaká dívka zase? Ty mě zkoušíš zblbnout, to není hezký...“

„Slíbili jsme dívčí diplomatické škole, že vezmeš jednu jejich absolventku posledního ročníku na praktickou výuku. Nezlob se, chtěla to Knorrozovová. Dokázal bys jí něco odmítnout, řekni?“

„Já tam na ni asi vlítnu! Co si ta zatracená baba myslí, jsem nějakej dívčí internát nebo co? Já to tak nenechám...“

„Je to maličká bezpečná akce! Nemohli jsme jí to odmítnout. Je to jenom takový hraní na vojáčky, ty holky se málem zbláznily radostí, až se porvaly. Musíš si jet vybrat sám...“

„A ještě tohle ke všemu! Dobře, Terry, ale beru ji na její odpovědnost, a pro Sida, ne pro sebe.“

„V každým případě je to tvoje dvojka. Bude pracovat s tebou, ne se Sidem. Ať si na nás nemůžeš stěžovat...“

„Já vím, k čemu jsou takovýhle dvojky dobrý! Ale já holku do postele nepotřebuju, to si nemysli! Strčte si ji někam a jestli se to Knorrozovové nebude zdát, ať si tam vleze za ní...“

„Klídek, Miku,“ smál se plukovník Fischer, „Jeď tam, vyber si a potom se slušně obleč. Večer máš audienci u Vládce, přeje si osobně vám udělit svoje rozkazy...“

„Zač mne to Pánbůh trestá? Vím, člověk si zvykne i na šibenici. Ale mám ještě otázku, Terry. Mohl bys mi dát pár informací o mládenci jménem Luciper Wang?“

Fischer očividně zneklidněl. „Co máš proboha s Wangem?“

„Vypadá to na dvojdomek. Luciper Wang odjel do Anglie za účelem práce v téhle akci. Chci vědět, s kým mám spolupracovat.“

„Chraň nás Panna Maria,“ Fischer stiskl tlačítko domácího telefonu: „Přines mi spis Lucipera Wanga!“

„Znám Lucipera Wanga,“ řekl Mike, „Pracuje pro Black Power.“

Do zděšení plukovníka Fischera se otevřely dveře a vstoupila dívka s obličejem a inteligencí mrkací panny, která položila na stůl tenké desky. Mike je otevřel a zjistil, že je v nich pouze kádrový dotazník napolo nevyplněný, nějaký protokol, v němž byla o Wangovi náhodná zmínka a snímek, zvětšenina amatérské skupinové fotografie. Z ní se dalo pouze zjistit, že Luciper Wang je černoch a nosí nezvykle dlouhé vlasy na černocha - dokonce nebyly ani kudrnaté, leč překvapivě rovné.

„Na vlastní oči jsem Lucipera Wanga nikdy neviděl,“ řekl Terry, „Štíhlý mládenec, stoosmdesát centimetrů nebo i víc, možná zatím povyrostl. Jeho tvář vůbec není negerská: úzké rty, šikmé oči, nos jako zobák supa, na tváři zašlá jizva. Vidíš ty vlasy? Přesně tak je nosí, jako bílý kluk, dlouhé až na záda a ani jedna kudrnka. A přitom pleť má naprosto černou.“

„Ano. Přesně takhle vypadal i dřív.“

„Kde přišel k takovému vzhledu?“

„Má trochu zamotaný původ. Jeho matka byla míšenka indiánky a Číňana, po ní má jméno. Jeho otcem byl Šahin, císařův samuraj. Má v sobě všechnu možnou krev kromě bělošské, a bělochy taky pěkně nenávidí. Je roztomilý.“

„A to žije v Onga-Orangu?“

„Má tam sídlo, ale už dávno tráví život na cestách. V době, kdy jsem ho znal, byl částečně ovladatelný. Obávám se, že i tohle už dávno přestalo.“

„Jaké jsou jeho bojové schopnosti?“

„Ovládá všechny způsoby boje a zabíjení. Je absolutně dokonalý a ještě se v tom cvičí, aby byl čím dál lepší. Vymýšlí si svoje vlastní techniky. V podstatě je to jeho koníček.“

„Co s ním budeš v té Anglii dělat?“

„Nevím, zda se s ním vůbec sejdu. Když to půjde, budeme spolupracovat. Když to nepůjde... možná budu muset hodit za hlavu nějakou ze svých zásad.“

Terry se zamračil. „Dávej si tam na sebe pozor, Miku. Byl bych rád, abys to vyhrál ty - ne Luciper Wang.“

„Neboj. Zvládnu to.“

Budova nižší dívčí diplomatické školy (současně i chlapecké) se rozkládala za městem v rozsáhlém parku. Ze silnice k ní vedla odbočka, po sto metrech přehražená zdí s ostnatým drátem, v níž byla brána. V bráně lelkoval kluk a holka, oba se samopaly na krku. Mike je vytrhl z rozhovoru o problémech Shakespearova pojetí Romea a Julie v podání studentského dramatického kroužku, takže se na něj tvářili nepřívětivě a mládenec požádal o průkaz. Mike jim ukázal IC, oni zasalutovali a pustili ho dál.

Cesta vedla parkem ještě asi dva kilometry, než se objevila budova školy, postavená ve stylu anglikánské gotiky svépomocí z vyšmeleného materiálu. Mike zaparkoval před budovou na určeném parkovišti, vylezl z vozu a rozhlížel se. Panoval tu nezvyklý klid a ticho, což bylo důkazem, že obyvatelé mají praktické cvičení na cvičáku ještě o kus dál.

Ale mládenec s dívkou na bráně zřejmě splnili svou povinnost, neboť se ozval mohutný hlas: „Michaile Georgijeviči! Konečně jsi tady, holoubku můj sladký! Vítám tě!“

Z hlavního portálu se vyřítila Aglaja Nikolajevna Knorrozovová, vrhla se k Mikovi, objala jej a přitiskla ke své mohutné hrudi dřív, než se mohl pokusit tomu jakkoliv zabránit. Tuto ženu nemohl políbit na čelo, jak byl zvyklý, neboť by si k tomu musel stoupnout na špičky, nehledě k tomu, že se v jejím objetí dusil a byl rád, když ho pustila.

Aglaja Nikolajevna byla dáma stoosmdesátšest centimetrů vysoká a přibližně stodvacet kilo těžká. Ovšem bylo by bláhovostí se domnívat, že její váhu má na svědomí jediný gram tuku. Naopak celou její tělesnou hmotu tvořily mohutné svaly. Dotyčná dáma jich uměla patřičně používat, jak ochotně a ráda dokazovala každému, kdo měl zájem. V mládí se živila jako zápasnice v cirkuse a s chutí skládala do pilin každého mužského soupeře. Později se stala instruktorkou jiu-jitsu v této dívčí škole a dotáhla to až na ředitelku. Hovořilo se o tom, že je silnější než kterýkoliv muž a skutečně se ještě nikomu nepodařilo ji legálním způsobem porazit, ač se o to pár chlapů pokoušelo. Mike měl to štěstí, že s ním nikdy nepraštila o zem. Považovala ho totiž za svého tajného ctitele, neb při setkání s ní přicházel do rozpaků, červenal se a snažil se zmizet. Pravý opak byl pravdou, Mike měl z kulturistické dámy skutečnou hrůzu a pomyšlení na ni jako na ženu jej naplňovalo srdečnou nechutí. Naštěstí se nikdy neodvážil jí to říct do očí, proto mu mohutně projevovala sympatie.

„Potěšení na mé straně, Aglajo Nikolajevno. Poslal mne Terry Fischer, že prý bych měl vzít některou z tvých děvčat s sebou na akci do Anglie. Prosím tě, pomoz mi mu to rozmluvit!“

„Ani nápad, Michaile Georgijeviči! Sama jsem to svým děvočkám slíbila, moc se na to všechny těšej...“

„Když jsi to slíbila, tak si taky vem ten případ a jeď se svými děvočkami do Anglie sama! Já ti to klidně přenechám...“

„Tajná služba už slíbila, že to budeš ty, kdo pojede! Chlapci mysleli, že ti udělají radost...“

„Taky že jo. Vidíš na mně, ne, jak zářím? Já žádnou hloupou káču s sebou nechci, rozumíš?“

„Moje děvočky nejsou žádný hloupý káči!“ urazila se, „Dám ti s sebou krasavici všech krasavic a bude umět všecko, co potřebuje taková dívka pro tajnou službu, uvidíš! Však si můžeš sám vybrat, všechno pro tebe uděláme, holoubku Michaile Georgijeviči, abys byl spokojen a nepomluvil nás...“

„Aglajo, prosím tě! Není to výlet, ale bojová akce, bude se tam třeba střílet, nemůžu ručit za tvoji holku...“

„Moje děvočky umějí střílet líp než ty! Uvidíš, můžeš se sám podívat na výcvik, abys to viděl na vlastní oči.“

„Děkuji. Ale stejně žádnou nechci!“

„Je to rozkaz z vyšších míst! Když budeš zatvrzelý, budu si muset stěžovat Vládci, jak přehlížíš naše snažení. Nezapomínej, že je jeho přáním, aby byli agenti jak náleží vybaveni jak po materiální, tak lidské stránce a...“

„Pane Bože! Tak mi aspoň řekni, kde je můj pistolník Sid! Terry mi říkal, že tady bude čekat...“

„Ach, tvůj Sdéněk! To je moc šikovný málčik, děvčatům se moc líbí. Ukempovali jsme ho u nás, s chlapci být moc nechtěl, že s nima má nějaké roztržky, tak spal u děvoček. Až se trochu naučí, bude z něj dobrý zápasník, zkoušela jsem ho...“

„Tak dobře, ale kde je?“

„Nejspíš na koupališti, tam za těmi stromy...“

„Zajdu si tam a hned ho vzkřísím!“ řekl Mike a prchal, aby ho Aglaja nezadržela.

„Vrať se co nejdřív, ať stihneš oběd! A přiveď ho s sebou...“

Mike jí to slíbil, neboť obědy ve škole a vůbec jídlo byly vyhlášené, pokud nebyl někdo vegetarián jako Asthra. Mike tady kdysi přednášel a ještě se pamatoval.

Sid ležel na pláži, oči měl zavřené a poslouchal píseň o tom, že cinkají, cinkají zvonky bílé. Upřímně se divil, neboť tuto píseň slyšel včera v podání Aglaji Nikolajevny a působila na něj dojmem pádu mrakodrapu. Těšilo ho tedy, že v ústech jiné ženy zní přinejmenším snesitelně. Píseň zněla z japonského kazeťáku, do něhož byla umnýma rukama arminských techniků přistavěna vysílačka, kterou si měl vzít do akce.

Když ho zakryl Mikův stín, otevřel Sid oči a vyskočil. „Jéje, šéfe, nazdárek! To jsem rád, že tě vidím! Už jsem se bál, že mě tu necháš! To je hrůza, v tomhle baráku!“

„Já myslel, že si tě tu hýčkají!“ smál se Mike.

„Jo, to zrovna! Dneska ráno si to se mnou ta bába rozdala ve svým pojetí karate a praštila mě levým prsem do brady, že mi málem vykloubila sanici. S ní se nedá bojovat, to není ženská, ale parní lokomotiva!“

„Mám tentýž názor. Ale jsou tu i mladší, ne?“

„Jo, čekám na ně, až půjdou na oběd. Chtěly mě vzít s sebou na cvičák, ale to přece já nemám, zvlášť před akcí, zapotřebí?“

„Těžko na cvičišti, lehko na bojišti. Ale teď se zvedni a pojď se najíst, Aglaja už mě hubovala...“

„Počkáme na holky, ne?“

Mike pokrčil rameny, sedl si na zem a čekali. Netrvalo to tak dlouho, dívky se vyhrnuly z lesa a hnaly se rovnou do bazénu, aby ze sebe opláchly prach. Sid považoval za svou povinnost vykoupat se s nimi, ještě je popichoval a posmíval se jim za tu jejich únavu ze cvičáku - pokusily se ho utopit, aby se mu pomstily.

Potom se šlo houfně na oběd, který byl, jak předpokládáno, výtečný. Po obědě zavelela Aglaja Nikolajevna poslednímu ročníku, aby se shromáždil ve zkušebně a ostatní vyhnala zase na cvičák. S Aglajou zůstaly jen dvě starší dozorkyně jako instruktorky.

Dívek z posledního ročníku bylo dvaadvacet a stály v řadě jako vojáci před Aglajou. Na její pokyn „Představte se!“ vystupovaly jedna po druhé o krok vpřed, vojenskými hlasy halasily svá jména a Mike je okamžitě zapomínal, jak bylo jeho zvykem.

„Tak a můžeš si vybrat!“ pohrozila mu Aglaja Nikolajevna.

„Hm... Mně je to vcelku jedno, já nechci žádnou. Když už, tak která je tak asi... nejvhodnější?“

Aglaja se hluboce zamyslela. „S vyznamenáním jich poslední semestr ukončilo osm a dá se předpokládat, že také celou školu ukončí na výtečnou!“

„Dobře. Tak z těch osmi vyberu.“

Aglaja vykřikla osm jmen. Ostatní dívky se odebraly ke zdi, kde se zastavily a přihlížely výběru.

Mike si prohlížel těch osm. Vcelku se mu líbily, ačkoliv s výběrem nechtěl moc pospíchat. „Umějí... střílet? Bojovat?“

„Všechny a výtečně! Chceš to vidět?“

„No, třeba... když to musí být.“

Na Aglajin pokyn nastal neuvěřitelný blázinec. Dívky se na sebe vrhaly a nelítostně se srážely na zem údery karate i prostými kopanci a ranami pěstí. Mike se obával, že by pod těmi ranami padl kůň, ale některé z dívek se při tom dokázaly sladce usmívat. Drezúra nade vše, u tajné služby není lehký chlebíček.

„To by snad stačilo...“ řekl, když měl dojem, že si samou ochotou vzájemně zlámou vaz.

Aglaja zavelela a osmičlenné družstvo se seřadilo. Dívky byly mírně rozcuchané, uhřáté a zpocené, dýchaly těžce, ale nezdálo se, že by rozcvička měla na jejich kondici špatný vliv.

Mike se obrátil k Sidovi: „Tak co, kterou bys vybral?“

„Mně se líběj všechny. Ostatně, je pro tebe. Zvláštní pozornost od pánů šéfů služby...“

„Nebuď blbej - beru ji pro tebe!“

„Já jsem rád, že budu mít od ženskejch pokoj!“

Aglaja je chvíli poslouchala, ač jim nic nerozuměla, neboť nestihla univerzálku. Promluvila rusky: „Jestli ti můžu radit, tak Julii, to je ta černovláska, si neber. Snadno se rozčílí...“

Mike viděl, jak Julie praštila o zem s modrookou blondýnkou křehkého zjevu, takže souhlasil a zredukoval počet na sedm. Jinak zůstal stále bezradný.

„Bude třeba, aby se dotyčná dáma dovedla oblékat. Možná bude muset vystupovat v přestrojení. Umějí to?“

Aglaja se zasmála, jako když jede rychlík přes výhybky. „Ovšem!“ Zavelela, dívky se rozběhly do svých pokojů a za okamžik se každá vrátila se sportovní taškou. Postavily je za sebe a čekaly na rozkaz. Aglaja vytáhla ze záňadří veliké stopky a pravila: „Tetička Běta!“

Načež dívky otevřely tašky a bleskurychle se oblékly do šatů, které tam byly uloženy. Za jeden a půl minuty tady stálo osm úctyhodných starších dam se šedivými parukami, brýlemi a v šatech podle módy před dvaceti lety.

„Lady Courtlessverntonová!“ zavelela Aglaja.

Po překvapující proměně stálo tu osm mladých dam vzezření příslušnic vyšší vrstvy šlechty, v supermoderním oblečení.

„Tonička z Vysočiny!“

Převlek znázorňoval dívku ze zapadlého kouta země ve vesnickém šátku a rozkřapaných botách a příslušel k němu výraz dokonalé naivky, vyjevené z městského ruchu. Mike se nestačil divit.

„Když jsem byl naposledy v téhle škole, zkoušel se tady jeden dost komický převlek. Bratránek Bertík, že?“

Aglaja pohlédla na děvčata velitelsky a stiskla stopky. Tentokrát bylo převleku dosaženo až za dvě až tři minuty, neboť byl patřičně obtížný: bratránek Bertík byl pojat jako sportovně vyhlížející mladý muž a bylo zapotřebí směstnat vlasy pod krátkou paruku, ukrýt prsa do korzetu a všeobecně změnit postavu do vzhledu mladého muže. Ale podařilo se to stejně dobře, jako Paulu Foxovi přestrojit se za dívku. Mike by byl nehádal, kdyby potkal takto oblečenou dívku, že to není frajer z promenády.

Ale celá procedura jej neučinila ani o vlas chytřejším, pokud jde o výběr vhodné kandidátky. Takže dovolil Aglaje, aby se dívky zas upravily do normálního stavu, svlékly převleky a sbalily je do tašek. Pak chvíli přemýšlel a Aglaja ho pozorovala shovívavým pohledem. Věděla, že páni agenti si velmi vybírají svoje dvojky, ale s Mikovou vybíravostí si nevěděla už vůbec rady. Její děvočky se překonávaly v předvádění, ale ten zatracený balvan z jihu je přehlížel a krčil jen rameny.

„Víte co, děvčata? Tohle všechno byl výsledek pečlivé drezúry Aglaji Nikolajevny a ostatních. Ale zkusíme, co dovede každá z vás sama od sebe. Jděte teď do svých pokojů a upravte se tak, abych vás mohl pozvat do města na večeři do slušného podniku. Šaty, účes, make up a tak dál. Každá jak chcete, podle míry svého vkusu. Kterou vyberu, pojede se mnou do Anglie.“ A jelikož se hýbalo jen těch osm, dodal: „Ne jen ty nejlepší, všechny to zkuste. Já si vás stejně nepamatuju...“

„Rozchod - za pět minut nástup!“ zavelela Aglaja.

Mike se opřel o kladinu, Sid vedle něho a zapálil si cigaretu. Aglaja ho chytla za krk, vyhodila nad hlavu a pustila ho na parkety, až to zadunělo. Nešťastný pistolník vytřeštil oči.

„Asi je to jemné upozornění, abys nekouřil.“ řekl Mike.

„Správně, Michaile Georgijeviči. Ale tobě dám na cestu dárek.“

„No... a jaký?“

Aglaja vytáhla z kapsy lesklý revolver a podala mu ho. Mikovi se zdál nějak lehký, Aglaja se rozesmála a stisknutím perka otevřela širokou pažbu. Bylo tam nastrkáno deset cigaret. Vyklepla jednu, vzala ji do úst, namířila hlaveň na Mika a stiskla spoušť. Od zámku odskočila západka a zaplál ohýnek. „Zapalovač,“ řekla, ale nezapálila si, v tělocvičně a zkušebně se nesmělo kouřit, i když kouření samo bylo frekventantkám povoleno, aby se naučily neodlišovat od lidí.

„Jenomže já přece nekouřím...“ namítl.

„Nevadí, bude se ti hodit.“ Dodala delší větu v ruštině, neboť nedovedla svoje city přesně vyjádřit arminsky. Mike poděkoval a zastrčil cigaretové pouzdro do kapsy.

Pak už se vracely dívky. Mike sledoval, jak přicházely a stavěly se na svá místa do původního tvaru. Teprve když byly všechny, odlepil se od kladiny a přešel kolem nich.

Položil ruku na rameno právě té útlé blondýnce, kterou tak nešetrně praštila o zem černovlasá Julie. „Jak se jmenuješ?“

„Elli Sommerová.“

„Chceš jet se mnou?“

„Ano!“ řekla bez rozmyšlení.

„Jsem povinen tě poučit, že služba se mnou nebude tak lehká jako s jiným agentem. Mám zvláštní a někdy dost nezvyklý způsob přístupu k případům, který nebývá obvyklý... ani oblíbený. Mimo to se můžeš dostat do nebezpečí, ze kterého tě nebudu umět žádným způsobem vysvobodit...“

„Nebojím se ničeho. Chci jít s tebou!“

„Musím ti tedy říct ještě tohle: Nejsem natolik schopný, abych se uměl bít jako ty před chvílí. Ani neumím tak přesně a rychle střílet jako můj Sid. V boji, kdybychom se do nějakého dostali, budu mít co dělat, abych se zachránil sám. Nebudu pro tebe moci nic udělat. Jdeš se mnou na vlastní odpovědnost, Elli...“

„Vím a nebojím se. Půjdu...“

„Za těchto podmínek tě přijímám.“

„Sláva, že sis už vybral!“ oddychla si Aglaja Nikolajevna. Přistoupila k Elli a objala ji aby ji políbila. „Přeju ti hodně štěstí v tom světě, holubičko milá.“ udělala jí na čele prstem tři křížky, „Hlídej ho a vrať se nám zdravá...“

Když odcházeli, zavěsila se do Mika a řekla z opatrnosti rusky: „Michaile Georgijeviči, přes všechno, co jsi řekl, svěřuju ti to děvče do ochrany. Proti každému přirozenému nebezpečí se umí bránit sama, od tebe chci jenom, abys ji chránil před věcmi, které se vymykají tomuto označení. Ty nejsi jen tak nějaký agent, jsi člověk zvláštní, až podivný. Povídají o tobě, že se vyznáš nejen v bílé magii, ale taky v černé, a proti tomu jsem svoje děvočky necvičila. Tak ji netahej do žádných svých ztracených bojů - nezaslouží si to od tebe...“

„Udělám, co budu moci.“

„A jestli na svých toulkách světem přijdeš někdy až do Oděsy,“ v koutcích očí se jí objevily slzy, „Zajdi na Potěmkinské schody a dívej se chvíli na přístav. Vzpomeň si tam na mne - na těch schodech jsem se poprvé políbila s chlapcem...“

Mike jen mlčky sklonil hlavu.

Aglaja ho objala a i jemu pak udělala na čelo křížky. „Vraťte se mi brzy. Hlavně... se mi vraťte...“

Na její slova myslel Mike, když jeli k městu. Řídil Sid, Mike a Elli seděli vzadu a mlčeli.

Na šestou hodinu odpolední byli objednáni k audienci u Vládce Arminu sira Lery z Guyrlayowu. Dostavili se již v půl šesté, všichni tři ve slavnostních černých uniformách řádu Blesků. Elli nebyla zvyklá chodit v uniformě a vyjímala se mezi nimi velmi zvláštně - jako květ lotosu mezi stvoly cukrové třtiny.

Zašel jsem k nim, když čekali na audienci. „Jsem rád, že posílají tebe, Miku. Prosím tě, udělej pro Enkru, co budeš moci, mám už jenom jeho...“

Mike byl bledý, v očích se mu usadil divný oheň. „Udělám, co bude v mých silách. Přísahám ti to.“

„To mi stačí...“

Vládce přijal trojici sám v malém salonku. Před ním stáli tři lidé v černých uniformách a on si je prohlížel. „Takže ses přece jen rozhodl přijít, kníže von Crossi.“

Mike sklopil oči. „Kníže mě nazývá Quiroqa. Já si tak neříkám.“

„Hrabě Wahrgund má ještě divnější titul: margraaf. Co je to?“

„Markrabě, pane. Jednou jsem to ze žertu vyprávěl Gunnarrovi a jaguáři si to zapamatovali. To je... no, něco mezi tím...“

„Máš zvláštní způsob žertování, von Crossi. Mohu-li ti poradit, neder se za žádným dalším titulem a buď rád, že máš to, co máš. Jaguárům poručit nemohu, ale tebe můžu aspoň varovat.“

„Děkuji ti, pane. Ty máš vždycky pravdu...“

Sir Lera si ho prohlížel a na jeho tváři nebylo lze nic vyčíst. Zdálo se jen, že za poslední dobu hodně zestárl. „Tvoji společníci mohou odejít. Přeju jim štěstí. Ty zůstaň, Miku.“

Sid a Elli se poklonili a vyšli z pokoje.

„Je jedno slunce na nebi a jeden Vládce v této zemi.“ řekl sir Lera, „Jenom jeden - víš o tom, kníže von Crossi?“

„Ano, pane, vím. Ty jsi Vládce.“

„Je mnoho těch, kdo si přejí, abych jím nebyl. Vím, že se blíží chvíle, kdy přestanu vládnout Arminu. Ale do té chvíle jsem Vládcem já a nikdo mne nesmí ohrozit!“

„A přesto se o to každý snaží. Je jich dokonce několik...“

„Znám je. Vím o nich. Monroesové, Santanueva, Quiroqa a Kwarr. Mimo to ještě černoši, generální štáb, někteří další důstojníci, zbytky Alwinových přívrženců a policie. Bouří proti mně lid a roznášejí pomluvy. Nic nedokážou. Hlídám je...“

Mike přistoupil k Vládci a uchopil jej za ruku. „Poslouchej mne dobře! Nejen oni, ani lid není spokojen s tvojí vládou. Chtějí Vládce, který aspoň občas dokáže něco udělat. Chtějí od svého Vládce čin. Neuděláš-li nic, necháš-li všechno na Monroesovi, na tygrech... a na mně, padneš.“

Sir Lera se krátce zamyslel. „Případ Weston? Jsi chytrý, kníže z Crossu. Víš taky, co bych měl udělat, aby můj milovaný lid opět viděl ve Vládci slunce Arminu a světa? Nebo jen tak mluvíš?“

„Ano, pane, vím to.“

„Dobře, kníže. Tak mi to řekni a já to udělám...“

6. dubna: Murri v boji

Hlídky měřily dvůr navyklými pravidelnými kroky a v duchu klely na tohle hlídkování. Každý z mužů dobře věděl, že se nemůže nic stát, že divocí psi, kteří jim chodí u nohou, okamžitě registrují každý podezřelý zápach nebo pohyb a štěkáním vyvolají poplach, kdyby někdo z chovanců chtěl utéci. Ale utíkat nebylo ani technicky možné, správa polepšovny učinila pro bezpečnost provozu, co bylo v jejích silách. Mříže v oknech, zamčené dveře, pobité ocelovými pláty, mřížové přehrady na chodbách, dozorci a potom oni, muži se psy a samopaly na plecích.

Toho večera hlídali Hank a Bill a s nimi pes Gasan, strašný dravec s vlčím chrupem, který vrčel i na ostatní muže z hlídek, jen se k němu přiblížili. Hank a Bill obešli bloky, pak se zastavili pod přístřeškem u zdi bloku A a zapálili si cigarety.

„Nezdá se ti, že Gasan je nějaký divný?“ ptal se Hank, ukazuje na psa. Stál před nimi, větřil a napínal uši - srst na kožichu se mu ježila jako před bojem, ale neštěkal.

„Co je, Gasane, co?“ ptal se Bill, „Co máš, ty zatracená bestie? Že by na tebe lezlo jaro?“

Gasan ho neuznal za hodna pozornosti. Ani muži se o něj už déle nestarali a spokojeně kouřili svoje cigarety.

„Hele,“ řekl najednou Bill, „Támhle na zdi... to je kočka!“

„Blbost! To už by Gasan nějak vyváděl!“

„Gasane, kočička... Vem si čičinku...!“

Pes Gasan stál nehybně jako socha, srst se mu ježila a sledoval kočku na zdi upřeným pohledem - lidí si nevšímal.

„Zbláznil se nebo co?“ řekl zlostně Hank.

Bill vzal samopal a zamířil. Nočním tichem zarachotila dávka a kočka zmizela ze zdi, jako by ji srazil kámen.

„A je po kočičce! Pojď, obejdem to...“

V bloku C se rozletělo Brangovo okno. „Co blázníte, chlapi? Co má znamenat ta střelba?“

„Bill viděl kočku na zdi! Prásknul po ní, no...“

„Tak to je v pořádku,“ uklidnil se Brang, „Jestli zasáhl, dobře udělal. Každou kočku, kterou uvidíte, zastřelte, jasný?“

„Ale jo, šéfe...“ řekl Bill a když se okno zavřelo, dodal: „To víš, že jo, ty starej vole. Jenom se nepo...“

„Že už starýmu vaděj i kočky, to se divím,“ smál se Hank, „Já už čekal, že tě seřve. K stáru mu to začíná lýzt na mozek...“

Ve chvíli výstřelu skočil Murri se zdi rovnou dolů, do stínu, kam nedopadalo měsíční světlo. Viděl, jak se dohadují a poznal, že se stalo to, co chtěl: domnívali se, že ho sestřelili. Pouze pes ho sledoval, ale Murriho tiché vrčení udrželo nepřátelskou šelmu v klidu. Murri věděl, jak ovládat Zelenooké...

Murri přeběhl přes dvůr ke zdi a dostal se ke hromosvodu. Nebylo to pro něj sice pohodlné šplhání, ale nemohl dělat nic jiného. Vylezl až do Enkrova čtvrtého patra - okolo oken tam vedla římsa, která by sice těžko udržela člověka, ale skýtala pro kočičí tlapky dostatečnou oporu. Murri šel opatrně po římse, snaže se vyhnout nejistým místům. Zeď měla už svá léta a mizerná omítka se ráda drolila. Přesto Murri došel až po Enkrovo okno a zamňoukal. Zevnitř se ozvalo stejné mňouknutí a Murri prolezl mezi mřížemi do okna.

Enkra a Enrico ho už čekali: „Nestalo se ti nic? Viděl jsem, jak po tobě stříleli...“

„Napřed se musejí naučit střílet! Dokud to neumějí, nemám se jich proč bát! Nesu ti, oč jsi žádal...“

Murri měl na těle jakousi vestu z tenoučkého plátna, v níž bylo zašito nejrůznější nářadí: pilník, pilka na železo, dvě dláta, kladívko, kleštičky a šroubovák, mimo to několik drátů, z nichž bylo možno vytvořit paklíče, což Enkra uměl. Dráty se líbily Enricovi, který se taky vyznal v otvírání cizích zámků. V tomhle případě to ovšem nebylo nic platné, ve všech dveřích věznice byly zámky dózické. Taky tu byla další praktická věc, tmel, jímž by se zaplnily vydlabané díry ve zdivu v případě pokusu uvolnit mříže ze zdi, vyhlížel k nerozeznání od omítky. Enkrovi nad tím vším zazářily oči.

„Velitelství souhlasí s tím, abys napřed vypátral všecko o té levotě ředitele Branga. Akci přidělili název Bílá růže. Oliver určil, abych každý den přišel v tuhle dobu na zeď, jestli dáš signál přijdu, jinak zas odejdu bez kontaktu. Nechci se zbytečně toulat po dvoře, aby se nedivili...“

„Jsi moc hodný, Murri...“ Enkra sáhl do kapsy a vytáhl kousek masa od oběda, „Vem si a ať ti chutná. My toho máme moře...“

Lhal naprosto bezostyšně, nejen že toho neměli moře, dostávali maso jen dvakrát či třikrát týdně a jinak nejrůznější mizerné šlichty, neboť Brang po způsobu všech ředitelů nejlepší části potravin pro polepšovnu rozprodával. Murri snědl maso, zdvořile poděkoval, dal se pohladit i od Enrica a zase šel.

Tentokrát se mu podařilo projít dvorem až na zeď bez konfliktu se strážci. Seskočil na zem a chtěl se rozběhnout k Oliverovi, který s Romeem čekal v autě v bezpečné vzdálenosti.

„Tak,“ řekl někdo opodál, „Tady jsi! Čekám na tebe...“

Byl to mladík v tmavé košili a džínách, bundu odložil, aby se mohl líp dát do honičky za kočkou. Murri neřekl ani slovo a vyrazil pryč. Muž ho doběhl dvěma skoky a sevřel v rukou.

„Jen nemysli, miláčku! Mám tě a nepustím - za tebe dostanu pár pěkných liber od toho pitomce Branga...“

Murri mu zaťal přední drápky do ruky a rázem mu ji roztrhl. Benedetto bolestí povolil stisk a kocourek se rychle vyškubl.

„Tak takhle, Armine?“ Benedetto hmátl do kapsy a v ruce se mu otevřela dlouhá dýka, „Nespekuluj, číčo, já vím, co jseš zač!“

„Když to víš, tak odejdi!“ řekl tiše Murri a Benedetto se zachvěl při zvuku jeho nelidského hlasu, „Nebo zemřeš...“

Benedetto nebyl nakloněn poslouchat hlas rozumu ani hlas nějaké kočky. Vrhl se po Murrim, hotov zabít ho nožem, ale kocour se vymrštil a skočil mu rovnou do obličeje. Ostré drápy roztrhly mladíkovi čelo a krev jej na chvíli oslepila, zadní dráp mu roztrhl spodní ret. Benedetto zařval bolestí i vztekem, odtrhl od sebe Murriho a ťal po něm. Zřejmě ho zasáhl, neboť Murri kníkl bolestí. V příští chvíli mu však znovu skočil do obličeje a snažil se vyškrábat mu oči. Benedetto se zoufale bránil, neboť nebezpečí postřehl. Dýka mu vypadla z ruky a ani se nesnažil ji najít. Blízko slyšel dupot, to přibíhal Oliver a Romeo.

Murri postřehl, že přátelé se blíží, nechal Benedetta být a rozběhl se jim naproti. Mladík se s křikem potácel na místě boje, krev z rozervaného čela a obočí ho oslepovala. Setřel si ji a rozhlédl se - Romeo a Oliver se už vzdalovali. Vytáhl pistoli a střelil za nimi, vzápětí od nich zasvištěly kulky.

Benedetto se rozběhl trochu stranou, aby nadběhl Oliverovi k jejich autu. Stálo na lesní cestě za křovím a musel se krýt, aby ho neviděli, když přebíhal mezi stromy. Ale jeho snaha byla zbytečná, když dobíhal, zaslechl startující motor a za chvíli auto vyrazilo vpřed.

Benedetto se zastavil. Čelo ho bolelo k nesnesení a ještě víc ho rozčilovalo, že nedokázal přemoci obyčejnou kočku. Obrátil se k věznici a zjistil, že mu nikdo nepřišel na pomoc. „Zatracení zbabělci!“ řekl si a chtěl tam jít ohlásit, co se stalo.

„Počkej!“ zaslechl za sebou tichý hlas. Otočil se.

Za ním stál muž celý oblečený v černém. I jeho tvář byla černá, černé byly i dlouhé vlasy splývající mu podél tváře. Ostrý zahnutý nos vystupoval do popředí.

„Bože,“ vydechl Benedetto, „Kdo jsi?“

„Jsem Smrt. Pokusil ses zabít živého tvora. To je hřích. Trestem za hřích je smrt. Zabiju tě.“

Jeho tichý chraptivý hlas doháněl Benedetta k šílenství. Pozvedl pistoli a střelil po něm z bezprostřední blízkosti - ve stejné chvíli už černoch ležel na zemi a v ruce držel svůj vlastní revolver. Benedetto střelil ještě jednou, ale pistole klapla naprázdno, před chvílí vypálil všechny náboje.

Černoch nevystřelil. Naopak vyskočil na nohy a zasunul zbraň do pouzdra pod paží. „Kdo jsi?“ zeptal se.

„Benedetto Scigalla! Ale tobě jsem nikdy neublížil! Nestarej se o to, po čem ti nic není, nebo...“

„Moje jméno je Luciper Wang. Máš dýku?“

„Měl jsem, ale... ztratil jsem ji.“

„Musím tě zabít. Mohl bych tě zastřelit, ale to by nebyla oběť, na kterou bych mohl být hrdý. Vezmi...“ Černoch mu podal dýku s perleťovou rukojetí, zřejmě arminské výroby. Benedetto mu ji vytrhl z ruky a postavil se do střehu.

Luciper Wang stál s rukama volně svěšenýma. Benedetto neviděl žádnou zbraň, kterou by měl. „Zaútoč. Máš poslední šanci.“

Benedetto skočil a bodl. Než se ale jeho nůž setkal s odporem, nabralo ho koleno černého muže do břicha a současně jej udeřila do brady hrana dlaně. Benedetto se zapotácel a upadl. Černoch počkal, až se vymrští na nohy a znovu zaútočí dýkou. Pak uchopil jeho ruku, zakroutil a dýku mu zase vzal. Ale nebodl, stál proti němu a čekal, až se zase sebere k akci.

Benedetto viděl jeho oči: chladné, pozorné... nesmiřitelné. Pochopil, že ten muž je profesionál, který zabíjí z povinnosti, nemá nic proti Benedettu Scigallovi, ale zabije zločince, na něhož narazil, neboť to přikazuje zákon...

„Kvůli té kočce?“ vydechl.

„Život za život.“ řekl černý a rozpřáhl se rukou. Poslední, co ve svém životě Benedetto viděl, byla jeho štíhlá dlaň s dlouhými prsty, dlaň docela bez chloupků, jak se všechny odřely od nesčetných úderů do dřeva i cihel při cvičeních. Ta dlaň dopadla Benedettovi na spánek a rázem rozrazila jeho pošetilou lebku. Vykřikl a klesl do sotva se klubající trávy...

Byla chladná dubnová noc. V lesíku tloukl slavík a na nesmírné báni oblohy padala hvězda. Ale Benedetto Scigalla hleděl vyhaslýma očima do nebe a neviděl krásy noci.

Chtěl být příliš chytrý.

6. dubna: Loučení

Sid Hawker se loučil s Asthrou. Když se vrátili z audience, nalezl ji ve svém pokoji v Mikově domě; chápal, že ji svezl do Kingtownu, ale nemohl pochopit, proč s nimi nešla k Vládci. Objala ho, očichala, dokonce olízla. A řekla:

„Čpíš neřestí. To jsou ty cizácké voňavky padlých žen.“

Zasmál se. Věděl, z kterého filmu to je. Ona voněla divočinou, ale nebyl si jist, zda jí to má říct.

„Já dávám přednost páchnout divočinou.“ řekla.

„Proč jsi přišla?“ našel něco, na co by se jí mohl zeptat.

„Nejásáš. Přitom mě delší dobu neuvidíš. To se ti po mně vůbec nestýská?“

Rychle hledal co říct, aby to nebylo úplně blbé. Bohužel byla rychlejší než on.

„Nestýská. Snadno si najdeš náhradu. Budiž ti přáno. Ale já... nemám tolik možností.“

Mohl něco říct, ale radši to neudělal.

Ta její vůně jej opájela. Vždycky to dopadlo tak, jak chtěla, když se k němu přitiskla a začala se tulit. Sotva se stihl svléknout.

Potom leželi vedle sebe a oddychovali. Byl hodně unavený a měl chuť na cigaretu.

Natáhla se přes něj, vytáhla cigaretu a zapálila si ji. Kouř nevdechla, jen vypustila z úst. A strčila mu cigaretu mezi rty.

„Dobře tě vycvičily.“ konstatovala.

„Já jsem...“ zaváhal.

„Ty holky z diplomatický školy. Doufám, žes mi neudělal ostudu.“

„Asthro!“ vzdychl.

„Potěší mě, když přesvědčíš sem tam nějakou kamarádku, že jsme dobrý.“ usmála se vlídně.

Vydal ze sebe neurčitý zvuk. Už pochopil, že ho čeká hádka. Ne že by se těšil. Asthra naopak velice.

„Jaká je Dany?“ vypálila bez varování.

Bleskurychle probral události posledních tří měsíců. Dál jeho paměť nesahala.

„Dany Monroesová. Sestra Rogera.“

V tomto směru se cítil zcela nevinen. Rogera samozřejmě znal, jeho sestry párkrát viděl, ale nic víc. Oddychl si.

„S tou jsem nic neměl. Nikdy. Ani bych se neodvážil.“

„Dany Monroesová zásadně sama rozhoduje, kdo s ní bude spát a kdo ne. Až na tebe najede, neubráníš se.“

Nevěděl, co říct. Rozpačitě zatáhl z cigarety.

„Až tě vyzve, chtěla bych být při tom.“

Zvedl hlavu a podíval se na ni. Nebyl si jist, zda správně slyšel a pochopil.

Asthra mlčela. Zadumaně koukala do stropu.

Zamyslel se. Její reakce bývaly nepředvídatelné. Někdy se rozzuřila kvůli bezvýznamné maličkosti. Jindy se smála věcem, kvůli kterým ho měla nenávidět. A někdy brečela. Byl jeden z mála, kdo ji kdy viděl brečet.

Podle zvykového práva měl kníže Pedro Santanueva právo na všechny dívky svého dvora. Tedy Asthřina dvora. Měl by mít kněžnu, potom budou ty holky patřit jí. Ale zatím uvažoval nad docela jinými problémy. Vnímal krásu dívek kolem, ale musely se hodně snažit, aby splnil svou vznešenou povinnost a potěšil je na lůžku.

O právech náčelníkovy sestry zvykové právo nepravilo nic, ale kdyby chtěla, mohla vyzvat kteréhokoliv muže a on by určitě rád vyhověl. Nikdy to neudělala. Sid jako její oficiální milenec neměl právo taky na nic, ale snažil se za oba, a když na to Asthra přišla, obvykle se smála. Vlastně, nebylo jich tolik - Sid měl určité zábrany, zvláště ohledně minimálního věku svých partnerek. Asthra ctila zásadu, že dívka je dospělá od chvíle, kdy se rozhodne být. Když byla opravdu hodně mladá, smála se tím víc.

To se v žádném případě nemohlo týkat Dany. Tak o co jí sakra jde?

„Já ji nenávidím!“ vybuchla náhle, vyskočila a postavila se před velké zrcadlo. Obvykle věnovala svému vzhledu minimální pozornost, nanejvýš se přesvědčila, že je umytá a učesaná.

„Co?“ řekl, když usoudil, že se to očekává.

„Ona je tak krásná!“ vztekala se Asthra, „Hezky oholená, všude tetování, pomalování, a těch ozdob! Co bys říkal, kdybych se nechala ostříhat?“

„No, já...“ zaváhal, co chce slyšet. Bylo nebezpečné dát jí radu, která se jí nelíbí.

„Dokázal bys mě oholit? Myslím celou, hlavu a celý tělo!“

„Echm, no...“ řekl nechápavě.

„Myslíš, že bych vypadala jako Valérie?“

Konečně pochopil, odkud vítr fouká. Její řeči o čarodějnictví rád neměl, zvlášť když od něj čekala odpověď. Poslední dobou čím dál častěji.

„Nevím. Já ji neznal.“

„V každým chrámu je její ikona!“

No dobře, jenže Sid chrámy navštěvoval krajně nerad, spíš z donucení. A moc se v nich nerozhlížel.

Než stihl něco říct, Asthra opakovala: „Ona je tak krásná...“

Pozdě, ale přece mu to zacvaklo: „Co jste spolu měly?“

„Nic!“ štěkla, než to dořekl. Jako by tu otázku čekala.

„Protože jsi nechtěla? Pokud vím, Dany zábrany nemá. Povídají se o ní takový věci...“

„Jaký?“

„Co já vím? Já drby neposlouchám.“

„Ale posloucháš. Rychle všecko, co ti o ní napovídaly holky z tý školy. I kdyby to nebyla pravda.“

„No já vážně... teda, poslední dobou se dost odvazuje. Podporuje starý rody a deptá přivandrovalce.“

„Holky ze školy jsou všecky princezny, že? I ty, co se vylíhly někde ve světě?“

Souhlasně zamručel.

Asthra pochopila, že jeho schopnost přenosu informací je podstatně horší než její. Vlezla si zpátky k němu, dovedně se nainstalovala, jak to oběma nejvíc vyhovovalo, přitiskla se celým tělem a začala vyprávět. Zmateně, na přeskáčku a s nečekanými odbočkami, ale něco přece jen pochopil.

„Co nic neříkáš?“ zeptala se, když si toho všimla.

„Představuju si to.“

„To vidím. Tak něco řekni, ne?“

„Vychutnal bych si vás. Obě najednou.“

„Vejtaho! Nestačil bys ani na mě samotnou. Natož na Dany. Ona je fakt dobrá!“

„Jestli správně chápu, tak jsi ji rázně odmítla!“

„Přece nečekáš, že budu jásat? Takovej hnus!“

„A teď sis to rozmyslela a mrzí tě to?“

„Co si já mám co rozmýšlet? Jasně, že se od ní nenechám... leda bych byla přinucená. Třeba prohrála sázku...“

Se sázkami měl Sid svoje zkušenosti. Asthra se nikdy nesázela, nikdo z Arminů. Pokud navrhli sázku, znamenalo to: Chci prohrát.

„Nasadila mi do hlavy brouka voškliváka, ratata čuňata brouka. Za pár týdnů budu mít patnáctý narozeniny.“

Sid vzdychl. Řekl první, co ho napadlo: „Vidíš. Ve spoustě zemí by mě za tohle zavřeli. Jseš ještě dítě.“

Mávla rukou, tohle ji teď zrovna netrápilo. „Chtěla bych, aby na mý narozky nikdo nezapomněl. Pořádnej parádní mejdan.“

Když šlo o mejdany, byl vždycky pro.

Navinula si jednu kadeř na prsty a poškubávala. Obrátila se k zrcadlu, bylo natočené tak, aby se při milování viděli. A uvažovala.

Sid nezklamal. „Tak se nech přistřihnout jenom trochu! Třeba od té Dany. Jistě ti to udělá nějak hezky!“

„Ale já nechci vypadat nějak hezky!“ vybuchla, „Copak vůbec nic nechápeš?“

Něco chápal: že jeho partnerka je potrhlá a vždycky musí být po jejím. Rozpačitě zmlkl, stačila si sama.

„Nemůžu se nechat ostříhat jen tak. Ale kdyby mě někdo donutil...“

„Tak se mnou nepočítej. Mně se líbíš takhle.“

Mávla rukou. „Mám to vykoumaný. Nejdřív trochu vůně. Osvěžovače vzduchu, to přeci není nic nápadnýho. Díky jim dostanou chuť na placky s čatní a posilující čaj. Po pár dávkách budou vláčný a připravený udělat, co řeknu.“

„Jednou to přeženeš a někoho otrávíš.“ zavrčel. Její lektvary opravdu rád neměl. Tedy měl, některé. Kdyby nevěděl, co v nich je...

„Nahodím před některou dobrou kámoškou, jak se strašně bojím, aby mě násilím neostříhali. Jestli pochopí...“

„A co když nepochopí?“

„Tak mám lepší kámošky, než jsem si myslela!“

„No, jak ty holky znám... co bude potom?“

„Potom vypukne peklo. Každej, kdo na mě sáhne, bude další na řadě. Nemám pochyb, že holky si to budou chtít mezi sebou vyřídit. Trochu obav mám o kluky, ti by se mohli vzbouřit. Ale doufám, že nenajdou odvahu.“

Zasmál se. „Po tom, jak jsi řádila, když se dal ostříhat Paul Fox? Představ si, že se vrátí, a všichni budou dohola!“

Mávla rukou. „Aspoň bude důvod dát jeho a tu jeho křepelku pořádně mučit. Paul to má rád, a ona... no, uvidíme!“

„Taky seš pěkná bestie!“ pochválil ji.

„Nejsem. Za Dany nestačím ani koukat. Ale jsem učenlivá a nápaditá.“

Sid měl trvalý problém, jak reagovat na její řeči. Momentálně se vyvíjely docela nebezpečným směrem, tak ho napadlo svést pozornost na něco jiného. Začal tedy vyprávět o svých dobrodružstvích s děvčaty ze školy.

Po pravdě řečeno, byl Sid Hawker docela slušný chlapec. Sex měl rád, ale představoval si ho jako soukromou záležitost dvou lidí na chráněném místě, bez jakéhokoliv vyrušování. Rozhodně ne jako hromadné spartakiádní cvičení. Mezi děvčaty se naopak rozmáhala móda pořizovat si obrázkovou dokumentaci; dívka pozvala svou nejlepší kamarádku s moderním fotoaparátem, případně s kamerou. Pokud se kamarádka přidala, žádný problém. Pokud to holky plánovaly předem, přizvaly jako dokumentaristku ještě třetí. Asthra měla taky ráda všelijaké akrobacie z Kámasútry a podobně, ale rozhodně ne tak krkolomné pozice jako ty holky. Navíc nebylo zvykem se zavírat a když některá chtěla přijít, tak bez zábran přišla, chvíli přihlížela, radila, komentovala... Na jejich peprné vtipy začínal být Sid dost alergický. Je pravda, že ze začátku se mu to líbilo, ale teď byl rád, že odtamtud vypadl a už se nikdy nemusí vrátit.

Asthra se zachovala dle očekávání, smála se. Nadhodila, že by taky ráda měla nějaké fotografie z jejich milování. Potom začala docela vážně řešit, aby její narozeninový mejdan byl důkladně zdokumentován. Nebylo vyloučeno, že se to později bude nějak řešit a bylo by dobře mít záznam, co kdo řekl a udělal a na koho svést zodpovědnost.

„Hlavně se do té doby vrať,“ řekla mu asi třikrát, aby si to zapamatoval, „Není vyloučeno, že si to na poslední chvíli rozmyslím a couvnu. Jsem v podstatě docela srab.“

„Lehká pomoc.“ usmál se, „Pozvi tu Dany jako hlavního obřadníka. Ona tě už donutí.“

Asthra kupodivu odpověděla docela vážně:

„Nechme to osudu. Nakonec se věci vždycky stanou tak, jak se mají stát.“

Pláč

Ležel jsem na kavalci a marně se snažil usnout. Podivný nepokoj mi nedopřával skutečného odpočinku. Rosalinda mi řekla, že Laura odešla s doktorem Lüppowem do zámku k umírajícímu císaři a mně se zdálo, že smrt starého muže má pro mou Lauru nějak divnou, výhružnou podobu...

Nebylo zvykem, aby na moje dveře někdo bouchal pěstí, ale tentokrát se tak stalo a já se málem lekl. Vyskočil jsem a otevřel - dovnitř vpadl voják Tom jako velká voda.

„Co je? Zbláznil ses?“

„Paní Lauru zavřeli! Chtějí ji popravit!“

„Cože?“ vyletěl jsem, „Co to plácáš?“

„Paní Laura je v kriminále! Ještě s tím doktorem a starým arcibiskupem. Byli prej u Vládce v poslední chvíli. Generál Gussmann a císař Monty Draggon nařídili, aby byli za úsvitu popravený, aby nemohli nic vykecat...“

„Něco nesmyslnýho pleteš! Copak je tohle možný u nás, v civilizovaným státě? Hned tam jdu a...“

„To nemůžete, pane, v týhle uniformě! Stráž by cizího důstojníka nepustila dovnitř!“

Zamyslel jsem se. „Který pluk hlídá v zámku?“

„Jsou tam naši, pěchota a u bran gardisti. Arminská garda byla odzbrojená a zavřená v kasárnách...“

„Tak mi půjčíš uniformu. Půjdu tam jako voják...“

„Ale pane...“ lekl se Tom.

„Nic takovýho, dej sem hadry!“ A už jsem se svlékal.

Naštěstí jsem jako každý důstojník měl propustky na všelijaká místa, doposud nevyplněné. Jednu jsem si vypsal.

Na ulicích byla spousta lidí, většinou Arminů. Všichni měli černé závoje, hleděli k zámku a tvářili se nevraživě. Když jsem mezi nimi procházel, zvedaly se proti mně pěsti, ale jinak nic.

Zámek byl celý osvětlen, snad ve všech oknech se svítilo. Dovnitř procházeli nejrůznější vojáci a civilisté, Arminů tu bylo strašně málo, dali se spočítat na prstech. A to byli ještě nějací zrádci, buď zrádci vlastního národa nebo zrádci nás, kteří jsme jim z hlouposti ještě věřili.

V bráně stály hlídky a každého kontrolovaly. Prošel jsem mezi nimi se slovy: „Nesu příkaz pro nadporučíka Bartletta od kavalerie!“ Jeden gardista řekl: „Tak se přeraz, moulo!“, ale už jsem byl uvnitř. Tam byl zmatek ještě větší, všude nepřehledné množství vojska všech zbraní, které byly v Kingtownu. Zdálo se mi, že se vojáci hlídají navzájem, ale našel jsem velmi rychle i chlapy od svého pluku. Jeffovi a Harrymu málem vypadly oči, když mě viděli v uniformě prostého vojína.

„Chovejte se nenápadně! Mluvil s váma Tom?“

„Jasně, pane nadporučíku,“ řekl Jeff, „Ale...“

„Říkej mi Rossi, jsem voják jako ty! Kde je má... Laura?“

„Paní Laura je v base ve věži! Teď tam nemůžem, hlídají tam pěšáci... s těma není žádná řeč...“

„Musíme zařídit, abyste se tam dostali na hlídku vy! Můžete je vystřídat?“

„Za půl hodiny tam jdou naši. Nevím kdo, snad Bill a Jimmy...“

„Jimmy zůstane tady, půjdu já!“

„To nejde! Závodčí vás... tě zná!“

„Zatraceně!“

Zůstali jsme stát v koutě a sledovali, co se děje. Kolem prošel plukovník Gollon a já rychle otočil hlavu, aby mě nepoznal. Chlapi mě naštěstí kryli, když šel důstojník. Ale nebylo to potřeba, téměř nikdo si nevšímal, co se kde děje.

Půlhodina může být chviličkou, ale může se taky neuvěřitelně vléct. Byl jsem jako na trní po každou vteřinu té nemožně dlouhé doby, počítal jsem dokonce občas do šedesáti, abych nějak vyplnil ty dlouhé minuty. Konečně jsem viděl dozorčího, jak vedl Billa a Jima v plné zbroji směrem k věži. Čekal jsem, až se vrátil s dvěma pěšáky, které střídal, pak jsem se vypravil k vězení.

Bill a Jimmy ke mně natáhli ručnice, když mě viděli, ale jen mě poznali, roztáhli údivem huby.

„Ticho, chlapi! Neprozraďte mě!“

„Jasný, Rossi!“ řekl Bill rychle. Vůbec chápal dost dobře.

„Je tam?“ ukázal jsem na železná dvířka.

„Jo, ale klíč nemáme...“

„Nevadí. Jděte na hlídku ke schodům!“

Otevřel jsem špehýrku a nahlédl dovnitř - arcibiskup don Diego Miranda klečel na zemi a modlil se, doktor Lüppow seděl se svěšenou hlavou na židli. Hledal jsem Lauru, ta stála na pryčně a hleděla z okénka ven na zámecký dvůr.

„Lauro!“ zavolal jsem tiše.

Obrátila se, seskočila a rozběhla se ke mně. „Rossi, miláčku! Jak jsi se odvážil..?“

„Zachráním tě, ale... nevím jak...“

„Musíš sehnat Chatta Wannera, zná systém zámeckých podzemních chodeb a tajných dveří, který tu jsou. Půjdeš za Rosalindou Hermínou a řekneš jí to. Najdeš ji doufám v nemocnici, jinak za ní musíš do bytu, je to Bakerova 18...“

„Dobře Lauro, ujišťuju tě, že jestli tě... jestli se ti něco stane, zahynu! Mám tě tak rád, že...“

„Jdi, noc je krátká! Kdyby něco, řekni Rosalindě, že císař řekl tuhle větu: „Má smrt ruší smlouvu!“ Budeš si to pamatovat?“

„Má smrt ruší smlouvu. Jdu, Lauro...“

„Bůh tě ochraňuj...“ řekla tiše.

Jeff a Harry stále ještě trčeli na stejném místě a více méně se tam flákali, ale zdálo se, že na mne čekají.

„Mládenci, byli byste schopni něco pro mne udělat? Třeba i... proti velitelům?“

„Spolehni se! Budem tady, kdyby něco. A řeknem klukům...“

„V pořádku. Já musím do města...“

Šel jsem k východu jak jsem mohl nejrychleji a neohlížel se napravo ani nalevo. Tím si lze vysvětlit, že jsem si nepovšiml četaře, který procházel okolo, zpupného darebáka od dělostřelecké setniny, který si neodpustil, aby nehoukl na obyčejného vojáka od kavaleristů: „Hej, vy tam! Vy neumíte zdravit?“

Zarazil jsem se, chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, proč se ten zatracený chlap tak rozčiluje. Konečně jsem si vzpomněl, že mám teď nižší hodnost než on. To už stál přede mnou. „Jméno!“

„Tom... Brandy!“ plácl jsem první, co mne napadlo.

„Tak Tom Brandy... A jak se jmenuje váš velitel?“

„Nadporučík Ross Bartlett!“ To jsem věděl víc než jistě.

„Tak! Takže za ním půjdeme, mládenče! Já vám dám, přehlížet šarže! Půjdete do vězení a basta! Tady je vojna a ne prasečí chlív, je vám to jasný? Co jste dělal v civilu?“

„Já...“ zarazil jsem se, nikdy jsem nedělal nic než důstojníka a obával jsem se možných nedorozumění, „Já jsem... z vesnice...“

„Tak od volů?“ řval na celé kolo, „Tak mladej pán myl kravám ocasy? A neuvědomil si ani, že je vůl taky, co? Kde je velitel?“

„Pan nadporučík je v kasárnách! Jdu k němu se vzkazem...“

„A proto si myslíte, že nemusíte zdravit? Tak zpátky a pěkně pozdravíte, jasný?“

Odvelel mě zpět, musel jsem pochodovat podél něho a předpisově zdravit. Moc mi to nešlo, nikdy jsem to nedělal a nikdo to ode mne za bojů na jihu nevyžadoval. Četař zuřil a víc než hlasitě mě komandoval jako malého kluka. A já to všechno musel trpět, a minuty utíkaly...

„Odpusťte mi, pane četaři! Pan nadporučík se na mne bude zlobit, že jsem se opozdil...“

„No dobře, tak jdi! Ale napřed mi řekneš, co seš! Ty nejseš voják, ty seš... co?“

„Nevím, pane...“

„Jseš vůl! Zařvi pěkně na celou místnost: Jsem vůl!“

„Jsem vůl!“ vykřikl jsem dost ochotně.

„Nahlas!“

„Jsem vůl!“ řval jsem, až se okna třásla.

„Tak,“ řekl, když se dosyta vysmál a když se už ostatní lidé přestali otáčet, „A teď půjdeme k tvýmu veliteli a já mu hned povím, jakej seš mizernej voják, jasný?“

„Ano, pane.“ řekl jsem rezignovaně.

Šli jsme - cesta do kasáren nebyla dlouhá, ale ten chlap si ji patřičně natáhl, neboť mne nutil pochodovat slavnostním krokem, což jsem nikdy ani neuměl, neboť jsme jezdili na koních. Zmínil jsem se o tom, ale řval na mne, nadával mi mořských prasat a všeho jiného, co mu zrovna přišlo na jazyk. Udělal však jednu do nebe volající chybu: při té execírce přišel se mnou na most, kde sice bylo dost rušno, ale byli tady jen Armini. Ti se docela vesele smáli mému trápení, leč nehodlali zasáhnout.

Na tom mostě jsem se otočil a řekl: „A dost!“

Četař se udiveně zarazil. „Ty mrcho! Co si to dovoluješ...?“

Jedním pohybem jsem vytáhl z pochvy tesák, který patřil do výzbroje kavaleristů. „Trochu ses spletl, četaři...“

Přiskočil k zábradlí, vytřeštil oči a vykřikl: „Ale co... já přece nic...“

„Udělals chybu.“ řekl jsem a probodl ho. Pak jsem mrtvolu chytil za nohu a přehodil přes zábradlí. Četař dopadl do vln s hlučným šplouchnutím a řeka ho odnesla k moři.

Opodál stanulo několik Arminů s tasenými noži - jeden z nich držel v ruce i revolver, ač to bylo zakázáno.

„Co se děje, vojáku?“ ptal se jeden z nich zostra.

„Potřebuji mluvit s Chattem Wannerem. Jsem Ross Bartlett, nadporučík druhého pluku kavalerie. Řekněte mu to!“

„V pořádku. Ještě něco, pane?“

„Jen tohle - před smrtí Vládce řekl: Má smrt ruší smlouvu. Rozumíš tomu?“

„Myslím, že jo. Děkuji ti, bratře...“

Běžel jsem dál. Do nemocnice jsem doběhl ve spěchu a řekl všechno Rosalindě Hermíně. Ta se okamžitě převlékla do civilu a vydala se do města. Já běžel do kasáren a tam se rychle převlékl do své uniformy, pak jsem vyběhl zase ven.

„Hej, kam letíš?“ chytil mě v bráně za rukáv pěšácký důstojník s věncem tygřích uší kolem krku.

Otočil jsem se k němu a vydechl údivem. Byl to Chatt Wanner v uniformě našeho důstojníka, docela mu slušela, jenom jeho drsná tvář a trochu odlišné chování by ho prozradily.

„Chatte! Jaký štěstí, že jsi tady... Laura je zavřená v zámku a chtějí ji popravit...“

„Vím. Bez řečí, Rossi. Jsme připraveni, víme to už pár hodin, jenom jsme nevěděli, že ta dívka je Laura. To mi řekl před chvílí tvůj sluha Tom. Jdeme...“

„Co chceš dělat?“

„Vpadnem do zámku a vytáhnem je. Vyvolat bitvu nemůžem, hlavní síly jsou ještě daleko. Pojď...“

„Jak se dostanem do zámku? Já tam byl jako voják, ale...“

„Znám systém podzemních chodeb a tajných vchodů. Víš přece, že každý arminský dům má postaveny tajné vchody a je připojen na systém pod zemí?“

Nevěděl jsem to, ale po cestě mi Chatt něco zběžně vysvětlil. Choval se ke mně jako k zasvěcenému a já si vůbec neuvědomoval, že by vlastně měl být mým nepřítelem. Dozvěděl jsem se, že celé město je protkáno sítí podzemních chodeb, ve většině domů jsou potom průchody, jimiž se většinou neprotáhne člověk, ale velmi snadno kočka nebo menší pes. Ti taky vyslechli většinu porad na našich nejvyšších orgánech. Vládcův zámek nebyl sice vybaven odposlouchávacími otvory a Armini nevěděli vše, co se u císaře říkalo, ale přesto se tam dalo proniknout.

Při chůzi se Wanner setkával s ozbrojenými muži, občas dokonce převlečenými za vládní vojáky. Většinou jim dával příkaz se přesunout do blízkosti zámku. Na Victory street se sešel s dalším důstojníkem, podle tváře taky Arminem. Krátce spolu hovořili a pak mi Chatt řekl: „Lobo povede útok podzemní chodbou, my projdeme normálně do dvorany a zajistíme, aby okolo chodby byl klid. Tvař se pokud možno nenápadně, mluvit budu já.“

Vchod do zámku působil ještě zlověstnějším dojmem než předtím. Vstoupili jsme do parku a přešli těch několik metrů. Ti strážní tam ještě stále bedlivě hlídali.

„Okamžik, pánové,“ řekl ten vlídnější, „Kam jdete?“

„Vodsuň se, bráško,“ řekl Chatt, „My tam musíme, já mám velet popravčí četě, tak nezdržuj...“

Voják se usmál zkřivením úst. „Tak to jste se dost opozdil, pane. Poprava byla vykonaná před deseti minutama...“

Ucítil jsem, jak mi Chattovy prsty sevřely paži.

„Jak to? Rozkaz jasně zněl: za svítání!“

„Jo, to já nevím! Klidně se jděte voptat...“

Vstoupili jsme dovnitř. „Klid, Rossi. Jen klid!“ šeptal Chatt.

První, s kým jsme se setkali, byl Jeff. Byl smrtelně bledý a ruce se mu chvěly. „Pane...!“ vydechl, když mě viděl.

„Co se stalo, Jeffe?“

„Přišel pan plukovník Moran! Nařídil vykonat popravu hned, ale neřekl nám, proč to udělal...“

„A ty?“

„Byl jsem... v té četě. Přihlásil jsem se, abych vám mohl všecko říct. Ale... střílel jsem jenom do zdi, pane!“

„Děkuju, Jeffe. Takže ta poprava...“

„Ano, pane. Je to asi čtvrt hodiny, co byla provedena.“

Zdálo se mi, že vidím svět jako přes rudou mlhu. „A Laura?“

„Paní Laura mi stihla říct něco pro vás. Povídala: Řekni mu, že nelituju. A že má smrt ruší smlouvu. Rozumíte tomu, pane?“

Opřel jsem se o Chatta. Ten muž musel mít velkou sílu, když mne zadržel, abych neupadl. „A zemřela...?“

„Ano, pane. Beze slova, jako všichni domorodci...“

Nevím, jak jsem se odtamtud dostal - snad Chatt mne vyvlekl. Vzpomínám si, že jsme šli nějakou podzemní chodbou, já přišel k sobě, až když jsme opět dýchali svěží noční vzduch.

Lobo nás očekával, připraven k akci.

„Jdi spát,“ řekl mu Chatt, „Už se nic nebude konat.“

Pak jsme šli nočním městem. Skoro jsem si neuvědomoval, že jdeme, nevěděl jsem kam, nevěděl jsem nic a nic mě nezajímalo. Nebýt Chatta, vůbec bych nikam nešel. „Nech mě být! Udělal jsi svoje, teď už můžeš jít. Já si už pomůžu... sám...“

„Ne, Rossi. Neopustím tě, dokud nevyjde slunce. Vím, co chceš udělat, chceš zemřít. To nedovolím.“

„Nech mě jít s ní! Laura je mrtvá a já už nemám na světě nic, co bych chtěl... nic, pro co bych žil...“

„Ne,“ řekl Chatt Wanner, „Nenechám tě zemřít!“

„Nech! Budete mít o nepřítele míň...“

„Ty nejsi nepřítel. Jsi jeden z nás. Musíš žít a musíš dát naší vlasti to, co jí nemohla dát Laura. Od téhle chvíle jsou v tobě duše dvou lidí, tvá a Lauřina. Máš dluh a musíš jej splatit. Za sebe i za Lauru. A možná i za děti, které byste měli...“

„Ale já jsem voják, Chatte! Nepřátelský voják...“

„Ne, to už skončilo. Lauřina krev to zrušila. Víš, co ti řekla: Má smrt ruší smlouvu. Její krev smazala všechnu tvoji závislost na nadřízených. Už nepatříš jim, jsi svobodný člověk a můžeš jít, kam se ti zlíbí...“

„Nechci nic. Chci už jenom zemřít.“

„Smíš zemřít - až zabiješ jejího vraha.“

Snad tohle byla ta věta, která mne probudila. „Jejím vrahem je plukovník Moran. Ale to je můj přítel!“

„Možná byl. Je to tvá povinnost.“

„Zabiju plukovníka Morana.“ řekl jsem.

Šli jsme do kasáren. Vojáci nespali, ačkoliv na vstávání bylo ještě poněkud brzy. Zdálo se, že na mne čekají a Chatta přijali, jako by byl jejich velitelem.

„Co budeme dělat, pane?“ ptal se můj sluha Tom.

„Osedlej mi koně. Odejdu.“

„Kam?“

„K Arminům. Od téhle chvíle patřím k nim.“

Chatt mi pomohl sbalit si věci. Potom jsem vyšel na dvůr, kde postávali vojáci. Mnozí měli víc zbraní než obvykle.

„Poslouchejte,“ řekl jsem jim, „Vyřiďte plukovníku Moranovi, až se s ním sejdete, že jsem mu vypověděl nepřátelství. Že zabiju jeho a kohokoliv z jeho přátel, setkám-li se s nimi. A rovněž všem řekněte, že zabiju každého, kdo nosí tuhle uniformu, jestli zvedne zbraň proti mně. Jsem Armin a budu bojovat za Armin a za jediného pravého Vládce téhle země, prince Leru z Guyrlayowu. To jim povězte... a vyhýbejte se mi, hoši!“

Když jsem chtěl nasednout na koně, přistoupil ke mně Tom. „Pane nadporučíku, já... abych tak řekl... vzal byste mě s sebou? Já jsem, víte, obyčejný sedlák, ne voják! Budu radši orat a sít někde v arminský vesnici, než tady nasazovat krk za těch pár pitomců ve štábu... Vemte mě tam dolů!“

„A mě taky!“ ozval se Jeff, „Abyste věděl, veliteli... já mám tady ve městě holku a kdyby se jí mělo stát to, co paní Lauře, já nevím, co bych... já jdu s váma!“

Chatt Wanner pozvedl ruce, aby utišil šum mezi vojáky. „A já slibuji každému, kdo se vzdá a dobrovolně složí zbraň, že s ním bude nakládáno jako s osadníkem, který přišel do naší země, aby tu pracoval a žil - nikoliv jako se zločincem a banditou, jak tomu bylo doposud! Řekněte všem: kdo přijde a vzdá se nám, dostane kus pole, aby je obdělával a místo, kde si může postavit dům, v němž bude bydlet. Bude naším bratrem, může se oženit a žít s námi podle svého přání. Pamatujte si to, bratři!“

„Jakýpak uvažování,“ křikl někdo, „Jdem s tebou, Armine!“

„Bodejť! Jdem s Rossem - ať sebere plukovníka a jeho kámoše čert! My za ně chcípat nebudem!“

„Kdo chce jít s námi, ať si vezme svý věci a koně a jde!“ řekl Chatt, „Nástup za deset minut tady na dvoře!“

Sešel se celý můj oddíl a ještě mnoho vojáků z jiných oddílů našeho pluku. Ostatní, kteří nešli, dílem se neodvážili, dílem neměli ani moc snahy nás zadržet. Odjeli jsme za prvního ranního úsvitu - a já se ještě otočil v sedle a řekl:

„Přísahám, že tě zabiju, plukovníku Morane! Přísahám...“

Generál Gussmann za námi poslal další oddíl vojska, aby nás dopadl a zkrotil. Zaskočili jsme je v jakémsi údolí a ti chrabří vojáci se rozprchli jako hejno kavek, zřejmě taky neměli moc chuti do boje. Zajali jsme mladého poručíka, po němž jsem poslal do Kingtownu tento dopis:

Já, Rosswell Bartlett, kapitán arminské jízdy, opovídám tímto nepřátelství plukovníkovi Josephu Moranovi, veliteli druhého kavaleristického pluku v Kingtownu; dále plukovníku Gollonovi ze štábu divize; dále generálu Thomasu Gussmannovi, veliteli města; dále Monty Draggonovi, samozvanému císaři a ničemnému zrádci Arminu; dále všem jejich přívržencům a pomocníkům, ať jsou jejich jména jakákoliv a ať je znám či nikoliv. Slavnostně slibuji, že jim budu škodit jakýmkoliv způsobem na lidech, zvířatech, majetku i ostatním vlastnictví až do chvíle smrti jmenovaných zločinců, a to z důvodu podlé vraždy, které se dopustili na mé snoubence Lauře van Noordenové. Dále upozorňuji všechny vojáky, že zabiju toho, kdo proti mně zvedne zbraň. Avšak kdo se vzdá a pokorně podrobí Arminským zákonům, dostane milost a možnost usadit se jako řádný arminský občan. Nejsem nepřítelem nikoho z vojáků své vlasti a přeji všem mír, štěstí a spokojenost. Ale nestrpím další nepřátelské akce proti lidu Arminu a budu je trestat, jak uznám za vhodné. Každý z vojáků má právo a možnost se vzdát a žít v míru s Arminy, to právo mu zaručuji. Ti, kdo nebudou chtít využít našich nabídek, zhynou...

Tím jsme vyhlásili válku zrádcům v Kingtownu. Za tři týdny po mé výzvě byl zabit zrádce Monty Draggon a hned po něm další nově jmenovaný císař. Nelítostný boj o moc zničil většinu těch, kteří zatoužili po koruně...

Vojáci houfně prchali z posádek, zvlášť tehdy, když naše oddíly několikrát projely městy, střílely a zapalovaly střechy kasáren. Splnili jsme svoje sliby, nikdo z přeběhlíků nebyl za nic trestán, byli usazeni v nově vznikajících vesnicích a dostalo se jim práv arminských občanů.

Do roka od Lauřiny smrti skončila válka dobytím Kingtownu a pobitím všech zbývajících nepřátel přímo v ulicích. Lauřina smrt přišla nepřátelům zatraceně draho.

Viděl jsem umírat mnoho svých přátel. Viděl jsem smrt hraběte Orságha Ártabogyiho, kterého sestřelili s koně při jezdeckém útoku. Viděl jsem smrt prince Yamanakiho, který byl zajat a umučen v gardistické pevnůstce - neřekl ani slovo a zemřel statečně. A viděl jsem smrt Chatta Wannera v posledním boji přímo v ulicích Kingtownu - ten statečný muž a můj nejlepší přítel mi dodýchal v náručí.

Jenom já jsem přežil. A dodnes nepochopím, proč...

6.dubna: Agent a jeho »dvojka«

První rozpory mezi Mikem a jeho krásnou společnicí nastaly už v letadle z Bombaye do Singapuru. Tentokrát byla totiž zvolena neobvyklá trasa přes Singapur, Havaj, Los Angeles, New York a Atlantický oceán do Londýna. V letadle společnosti Armine Air Society to ještě vcelku šlo, byli na domácí půdě a chovali se k sobě přátelsky. Ale když letěli do Singapuru, nebyla už s Mikem rozumná řeč. Odpovídal sice Elli laskavě a přátelsky na všechny její otázky, ale nesnažil se s ní jakkoliv flirtovat a snažit se o sblížení, jak se předpokládá u agentů. Dokonce se zdálo, že je unaven, ač v noci spali odděleně. Elli to přešla mlčením a domnívala se, že je to jeho zvyk.

V Singapuru měli do odletu dalšího letadla šest hodin času. Mike rozhodl, že si pojedou prohlédnout město, což se také stalo. Ale přestal se věnovat Elli, povídal si s nějakými vyholenými mnichy v khmerštině, jíž nerozuměla, nakupoval pohlednice, procházel pagody i památky anglické koloniální správy a ani jednou si nepovšiml, že Elli je krásná a milá a že by snad bylo vhodné, aby se jí taky věnoval.

V letadle se jeho chování zase trochu zlepšilo, přesto to nebylo to, co by se předpokládalo a co považují dívky Aglaji Nikolajevny Knorrozovové za slušné chování gentlemana vůči dámě. Na Havaj se dostali v dost dobré náladě, tu Elli zkazilo teprve to, že Mike se ani na Havaji nezajímal o nic jiného než o pohlednice, stavební a přírodní památky a že se opět protivně dohadoval s lidmi neznámými jazyky. Elli se rozhodla pomstít tím, že očividně koketovala s jakýmsi americkým mládencem, který tam jezdil na prkně, surfovala s ním a snažila se mu vlichotit. Mike si toho snad ani nevšiml, naopak Američan vymáhal pokračování přátelství tak vehementně, že mu byla nucena předvést, jak ji Aglaja naučila karate. Jen tak mohla Elli odejít z pláže a nasednout opět do letadla.

Velmi ji udivilo, jak Mike strašně spěchal. Zdálo se, že snad Enkra už v tom kriminále nevydrží ani těch pár hodin, kdyby nechali letadlo odletět a jeli až za dva nebo tři dny, jak se to obvykle dělá v nenaléhavých případech. Byli agenti, kteří se povalovali a načerpávali energii i týdny, než vyrazili do akce, potom však ale pátrali, zjišťovali i stříleli jedna radost. Mike spěchal do Londýna, prohlásil, že tam musí být osmého dubna večer a že tam taky bude, kdyby měl letadlo unést a seskočit v Anglii padákem. Elli to považovala za skvělý nápad, přesto neměla tušení, co tam vlastně chce v tu dobu dělat.

Los Angeles se jí zdálo nádherným městem, chtěla si uspořádat výlet do Hollywoodu a lákala Mika, že odtamtud jistě nemá mnoho pohlednic. Ale on kupodivu tomuhle lákadlu odolal a nařídil okamžitý odlet do New Yorku. Ale ani Big Apple si pořádně neprohlédli, neboť už za dvě hodiny byli zase nad oceánem a přistáli až v Londýně.

V té době se jmenovali Mr. Michael Peters a Mrs. Alice Petersová, Mike byl zástupcem továrny na výrobu a export žacích strojů v San Franciscu, Alice jeho manželkou. Měli zamluven pokoj č.86 v hotelu Royal. Sid, který přiletěl druhou stranou z Port Saidu, bydlel za rohem v jiném hotelu a žádného prozatím neznal.

Do Londýna přiletěli asi o polednách. Mike byl klidný a velmi zdvořile pozval Elli na oběd, který byl výborný. Potom se na chvíli ztratil a asi o třetí hodině ji pozval k prohlídce města. Vypůjčil si zatím auto, takže ji mohl vozit, kam chtěl. Předvedl Parlament, Winchesterskou katedrálu, Trafalgar Square, Picadilly, Oxford a Bond street, katedrálu Sv. Pavla a Hyde Park. Potom prohlásil, že se pojedou podívat do restaurace Červený Papoušek, kde by se mohli tu a tam setkat s nějakým známým.

Usedli, chovali se k sobě příjemně a popíjeli velmi dobré a dobře vychlazené víno. Hrál jim k tomu orchestr a číšníci v černých fracích se pohybovali důstojně a tiše jako tučňáci ve sněžných pláních Antarktidy.

Najednou Mike zpozorněl, neboť orchestr zahrál píseň, kterou měl velmi rád: You are my destiny - Jsi můj osud, černošského zpěváka Raye Charlese. „Ono se tohle ještě hraje?“ usmál se.

„Ty to znáš?“

„Znám dokonce i slova. Mám tu píseň rád...“ A šeptal arminsky, jako by překládal z nějakého jazyka, jemuž rozumí jenom on:

„Ze známých důvodů chci zapomenout

vzpomínky vláčím dál - neblahý pár pout

ze známých důvodů tě stále mám rád

pod kůží hloub tě mám než se může zdát.

Jen v krajině snů, těch prolhaných dnů

krásná jak dřív jsi se mnou dál

jen v krajině snů jsem tvůj pán a král

jen tam lásko má veliká, jsem tě neprohrál...“

„Já to znám s docela jinými slovy!“ namítla Elli.

„Možná. Takhle to zpívám já.“

Důstojný tučňák číšník přistoupil a podal Mikovi navštívenku na stříbrném podnose. „Pán, který dal zahrát tuto píseň, prosí o laskavé přijetí...“

Mike se rychle rozhlédl kolem. „Že prosím. A přineste ještě jednu sklenici...“

Číšník důstojně odkráčel.

Elli viděla, jak se zpoza jednoho sloupku vynořil štíhlý muž s ostře řezanou tváří, připlížil se odzadu k Mikovi a položil mu náhle dlaň na rameno: „Co tady zase děláš, ty starej lotře?“

Mike se důstojně otočil. „No dovol! Já a starej?“

Oba se současně rozesmáli, pak si stiskli ruce a ten druhý se zeptal: „Na koho tady zase šiješ boudu?“

„Já a boudu?“ pohoršil se Mike, „To se snad pleteš!“

„Kdybych tě neznal!“ muž si odstrčil židli a pak se teprve zeptal: „Můžu si přisednout?“

„Těžko bysme ti to rozmlouvali!“ řekl Mike a muž si tedy sedl. Zasmál se na Elli a řekl arminsky: „Ahoj, kotě!“, ale dobře vychovaná agentka neodpověděla - zírala na něj jako na zjevení.

„Tak povídej, co splítáš za podraz!“

„Budeš se divit, ale nic. Oženil jsem se a jedeme s mojí nastávající na svatební cestu...“

„A zrovna do mýho rajonu? Nemysli, že ti to žeru! Copak nepoznám čistokrevnou arminskou dvojku? Tohle kotě tvá žena nikdy nebylo a doufám, že ani nikdy nebude...“ ohlédl se na Elli a zaváhal: „Mohl bys mi říct, proč na mě tak pitomě čumí?“

Teď přišla chvíle, aby se Mike mohl vítězně usmát: „Ona tě totiž zná, Jamesi. Mají v učebnici tvůj obrázek.“

James nadskočil zděšením. „Cože?“

„No, jako příklad nebezpečí, který číhá ve světě. Od té doby, cos u nás byl, se na tebe moc dobře pamatují...“

„Ale neříkej! To už je let...“

„Tři a půl.“

„Jo, to už je let! Ještě žije ta hrozná maxibába, co se mnou třískala o zem?“

„Žije a moc se na tebe těší, až zas přijedeš.“

„Chraň pámbu! I když jste mě tam hýčkali, to jo. Jak se jmenovala ta moje Dvojka? Helenka, ne?“

„Jo, Helenka. Doufám že jo, Alice?“

„Ano.“ pokývla dívka hlavinkou.

„Jakpak se jí daří?“ zasnil se James.

„Ale dobře. Jí i dceři.“

James otevřel doširoka ústa údivem. „Dceři? Mojí dceři?“

„Narodila se jí asi tak za devět měsíců rozkošná holčička. Nejsem genetik, takže záruční list ti na ni dát nemůžu, ale...“

James praštil pěstí do stolu a rozchechtal se. „To je zázrak! Tak já mám v Arminu dceru! To bych měl dát na flašku, ne?“

„Taky si myslím, ale nechtěl jsem ti to tak neomaleně říkat.“

James kroutil hlavou a pochechtával se. „To se nedivím, že tam na mě vzpomínají! A ve zlým... takže já mám dceru! To ji odtamtud musím hned odvézt a dát ji na kloudný vychování. Jsem za ni konec konců odpovědný, ne?“

„Není-li otec Arminský šlechtic, patří dítě matce. To říká zákon. A Helenka ti dítě nedá, má ji moc ráda.“

„I tebe má ještě ráda, Jamesi,“ dodala Alice, „Říkala nám to. Moc hezky na tebe vzpomíná...“

„Aspoň že ona... asi jediná na světě.“ A James přivolal číšníka a poslal pro tu flašku.

„A teď mi hezky jasně pověz, na čem tady vlastně děláš! Nevěřím, že by to byl nějaký komplikovaný podraz, na to by neposlali tebe. Řekni mi to a já ti třeba pomůžu.“

„No, jak chceš. Slyšel jsi něco o Enkrovi Westonovi? O tom arminským klukovi, kterej si žil v Londýně a pak ho zavřeli?“

„Ne. Já se o blbiny nezajímám.“

„Bylo mu asi dvanáct let a je to syn jednoho dávnýho našeho hrdiny, Roba Westona. Ten Rob ho odvezl do Anglie, aby zabránil vlivu zvrhlého Arminu na jeho křehkou dušičku. Jenže udělal to už trochu pozdě a mladý pán začal v Londýně propagaci duchovního probuzení, dost chytře a s citem. Jenže nevyšlo mu to, nelíbilo se to pár lidem a tak ho dali zavřít do lapáku, přesněji do polepšovny. Našim se to nelíbí a posílají mě, abych to trochu vylepšil svou osobní účastí.“

„Stručné a jasné. Ještě mi řekni, že ty ses sem vypravil kvůli takovéhle lapálii. A já se zasměju.“

„Pro tebe je to lapálie. V Arminu otázka války nebo míru. Nezapomeň, že u nás jsou jiné poměry než tady. Za kluka se postavila dětská skautská organizace Černá Lilie v čele se svým velitelem Rogerem Monroesem. To jméno přece znáš, přinejmenším jeho tátu Leona, ministra vnitra. A to už je síla, nemyslíš? Ti všichni chtějí, aby se to vyřešilo. Spustili poplach v novinách a ten je zas zpětně tlačil, aby to nenechali usnout. Navíc si toho povšiml Vládce a pověřil mne, abych zavřel všem novinářům huby a udělal něco, aby se to přestalo rozmazávat.“

„Bože dobrej! Myslíš, že tě někdo poslechne?“

„To se pozná. Mám dokonce rozkaz použít násilí, kdyby to nechtěli dost rychle pochopit...“

„Dost dobrý. A víš, že tě zavřem?“

„Jo, tuším to. Ještě něco, on totiž kluk objevil nějakou levotu. Ti borci v base si zařídili nějakej výnosnej kšeftík a on to vyčmuchal. Tak po tom jdu já.“

„Čím dál lepší. My o tom samozřejmě nemáme ani šajnu. Vy Ostrovani jste k nezaplacení.“

„Taky si můžem povídat, jak jsi u nás honil pašeráky. Nebejt tebe, ani jsme nevěděli, že agentura v Kingtownu existuje...“

„Ale jo, tak bez vzájemných poklon. Co ti gauneři dělají?“

„To právě malej zjišťuje. Ještě jsem se neviděl se spojkou, která nám to má povědět. Až se to dozvím, tak ti to řeknu.“

„Spolehni se na nás ve všem, co nebudeš potřebovat,“ šklebil se James, „Rádi ti pomůžem, když budeš v nesnázích kdekoliv mimo Spojený království a Commonwealth. Ale tady, když budeš mít nějaký problémy, tak si je vychutnej sám, jasný?“

„Dokonale. Vzájemná láska a přátelství nám pomáhá zmáhat těžkosti. Doufám, že nebudu zakopávat o všelijaký tvý agenty...“

„Nepředpokládám, že zrovna ty bys tolik zakop. Mimochodem můžeš mi říct, co tady máš za menažerii mimo týhle Dvojky? Rád bych to věděl pro případ řešení nenadálých úmrtí...“

„Já sám jsem, abych tak řekl, čistej jako lilium, Jamesi...“

„Nepochybuju. A kdybych náhodou potkal na ulici tvýho Sida, tak ten je tady na dovolený, co?“

„To by se mohlo stát, ale toho vynech. Máme tady jiný odborný síly. Kdyby ses náhodou srazil s vysokým štíhlým černochem s dlouhými rovnými vlasy, tak ten pán se jmenuje Luciper Wang, je to Armin, ale moje konkurence. Jeho případné nepřežití nebude nikomu kladeno za vinu...“

„Ale jo, rádo se stane. A kde je Paul Fox? Nedávno se zahlásil jedné služebně Scotlandu jako Fox z Interpolu. Má s tím něco společnýho?“

„O tom mi nic nepovídej! Ten vzal šmíra, pacholek! Zabouchl se do místní buchty a nechal práce...“

„Bůh mu žehnej za to rozhodnutí. Jeho práce vypadala zajímavě: mrtvolka jako když ji vyšije, s dírou v hlavě. No, dostal co mu patřilo, byl to sprostej zabiják, Talián. Zabil jednu kočku, Bůh suď proč. A Bůh suď, jak na to ten Paul přišel. Je to celý divný, ani jsme to moc nerozmazávali...“

„Taky dost dobrej nápad. Jinak nevím, co bysme tu měli mít za výprodej. Doufám, že co jsem jmenoval, ti stačí.“

„Bohatě. Hned se spojím s pohřebním ústavem a objednám kupu rakví. Mimochodem půjč mi tu bouchačku, co ti dělá tak pěknou bouli na kapse! Takovou jsem ještě neviděl...“

Mike se rozesmál. „Tak jseš už osmej, kdo mi naletěl.“ podal mu cigaretové pouzdro, „Když mi ho Aglaja dávala, netušila, co s ním užiju legrace. Na každým letišti mi ho chytne detektor a já musím vykládat pánům hlídačům, že to není revolver a že nechci unést letadlo. Až tu bábu dostanu do ruky, tak ji přetrhnu...“

James si prohlédl zapalovač, vybral cigaretu, zapálil a vrátil pouzdro Mikovi. „Tak mi ho dej! Ty přeci stejně nekouříš...“

„Když budeš hodnej hoch, tak až budu odjíždět. Už kvůli tý legraci si ho zatím nechám...“

Potom se oba agenti zabrali do vzpomínání na setkání v Arminu. Elli to docela bavilo a zlobilo ji, když skončili a Mike spěchal do hotelu, aby se převlékli.

Pán a paní Petersovi obývali apartmá č.86 ve třetím poschodí hotelu Royal. Toto apartmá se skládalo ze společného obývacího pokoje a dvou ložnic, pro pána a paní zvlášť. Mike si to tak přál, Elli by se po způsobu agentek spokojila s jedinou postelí v nějakém lacinějším penzionu. Jediná věc omlouvala Mikovu marnotratnost - fakt, že to platil erár, tedy tajná služba. Přesto ji mrzelo, že zřejmě nepřemůže jeho nechuť ke své osobě a nepřinutí ho ke zdvořilejšímu chování.

Přijeli do hotelu, vyjeli nahoru a zašli každý do své ložnice. Elli byla nejen ženou, ale i agentkou, tak se dokázala obléknout záviděníhodně rychle. Když vstoupila do Mikova pokoje, zjistila, že její velitel se zabývá velmi neobvyklou činností: stál ve slipech před zrcadlem, v ruce držel strojek a přistřihával si vlasy. Tvář měl pokrytou zbytkem mýdla, zřejmě si předtím upravoval vousy, dokonce vyholováním.

„Co to vyvádíš?“ ptala se udiveně. Taková pečlivost o vlastní vzhled u něj naprosto nebyla obvyklá.

„Jdeme do divadla, musím vypadat slušně...“ zabručel.

„Vím, že jdem do divadla. Ale kvůli tomu snad ještě nemusíš ze sebe dělat manekýna, nebo ano?“

„Ven! Já se u tebe potom stavím...“

Zasmála se jeho ráznosti a vypadla. Po cestě uvažovala, jestli se náhodou tak nestrojí kvůli ní. Ale proč tak najednou?

Když se objevil v černém, zcela novém smokingu, vyhlížel mnohem důstojněji a sympatičtěji než obvykle. Ještě u Elli se zkoumavě podíval do zrcadla a zeptal se: „Jak vypadám?“

„No, seš fešák. Jako študent před prvním rande...“

Něco zabručel - Elli byla ještě udivenější, neboť když šli k Vládci, odbyla se jeho toaleta tím, že si přihladil vlasy a na zkoušku se na sebe zamračil do zrcadla.

„Ale mohl jsi mi říct. Já umím pochopitelně taky dělat veškeré myslitelné úpravy na druhých, mohla jsem ti pomoct...“

„To je dobrý...“

Na dveře zaťukal sluha. „Automobil pana velvyslance právě předjel.“ sdělil diskrétně.

„Půjdeme, holčičko.“ řekl Mike.

Zhluboka se nadechl, zavřel oči a překročil práh.

7.dubna: Hlas Černého jezera

„Co vlastně hrají?“ ptala se Elli paní velvyslancové, když stoupali po mramorovém schodišti divadla pod rozzářenými lustry. Paní velvyslancová byla o dvacet let mladší než její muž, původem Skotka, ale dokonale se svému muži přizpůsobila a od prvopočátku Elli tykala, což tuto těšilo.

„Manon Lescaut.“ odpověděla Myrna Cunningsová. Její manžel se jmenoval Frederick a nedalo se říct, že by ho mocný host, který přišel vyřešit zcela bezvýznamný problém, moc potěšil.

„A proč je kolem toho taková sláva? Je to nějaká premiéra, nebo co? Všichni jsou v gala...“

„Má drahá, copak ty nic nevíš? Přece se loučí ta herečka... s divadelní kariérou!“

„Která herečka? A proč?“

„No přece ta, co hraje Manon! Já mám dost špatnou paměť na ta jména, ona pochází odkudsi z Evropy, kdoví z které cikánské země. Vdala se a výborně, vzala si jednoho bohatého lorda... ach bože, já si to snad nikdy nezapamatuju...“

„No, to konečně uvidíme.“ Elli si nikdy nezatěžovala hlavu jmény herců, nazývala je jednoduše jmény jejich postav.

Mike a Fred hovořili o vnitřní i zahraniční politice arminského státu a o Enkrově případu. Pan velvyslanec byl z toho mírně šokován a domníval se, že to prestiži Arminu ani v nejmenším neprospěje. Mike si myslel totéž, takže se docela shodovali. Ale hlavně ujistil Freda, že nikdo ani na okamžik nepomýšlel na jeho odvolání, ať už z jakýchkoliv důvodů.

Velvyslanec zajistil lóži; vstoupili dovnitř, usadili se a Mike začal studovat program. Myrna s Elli se rozhlížely po okolních lóžích a kritizovaly oblečení, účesy a celkové vzezření přítomných. Fred se opíral rukama o okraj křesla a přemýšlel, nebylo-li lepší napít se dobré brandy a zalehnout.

„Podívej,“ ukázala Myrna do jedné z lóží, „To je on! Lord John, ten boháč, co si ji vzal. Přišel se taky podívat na poslední představení, to se konečně patří...“

I Mike zvedl hlavu od programu a podíval se tím směrem.

„Je prý fantasticky bohatý, ale nesnáší se nějak s vládou a chystá se vystěhovat z Anglie. Snad prý jde do její vlasti, má nějaké názory...“ Myrna snížila hlas do důvěrného šepotu, takže ani Mike nezaslechl, jaké názory má lord John.

Světla zhasla a opona se pomalu rozhrnovala. Avignon před dvěma sty lety vyhlížel stejně kašírovaně jako kdykoliv jindy.

Elli hru dobře znala, viděla ji zfilmovanou i v televizi, viděla operu podle té hry, viděla vlastně vše, co se o té záležitosti vidět dalo, takže se vcelku nudila. Hlavní roli hrála žena, o níž se mluvilo. Hrála výborně, působila svěže spontánním dojmem a byla i na tu dálku velmi krásná. Elli se ale soustředila na nedostatky a pilně je sčítala.

Na chvíli obrátila zrak k Mikovi. Seděl od začátku hry ve stále stejné pozici, vykloněn trochu nad hlediště a jeho tvář byla v odrazu světel z jeviště sádrově bílá. Nepohnul se snad ani o coul, seděl tam jako kamenná socha a očima přímo hltal herce.

Elli napadla přímo fantastická myšlenka: že by ten člověk spěchal tak strašně jenom proto, aby stihl toto představení? Právě tohle - a proč? Snad kvůli dívce odněkud z neznáma, která se dnes naposled ukazuje na veřejnosti jako herečka?

Když skončilo první jednání a světla se rozsvítila, povstaly dámy a rozhodly se jít do foyeru, aby se na kritizované róby podívaly lépe a mohly je zkritizovat tím důkladněji. Fred šel s nimi, Mike se podíval nepřítomně: „Jděte, zůstanu tady. Bolí mě hlava...“ A zůstal opřen čelem o stěnu lóže, dokud se nevrátili.

„Tvůj společník není zrovna zábavný...“ usoudila Myrna.

„Je protivný!“ řekla Elli, „A přímo hnusný, neuznává ani ta nejzákladnější pravidla slušného chování...“

„Tak proč to s ním táhneš?“

„Vsadila jsem se, holky mě uvrtaly. Říkají, že ho ještě žádná nesvedla. Když to budu já, složí se mi na krásný moderní fáro.“

„A když ne?“

„To je bohužel pravděpodobnější. Nevím, že prý si pak na mne nějaký trest vymyslí. Dohodlo se to ještě dřív, než se vědělo, že to budu zrovna já...“

„A jaká je šance? Chceš s něčím pomoct?“

„Myslíš jako naznačit mu? To by šlo snad leda kladivem, on totiž odmítá i v případech, kdy se mu to řekne rovnou. Co lidská paměť sahá, nikdy se mu žádná nelíbila...“

„To bych zrovna netvrdila, jedna se mu líbí. Ta holka, co hraje Manon. Nespouští z ní oči!“

„Taky sis všimla? Nemůžu to pochopit. Nic na té káče nevidím. Ne, že by nebyla hezká, ale...“

„Hraje nemožně a anglicky mluví s takovým přízvukem, že by to zbořilo katedrálu ve Winchestru!“

„No, já se ho poptám...“ rozhodla se Elli.

A poptala - když se vrátily, zasmála se a řekla Mikovi: „Jak se ti líbí ta Manon? Takový dřevo jsem ještě neviděla! Dobře, že jsi mě sem vzal, aspoň se trochu zasměju!“

„Je to pravda, je to trapné,“ dodala Myrna, „Ještě že odchází a uvolní místo nějaké pořádné herečce...“

Mike se na ně velmi vesele usmál a zeptal se jenom: „Myslíte?“ Dál už o celé věci nehovořil a sledoval představení. Nastávalo druhé jednání, proběhlo stejně jako první, jenom že obě dámy pečlivě pozorovaly, čím by asi tak mohla ta ženská upoutat toho hrozného nekňubu...

Pak se rozsvítilo, zahřměl potlesk a herci se klaněli. Elli počítala opony a zjistila, že jich bylo sedmnáct. I Mike tleskal s větším nadšením než obvykle.

Když pak ovace skončily, naklonil se k Fredovi a požádal: „Věnuj se prosím na chvíli Elli! Musím si něco zařídit. Odvezte ji domů, já přijdu později...“ A Elli zašeptal: „Promiň mi prosím tě, musím ještě někam odskočit...“

Elli se mile usmála: „Ale jistě, miláčku...“ A nejradši by ho byla zakousla, jak se cítila uražená.

Mike se oddělil a kráčel dozadu za jeviště, kde se nacházely šatny účinkujících. Okolo šatny cizí herečky, která dnes dohrála svoji roli, se tísnil úplný dav lidí, kteří chtěli tu autogram, tu cokoliv jiného. Maskérka a dvě biletářky nemohly drzé hosty zmoci, takže jim posléze přišel na pomoc hasič a odehnal zvědavce z moci úřední. Mike čekal do té chvíle opodál, skryt za nějakou kulisou. Potom vystoupil a přišel k požárníkovi, který si jej udiveně přeměřil. „S laskavým dovolením...“ vzal za kliku.

„Tam nikdo nesmí, pane!“ řekl požárník pevně.

Mike vytáhl z kapsy kartičku a strčil mu ji před oči. „Scotland Yard. Madam mne očekává.“

Požárník odskočil od dveří a zasalutoval. „K službám, pane!“

Mike prošel předsíňkou, zaklepal a vstoupil do šatny. Herečka seděla zády k němu před zrcadlem a maskérka ji právě česala. Když ho spatřila, škubla sebou, otočila se a řekla svou mateřštinou: „Proboha... ty jsi tady?“

Mike vešel a opřel se o dveře. „Jsi čím dál krásnější.“ řekl.

Maskérka na něj pohlédla s údivem, ale herečka ji odehnala mávnutím ruky a slovy: „Děkuji vám, už se upravím sama...“ Žena tedy vypadla řečnit s hasičem o podivném návštěvníkovi.

„To říkáš při každém našem setkání.“ řekla herečka.

„Říkám to, protože je to pravda, Komteso.“

„Nelži! Je to už tolik let...“

„Nikdy nelžu, když mluvím s tebou.“

„A co tady děláš? Jak ses to dozvěděl?“

„Přijel jsem se podívat na tvoje poslední představení. Četl jsem o tom v novinách, tam doma. Musel jsem přijít...“

„Nevěřím! Jsi tady, protože tě sem přivedla povinnost, určitě tady máš něco k vyřizování...“

„Opak je pravdou - přijal jsem určitou povinnost, abych tě mohl vidět. Jinak bych odmítl.“

„Přešel jsi půl světa jenom proto, abys mne viděl?“

„Ano, přesně tak.“

„Myslela jsem, že jsi mrtev! Říkali to!“

„A co se na tom změní? I kdybych byl mrtev, vstal bych z rakve jen proto, abych mohl přijít...“

Odvrátila se. Povšiml si, že se pro jistotu podívala ještě jednou do zrcadla a zasmál se: „Neboj se, jsem živý! A i kdyby, upíři se prý dovedou odrážet v divadelních zrcadlech. Žiju, i když z toho už nemám to potěšení, co dřív...“

Povšiml si, že se jí třásla ruka, když otevřela krabičku krému a nanášela si jej na tvář. „Proč jsi přišel?“

„Kdysi jsem vyprávěl kamarádům takovou starou pověst o Černém jezeře. Jistě ji znáš...“

„Neznám.“

„Jsou lidé, kteří potřebují k životu vodu Černého jezera. To jezero je vysoko v horách a nemá dno, neboť ústí v moři. Takový člověk je prakticky nesmrtelný: vždy když zestárne, zeslábne, onemocní, zaslechne hlas, hlas Černého jezera, které ho volá ke svým vodám. Přijde tam a vykoupá se ve vodě jezera. Tím omládne, uzdraví se, síly se mu vrátí, bude zase žít... Kdyby nešel tam k jezeru, zahynul by...“

Obrátila k němu oči a pozorovala jeho tvář.

„Taky já slyším hlas Černého jezera. Musel jsem přijít - za ten poslední čas se toho stalo příliš mnoho, abych mohl jen tak žít. Sám, bez pomoci. Musel jsem tě vidět...“

Mlčela a pozorovala ho. Zdálo se mu, že v jejích očích vidí nějakou podivnou, neurčitou obavu. „Nemluv o takových věcech,“ požádala, „Víš, že to nemám ráda!“

„Jak chceš. Budeme raději mluvit o tobě. Jak se máš a jak se daří tvojí ctěné rodině?“ Tvářil se tak vesele, až se zachvěla.

„Jak vidíš, končím svou divadelní kariéru. Je mi z toho trochu smutno, ale už jsem se rozloučila s rozmarýnou, jak jsem před chvílí říkala. Konečně, jak vlastně hraju?“

„Moje sekretářka říká, že je to strašné. Paní velvyslancová se domnívá ještě něco mnohem horšího. Já jsem byl unešen - nemohl jsem z tebe spustit oka...“

„Ale, ty už máš i sekretářku?“

„Vnutili mi ji - takovou roztomilou husičku. Poslal jsem ji spát, má trochu podivné mravy na evropský vkus. Ale to, co říkám, je pravda, líbila ses mi, opravdu.“

V té chvíli se ozvalo zaťukání a vstoupil mladý gentleman aristokratické tváře. Mike jej už viděl v sále, v lóži.

Komtesa zvážněla a obrátila se k němu. „Ach Johne, jsem ráda, že jsi tady! Dovol, abych ti představila hraběte von Crosse. Je to mimořádný vyslanec Arminu nebo tak něco, že, Miku?“

„Mimořádný a zplnomocněný,“ usmál se Mike, „Těší mě, mylorde.“

„Jsem rád, že vás poznávám, hrabě,“ podal mu lord John ruku, „Doufám, že se budeme vídat častěji...“

„Mike je můj přítel ze starých časů! Znali jsme se před lety, ještě u nás doma...“

„Ach tak! Život se zvrtne všelijak, že? Setkávají se i staří známí. Budeme mít to potěšení pozvat Vaši Milost zítra na malou oslavu, kterou pořádáme? Pozvala jsi pana hraběte, miláčku?“

„Chystala jsem se k tomu. Přijdeš?“

„Bude mi ctí a potěšením.“ Mike se sklonil a políbil jí ruku. Pak řekl: „Na shledanou - bavte se dobře!“ a vyšel.

Lord John zaregistroval jeho odchod s mírným ohrnutím jednoho koutku úst. Teprve potom prohlásil vlídně: „Máš víc takovýchhle známých, miláčku?“

„Ne. Alespoň se neobjevují tak často...“

„Tento vyslanec je skutečně pozoruhodnou osobností! Už proto, že se představuje průkazkou Scotland Yardu, tak se k tobě totiž dostal. Mimo to nosí na řemeni pod paží zbraň, jejíž pažba vyhlíží tak na osmatřicítku. V kapse pak má další, soudě podle tvaru. Taky mám dojem, že jsem zaslechl jeho jméno v nějaké mordýřské aféře. Vskutku, velmi pozoruhodný člověk. Doufám, že jiní tví známí budou stejně zábavní...“

„Ale Johne!“ zasmála se, „Je to docela příjemný člověk - a může nám být velmi užitečný!“

„Jistě, pokud budeme chtít někoho tiše oddělat. Děkuji, vzal jsem v úvahu i tuto možnost. Utěšuje mne jenom to, že ten člověk je Armin a ti jsou známi jako osoby potrhlé. Zřejmě to je jejich národním zvykem...“

„Přesto jsi ho ale pozval na zítřejší večírek!“

„Ovšem! Až na tyto drobné zvláštnosti je to, jak jsi už řekla, velmi sympatický člověk...“

S velvyslancovými odjela Elli do budovy vyslanectví, kde se pořádala malá večeře s nejasným důvodem. Bylo tam asi dvacet lidí obojího pohlaví, diskutovalo se o světové politice, koních, burze, střelných zbraních, arminské politice a banditech. Elli se bavila, jak byla zvyklá, tančila, mírně popíjela dobré víno, flirtovala s mladšími muži a při tom všem přemýšlela, komu a za co prodat svůj objev o cizí herečce, která se líbí jejímu šéfovi. Napadlo ji, že automobil bude zřejmě muset oželet, neboť veškerá snaha v tom směru bude odsouzena k zániku. Ale neztratí tvář, neboť až řekne kamarádkám o tomhle, bude v jejich očích lepší špiónkou než Mata Hari. Výdělečně lze na tom získat v případě, že prodá tohle tajemství jedné ze dvou stran: buď princezně Asthře, nebo Monroesovým děvčatům. Zájem barones byl jasný, obě hledaly na Mika špatnosti jednak proto, že se to mohlo hodit Rogerovi, jednak pro utrpěné křivdy a urážky. Princezna Asthra naopak sbírala informace o všech a o každém, aniž kdo věděl proč, zvláště ráda všechno věděla o svých přátelích. Ovšem prodávat něco Monroesům není tak jednoduché a bezpečné, jsou to lišky podšité a mohli by milou agentku taky napálit. Asthra by ji ovšem mohla zase případně dát zmrskat karabáčem, kdyby se jí zprávy nezdály věrohodné nebo by Elli nějak vzbudila její nelibost. Situace vychytralé agentky nebyla tedy zcela jednoznačná a bude třeba zachovávat nejvyšší opatrnost.

Elli přijela domů autem velvyslanectví asi o půl jedné v noci, v náladě mírně rozjařené. Snad jenom to ji dohnalo, aby hned po návratu otevřela dveře Mikovy ložnice, rozsvítila a vtančila dovnitř. Zarazila se však na prahu a lehce vykřikla překvapením. Mike ležel na posteli oblečen, jenom sako svlékl a hodil přes židli. Elli viděla jeho prsty, křečovitě zaťaté do polštáře, rozcuchané vlasy... netušila, co se děje, přesto k němu přiskočila, obrátila ho a pohlédla mu do tváře.

Mike byl téměř v transu: smrtelně bledý, tvář křečí staženou do fantastické, strašlivé masky. Když ho Elli otočila, zachrčel něco v cizí řeči a jeho oči se na ni upřely s neuvěřitelnou nenávistí, ale ona pochopila, že to zřejmě nepatří jí, nýbrž někomu jinému. Pustila ho, doběhla k vodovodu, natočila sklenku vody a nalila mu ji mezi rty. Polkl, rozkašlal se a na chvíli se dostal do normálního stavu.

„Co je ti?“ ptala se, „Mám zavolat... doktora?“

„Ne... nech mne být! Pomohu si sám... jenom já si můžu pomoct. Jdi spát a mne... nech být!“

Poslechla. Vzpomněla si na vyprávění jeho pistolníka Sida o chorobě, kterou trpěl v Iron-city následkem ztlučení Alwinovými agenty. Věděla, že i tehdy se při silnějším citovém zážitku stávalo, že upadal do podivného stavu mimo vědomí, i tehdy hovořil s neexistujícími lidmi a dělal podivné věci. Věděla, že princezna Asthra tím byla znepokojena, zatímco tygři a jaguáři to přijímali s nezvyklou úctou. Slyšela hovořit něco o tom, že dle starých kronik trpěli podobnou nemocí knížata jaguárů před dávnými časy, potomci a příbuzní světce Ao Harrapa. A že snad i současný kníže Quiroqa trpívá náhlými strašlivými záchvaty vzteku, v nichž se nedokáže kontrolovat. A tušila něco, že příslušníci Starých ras považují tento stav za posvátné vytržení a za dar nebes...

Jenom těžko toho večera usínala.

8.dubna: Chci ho, a taky ho dostanu

Druhý den ráno překypoval Mike dobrou náladou a energií. U snídaně byl až nezvykle hovorný, při oblékání si prozpěvoval a navrhl Elli, aby jej dneska doprovázela při jednání. Přijala to s povděkem, vystrojila se jak uměla a vyrazili. Potají ho pozorovala, ale zdálo se, že zbytky včerejšího nočního záchvatu se dokonale ztratily.

Prvním jejich cílem byl dům lorda Olivera, kde měli válečnou poradu i s Romeem a Sidem, který se sem také dostavil. Oliver navrhoval získat nějaké zajímavé informace od muže jménem Long, o němž věděli od profesora Corna, že byl tak nevybíravě vyhozen ze sanatoria. Romeo podnikl po Longovi pátrání a ve spolupráci s Romeem a jeho přáteli z podsvětí zjistil toto:

a) Muž jménem Long vystupuje zásadně jako pověřenec úřadu pro ochranu mládeže, není tam však veden jako zaměstnanec a nikdo ho tam při zjišťování neznal.

b) Long jest znám jistému příteli pana Romea da Campy, takto překupníku a přechovávači kradeného zboží, jako Zrzavej Ferda či Mazanej Joe. Jakožto Ferda se živil ochranou dam pochybné pověsti nebo-li pasáctvím, jako Joe povýšil na padělatele šeků a cenných listin nejrůznějšího druhu. Obojí si odseděl - k padělání šeků se dostal právě v kriminále, kde se to naučil od úspěšnějšího kolegy. Příteli pana Romea nebylo známo, že by Long v tomto oboru nějak vynikl. Od posledního výkonu trestu není tomuto pánovi o Longovi známo nic jiného, než že své původně zrzavé vlasy si barví na černo, zůstaly-li mu jaké.

c) Další přátelé pana Romea vědí o Longovi zhruba totéž jako ten první, většinou však méně, nejsa s ním v tak blízkém a přátelském vztahu. Důležitost lze z jejich výpovědí přikládat pouze faktu, že pan Long se nepravidelně vyskytuje v hostinci U modré svině v Soho, kde propíjí větší obnosy, aniž by bylo známo, jak k nim přišel. Dle těchto pánů se nezdá pravděpodobné, že by získával peníze jakýmkoliv běžným způsobem z těchto důvodů: Krádež, loupež, loupežné přepadení, vražda atd. nepřichází u Longa do úvahy pro nedostatečnou odvahu, kapesní krádeže a případné obírání turistů v podzemce pro nedostatečnou šikovnost. Pokud se týče podvodů, padělání šeků a jiných podobných obchodů, nepřipadá v úvahu ani tato možnost pro dobrou znalost vizáže pana Longa ve všech vhodných objektech. Možnost, že by se živil poctivě, všichni dotazovaní shodně odmítají jednak pro charakterové rysy pana Longa, jednak pro jeho značný dostatek peněz, jež poctivě si vydělati lze jen s největšími obtížemi, jak dosvědčuje osud těchto pánů.

Pročež bylo dohodnuto, aby Mike zašel do hostince U modré svině a opatrně se pozeptal po panu Longovi. Poněvadž však hodina byla pro hostinské a jejich hosty ještě příliš časná, rozhodl se napřed, že navštíví Roberta Westona, s nímž měl dle vlastních slov něco projednat. Robert dal nedávno Oliverovi k disposici svůj časový rozvrh a podle něho zjistili, že se právě nachází doma, což byla velmi šťastná shoda okolností. Mike se tedy s Elli vypravil k Robertovi.

Když vstoupili do temného průjezdu, neviděli nic než tmu. Elli uklouzla na jehlovém podpatku na něčem měkkém a Mike ji taktak zachytil. Své rozhořčení nad tímto stavem projevila dosti zvučnými slovy a soudila, že to byla chcíplá myš.

Načež se ze dveří vymrštila paní Snowberryová jako čertík ze škatulky a vychrlila ze sebe: „Có? Komu se tady co nelíbí? Ty děvko ucouraná, kdo je pro tebe špína? Komu budeš vyčítat chcíplý myši? Sama vypadáš jako utopenej potkan a budeš si tady dovolovat na poctivou ženskou, která se málem udřela v práci? Koukej mazat i s tím tvým pasákem, než zavolám policajta!“

Elli se nadechla, aby stylově odpověděla, leč Mike ji zarazil. „Odpusťte mé kolegyni, madam, že se poněkud unáhlila stížností na špínu v tomto domě, která je zajisté nebývalá. Nicméně dovolte, směl bych vědět, ve kterém poschodí bydlí pan Weston?“

„Ty nemáš co lízt do tohodle domu, ochmelko bachratej! Tohle je poctivej dům a ani k tomu vožralcovi nesměj chodit děvky a jeho kámoši z hospody! Maž, nebo ti vomlátím koště vo tu tvou šerednou tlamu, všiváku!“

Mike se nad tím doširoka usmál a strčil jí před oči průkaz. „Scotland Yard, komisař Peters. Dostanu dvě libry pokuty pro urážku úřední osoby a necudné chování na veřejnosti. Moje sekretářka slečna Alice je svědkem, že jste použila výroků...“

Paní Snowberryová zrudla jako rak a zalapala po dechu. „Odpusťte, pane komisaři! Já jsem netušila, že jste... že račte být od policie!“

„Já vám samozřejmě odpouštím,“ řekl Mike velkomyslně, „Já jsem se neurazil vašimi poněkud nechutnými výroky. Ale slečna Alice má právo cítit se dotčena a nemýlím-li se, hodlá vás žalovat. Doporučoval bych vám, abyste raději zaplatila ty dvě libry a nedohadovala se s ní. Vystavím vám okamžitě potvrzenku.“ Nečitelným rukopisem napsal do zápisníku potvrzenku na dvě libry pokuty, nechal si to podepsat od Alice a od hořekující paní Snowberryové, sebral dvě librové bankovky a s úsměvem kráčel vzhůru po schodišti. Jenom Elli si všimla, že z kouta u dveří celou tu dobu podřimuje trojbarevná kočka a dusí se smíchy - byla jedním ze zvědů Murri Herzenberga.

Zničená paní Snowberryová se vypotácela z průjezdu. Před domem nalezla Mikův automobil a jeho řidiče Sida, který se o něj opíral a kouřil cigaretu. Bystře vycítila, že to bude zřejmě auto a šofér zlého komisaře a řekla: „Dobrý den, pane konstáble...“

Sid potřásl hlavou a řekl: „Brejtro.“

Snowberryová se k němu nahnula a řekla důvěrně: „To byl váš šéf, že jo, s tou slečinkou... ten je ale zlej, že jo? To musí bejt moc krutej člověk, viďte?“

Sid si chvíli rovnal v hlavě, co asi se tam stalo, pak pronesl uvážlivě: „Ale kdepák! Šéf je moc hodnej člověk, dokud ho někdo nenaštve. Jednou, když jsme zatýkali bandu vyděračů, střelil jednoho z těch syčáků do ledvin a jak se lotr svíjel na zemi, bylo ho šéfovi tak líto, že málem zaštkal!“

Snowberryová pocítila, že na ni jdou mrákoty. „To vy taky... zatýkáte takový lumpy?“

„Jo, to u policie jinak nejde! To víte, přece nebudem zavírat slušný lidi! Jednou jsme šli po bestiálním vrahovi, co rozřezával malý holky na kusy a házel je do Temže, a ten...“ Plácal, co mu přišlo na jazyk a paní Snowberryová oddaně poslouchala, za účelem dalšího rozpovídání po celé ulici.

„A co vlastně chcete od Westona? Jdete ho už konečně zatknout?“

Sid se k ní tajnůstkářsky naklonil: „To je státní tajemství!“ zašeptal a povídal dál o tom bestiálním vrahovi.

Mike a Elli stáli u Westonových dveří. Robert otevřel za malou chvíli, oblečen jako by odcházel. Koukal na ně dost udiveně.

„Dobrý den,“ řekl Mike, „Mohl bych s tebou mluvit?“

Robert pochopil, usmál se a poodstoupil od dveří. „Jsi vítán. Armin?“

„Komthur Mike Cross. To je Elli Sommerová, moje Dvojka.“

„Těší mne. Proč jsi přišel?“

„Jsem tady na příkaz Vládce sira Lery. Jdu tě požádat o dovolení k určité změně v situaci Enkry Westona. Od chvíle, kdy to odsouhlasíš, převezme veškerou starost o tvého syna arminský stát. Včetně výživy, ošacení, nákladů na studium a samozřejmě jeho osvobození z polepšovny.“

„Samozřejmě souhlasím,“ řekl Weston okamžitě, „A co se týče osvobození, jak je to daleko? Soudím, že jsi přišel kvůli tomu.“

„Ano. Ještě několik formalit a přijde rozhodný úder. Jsem velitelem operace Měsíční paprsek...“

„To jsem rád. Chystám se právě na návštěvu na kliniku profesora Corna za svou ženou. Rád bych ji informoval, co se v tom dělá...“

„Už o tom ví?“

„Bylo jí příliš nápadné, že za ní Enkra nechodí. Profesor mi doporučil jí to říct. Přijala to... poněkud nervózně, samozřejmě, ale pochopila a důvěřuje jako já v Armin a jeho orgány...“

„No samozřejmě. Mohl bych s ní mluvit? Třeba bych ji šel navštívit s tebou... Potřebuji také její souhlas. Mimo to bych rád projednal vaše přestěhování do Arminu, se kterým Vládce napevno počítá...“

„Ano, jsem k tomu rovněž pevně rozhodnut. Chci ti říct, komthure - pro opilce a ničemu Westona byla Anglie právě tak ta správná země. Ale od chvíle, co jsem přestal chlastat, kdy jsem se stal zas řádným člověkem, vím, že patřím k vám. Domů.“

„Totéž si myslím i já. Můžeme tě svézt?“

Mohli. Paní Snowberryová doufala, že ho už zatkli.

Profesor Corn, když mu byl Mike představen, se cítil velmi poctěn. Když Robert objasnil, oč Mikovi jde, stiskl mu starý profesor pevně ruku. „Mohu-li o něco prosit, pak je to život a svoboda toho chlapce. Enkra si nezaslouží, aby hnil ve vězení, po všem, co udělal pro svou matku. Budu vám vděčen, komthure, osvobodíte-li ho co nejdříve.“

„Přísahal jsem to Vládci Arminu.“ řekl Mike.

Odešel s Robertem k Mary. Elli zůstala se Sidem ve voze, neboť profesor Corn nedoporučoval hromadné návštěvy. Zůstali tam přes půl hodiny, ale o čem jednali, se Elli nedozvěděla.

Pak odvezli Roberta domů (k velké nelibosti paní Snowberryové) a šli na oběd za ty dvě libry. Samozřejmě to stálo víc, ale Mike se rozhodl tentokrát nešetřit státní pokladnu.

Pak odjeli k Modré svini, lokálu to nevalné pověsti v Soho, kde je podezřívavě sledovaly pohledy nejpodezřelejších elementů této čtvrti. Tentokrát zůstala v autě Elli, Sid šel půl kroku za Mikem a tvářil se patřičně drsně.

Hostinský od Modré svině byl muž, který si byl zřejmě vědom svého špatného svědomí, nebo tak aspoň vypadal. Když Mike vešel, položil útěrku a sklenici, kterou se pokoušel vyčistit, vsunul ruce pod pult a vyčkával.

Mike luskl prsty a cvrnkl se do klobouku. „Potřebuju Longa!“

„Koho, prosím?“ tázal se hostinský nedůvěřivě.

„Mazanýho Joea - a pronto!“

„Jo ták... pan Long tady dneska nebyl... a asi ani nebude!“

„Porca Madonna! Hele, potřebuju s ním mluvit, rozumíš?“

„Domnívám se, pane...“ barman se očividně topil v rozpacích, „Jestli sem zajde, můžu mu... něco vyřídit?“

„Jo. Že ho potřebuju. Jsem Tonino, on už bude vědět, o co jde. Mám pro něj takovej malej kšeft...“

„Mám obavu, pane, že pan Long... už nedělá takové kšefty!“

„Nevíš vo co jde, šmejdo, tak nežvaň! Jo a kdyby se ptali takoví ty...“ ohrnul klopu, „Tak jsi vo mně nikdy neslyšel!“

„Jasně, done Tonino,“ kývl barman hlavou, „Kde vás může najít?“

„Já se tady zítra stavím. Ciao, ragazzo...“ Mike se ještě otočil a dodal: „A že radím Longovi, aby tady zejtra byl. Taky by se mohlo stát, že by viděl plavat rybičky kolem svý hlavy...“

„Jo, pane, vyřídím to, když přijde...“ kýval hlavou barman. Mike tedy vypadl a zanechal ho v nejistotě.

Venku nasedl Mike do vozu a zajeli za roh. Tam otevřel prostor v zadní části vozu a vypustil huňatého mourovatého kocoura.

„Tak podívej, roztočil jsem to. Jestli tam Long přijde, barman mu to určitě řekne. Nemám ani nejmenší dojem, že by Long chtěl s donem Toninem mluvit, což nevadí. Budeš ho sledovat a zjistíš, kde bydlí. Kdyby barman telefonoval, zjistíš číslo. Nejvhodnější na sledovačku bude starej větrák s polámanejma listama nad barpultem. Dokážeš se tam dostat?“

„Hravě.“ slíbil kocour a zmizel.

„Tak,“ usmál se Mike, „Teď to začne být veselý. Chci Longa, a taky ho dostanu. I kdyby měl někdo nějaký námitky...“

Zajeli do hotelu a Mike si šel lehnout. Vzhledem k tomu, že bylo pět hodin odpoledne, poněkud brzy.

„Večer půjdu na jeden malý večírek,“ vysvětlil Elli, „Odpusť mi, že tě nevezmu s sebou, ale je to jen pro úzký kroužek přátel a nevím, jak by tě tam přijali. Vyraz si někam se Sidem...“

„Ty na mě neustále zapomínáš!“ stěžovala si, „Jsi ke mně sprostý a zlý, Miku - nemáš mě vůbec rád!“

„Ale ano, holčičko, mám tě rád dokonce moc. Ale události se valí tak rychle, že nestíhám absolutně nic. Všímej si radši Sida, je takový opuštěný...“

„Však on dlouho nebude! Ten se umí otáčet, jen si nemysli! Když dovolíš, půjdu dneska někam se pobavit, zatančit si a tak.“

„To bude nejlepší. Bav se, jak umíš, miláčku - já tě skutečně nebudu potřebovat...“

Elli šla rovněž do svého pokoje spát, rozhodnuta večer ho sledovat a zjistit, kam půjde. Zdálo se jí, že ta nepodařená akce pro ni nakonec přece jen získá jistý užitek...

Večírek v paláci lorda Johna začínal v osm hodin. Mike se dostavil něco po osmé, leč přesto mezi prvními. Lord John mu srdečně stiskl pravici a zeptal se po úspěších v diplomatickém poslání, Komtesa si dala ruku jen zběžně políbit a několika slovy v jejich mateřštině ho odkázala na pozdější dobu. Mike se tedy bavil s hosty, jimž byl lordem Johnem představen, a vyprávěl jim vymyšlené žertovné historky z Arminu, což je velmi bavilo.

Komtesa jenom zářila - hned byla tady, hned tam, přivítala se osobně s každým z hostí a už zase spěchala jinam, aby tam pobízela k popíjení dobrého vína a tišila spory několika ctihodných gentlemanů o politice. Potom se podávalo občerstvení, nakonec se začalo tančit při hudbě několika muzikantů. Ale Mike stále ještě nepromluvil s Komtesou ani slovo. Nezdálo se, že by mu to vadilo, seděl na pohovce, občas upíjel z číše vína a pozoroval mladou ženu, jak s nadšením tančí s některými hosty. Teprve když hudba přestala hrát a muzikanti si dopřávali oddechu, usedla vedle něj a ještě trochu udýchána řekla: „Jsem ti vděčná, že jsi přišel...“

„Byl jsem přece pozván,“ usmál se, „Jsi dnes večer krásná...“

„Neumíš nic jiného než mi lichotit? Povídej, co ty vlastně děláš? John mi včera tvrdil, že ses ke mně dostal na policejní průkaz. Snad ses nedal k policii?“

„Dal, ale k naší. Pracuji tady na případu toho arminského chlapce Enkry Westona, možná jsi slyšela...“

Neslyšela a velmi ji to zajímalo, tak si o tom povídali, dokud se zase nezačalo tančit. Komtesa by byla povídala i dál, ale Mike ji sám vybídl: „Jen si jdi zatancovat, vím, že to máš ráda...“

„Škoda, že ty neumíš tančit! Odpusť mi...“

Zasmál se a přihlížel, jak víří na parketu, podobajíc se svou krásou vzácné orchideji. Po chvíli se k němu naklonil sluha: „Milosti, Jeho Lordstvo vás očekává ve své pracovně...“

Mike povstal a zamračil se. „Co si přeje Jeho Lordstvo?“

„Nevím, pane. Prosí vás, abyste se laskavě obtěžoval...“

Mike šel za ním, medituje o nevděčnosti a marnosti světa.

Lord John mu vyšel vstříc, odeslal sluhu a usadil Mika do křesla u psacího stolu. „Trochu sherry... nebo snad whisky?“

„Děkuji. Musím se přiznat, že téměř nepiju...“

„Well. Dobrou cigaretu?“

„A ještě méně kouřím. Po pravdě, ani to neumím.“

„Jak prozíravé!“ lord John chvíli předstíral rozpaky, pak řekl: „Podle údajů mé choti jste... abych tak řekl, arminským diplomatem, hrabě. Nechcete na této verzi nic změnit?“

„Ne. Je to pravda.“

„Jsem poněkud obeznámen s diplomatickými zvyklostmi, ale také se zvyklostmi Arminů. Ačkoliv je mi to velmi trapné, zdá se mi... váš zájem o mou ženu... poněkud zvláštní!“

Mike se zatvářil udiveně, ale neřekl nic.

„Slíbil jsem své choti,“ hovořil lord John, „Že s ní budu společně sdílet dobré i zlé, že převezmu všechny její závazky tak, jako ona převzala moje. Vaším objevením, pane, přicházím k názoru, že tato fráze zřejmě nebude pouze frází...“

„Ujišťuji vás, mylorde, že nemám vůči Její Milosti žádné závazky, stejně jako nemá ona ke mně...“

Lord John krátce přikývl hlavou. „Lidé vašeho národa jsou známi tím, že nedělají nic bezdůvodně. Po pravdě řečeno, nevěřím příliš vašemu citovému vztahu k mé choti, který se snažíte ne právě úspěšně předstírat. Vyrozumívám, že vám jde o něco jiného, o něco, co vám velí povinnost. Mluvte prosím, poslouchám vás!“

„Jsem pouze přítelem vaší ženy.“ řekl Mike pevně.

Lord John ulehčeně vydechl. „Děkuji vám. Docházím k názoru, že obava z nějakých starších účtů s vaší tajnou službou není již tak zcela reálná. Byl bych vám nicméně vděčen, kdybyste mne ujistil, že případ, na němž nyní pracujete v Londýně, není v žádné, ani vzdálené souvislosti s mou ženou. Je mi totiž jasné, že máte v této zemi jistý úkol, po jehož charakteru nechci raději pátrat. Žádám jenom, aby moje žena byla z tohoto případu vynechána.“

„Ujišťuji vás svou ctí, mylorde, že ten případ nemá nic společného s vaší manželkou ani s vaší rodinou!“

Lord John opět pokýval hlavou. „Ano, očekával jsem to. V tom případě se ovšem jeví ve zcela jiném světle nebezpečí vašeho vzájemného setkávání. Jistě víte, že moje žena... je poněkud romantického založení. Nerozuměl jsem, co jste si před chvílí povídali, ale z jistých známek se dalo vytušit, že hovoříte o záležitostech spojených s pátráním, které provádíte. Obávám se, že se má žena bude chtít vašeho pátrání zúčastnit.“

„Nehněvejte se, Vaše Lordstvo...“ začal Mike udiveně.

„Po našem sňatku je moje žena donucena zanechat své divadelní kariéry,“ nedal se přerušit lord John, „Předpokládám, že bude mít v úmyslu nahradit tuto ztracenou zábavu něčím jiným. A vy, jakožto její starý přítel, jí budete zřejmě vhodným objektem zájmu, zvláště pokud se zabýváte tak zajímavou činností, jako je pátrání po zločineckých živlech...“

„Doufám, že její zájem budu moci vhodně odvrátit.“

„Nepředpokládám, že byste dokázal jakkoliv usměrnit nebo odvrátit moji choť v jejich zájmech! Chápu vaši nadměrnou sebedůvěru, leč neznám člověka, který by jí dokázal rozmluvit její záměry, ať jsou jakékoliv. Obávám se, že ani Vaše Milost nebude takového hrdinství schopna...“

„Vaše Lordstvo má přece možnost jí takové věci... zakázat!“

Lord John se kousl do spodního rtu. „Bohužel se obávám, že nemám možnost jakkoliv omezovat její vůli. Po pravdě řečeno, moje manželka provede vždycky, co chce, bez ohledu na moje přání. V tomto případě ovšem příliš nezáleží na mém souhlasu či nesouhlasu. Abyste rozuměl, sire - předpokládám, že vás donutí, abyste ji přibral k pátrání, ať již po dobrém, prosbami, osobním kouzlem nebo... násilím. Bojím se, že váš vztah k ní je natolik přátelský, že byste jí nedokázal vrazit pěst do zubů. Dále se obávám, že by ani tato možnost nedokázala Její Milost přesvědčit, kdyby se rozhodla něco se dozvědět...“

Mike začínal dostávat na klidně hovořícího lorda vztek.

„Přál bych si být ujištěn,“ řekl lord, „Že v případě nějakého konfliktu s ozbrojeným nepřítelem budete umět ochránit moji ženu před veškerým nebezpečím. Umíte střílet, pane?“

„Do jisté míry.“

„Neuznávám termín do jisté míry. Žádám, abyste byl schopen bojovat tak, abyste zabil každého, kdo by chtěl ublížit mé ženě, pane. Za tím účelem je nejvhodnější přesvědčit se o vašich schopnostech. Následujte mne, prosím!“

Vyšel z pracovny na chodbu a po točitých schodech vedl Mika do sklepních prostor. Tam se nacházela malá střelnice s terči asi padesát metrů vzdálenými.

„Prosím vás, abyste laskavě předvedl svoje střelecké umění. Revolver máte zřejmě v pouzdře pod paží, takže prosím, abyste na moje tlesknutí vypálil na krajní figurínu!“

Mike se otřásl a postavil se do střehu. Lord John tleskl, Mike vydobyl pistoli z pouzdra a vystřelil dvakrát do figuríny. Lord John potřásl hlavou. „Měl jsem mnohem lepší představy o schopnostech arminských agentů! Mám dojem, že moje žena dovede střílet mnohem rychleji než vy, pane... a nedomnívám se, že je to v pořádku! Mimo to...“ přešel k figuríně a prohlížel zásahy, „Obávám se, že po takto zasazených ranách by byl případný nepřítel ještě schopen vystřelit zpět a zasáhnout Vaši Milost, nebo, což je horší, moji choť. Uvědomujete si to, hrabě?“

„Zajisté. Ovšem nedomnívám se, že by bylo zapotřebí střílet lépe. Až doposud jsem nepotřeboval...“

Lord John se vracel k němu - náhle vjel rukou do podpaždí, obrátil se a vypálil ještě v otočce. Zasáhl všemi ranami.

„Předpokládám,“ odfoukl kouř z hlavně, „Že i v tomto případě vyváznete se zdravou kůži; to se týká především mé manželky, nikoliv vás. Ujišťuji vás, že na jejím zdraví mi záleží mnohem více než na vašem a žádám, aby to tak bylo i u vás!“

„Nikdo nenutí mylady, aby se mnou spolupracovala!“ Mike se už začínal trochu zlobit.

Lord John pokývl souhlasně hlavou. „Situace je velmi kritická. Nepředpokládám, že by cokoliv vyjma živelné katastrofy odvrátilo mou ženu od jejího plánu, jakmile si jej vytvoří. Též nedoufám, že byste ji v případě střetnutí dokázal chránit. Také nemyslím, že by souhlasila s přidělením strážce z mých prostředků. Jeví se vám nějaké přiměřené východisko z této situace?“

Mike pokrčil rameny. „Pouze jedno: v Anglii se mnou pracuje můj strážce Sid, který je určen k mé ochraně. Přidělím ho komtese. Jsem přesvědčen, že střílí i bojuje mnohem lépe.“

Lord John se krátce diplomaticky pousmál. „Tím jsou naše vzájemné vztahy vyjasněny, Vaše Milosti. Děkuji vám za příkladné rozhodnutí. Nyní se můžeme vrátit do společnosti, která Vaši Milost již zajisté postrádá...“

„Poslyšte,“ řekl Mike na schodišti, „Očekával jsem zcela jinou žádost. Obvyklé by bylo, kdybyste mne varoval před... neuváženým navazováním přátelství k vaší choti... a také...“

Lord John se k němu obrátil se smutným úsměvem. „Obávám se, že byste jen velmi těžko dokázal zamezit projevům sympatie z její strany, rozhodla-li by se vám ji věnovat. Rovněž jsem ovšem přesvědčen, že ani sebehorlivější vaše činnost v tomto směru, včetně pokusu o znásilnění, nemůže mít jakýkoliv úspěch. V tom jsem utvrzen vlastními zkušenostmi, jimž přikládám značnou váhu! Získal jsem lady po dlouhém úsilí, za použití všech možných prostředků, včetně mírného něžného násilí. Obávám se, že vy nejste schopen ji oslnit ani svou krásou, ani bohatstvím, a ono násilí by narazilo na její účinnou obranu.“

Mike kráčel za lordem a cítil, že s tímto mužem lze jen velmi těžko diskutovat. Mladý aristokrat předvídal všechny okolnosti, které mohly nastat a byl na ně zřejmě vnitřně připraven.

Daleko méně byl připraven Mike na to, že jakmile vstoupí do sálu, zmocní se ho Komtesa a zatáhne do kouta, za několik palem ve velkých květináčích. „Poslyš, přemýšlela jsem o tom tvém případu! Nepotřeboval bys pomoc? Pomáhala bych ti v pátrání...“

„To vůbec nepřichází v úvahu! Je to nebezpečné, na každý pád nevhodné pro dámu ve tvém postavení! Kromě toho nevím, na co bych tě mohl potřebovat!“

Přestala se usmívat a pohlédla na něj vážnýma modrýma očima. „Nechceš mi vyhovět? Prosím tě, abys mne vzal s sebou...“

Mike zvedl oči a setkal se s chladným, ironickým zrakem lorda Johna. Ten stál na druhém konci sálu a pozoroval je pohledem, v němž se mísila zvědavost s pohrdáním. Když zachytil Mikův pohled, krátce přimhouřil jedno oko.

„Není nic, co bych tobě mohl odmítnout.“ řekl Mike.

Komtesa zazářila. „Kdy a kde?“

„Zítra v osm pro tebe přijedu autem. Musíme udělat malý lov na jednoho zákeřného chlápka, který hodně ví. Toho Longa, jestli se pamatuješ...“

„Fajn. Stopovat lidi dovedu! Budeme moci jet na střídačku. Nebo s náma bude... ještě někdo?“

„Sid, můj střelec. Já jsem na tom se řízením špatně...“

„Já dovedu řídit, jen se neboj!“

„V pořádku, můžeš se s ním střídat. Obleč se pokud možno normálně a i make-up vol nenápadný. Chápeš to?“

„Jistě! A nějakou zbraň?“

„Vyber si něco ze zbrojnice svého manžela. Umíš prý střílet líp než já, tak se snaž.“

„Ale nikdy ne líp než on. On tě vzal s sebou na střelnici?“

„Chtěl znát moje schopnosti pro tento případ. Podezřívá mne, že bych tě nedokázal ochránit.“

„Umím se o sebe postarat sama! Dobře, zítra v osm...“

„Půjdu teď domů, je pozdě a víš, že mám zvyk nezůstávat na žádné slavnosti do konce. Čekej mě zítra...“

„Budu čekat - buď opatrný...“

Usmál se na ni a šel. Lord John jej zastavil u dveří. „Takže již domů, Milosti? Mimochodem, uvažoval jsem správně?“

„Naprosto, Vaše Lordstvo.“ řekl Mike a cítil se trapně.

„Well,“ usmál se lord John, „Budeme se zřejmě vídat častěji. Mimochodem, jak se jmenujete křestním jménem? Napadlo mi, že bychom si měli tykat, jak je zvykem u vás Arminů.“

„Mike.“

„Well. Tak se měj hezky, Miku...“

„Dobrou noc, Johne.“

Podali si ruce a rozešli se ve vzájemných nesympatiích.

Mike se nevracel do hotelu v nejlepší náladě. Doufal alespoň, že Elli ještě nebude doma, ale když si bral klíč, usmál se na něj recepční: „Vaše paní je už doma... i s tím mladým pánem...“

Mike se zarazil, přesto řekl klidně: „Tak? To jsem sám rád...“

Šel nahoru, neboť mu napadlo, že ten mladý pán bude nejspíš Sid, který zjistil něco zajímavého, našel Elli a přišel za ním, aby mu to řekl. Proto také, jakmile si odložil, zaklepal na dveře jejího pokoje a vstoupil. Byla tma, ale to nemohlo agenta zmýlit, bylo jen přirozené, aby si lehli. Mike tedy rozsvítil.

Na lůžku vedle Elli se vyděšeně vymrštil naprosto cizí mládenec s dlouhými vlasy, hubený jako šindel. Vykřikl leknutím, načež Elli otevřela oči a usmála se: „Ahoj - ty ses vrátil?“

„No, skoro jo.“

„Myslela jsem, že tam zůstaneš přes noc.“ vysvětlila náhlé objevení se cizího kluka ve své posteli.

„To je v pořádku. Nemohl jsem zůstat, tady jsou trochu jiné mravy. Doufám, že se ti nestýskalo.“

Zvedla se a objala dlouhými pažemi vyjeveného mládence. „Budeš se divit, ale ani moc ne...“ řekla sladce.

Teprve dotek jejích paží mladíka probudil. „O...odpusťte, pane, neměl jsem tušení...“ zakoktal.

„To je v pořádku. Nedělej si násilí...“

„Já... já jsem čestný muž, pane!“ mladík se snažil vypadat co možná nejdůstojněji a při tom si držet ruku v klíně, což dohromady moc nejde, „Nikdy bych se neodvážil, kdybych věděl...“

„Neblbni - já přece nejsem její manžel! Pro mě za mě si s ní dělej, co chceš...“

„Děkuji...“ řekl mládenec, ale tvářil se zděšeně dál.

Elli se rozhodla trochu pochlubit. „Serge je malíř! Potkali jsme se v Soho U paviána. Umí namalovat portrét za dvě minuty!“

„Vážně? Tak ať tedy něco namaluje!“

„Ale pane, já...“ Chlapec nebyl schopen slova překvapením.

„Tak vstaň, chlapče, a ukaž, co umíš!“

Serge si nijak zvlášť nepřál vstát - Elli mu sebrala deku, do které se chtěl zabalit. „Vyskoč, nestyď se! Namaluj mě třeba tak, jako předtím...“ Vyskočila, chvíli se hrabala v hromadě jejich svršků, až našla skicák. Bylo v něm několik jejích aktů v různých pozicích, zřejmě součást jejich milostné předehry.

Serge tedy vstal, našel tužku a čistý list. Elli se půvabně rozložila na lůžku a mladík, usazen na židli, maloval. Podařilo se mu to skutečně za minutu a půl a dívka si byla velmi podobná. Mike mu hleděl přes rameno a souhlasně přikyvoval.

„Výborně,“ řekl, když skončil, „Umíš dobře malovat...“

Serge se už uklidnil. Aniž se na Mika podíval, obrátil list a nakreslil velmi zručně jeho karikaturu. Ačkoliv se poctivě snažil potlačit nedostatky a zdůraznit přednosti jeho tváře, byla to práce nevděčná. Mike byl však spokojen a soudil, že si je skutečně velmi podobný. Elli byla téhož názoru.

„Umíš malovat i zpaměti, to je hezké. Když už jsme při tom, nakresli mi ještě ji...“

A Serge ochotně nakreslil velmi rychlý dívčin portrét s koketně přivřenýma očima a dychtivě pootevřenými ústy. Zřejmě tak se mu jevila před chvílí, než Mike přišel.

„Šikovný mládenec! Ale teď... ne, že bych tě snad chtěl vyhánět, ale pan recepční už se trochu divil...“

„Nedivím se,“ zašklebila se Elli, „Ale zítra se sejdem, ne?“

„Jistě, hochu,“ řekl Mike, „Vyzvedni si ji zítra okolo osmé. Já pojedu do města a nemůžu ji brát s sebou.“

„Proč?“ zostražitěla Elli, „Já přece...“

„Třeba budu mít jinou Dvojku. Bav se hezky, miláčku...“

„Dobře, pane...“ řekl už zase polekaný Serge.

„Tak se ještě pomazlete a pak dobrou noc.“ řekl Mike a šel do svého pokoje.

Mládenec jménem Serge se za posměšných poznámek Elli střelhbitě oblékl a vypadl z hotelu jako namydlený blesk. Recepcí proletěl, jako by mu za patami hořelo a na vrátného zdvořilý pozdrav vůbec neodpověděl. Recepční se jen samolibě usmál a byl si jist, že chápe, co chlapce asi tak žene.

Teprve na ulici se Serge uklidnil a vydal se nejkratší cestou ke stanici podzemní dráhy. Šel rychle a když mu do cesty vstoupil tmavý stín muže, překvapeně se zastavil. Z mužovy ruky na něj mířila lesklá hlaveň automatické pistole.

„Co je?“ lekl se Serge, „Já nemám žádný prachy!“

„Ticho!“ zasyčel ten muž, „Scotland Yard!“

Serge se zarazil a otřásl se strachem. „Já nic neprovedl...“

„To víme. Ale dost toho víš.“

U chodníku za ním zastavilo auto a dvířka se otevřela.

„Zapadni dovnitř!“ pokynul muž pistolí.

„Ale já nic...“ řekl Serge.

V té chvíli ho muž udeřil pažbou ze strany do čelisti. Serge bolestí vyjekl a kolena mu podklesla. Chlap jej s hrubostí sobě vlastní vecpal dozadu do auta, vlezl si za ním a zabouchl dvířka. Auto se rychle rozjelo.

Z malého parčíku na druhé straně silnice pozorovaly ten výjev oči tvora, který nebyl tak docela ani šelmou, ani člověkem. Byl zato jediným svědkem noční scény...

9. dubna: Samurajové

Hamiró Uši se jenom ztěžka probouzel k vědomí. První, co si uvědomil, bylo, že doposud není den, neboť za oknem byla ještě tma. Probudilo ho světlo žárovky, visící na šňůře od stropu v jeho maličkém zanedbaném bytě. Hamiró Uši žil sám a žil nuzně, i když měl určitý majetek na kontě v bance. Ale jeho zásady mu bránily zbytečně utrácet peníze.

U protější stěny stál nehybně vysoký štíhlý černoch s dlouhými černými vlasy, zcela rovnými, staženými vzadu do samurajského copánku. Byl oblečen do černých kalhot a černé bundy, na jeho zjevu nebylo nic jiné barvy než černé. Jeho šikmé oči sledovaly Hamiró Ušiho se zřejmým pohrdáním. Uši se vymrštil z rohože tatami a skokem se vrhl na černocha, ale černá ruka zlehka zasvištěla Ušimu kolem knoflíkovitého nosíku - jen o vlas a mohla ho zabít, kdyby nebyl dost rychlý. Hamiró Uši okamžitě pochopil, že černoch je znalcem bojového umění a studený strach mu sáhl na šíji. Pokusil se vyskočit a kopnout jej do obličeje, ale černoch uchopil jeho bosou nohu, škubl jí a srazil ho k zemi. V jeho pohybech byla taková rychlost a pružnost, že Hamiró poznal, že ten muž je lepší než on.

Vstal a pohlédl do šikmých, pohrdavých zelených očí. Černoch neútočil, jen stál ve střehu a vyčkával další útok. Když poznal, že už nepřijde, uvolnil se a složil ruce na prsou.

„Co... co tady chceš?“ zeptal se Hamiró Uši.

„Přicházím od knížete Yamanakiho. Jsem Luciper Wang.“

„Armin!“ vzdechl Uši, ale bylo to konstatování, ne otázka.

„Ano. Svatý otec mi řekl toto: Hamiró Uši, zasvěcený rytíř Bušidó, žije ve městě Londýně. Porušil slib a napadl mladšího bratra, který jej žádal o ochranu a pomoc. Porušil zásady sekty Bušidó, jež odpřisáhl. Má zemřít.“

Jeho hlas byl tichý a ve chvíli, kdy opakoval slova knížete Yamanakiho, představeného mnichů Yokohamského chrámu Božské prozřetelnosti, přešel zcela plynně na japonštinu. Od té chvíle hovořili už jenom touto řečí.

„Jak poznám, že jsi skutečně přišel od knížete?“ ptal se Uši.

Luciper vytáhl z kapsy kovovou destičku s několika vyrytými japonskými znaky. Hamiró Uši je nemusel ani číst.

„Ano, jsi posel knížete Yamanakiho.“

„Svatý otec ti sděluje toto: Muž Hamiró Uši se vylučuje z počtu zasvěcenců, vyškrtává se ze seznamu rytířů Bušidó. Uděluje se mu milost, dokud se nedopustí dalšího přestupku. Poruší-li ještě jednou zásady sekty, zemře.“

Hamiró Uši sklonil hlavu. Když ji zvedl, řekl:

„Teď poslouchej zase ty mne, Armine! Ano, porušil jsem zásady, které jsem odpřisáhl a vztáhl jsem ruku na toho kluka, i když mi řekl, že má zasvěcení, i když mě žádal o pomoc. Ale udělal jsem to proto, že to byla jediná možnost, jak si vydělat peníze! Neměl jsem z čeho žít, chápeš?“

Tvář Lucipera Wanga byla klidná jako černá maska.

„Kde byli rytíři Bušidó, když jsem je prosil, aby mi sehnali obživu? Kde byli moudří zenoví mistři z Jokohamy, kde byli duchovní učitelé, když jsem umíral hlady a choulil se zimou v tomhle ubohém hnízdě? Dvacet let žiju v tomto městě, skoro od dětského věku, od chvíle, kdy mi sám kníže Yamanaki řekl: „Jdi do světa a pracuj tam pro nás!“ Od těch dob uběhlo dvacet let a kníže na mne dávno zapomněl - jeho poddaní už nemají ani stín zájmu o svého sluhu! Psal jsem jim dopisy každý měsíc, prosil je o přispění, prosil jsem jenom o jediný pokyn, o radu co mám dělat! Jediná odpověď byl krátký přípis, že sekta nemá právě možnost starat se o své členy ve světě a že se mám zatím živit, jak umím. Dělal jsem to, hrál jsem ve filmu, dělal tělesného strážce, vyučoval bojové umění, které jsem měl zachovat v tajnosti, dokonce jsem naučil několik lidí i tajným úderům, které jsem znal. Ale co jste udělali vy? Naše umění prodal první kníže Yamanaki Arminům, učinil je tam veřejně známým, takže je tam znají i kluci jako tamten! Kníže zahynul v jejich službách, ale svatý otec Yamanaki pro ně pracuje dál! Mně budou vyčítat, že jsem svého umění zneužil? A co dělá on, ten kluk, kterého neměl nikdo sílu zkrotit, na kterého nemohl nikdo sáhnout? Bojoval pomocí našeho umění, přemáhal dospělé protivníky a posmíval se jejich neschopnosti! Ale to je dobrý a spravedlivý rytíř Bušidó, že? Na něm spočinulo oko svatého otce s láskou a potěšením, viď?“

Luciper Wang mlčel a tvářil se pohrdavě.

„Co si myslí kníže Yamanaki?“ ptal se dál Hamiró Uši, „Zdá se mu snad, že jsem tady žil v přepychu a ve štěstí? Zapomněl na mne a já se musel protloukat životem jako pes, do kterého si každý může kopnout. Ale když jsem jednou přestoupil zákazy sekty, přicházíš ke mně a chceš mne soudit? Neuznávám tvoje rozsudky, nechci je uznat! Táhni, Armine, a neukazuj se tu!“

Luciper Wang odstoupil od zdi. „Nejsem soudcem, jenom vyřizuji vzkaz svatého otce. Ale vím, že každý si sám určuje svůj osud. Ty jsi dostal poznání a měl jsi všechny předpoklady, abys byl dobrým samurajem. Nevydržel jsi, protože jsi byl příliš měkký. To je tvoje skutečné provinění. Sám víš, jaký je trest.“

„Už toho mám dost! Neuznávám nadvládu svatého otce, rozumíš? Žiju tady v Londýně, tady platí jiné zákony než v Jokohamě! Jdi a řekni tomu starému hlupákovi, že by se měl nejdřív zajímat o to, co se ve světě změnilo, než bude takhle mluvit!“

„Karmanový zákon platí všude a vždycky. Tvoje slova jsou pošetilá a nesmyslná, proto je ihned zapomenu. Jenom tohle ti chci říct: neodvažuj se bojovat s tím chlapcem ještě jednou. Kníže Yamanaki vyčetl z hvězd, že tentokrát by tě porazil. A že bys zemřel, Hamiró Uši. Varuji tě.“

Luciper Wang se otočil a vyšel ze dveří. Hamiró Uši chvíli stál jako socha a nechápal. Pak vyběhl za ním, ale černoch už zmizel ve tmě.

Svítalo...

9.dubna: Muž, který za to nemůže

Úderem osmé hodiny předjelo auto se dvěma muži před bránu paláce lorda Johna. V osm hodin a dvě minuty se otevřely dveře a prošla jimi Komtesa, střízlivě a nenápadně oblečená. Pro tento účel si vzala kalhoty a semišovou bundu, v jejíž kapse ukrývala pistoli lorda Johna.

„A hele, Jarka - ty žiješ?“ uvítal ji Sid, který při jejím spatření úžasem málem spolkl cigaretu. Stejně udivená byla i ona, byla si téměř jista, že tohohle mládence jakživa neviděla.

„My se známe?“ zeptala se nejistě, ohlížejíc se na Mika.

„Bodejť ne! Jako kdybych nevěděl, vo čem tak sní šéf, když z nebe padaj hvězdičky...“ ukázal na Mika palcem.

„Přestaň diskutovat a nasedni!“ Mike otevřel Komtese dveře a sám usedl vedle ní. Sid okamžitě vyrazil a vedl automobil zkušenou rukou za zcela jistým cílem.

Z předního sedadla vyskočil na opěradlo tříbarevný kocour, seskočil Komtese do klína a zdvořile arminsky pozdravil. Odpověděla mu, aniž dala najevo překvapení a kocour se jí stulil na klíně a nechal se hladit.

„Víme už, kde bydlí Long,“ řekl Mike, „Mourek ho sledoval až k domu, v noci byl na stráži tuhle Wahirr a teď to zase hlídá Mourek. Zlatka je tam taky, Wahirre?“

„Jo, jako spojka. Hlavně hlídá Mourek...“ řekl kocour.

„To je armáda Murri Herzenberga?“ ptala se Komtesa.

„Ano. Murri sám nemá čas, je neustále v Muttoncornu. Pro jistotu, Oliver myslí na všechno...“

Sid zajel k chodníku u malého parčíku, Mike otevřel okno a Wahirr jím vyskočil. Chvíli seděli a mlčeli, jenom Sid si velmi protivně hvízdal dokola jakousi odrhovačku, navíc falešně. Pak skočil do okénka mourovatý kocour a usadil se Mikovi na kolenou.

„Je to dobrý, jdete myslím v poslední chvíli. Ráno, hned jak se rozednilo, byl u Longa nějaký chlap. Zlatka ho sledovala k autu až za tři bloky. Zdržel se u něj asi pět minut, ale nevím, co si povídali, ta větev je moc daleko od okna. Potom začal Long kvapně balit, ani se neoblékl. Teď už se oblíká, brzo půjde ven...“

„V pořádku. Ty zůstaneš tady, Mourku. Side, vypadni a jdi to obhlídnout okolo baráku. Pozor na toho chlapa, ať ti neuteče!“

„Podle popisu ho dost lehko poznám...“ řekl Sid a šel.

„Ty máš zajímavé pistolníky,“ řekla Komtesa, „Kdo to je a odkud mne zná, nevíš náhodou?“

„Viděl tě párkrát, ale to už je dávno a byl ještě kluk. Asi sis ho nevšimla, ale on tebe ano...“

„Jak se mu říkalo... tam doma?“

„Zdeněk. Ještě na to občas slyší.“

„Nicméně chová se dost familiárně!“

„To už je zvyk z Arminu. To víš, jako Dvojka si budeš muset nechat ledacos líbit...“

„Však já nic neříkám. Co je to Dvojka?“

„No, to je dívka, která spolupracuje s agentem současně pod jeho číslem, jenom se lomí dvěma. Další podřízení agenti se označují pořadovými čísly. Naše velitelství je pevně přesvědčeno, že týmová práce je základ úspěchu. Mimochodem je zvykem, že taková dívka je současně milenkou svého velitele. Prý to pomáhá vzájemné dobré spolupráci...“

„A je to velmi pohodlné! Doufám, že takové služby se ode mne nebudou vyžadovat!“

Zaváhal, potom řekl pokud možno autoritativně: „Z hlediska veřejné morálky by to bylo žádoucí...“

Zatvářila se uraženě: „V tom případě bys zřejmě musel vymáhat svá práva násilím. Ale nedoporučuju ti to, mám svý zkušenosti!“

Nenuceně se rozesmál. „Neobávej se, nemám ve zvyku... toho využívat. Bohužel v tomto případě mě to opravdu mrzí.“

Potřásla hlavou a začala hledat po kapsách cigarety. Vytáhl svůj pistolový zapalovač, odklopil víčko pažby a nabídl jí, pak jí i připálil. Jeho zapalovač se jí moc líbil.

„Škoda pro tebe, když pořád ještě nekouříš...“

„Nenaučil jsem se to. Jenom nabízím.“

Potáhla z cigarety a vyhlédla z okénka. „Ostatně, na co máš tu svou sekretářku? Může se o tebe starat...“

„Vnutili mi ji, ale nechci ji, vidíš, že se jí zbavuji, jak se dá. Výměna za tebe je pro mne rozhodně příjemnější!“

„Tak už toho nech!“

„Škoda.“ řekl a zasmál se pro sebe.

„Co je na tom k smíchu?“

„Napadlo mi, že kdybych... jak jsi řekla, vymáhal svá práva násilím, měl bych aspoň u princezny větší respekt.“

„U jaké princezny?“

„Asthry, sestry náčelníka Santanuevy. Vychovával jsem ji, dokud to ještě bylo něco platné. Teď se vychovává už sama...“

„Nemusíš se jí přece zpovídat...“

„To by taky nemělo smysl. Ona všechno ví. Je čarodějka, dovede občas dělat různá kouzla...“

„Neblázni! Je tvoje... přítelkyně?“

„Ne,“ rozesmál se, „Je to ještě dítě. Trochu se o ni stará můj Sid. Včas si ji zajistil pro sebe...“

„To je teda pěkný dítě! Máte v té vaší zemi dobrý poměry. Co jsi to říkal o tom čarování?“

„Učí se ovládat Živý oheň.“ řekl, ale než to stačil vysvětlit, přistoupil k autu Sid:

„Jde. Vyšel z domu a má kufřík...“

Sedl si za volant. Pozorovali muže, který vyšel z uličky a pustil se směrem ke stanici podzemní dráhy. Byl oblečen do šedého balonového pláště a měkkého klobouku a pod paží tiskl malý kufřík. Zdálo se, že dost spěchá.

„To není kufr, se kterým se dá odcestovat.“ řekl Mike.

„Svý věci balil do jinýho!“ dodal Mourek.

„V tom případě v tomhle něco odnáší. Někomu zřejmě něco nese... nebo se ho chce někde zbavit.“

Jeli za Longem. Kráčel ulicí rychlými kroky, aniž by se jen jedenkrát ohlédl. Jen před stanicí podzemky se bedlivě rozhlížel po celém náměstí, ale nic ho neupoutalo, takže sešel dolů.

„Side, za ním!“ Sid uchopil walkmana, dal si ho do uší a vysedl z vozu. Nicméně když kráčel přes ulici k podzemce, zněla beatová hudba dál. Komtesa pochopila, že z rádia na ovládací desce.

Mike přesedl dopředu, Jarka k němu a kocoura vzala na klín. Seděli a mlčky čekali, až se z rádia ozval Sidův hlas: „Kupuje si u automatu lístek. Já jsem u vedlejšího...“

„Ať ti neuteče!“

„Bez obav, už...“ cinkl automat, pak slyšeli: „No, mám. Čekám, kam půjde. Zatím si mě nevšiml...“

„V pořádku, jenom klid...“ Mike vypnul knoflík na desce, Jarka si všimla, že ho zapínal, když chtěl něco říct.

„Spojení funguje takhle: ve walkmanu je vysílačka, stále připojená na tohle rádio. Sid poslouchá Beatles a občas k tomu řekne pár slov, která nechytá nic kromě vysílačky. Já slyším všechno, co slyší on. Když je potřeba, můžu mu dávat pokyny. Dneska už lidem ani není nápadný, když si někdo kecá s rádiem.“

Na dotvrzení jeho slov řekl Sid: „Vagón je tady. Leze dovnitř, já za ním...“ a pak: „Stojím o pět metrů dál...“

„Bacha na něho, možná se má s někým sejít nebo předat kufřík. V tom případě nech Longa běžet a nalep se na toho druhýho. Bacha taky, ať ho nezapomene pod lavičkou, dejme tomu...“

„Jo, sleduju. Nejsem blbej, mám školu na...“ a vzápětí Sid přešel na angličtinu: „Ale jo, slečno, jen si sedněte..“

„Příští stanice Riddleyovo náměstí.“ řekl Sid. Mike okamžitě zařadil rychlost a rozjel se také. Na Riddleyově náměstí byl značný provoz a Mike ztratil chvíli, než se vypletl, byl už vůz podzemní dráhy na další cestě. Sledovali jej nahoře ulicemi.

„Cos to říkal o čarování?“ ptala se Komtesa.

„Ale nic! Asthra je trochu... příliš romantické dítě. To v ní pěstuje babička, taková stará slepá stařenka, hádá z ruky a věští lidem budoucnost. Nahučela do ní spoustu pověr a Asthra teď věří, že vidí v Ohni život...“

„Aha. Jaký život?“

„Asthra tvrdí, že ji oheň poslouchá a že ji nespálí, když si na něj sáhne. Viděl jsem to jednou, nevím, ale skutečně dala ruku do plamenů a nic se jí nestalo. Snad je to nějaký trik.“

„Jak jsi to myslel, že všechno ví?“

Mike pokrčil rameny. „Jednou jsem byl u Santanuevy. Probudil jsem se v noci, nemohl jsem spát. Šel jsem do kuchyně napít se pomerančové šťávy a viděl Asthřiny dveře osvětlené, tak jsem zaťukal a vstoupil. Seděla u stolu a v bronzové míse z patnáctého století hořel oheň. Asthra seděla těsně u něho, koukala do plamenů a ani mě nevnímala. Byla úplně v transu.“

Do hovoru vpadl Sidův hlas: „Přistupuje moře lidí. Musím k němu blíž, abych ho neztratil. Chvíli se neozvu. Sedí a čte noviny.“

Mike neodpověděl.

Komtesa se zeptala: „Co bylo dál s tou Asthrou?“

„Položil jsem jí ruku na rameno, to ji probudilo. Podívala se na mne a chvěla se strachem, pak řekla: Bude boj. Bude veliký boj, moc lidí zahyne. Mnoho zlých i dobrých lidí. Měj se na pozoru, abys i ty nezahynul...“

„No a byl boj?“

„Byl. Ale to se dalo čekat, bylo to měsíc před tím, než jsme zatočili s Alwinem. Ovšem každý mohl tušit i bez kouzel, že si to vyřídíme. Asthra tvrdila, že viděla v ohni bitvu v ulicích Kingtownu na Victory street a Long Road. Potom se tam ta bitva sice odehrála, ale... to máš jako kdybych já tvrdil, že dneska dojde k tvrdýmu zápasu mezi náma a Longem. To se dá předvídat. I to, že bude boj v polepšovně, kde je zavřenej Enkra...“

„Ale já mám ráda tajemné a strašidelné historky! S tou tvou Asthrou bych se dost ráda seznámila...“

„Nic snazšího. Přijeď k nám do Arminu a já tě k ní zavedu. Jistě tě ráda uvidí, je to milá holčička...“

Opět vpadl Sid. „Vystupuje! Bacha, připravte se...“

Nechali řeči a čekali před vchodem, ale ozval se: „Omyl, přestupujeme na linku do City. Pokračujte...“

Pokračovali, ale mluvit nemohli, provozu bylo tolik, že se ne příliš šikovný řidič Mike musel soustředit na jízdu. Na jedné z křižovatek se málem srazili s náklaďákem, který vezl na vyklápěčce kamennou suť a hlínu z nějaké stavby. Šofér toho náklaďáku vykulil oči na Mika a řekl své spolujezdkyni: „Pámbu s náma! Už jsou tady!“

Dívka vedle něj sebou trhla a rozhlédla se. „Neříkej - a kde?“

„Ten chlap v autě byl jeden ze šéfů tajné služby. Jde po tom, čeho jsem já nechal...“

Dívka na něj koukla ze strany. „Mrzí tě, žes toho nechal?“

Usmál se na ni. „Ne. Když mám tebe, nic mne nemrzí.“

Ta dvojice byl Paul Fox a jeho Goldie. Arminský agent prodělal za tu dobu pozoruhodnou metamorfózu. Napřed byl najat jako pomocný dělník na stavbu, neboť nic neuměl a neměl čas se něčemu přiučit. Potom zjistili, že dokáže řídit jakýkoliv dopravní prostředek a přidělili ho k vyklápěčce, s níž od té doby jezdil. Vydělával obstojně a naplňovalo ho to hrdostí, stejně jako Zlatku. Ta mu nemohla zapomenout, že jí každodenně nosil květiny, nejradši červené růže, občas čokoládu, bonbony či jiné pochoutky, a lpěl na ní oddanou nezištnou láskou, o níž se domnívala, že už vymizela z povrchu světa. Paulovi bylo všechno jedno, nestaral se o nic než o Zlatku. Celé jeho snažení směřovalo jedině a výhradně k tomu, aby se ona měla dobře. Poslechl ji na slovo, dal se od ní ostříhat - stejně ochotně ji poslouchal i v dalších věcech, ať si přála cokoliv.

V této chvíli však Zlatka pochopila, že agent zaslechl hlas válečného bubnu. Tušila, že touží zjistit, po čem jdou jeho krajané a zúčastnit se toho. „Chceš vědět, co dělají?“

„Musím dovézt tuhle mrchu na skládku!“ řekl vztekle.

„Třeba bys mohl říct, že se ti něco stalo na motoru!“

Paul po ní střelil pohledem. „Máš pravdu, oni se nezblázněj!“ otočil na nejbližší křižovatce do protisměru a začal stíhat černé Mikovo auto.

Na stanici u Parlamentu vyšel Long z podzemní dráhy a zamířil přes most k parku u Serpentine Lake. Kufřík měl stále ještě s sebou. Sid vypadl hned za ním, skočil tentokrát dozadu a jeli. Ale zarazili se, když Long zamířil do parku.

„Nedá se nic dělat. Všichni ven!“

První vyskočil Mourek a hnal se do křoví - byl pro slídění v parku nejméně nápadný. Mike a Jarka se vydali za Longem, Sid se rozhodl mu nadběhnout a vyrazil po jedné z bočních cestiček.

Long šel přímo k jezírku, ale tam ho zarazilo množství malých dětí s chůvami, které si tam hrály. Chvíli nerozhodně postával, potom potřásl hlavou, otočil se a zamířil do hlubin parku.

„Vypadá to, že chce ten kufřík odhodit...“ řekl Mike.

Události mu daly za pravdu. Long kráčel do nejopuštěnější končiny, tam se zastavil a opatrně se rozhlížel.

„Polib mě, rychle!“ Mike ji objal, ale nemohl bohužel okamžiku, kdy se nemohla bránit, pořádně využít, neboť přes její rameno sledoval Longa. Ten se skrčil, podlezl pod rhododendronový keř a chvíli tam zůstal. Pak vylezl už bez kufříku a vydal se rychlými kroky na druhou stranu parku.

„Seber ten kufřík a pojď za mnou! Nesmíme ho ztratit, kdybysme se rozešli, běž k autu...“

Mike se vydal za Longem, jenže ten se znenadání otočil a všiml si ho. Mike trochu změnil směr, sešel z cestičky a snažil se krýt křovím, ale Long, který se předtím neotáčel, se obrátil přesně ve chvíli, kdy přebíhal nekrytou prostoru. Pochopil, že je stíhán a rozběhl se. Mike se pokud možno rozběhl za ním, ale Long pádil jako štvaný zajíc a Mike mu ani dost málo nestačil.

Jenže pak se před Longem objevila dost frekventovaná cesta, kde už nemohl běžet. Šel tedy co nejrychleji přirozeným způsobem, když najednou spatřil proti sobě mládence, který mu byl povědomý, a vzpomněl si. Byl to puberťák z podzemky, který po něm divně šilhal a pořád poslouchal muziku ze svého walkmana. Long si myslel, že ho ten kluk ještě nezaregistroval, otočil se a vběhl rychle po schodech do veřejného WC. Schody vedly pod zem a střežila je přísně vypadající baba ve špinavé sukni a s pátravým pohledem. Long jí podal šilink a zmizel v kabině.

V té chvíli se objevil na scéně Mike. Sid mu přicházel z druhé strany vstříc a sešli se přímo u záchodku.

„Seběhl dovnitř. Zmerčil mě!“

„Well, vlítnem na něj.“ Mike přistoupil k bábě a ukázal jí svůj policejní průkaz: „Sledujeme muže, který šel dolů. Mohla byste zařídit, aby nás nikdo nerušil?“

„Ano... jistě, pane inšpektor!“ vydechla bába, které se taková věc stala poprvé v životě.

Mike a Sid se opřeli nahoře o schodiště a čekali. Trvalo to asi dvě minuty, než se Long vynořil. Když je spatřil, zarazil se a chtěl se vrátit, pak pochopil, že by mu to nic nepomohlo a rozhodl se zkusit, zda se odváží něco proti němu udělat na tak veřejném místě. Vydal se po schodech a Sid současně dolů - sešli se asi na čtvrtém schodě, kde Sid beze slova udeřil Longa pěstí do brady, až ničema sletěl ze schodů a rozplácl se na zemi.

Než se sebral, sešel po schodech i Mike. Sid stál před Longem a pozoroval ho s nenávistí v očích.

„Tys myslel, šmejdo, že nám upláchneš?“ ptal se Mike, „To se ti asi jenom něco zdálo...“

„No dovolte, pánové?“ řekl Long, „Já spěchám na vlak a vy...“

Mike luskl prsty. Sid vyšil Longovi ránu pěstí do břicha a když se zkroutil, pravičkou ho srazil na zem. Long se probíral trochu ztěžka, ale postavil se na nohy. „Já nevím, co se děje! Jsem poctivý občan a mám právo...“

Mike opět luskl prsty a Sid opět zapracoval pěstmi. Tentokrát hodil Longa na stěnu, ten se o ni opřel a neupadl.

„Nevymýšlej si pohádky. My tě známe, šmejdo. Jen pěkně povídej, co potřebujem vědět!“

„Ale... já nic nevím!“

Mike luskl prsty a Sid vypálil Longovi už jenom jednu ránu do čelisti. Long odletěl do rohu jako hadrový pytel.

„Už sis vzpomněl?“

„Jo,“ řekl Long rychle, „O čem chcete slyšet?“

„Tak třeba jak to bylo s tím, žes chtěl frnknout! Že ses tak kvapně balil...“

„To...“ Long těžce chytal dech, „To hospodskej od Modrý svině! Řek mi včera, že po mně někdo jde...“

„Moudrý to muž. A ty sis myslel, že nám utečeš, co? Víš vůbec, kdo my jsme?“

Long chvíli očividně přemýšlel. „Pámbu je mi svědkem, nevím!“

„Že se Pánu Bohu neudělá špatně, že o něm tak ošklivě mluvíš! Tak začnem třeba, co víš o Enkrovi Westonovi.“

V té chvíli se Long lekl ještě o něco víc než dřív. „Nic nevím! Já opravdu nevím vůbec nic a...“

Mike luskl prsty. Sid uchopil Longa za límec a vrazil mu další ze svých osvědčených ran do břicha. Long se zkroutil v koutě a začal vrhnout. „Já za to... nemůžu! To byla... akce Warrena z úřadu... Já měl jenom za úkol... toho kluka chytit... Sehnat toho Japončíka, aby ho dostal...“

„Ty přece nejsi z úřadu pro mladistvé!“

„Občas... jsem pro ně dělal! Pro Warrena... když potřeboval.“

„Tak vidíš. A tvá hlavní práce? Přece pro ně jenom nekrotíš vzpurné dětičky, těch tolik není! Na co tě potřebují?“

Long se zvedl. Vrávoral dost těžce. „To ti nesmím říct, šéfe! Vopravdu ne, zabili by mě!“ zaskuhral, dívaje se prosebně.

„No jak chceš.“ řekl Mike a luskl prsty.

„Ne!“ zařval Long, „Milost, šéfe! Já za to nemůžu! Nechte mě už, vždyť mě... zabijete!“

„Žádná škoda! Vymlať to z něho!“

Sid uchopil Longa za ramena a pořádně si ho postavil. V té chvíli Long zkusil sáhnout do kapsy a vytáhnout bouchačku, ale Sid mu zkroutil ruku a udeřil ho do zápěstí hranou dlaně. Long zařval a pustil pistoli. O vteřinu později ho zasáhly obě Sidovy pěsti současně, Long se opět rozplácl po zdi a sesul bezvládně na zem.

V té chvíli dorazila Komtesa. Zaregistrovali ji podle vzrušené hádky báby, která hlídala a odmítala pustit ji dolů. „Tam nesmíte, slečno! Jednak tam dámy vůbec nesmějí, a pak je tam policie!“

„Jen ať sem jde,“ řekl Mike, „To je má sekretářka!“

Načež bába Komtesu pustila.

„Výtečně.“ řekl Mike a otevřel kufřík. Paklíčem to docela šlo.

„Fajnový nářadí,“ nadchl se Sid, vzal několik hliníkových fólií a promnul je v ruce, „Tím bych natiskl i falešný prachy!“

„Nemyslím,“ prohlížel si Mike to nářadí, „Tím se tiskly falešné pasy a možná i jiné úřední papíry! Hleďme, Mazanej Joe se na pokání opravdu tak docela nedal! Pro koho to bylo?“

Long ležel u zdi zcela bez hnutí, zřejmě omráčen.

„On to na nás jenom hraje, Side. Prober ho!“

Sid kopl Longa velmi přesně do boku a lotr vyskočil jako srnka. Kdyby byl omráčen, těžko by dokázal tak rychle vstát.

„Povídej, šmejdo! Pro koho byly ty papíry?“

„No... tak, pro kdekoho! Kšeftoval jsem s tím...“

„Co jsi tiskl?“

„Průkazy, pasy a některý listiny...“

„Hleďme, taky policejní průkazky!“ prohlížel si Mike jednu matrici proti světlu, „Samý cenný věci! Šeky taky?“

„Ne, toho už jsem nechal! Jenom... málokdy!“

„Tak dobře. Vraťme se k Enkrovi. Kdo tě na něj vyštval a proč?“

„Warren, z úřadu. Jemu to bonzli kantoři z jeho školy. A potom ten hospodskej, co si podpálil sklad! Warren to všecko nařídil, já jsem to jenom prováděl...“

„Warrena si taky podáme. Teď rychle, jakou levotu dělají ty syčáci z Muttoncornu? Neříkej že nevíš, s čím kšeftujou!“

Long přivřel oči v předtuše další rány pěstí. „Nevím! Snad... měl jsem pro ně shánět holky. Tak mezi dvanácti a patnácti. Nevím, nač je chtěli...“

„Fakticky ne? Hádej, co se dělá s holkama!“

„Nevím! Já je jenom vytypoval pro Warrena a zjišťoval jejich rodinný poměry! Ale byly to všecko holky, co měly něco na triku, zlodějky, z rozvrácenejch famílií a tak. Žádná levota v tom nebyla, šéfe, přísahám!“

„Fuj. A za to ti platili?“

„No platili, fakt! Nikdo mi nic neříkal, co s nima dělají!“

„A rozum ti něco nenapovídá, máš-li jakej?“

„No, leda... obchod... s bílým masem.“

„No tak přece! A komupak, ha?“

„To já nevím! To leda Brang, šéfe! Já přece za nic nemůžu!“

„Máš pozoruhodná zaměstnání.“ Mike se ohlédl na svoje parťáky, „Napadá vás něco, co by mohl ještě vědět?“

„Ty pasy byly pro ně, to je jasný.“ řekla Komtesa, „Odvezli je legálně a on jim padělal dokumenty...“

„Tak to ne!“ řekl Long, „Já těm holkám žádný pasy nedělal!“

„Kuš!“ řekl Mike, „Už tě máme po krk. Tak podívej: máš to zatím za sebou, ani to moc nebolelo. Udělal jsi sviňárnu a dostaneš, co ti patří. Varuju tě, aby ses už nevyskytoval v cestě mně ani jinejm toho druhu. Abys to pochopil, tak ti to mladej názorně vysvětlí. Snad pochopíš. Sbohem, Longu. Dej se do něho, Side!“

„Ne!“ zařval Long, „Milost, šéfe, já už...“

Sid mu zarazil další slova pěstí. Potom ho pomalu, metodicky zpracovával, jak si ten zatracený lotr zasloužil.

Mike a Komtesa zatím vyšli nahoru a čekali tam.

„Necháš ho plavat? Nebude to neopatrné?“ ptala se.

„Možná bych ho měl zabít. Roger Monroes by nejradši, kdybych to tady pobil všechno. Ale já nejsem na ty masakry zvlášť vysazenej. Sid mu dá pár do nosu, aby si dal příště pozor.“

Sid přicházel po schodech a otíral si ruce do kapesníku. „O.K., šéfe. Můžem jít.“

Mike přistoupil k bábě: „Došli jsme k názoru, že toho chlapíka lze nechat běžet, takže si ho neodvezem. Ať si běží...“

„Ano, pane inšpektor!“ řekla, uklánějíc se.

Podal jí bankovku. „Tohle je za ušlý zisk. A na úklid.“

„Děkuju poníženě, pane inšpektor!“ klaněla se bába, dokud jí nezmizeli z očí.

„Mám ho sledovat?“ ptal se Sid.

„To bude zbytečný, víme, co potřebujem. Pojedem se podívat za panem Warrenem z Úřadu pro ochranu mládeže...“

Bába zatím seběhla po schodech. Longa našla ležet na zemi s hlavou v kaluži krve. Vykřikla leknutím, ale pak postřehla, že se svíjí a chroptí, krev mu vytekla jenom z rozbitého nosu. Zvedla ho do sedu, nabrala z vodovodu do dlaně vody a chrstla mu ji do obličeje. „Hej, chlapče! Prober se, už jsou pryč!“

Long zachroptěl, pak řekl tiše: „Sláva bohu...“

„Fízláci bejvaj šíleně sprostý! Taky je nemám ráda... Ale ty ti dali, jen co je pravda...“

Long zpozorněl. „Jaký... fízláci?“

„Ten chlap se mi legitimoval jako inšpektor!“

Long se usmál rozbitými ústy. „To nebyl fízl, bábuško. To byl arminskej zabiják. Páni zlatý... pomoz mi vstát!“

„Cože?“ podivila se baba, „Ňákej špinavej gauner? Tak to já zavolám policajta, vždyť to je voklamávání lidí, ne?“

„To ne! Žádný poldy, jen to ne! A vůbec, to co mám s Arminama, si vyřídím sám, nemysli na to! Vyšel jsem z toho dost dobře!“

Baba dospěla k přesvědčení, že jeho spor s Arminy je věc, která by nesnesla policejní pohled. Napadlo jí, že si zřejmě tohle zasloužil, možná něco horšího, nechce-li to rozmazávat. Pomohla mu, aby se dopotácel k umyvadlu a pustil si na hlavu proud vody. Omyl si krev z obličeje, otřel si ho papírovým ručníkem a prohlížel se v prasklém zrcadle. „Teda ten kluk umí mlátit, to je fakt! Ještě že to už mám za sebou...“

Najednou mu v očích bleskla hrůza. Obrátil se k bábě: „Kde je tady telefon? Musím rychle volat...“

„Jenom budka u východu z parku, ale...“

„Musím tam rychle běžet! Sbohem, babi, tohle máš za námahu. Já musím...“ vytáhl z kapsy hrst drobných a nasypal jí je do kapsy špinavé zástěry. Pak, potáceje se jako opilý, motal se po schodech nahoru. Bába mu pomohla a pak sledovala, jak se snažil co nejrychleji dostat k východu. Lidé si ho udiveně prohlíželi, ale ničeho si nevšímal. Zapadl do budky, hodil do aparátu minci a třesoucí se rukou vytočil číslo.

„No prosím!“ ozvalo se na druhé straně.

„Long. Je tam šéf?“

„Není. Tady je Wolf.“

„Proboha, Wolfe,“ vydechl Long, „Musíš okamžitě zastavit akci! Jestli jste už něco udělali... na mou zodpovědnost...“

„Co blázníš, ty pitomče?“

„Byl to omyl, Wolfe! Šli po mně kvůli jedné... privátní maličkosti! Jenom po mně, ne po vás!“

„Ty hajzle!“ zachroptěl ten na druhém konci drátu, „Ty prašivá mizerná svině! Jak ses opovážil nás do toho zatáhnout?“

„Nevěděl jsem to! Vůbec jsem netušil...“

„Dostaneš nás do maléru! Jestli se něco provalí, tak...“

„Já jim nic neřek! Zmlátili mě, ale já nic neřek, Wolfe, fakt!“

„Tvý štěstí, ty idiote. Kde seš?“

„V budce u Serpentine Lake!“

„Tak tam čekej a ani se vodtamtud nehni, nebo...“

„Budu čekat! Ale dyž já skoro nemůžu chodit, Wolfe...“

Jenže Wolf už zavěsil. Long vyšel z budky, upadl na lavičku a čekal. Ani ne za deset minut bylo u něj auto, černý naleštěný Mercedes s řidičem a chlapem v kožeňáku, který vyskočil a přistoupil k Longovi.

„No, ty ti dali! Dobře ti tak, pitomče. Proč ses plet do toho zatracenýho byznysu, nemáš dost svýho? Dělat nadhaněče kuplířům znamená dostat do tlamy! Padej dovnitř...“

Long se s jeho pomocí vpotácel do auta. Usadili ho dozadu, Wolf si sedl dopředu vedle šoféra a odjeli.

Paul Fox pozoroval scénu ze skrytu za keřem. Řekl Zlatce: „Čekej tady, doběhnu pro mašinu. Máš jeho číslo?“

„Mám. Ale... koukni!“

Zpoza rohu se vynořil chlapec na kole, oblečený jako poslíček, což nebylo nic divného, neboť byl černé pleti. Na hlavě měl čepici, ale Paul si přesto všiml, že má pod ní stěsnány dlouhé vlasy. Hvízdl údivem. „To je kolega! Viděl jsem ho jednou, jmenuje se Luciper Wang a je to pěkně ostrej borec. Tomu se nebudem plést! Jedem radši za Mikem, to je rozumnější...“

V Mercedesu zatím vládla nepříjemná, výhružná atmosféra. Wolf zarytě mlčel, šofér vedl vůz bez jeho pokynů. Přesto se to Longovi nějak nezdálo - obrátil se na Wolfa s otázkou: „Kam mne to vezete? Tohle přece není...“

Wolf se otočil a v jeho očích zaplál krutý svit. „Mluvil jsem se šéfem. Šéf soudí, že jsi kecal.“

„Neřek jsem mu ani slovo, jako že je Bůh nade mnou! Jenom o tom obchodě s holkama! Jinak nic, přísahám!“

„Nevadí, stačilo to. Najde si tě a donutí tě říct i zbytek. Nemůžem ti dělat chůvu. Nemůžem si to dovolit.“

„Co se mnou chcete udělat?“ ptal se Long a v očích se mu objevila hrůza, „Wolfe, co se mnou uděláš?“

Wolf vytáhl z pouzdra pod paží pistoli s tlumičem. „Ještě ti to nedošlo? Moc bys toho nakecal. Nedá se nic dělat, kamaráde. Musíš ztichnout. Ten Armin po tobě půjde. Nesmí tě dostat...“

„Ale já za nic nemůžu, Wolfe! Já to vzal všecko na sebe! Nic sem mu neřek, Wolfe, nic jsem mu neřek, ne, ne...!“

„Odpusť. Šéfův rozkaz!“ řekl Wolf.

„Ne!!!“ zařval Long. Pak se ozvala rána jako plesknutí do vody a Long se zachroptěním klesl na sedadlo.

Dojeli do doků, na opuštěné místo, kde nebyli žádní dělníci. Tam oba muži vytáhli tělo z vozu a hodili do Temže. Řeka je láskyplně uchopila a odnesla k moři...

Mike zatím přijel do Úřadu pro ochranu mládeže a přál si hovořit s panem Warrenem. Ten však nebyl přítomen a jeho sekretářka předstírala, že neví, kde se nachází. Mike tedy odešel a při té příležitosti si přečetl na dveřích, že se sekretářka jmenuje Frances. Chodil po chodbách hledaje východ, až se dostal ke dveřím osobního oddělení. Zjistil, že místní vládkyně má jméno Grace Hamiltonová a nahlédnutím s omluvným zamumláním zjistil, že je to dívka stejně mladá jako sekretářka. Pokýval hlavou, šel dolů a domluvil něco s Komtesou.

„Můžeme si odtud zatelefonovat?“ zeptal se vrátného, položiv před něj librovou bankovku. Vrátný souhlasil bez zdráhání, dokonce se odsunul mimo doslech, aby nerušil.

Komtesa vytočila číslo podle seznamu pod sklem. „Grace? Tady je Frances. Prosím tě, jakou adresu domů má ten můj blbeček?“

Na druhé straně se ozval dušený smích. „Co to máš s hlasem, Franci? No jo, hledám ti to... ono se u vás něco pije? Že mě taky nepozveš...“

„Ale ne, jsem trochu nachladlá...“

„Tak už to mám, Wellingtonova 18. A neříkej mi, že to nevíš, prosím tě...“ zachichotala se Grace spiklenecky.

„No dovol?“ řekla Komtesa uraženě a položila jí telefon.

Zajeli do Wellingtonovy ulice 18 a čekali před úhledným jednopatrovým domkem až do odpoledne, ale nedočkali se ničeho. Stejně jako Paul, který byl nucen po hodině opustit místo a vrátit se do zaměstnání, kde dostal strašlivě vynadáno.

Komtesa nebyla tak docela zklamána. Alespoň věnovala jeden dlouhý, nesmírně svůdný pohled Sidovi a řekla:

„Nevadí! Aspoň mám skvělou příležitost se dozvědět trochu pravdy o arminské politice.“

Mike se nadechl, ale zakryla mu ústa dlaní. „Ne od tebe. Ty jsi placený za propagaci vašeho státu a musíš říkat, co ti nařídili. Sida sice taky platí vláda, ale třeba se splete a ujede mu něco, co se normálně lidem neříká.“

Mike se jen zasmál. Sid se naopak cítil potěšen. „A co bys chtěla vědět?“

„Po pravdě - co je ve hře?“

„No, jak já to vidím... celkem to, co oficiálně.“

„Takže jak já to chápu: nějaký chlápek došel k názoru, že jeho synek zdivočel až přespříliš, tak ho odvezl domů a přitáhl mu uzdu. Synek bohužel skutečně zvlčil. Když si toho všimly úřady, zavřely ho. Nelíbí se mu to, tak požádal o pomoc. Arminská vláda propadla amoku a vyslala předního hodnostáře říše se dvěma assassiny, aby to vyřešili. Souhlasí?“

„V podstatě.“

„To nemáte žádné jiné problémy, že se můžete takhle flákat?“

Sid vrhl na Mike prosebný pohled, ale ten se jen smál a nehodlal zasahovat.

„Takže se to vládě náramně hodí, ježto chce něco prosadit. Politika. Co konkrétně?“

Mike řekl: „Hlavní konflikt obyvatelstva je spor starousedlíků s přistěhovalci. Přistěhovalci...“

Zarazila ho: „Přistěhovalci prosadili do nejvyšší volitelné funkce svého šéfa Alwina. Tys ho dal popravit.“

„Musel jsem. Zorganizoval spiknutí.“

„Kde jsi byl při tom ty, Side?“

„Bojoval jsem. Jako všichni.“

„Aha. Bojovali a zvítězili. Uspořádali monstrózní přehlídku, aniž by řekli, o co jim jde. Veliké bu-bu-bu. Komu?“

„Všem, co jsou proti.“

„Roztomilé. Tohle je další bu-bu-bu?“

„Teoreticky by mohlo.“

„A náš úkol je sladit teorii s praxí.“ Komtesa vzdychla, a když se žádný neměl k odpovědi, pokračovala:

„Nejhorší průšvih ve vaší zemi je ustřihnout někomu vlasy. Proč? A odpovídej ty, Side! Chci znát pravdu!“

Sid se na chvilku zamyslel. Potom začal mluvit, kupodivu docela souvisle a rozumně:

„Když kluk nebo holka dospívá, kromě jiného pociťuje nezvládnutelnou touhu dopustit se průseru. Vyprovokovat nějak ty starý páprdy, co na něj shlížejí. Takže koume, jak by jim co nejvíc pohnul žlučí. Nejlíp to jde přes sex.

Za starejch časů v Evropě stačilo, když se člověk svlíkl do naha. To padlo, když se všichni začali koupat nazí. Ale ježto se holky rády strojí a nikdy nepřestanou, začaly se parádit tetováním, malováním, všelijakejma šperkama. Daleko víc než teď.

Velikej průser byl, když se někdo vyspal s někým, s kým neměl. To odstranili řetězovejma sňatkama. Víš, o co jde?“

„Nevím, ale napjatě poslouchám.“

„Zákon ustanovil, že moment sňatku je první sexuální spojení dvou osob různého pohlaví. Počet manželů a manželek není omezen. Takže kdyby ses třeba vyspala se mnou...“

„Stop. Seš hezkej a milej, ale mě vynech! Vem to z jinýho konce!“

Sid zamrkal, zašklebil se a ukázněně pokračoval:

„No dobře. Před pár dnama se jedna z nejvznešenějších princezen říše pokusila najet na zde přítomného sira Mike George von Crosse, za účelem svedení a tím spojení v počestném sňatku. Jednalo se o Dany Monroesovou, dceru ministra vnitra a princeznu z Baarfeltu.“

„Žasnu, kde bereš tyhle drby!“ namítl Mike.

„Uklidním tě, ví o tom celý Impérium. Sice se nevsadila, ale jako by se stalo. A neuspěla, to se ví taky.“

Mike se nadechl, ale Komtesa řekla: „Pokračuj! Velice mne to zajímá!“

„Kdyby jí to bylo klaplo, stala by se okamžitě titulární hraběnkou z Crossu, markraběnkou moravskou a případnou dědičkou trůnu českých králů, pokud by se knížeti jaguárů Quiroqovi uráčilo splnit svý sliby a obsadit naši drahou vlast mocensky. Ty bys na oplátku měl po problémech s penězi, ježto bys měl přístup k Monroesovic bance. Můžu pokračovat?“

„No jasně!“ zářily Komtese oči.

„Současná šéfova hodnost je podplukovník. Kdyby se oženil s Dany, okamžitě by se zjistilo, že je už několik let plukovníkem a rozdíl žoldu by mu byl bez meškání proplacen. Zhruba do týdne by dostal hodnost generála a příslušná vyznamenání, velmi zdobící uniformu.“

„Nemám rád uniformy!“ namítl Mike.

„Dany je miluje. Nepochybuj, že by si nechala ušít identickou, jen by jí víc slušela. A chodila by v ní bez ohledu na to, že na to nemá nárok. A co víc, nikdo by jí nic neřekl. Dále: církevní hodnosti. Pravděpodobně by prosadila, abys byl jmenován biskupem...“

„Stop! Ty jsi taky kněz? A to by ses mohl ženit?“

„Mluvíme o arminské církvi,“ usmál se Sid, „Mike má samozřejmě teologické vzdělání, jako spousta dalších. Knězem je taky, ačkoliv jsem ho při výkonu funkce ještě neviděl...“

„Můžeš mi říct, kdy ty přijdeš do kostela? Leda když leje, nebo tam máš hlídku!“

„Jako by se stalo. Církevní ustanovení vyžadují, aby kněz byl ženatý a měl řádnou rodinu, nebo byl mnich. Případně ženatý mnich. Biskup by měl mít manželku natolik významnou, aby ho mohla podporovat politicky i finančně. To na Dany pasuje. Ačkoliv nemá s církví nic společnýho, určitě by nasadila všechny páky a vynesla tě nahoru. Postupně: biskup, arcibiskup, kardinál, metropolita, patriarcha.“

„A papež?“ šklebila se Komtesa.

„Papeže jsme ještě neměli, ale Dany by to třeba zavedla.“

„Fantastický. Tu Dany bych ráda poznala.“

„Nic lehčího. Přijeď k nám na dovolenou a já vás seznámím. Teď se hodně skamarádila s mojí milovanou, Asthra je z ní na větvi, střídavě na ni nadává a obdivuje ji. Určitě by tě zařadily do smečky.“

„Jak vypadá?“

„Moc hezká. Teď zrovna ostříhaná na ježka, zabili jí předcházejícího snoubence...“

„Eeh?“

„Jo, ty ses ptala na ty účesy. Pro tebe nechat se ostříhat znamená zajít ke kadeřnici, pokecat s ní, jak bys to chtěla, a ona se vynasnaží, abys byla spokojená a co nekrásnější. U nás to znamená oholit a souvisí vždycky s neštěstím, zhanobením, trestem, v nejlepším nemocí.“

„Nechápu. Uveď příklad!“

„Vynechávám dávný časy, když se holky koupaly v Ohni. Vlastně ne. Za císařství všichni z vyšších kast byli oholení. Muži, ženy, děti. Při každé příležitosti se nechali omýt Živým Ohněm a ten jim spálil všechno. Čarodějky tak byly schválně. Princezny z bojovnické kasty znaly někoho, kdo jim uměl udělat iluzorní vzhled podle přání, nebo se to naučily samy. V běžném denním provozu jim nezáleželo na tom, jak vypadají, protože se dokázaly bez problémů vyparádit. Kdo se musel starat o svůj vzhled, nebyl tak docela in, chápeš?“

„Jo, začínám.“

„Ostříhání vlasů souvisí s magií. Hlavy šlechtice by se neměl dotknout nikdo z nižší kasty. Zvlášť nečistý, myslím karmicky.“

„Obdivuju tvoje znalosti.“ řekl Mike.

„Mám za ženu čarodějku. Myslíš, že jsem úplný pako?“

„Pokračuj,“ naléhala Komtesa, „Jsem jedno ucho.“

„Momentálně nejčastější důvod k ostříhání je smrt blízkého příbuzného: matky, otce, bratra, sestry, dítěte. Draze milované osoby. Když zabili Clarence Whigga, dala se Dany ostříhat na tak krátkého ježka, jak jen slušnost dovolila. Doposud ho má.“

„A chce se vdávat za jinýho?“

„Dany nikdy neztrácí čas. A Mike byl Clarencův duchovní učitel.“

„Takže by to bylo v rodině?!“

„Další důvod: trest. Běžná hrozba rodičů: jestli propadneš, ostříhám tě dohola, aby všichni viděli, jakej seš blbec. Běžná u nižších kast, vyšší mají univerzálku a propadnout prostě nemůžou. Neznám případ, že by tu hrozbu někdo splnil. S tím souvisí pokání. Kdo předstoupí před soud už ostříhaný, dává najevo, že ho zlý skutek mrzí a že by ho rád odčinil. Lidi ze sekty Svatých se holí při každý návštěvě chrámu, protože nějaký hříchy mají vždycky. U civilních soudů se to moc nevidí.“

„Chm! Chm!“

„Některý holky se chtějí stříhat, když se poprvé vdají. Jak jinak ukázat veřejnosti, že přišly o panenství?“

„A to musí každý vědět?“

„No nemusí, ale je to bezva průser, ne?“

„Mluvíš pořád o holkách. Co kluci?“

„Kluk by měl mít bojovnický účes. Minimálně skalpovou kadeř, takový hodně dlouhý ohon tady na temeni. Kdyby bojoval s nepřítelem a porazil ho, má právo mu ho ustřihnout. Pokud bojuje s kamarádem, má to právo taky, ale nevyužije ho. Tím se stávají bratry. A mají právo na všechno, co bráchovi patří, třeba jeho sestry, manželky a všelijaký kamarádky...“

„Právo?“ zablýskala znepokojeně očima.

„Jo, to jsem neřekl. Když si vezmu nějakou holku, mám právo na všecky její příbuzný. Sestry, spolumanželky, případně kamarádky. To poslední nechápu, jak by mohla nějaká holka být její kámoška a nebýt s ní v rodině.“

„Co kdyby - přísně teoreticky - některá nechtěla tebe?“

„Tak se na ni vykašlu. Ale problém je opačnej: spousta holek chce bejt v personální unii s Asthrou. Je významná.“

„Co říká v takových případech?“

„Směje se.“

„Ach jo. Ještě něco zábavného o těch vlasech?“

„Jo, dvě věci. První: Dany a Jeane, její ségra, se v Paříži namlsaly profesionální kadeřnický péče. Dany si pořídila vybavení a od té doby stříhá kamarádky, ale jen trochu a hezky. Většinou to zažijou poprvý a jsou hrozně šťastný, že to přežily ve zdraví.“

„Ach jo.“

„Druhá věc: sázky. Je přísnej zákaz uzavřít sázku o vlasy. Nepředstavitelný ji vymáhat. Ale své cti dbalá princezna by to měla splnit.“

„Teď jsem nějak mimo.“

„Většinou jsou to kecy a provokace. Hodně často v opilosti. Po vystřízlivění se na to tak nějak tiše zapomene. Ale na další spářce by se mohlo stát, že to někdo připomene. Občas se trochu pohádají. Někdy i porvou.“

„A co kdyby na plnění někdo trval? Co by se stalo?“

„Katastrofa. Právě to chce prosadit Dany.“

„Nechápu.“

„Ten, kdo někoho skutečně ostříhá, tím dává všem ostatním právo, aby stejně zacházeli s ním. Každý má nějaký nepřátele. Začali by stříhat jeden druhýho a postupně by do toho spadli všichni. Ti poslední proto, že by jim bylo trapně. Jako že nikomu nestojí ani za ostříhání.“

„A to chce spustit ta Dany?“

„Přesně. Jenže někdo musí začít, a ona by to být neměla, je přece princezna. Už se vyřádila na bílých holkách, teda ne osobně, jen to nařídila. Ty jsou ale moc zbabělý, aby jí to oplatily. To by znamenalo válku.“

„To by ji tak hrozně ponížilo?“

„Uvolnilo by jí to ruce. Mezi náma, Asthra by se moc nebránila. Možná se nechá vylákat do jejich paláce a jestli ji tam přistřihnou, vyhlásí válku celýmu Kingtownu. Byla by to fajn hra na celý prázdniny. A na její narozky by se dlouho nezapomnělo.“

„Bude mít narozeniny? Kolikátý?“

„Patnáct. Jedna z variant plnoletosti.“

„Pane Bože! Jaký jsou ty ostatní možnosti?“

„Čtrnáct, podle středověku. Ve čtrnácti se klukům dělaly postřižiny. Patnáct. Osmnáct, podle Evropy. Jednadvacet, třetí postřižiny. Pětadvacet, podle indické varnášramy. Další varianty neznám.“

Komtesa jen kroutila hlavou. „Ach jo!“

„Ještě jedna maličkost,“ vzpomněl si Sid, „Dívka, která přijde o vlasy v rámci trestu - třeba za nevěru - ztrácí veškerou ochranu.“

„Počkej. To nějak nechápu.“

„No, když se třeba pohádají. Princezen se to tak moc netýká, ale kluk si třeba narazí nějakou holku z nižší kasty, nebo cizinku, pak se mu znelíbí, tak ji za trest ostříhá a dá na vědomost, že si s ní každý může dělat, co chce.“

„Jako třeba znásilnit?“

„Taky.“

„Moment. Když je pod ochranou, tak nemůže?“

„No, neměl by. Naštve tím jednak ji samotnou, jejího kluka a všecky z klanu.“

„Před chvílí jsi říkal, že na ni má právo kdekdo z kamarádů!“

„Jo, ale ne nepřítel. Ono taky hodně záleží, jak to bere ona. Některý holky docela potěší, že se kvůli nim bojuje.“

„To se stává?“

„Hlavně v Kingtownu, během roku. Někdo chce třeba vyhlásit válku jiný smečce, tak unese jejich náčelníkovi ségru, nebo nějakou jinou lepší holku. Aby ji hodně ponížili, můžou ji mučit, znásilňovat... všecko, co si vymyslí. Holka si stěžuje bráchovi, tak ji musí vybojovat zpátky.“

„Počkej. Jak si stěžuje?“

„No o přestávce. Oni spolu chodí všichni do školy, chápeš?“

„Tak počkej! Jak je teda zajatá?“

„No, bydlí v jejich domě. Dokud ji neosvobodí. Ale kluci radši unesou nějakou jinou holku nepřátelům, to je větší legrace.“

„A rodiče je nepostrádají?“

„Obvykle to vědí. Když něco potřebujou, tak se holky staví doma.“

„Takže může kdykoliv odejít? Co kdyby ji neosvobozovali, jak tam dlouho zůstane?“

„Dokud ji to bude bavit.“

„Jestli jsem správně pochopila: nějaká holka se zakouká do kluka. Ukecá ho, aby ji unesl, a přestěhuje se k němu. Rodiče nejásají, ale zkušenosti jim říkají, že nemá cenu se s dětmi hádat, tak ji nechají. Kluci se s velkým potěšením rvou a hádají, nějaký další holky využijou příležitosti a dají se zajmout zas někým jiným, a takhle to pokračuje, dokud jim někdo rozumnější nedá pár facek a nepošle všechny zase zpátky domů.“

„Pochopila jsi naprosto správně.“

„A nikomu nic nevadí, dokud se mezi ně nezačne montovat někdo cizí.“

„Omyl. Všichni by byli rádi, kdyby to zkusil. Jenže málokdo to vydrží. Jak bych ti to vysvětlil... no, kluci velí ve rvačkách. Holky jsou dominantní spíš v sexu. Bílá holka se nevydrží dost snažit.“

„Chápu. Stane se někdy takový princezně něco, co by doopravdy nechtěla?“

„Jak kdy. Záleží hodně, jak je stará. V dětským věku ledacos. Jenže jsou vycvičený nebrečet a brát to... s nadhledem.“

„Ta tvoje patnáctka už hodně dávno není dítě? Jak dlouho s ní chodíš?“

Sid se zatvářil trochu rozpačitě. „Od třinácti, ale chtěla to ona. Byl kvůli tomu trochu rozruch, ale Pedro to skousl. Taky, co se už dalo dělat?“

„Od třinácti?“

„Pár týdnů před. Když měla slavit narozky, hecovali ji kluci, že... no, býval kdysi zvyk, že jí upletli tolik copánků, kolik měla let. Třináct. A ty musela rozdat klukům, každýmu jeden. Jako odměnu, víš? Samozřejmě to neudělala, byly to jenom kecy. Ale jsou takový, že by to braly.“

„A letos jí upletou patnáct copánků.“

„Jenže Asthra to neudělá. To se radši porve.“

„Jak to bylo, když jí bylo čtrnáct?“

„Nevím. To jsem tam nebyl.“

„Víš jistě, že nic nebylo?“

„Pochlubila by se. A kluci by se pochlubili. Nejhorší je, že by to chtěla udělat. Závidí holkám, který mají víc manželů. A jednou to udělá.“

„Taky s tebou nemá lehkej život. Je mi jí docela líto.“

„Teď do ní silně vandruje Dany. Jestli ji ukecá...“

„Kdybych s ní byla já, napletla bych jí patnáct copánků. Bránila by se?“

„Ty bys to nepřežila ve zdraví.“

„Vážně? Co byste mi udělali tak hroznýho?“

„Já nic. Asthra by si nenápadně zjistila, kolik je ti let.“

„Aha! Jak vy k my, tak my k vy, jo? Já bych to neudělala, to je fakt. Ale Dany... z čeho by jí napletli copánky?“

„Nevím. Já bych jí uvázal na krk provaz a na něm devatenáct uzlů.“

„A ona je tak čestná, že by žádný nerozvázala jen tak?“

„Absolutně čestná. Žádná princezna nikdy neudělá nic nečestného. To by ztratila kastu.“

„Víš, že mám chuť tomu věřit? A začínám chápat, jak bylo tomu vašemu Enkrovi, když někdo nevěřil jeho slovu.“

„Správný odhad. Když princ něco řekne, tak by se mu mělo věřit.“

Komtesa požádala o pauzu na rozmyšlení. Potom řekla: „Mám pocit, že... mám dva pocity. První: vymýšlíte si tyhle komplikace, protože vás to baví a zoufale se nudíte, když se nic neděje. Druhý: komu zbyla špetka zdravého rozumu, neměl by se mezi vás plést.“

„Naprosto správně.“

„A ježto se nějakej blb mezi vás zapletl, špatně dopadne. Což máme my zařídit.“

„V podstatě máš pravdu, akorát: dobro bude odměněno a zlo potrestáno.“

„Fajn. Seš si jistej, že dobro jsme my?“

„Absolutně jistej. Jinak bych to nemohl dělat. A ujišťovat o správnosti svoje podřízené.“

„A nikdy nepochybuješ.“

„Ne... nepochybuju.“

„Až na to, že jsi zaváhal a sklopil oči. Já jsem herečka, víš? Hnutí mysli se odráží na tváři...“

„Nechtěl jsem sem jít. Chtěl jsem na to poslat někoho jiného. Pak se stala taková věc...“ zaváhal a mlčel, dokud ho nepobídla.

„Navštívila mě Asthra. Přinesla mi darem pár pohlednic, sbírám je. Aby se nepoškodily, byly zabalené do novin. A v nich se psalo, že ses vdala a uspořádáš představení na rozloučenou.“

„Takže ty jsi přijel kvůli mně? Abys mě naposledy viděl?“

Mlčel. Neodvážil se zvednout oči.

Chvilku bylo ticho. Když už se téměř dalo krájet, řekla Komtesa zcela jiným tónem: „Ten chlap už asi nepřijde. Pojedeme domů, ne?“

„Necháme tady Mourka.“ navrhl Sid, „Já mám taky něco...“

„Budu hlídat!“ slíbil Mourek.

Takže Mike zavezl Komtesu domů, předtím se však smluvili, se se večer zřejmě ukáže u Červeného papouška. Mike potřeboval zajet k Oliverovi a dohodnout s ním další postup.

Když však přijel domů, čekalo ho zajímavé překvapení: recepční mu tvrdil, že jeho žena za celý den neopustila pokoj. Mike byl mírně znepokojen - vyjel rychle nahoru a otevřel dveře.

Na koberci uprostřed pokoje ležela Elli Sommerová a pod jejím tělem byla rozlitá už zaschlá kaluž zčernalé krve...

9.dubna: Jsem blesk, který udeří

Především Mike vstoupil, zavřel za sebou dveře a otočil v nich zevnitř klíčem. Potom vytáhl z kapsy kabátu rukavice a navlékl si je na ruce. Rozsvítil tak, aby se dotýkal pouze hran vypínače, aby nesetřel otisky prstů.

Elli ležela, jak řečeno, na koberci uprostřed pokoje. Ovšem ten koberec nebyl v původní poloze, ani nábytek, který tam původně stál. Stůl byl odsunut stranou, židle pokáceny a jedna z nich měla zřejmě roztříštěné opěradlo. Zrcadlo na zdi bylo rozbito, stejně jako obraz, který spadl na zem. Vcelku svědčil chaos v pokoji o zuřivé rvačce, která se tam odehrála.

Elli byla zcela nahá a ležela tváří k zemi. Mike ji opatrně obrátil a prohlédl si její zranění. Zjistil celkem pět vstřelů na různých místech prsou, z nichž při zběžném ohledání pocházely tři a dvě z různé zbraně. Normální vrah obvykle nestřílí svou oběť ze dvou různých typů revolverů, mimo to byla ve stěně skříně za dívčinými zády (v době výstřelu) dírka, shodná s ranou na zádech po kulce. Mike se rozhodl prozatím tam kulku nechat.

Prohlédl si telefon - nebylo na něm znát otisky prstů. Přesto ho vzal co nejopatrněji a vytočil číslo recepce: „Peters. Pošlete mi hotelového detektiva do pokoje č. 86!“

Potom otevřel dveře svého pokoje a rozhlédl se tam. Byl tam nepořádek, způsobený prohledáváním jeho věcí, ovšem Mike věděl dobře, že tam nic nenašli a ani nemohli nic najít. Pokud měl s sebou něco, co souviselo s případem, nechal to u Olivera, kde byl jejich hlavní stan.

Někdo zaklepal na dveře. Mike odemkl a vpustil chlapíka velkého stoosmdesátdevět centimetrů, s kloboukem na hlavě a cigaretou v koutku úst - ani se nenamáhal ji zhasnout. Vcelku bylo na tom muži vidět, že je to bojovník každým coulem - Mike si byl jist, že pod sakem má pistoli jako každý správný detektiv.

Když muž spatřil Elli, zarazil se a obrátil se udiveně na Mika.

„Staráte se o bezpečnost svých hostí opravdu poněkud zvláštním způsobem.“ řekl Mike, „Nemáte náhodou zdání, kdo vstoupil během dne do tohoto pokoje? Třeba návštěvy a tak?“

Detektiv poklekl k dívce a prohlédl ji. „Ale... to je vražda, pane! Čistá, jasná vražda!“

„Bezpochyby. Tak co, víte, kdo tu byl?“

„Nesledoval jsem to! Snad recepční, ale... on by mne byl asi informoval, kdyby k vaší ženě přišel někdo, kdo tady nemá co dělat... aspoň myslím.“

„Předpokládám, že se jednalo o dva muže dosti nenápadného zevnějšku. Nejméně dva muže...“

Detektiv obrátil Elli a prohlédl rány. „Nesdílím váš názor! Z čeho soudíte, že byli dva?“

„Z různosti vstřelů. Byly tady dva revolvery!“

„Domnívám se, že se jedná o klasický případ matení stop! Vrah je zřejmě člověk chytrý, pane Petersi...“

„Mám důvod se domnívat, že se jedná o čin několika osob! Prosím vás, abyste podnikl pátrání v tom směru!“

„Především je třeba uvědomit Scotland Yard.“

„Prosím. Ale domnívám se, že naše pátrání...“

Detektiv se pomalu vztyčil. „Domnívám se, pane Petersi, že žádného pátrání nebude třeba. Podle toho, co vidím, se jedná o téměř školský případ vraždy ze žárlivosti, zpestřené diletantským pokusem svést vraždu na nějaké lupiče, které tu nikdo neviděl!“

„Co tím myslíte?“

Detektiv se lhostejně cvrnkal palcem do zubů. „Že jsem byl včera večer náhle pozván k vrátnému, kde jsem měl čekat na telefonické zavolání z pokoje číslo osmdesát šest. Jistý muž totiž, přijda domů, nalezl svoji mladou ženu zřejmě v dosti intimní situaci s mladíkem nedostatečně důvěryhodného zevnějšku a pochybného charakteru. Většinou bývám k takovým případům povoláván. V tomto případě se tak nestalo, leč dotyčný mladík vyběhl, jako by mu hořelo za patami a tvářil se, jako kdyby dostal pár do nosu. Ráno opustil dotyčný pán svoje apartmá sám a tvářil se, jako by jeho žena měla ten den vlastní plán zábavy. Ve skutečnosti ležela na tomto koberci. Za ten den měl dotyčný pán možnost zbavit se přebytečných revolverů, takže při případném prohledávání bude čistý jako lilium, samozřejmě. Požádal jsem vrátného, aby mi dal echo, objeví-li se ten mladík znovu, proto vrátný podle všeho kontroloval velice pozorně všechny, kdo přicházeli za paní Petersovou a nevpustil by dvojici podezřelých mužů bez podrobného prohlédnutí...“

Mike poslouchal jeho vývody s neotřesitelným klidem. „Co z toho vyvozujete?“

„Pane Petersi,“ řekl detektiv, „Co jste dělal celý dnešní den? Můžete mi uvést alespoň nějaký stín alibi?“

Mike se zarazil, pak odpověděl: „Domnívám se, že v případě potřeby bych si dovedl alibi nějakým způsobem opatřit. Ale nebylo toho třeba, neboť jsem tuto ženu nezabil.“

„Nicméně projevujete nad její smrtí pramalý zármutek! Až zarážející klid, který je vám možná vlastní, mne ubezpečuje, že vaše city k manželce zřejmě nejsou v úplném pořádku...“

Mike potřásl hlavou. „Jsem samozřejmě velmi zdrcen a rozrušen tou strašlivou skutečností. Ale domnívám se, že naší prvořadou povinností je najít vraha a ne se vyžívat v citových výlevech.“

Detektiv zavrtěl hlavou. „Není třeba, už se našel,“ ukázal na Mika, „Vrahem jste vy, Petersi, ať to maskujete, jak chcete!“

„Poslyšte, nezdá se vám, že jste poněkud drzý na zaměstnance tohoto hotelu? Rozhodně vaše chování není zcela správné, zvláště v tak tragické chvíli! Zatím jsem tady ještě hostem!“

Detektiv k němu přistoupil a vycenil na něj své bílé zuby. „Koukej, kamaráde, možná seš velikej papaláš někde v Americe nebo z kterýho čerta jsi sem přilez! Možná byla tvá žena vobyčejná mrcha, která se ti lepila na chlapečky. Ale to všecko by eště nemuselo bejt důvod, abys ji voddělal zrovna v hotelu Royal a zatahoval nás tak do svejch záležitostí! Tady se to začne hemžit mládencema od Scotlandu a to je pro náš hotel děsně mizerná reklama. Jestli si myslíš, že ti to já pomůžu krejt, tak se děsně mejlíš. Maximálně ti v případě ňákýho váhání můžu vrazit jednu do tvýho rozpláclýho ciferníku, kdyby se ti to nelíbilo...“

Mike se přezíravě usmál. „Vypadni, halamo! Nemám pokdy se zabejvat privátníma fízlama, který si neviděj na špičku svýho raťafáku. Vypadni, než tě vynesu!“

Detektiv se široce usmál. „Vidíš, žes promluvil jako člověk! Ale sme tady sami mezi sebou a tak dalece se nic nestane, když si to s tebou vyřídím. Ředitelství mně bude ještě vděčný, protože my o vobejdy tvýho druhu tak kór moc nestojíme! Povídej si to komu chceš, že sem k tobě nebyl mírnej...“

A vypálil mu levičkou tvrdou ránu na žaludek. Mike však v téže chvíli od skočil ke dveřím svého pokoje a sebral z věšáku svou hůl s ohnutou rukojetí a okovaným koncem. Detektivova rána ho zasáhla jenom mírně a zbrzdila se v obleku.

„No no!“ zasmál se detektiv, „Ne tak zostra, chlapče...“

Skočil po něm. Jeho vymrštěnou ruku zachytila Mikova hůl, agent ho trhnutím otočil zády, odzadu nakopl a současně ohnutým koncem hole zachytil jeho nohu a podtrhl mu ji. Detektiv se rozplácl na zemi a než se sebral, držel už Mike v ruce stříbřitý revolver a mířil na něj. „A teď vypadni! Ať přežiješ rok 2000!“

Detektiv poslušně vstal. Přešel ke dveřím, zaškaredil se a pak rychle vypadl. Mike za ním otočil klíčem. „No, teď už to vypadá hodně špatně.“ usoudil.

Přistoupil k telefonu a zmáčkl dvě nuly, čímž se dostal do městské telefonní sítě. Pak podle zápisníku vytočil číslo a čekal na spojení.

„Universal Export, Regent°s Park...“ oznámil mu dívčí hlas.

„Peters. Dejte mi Jamese B.“

„Okamžik, pane Petersi,“ zašveholila dívčina, „Podívám se, jestli u nás nějaký pán toho jména pracuje...“

„Ale jo. Má číslo dveří 007.“

„Spojím, pane Petersi!“ Klaplo to, pak se ozvalo: „Slyším!“

„Tady je Mike. Kdo mi zabil Dvojku, Jamesi?“

„Koho? Dvojku... to hezký kotě z baru?“

„Právě tu. Je prostřílena dvěma kolty. Právě jsem se vrátil ze služební cesty a našel jsem ji...“

„A sakra! Polož to, hned jsem tam. Nic nevypovídej!“

Mike položil telefon. Pak přistoupil k příručnímu baru, nalil si do sklenice trochu whisky a rázem ji vypil.

„Tak to vidíš, holčičko,“ řekl, „Jak jsi byla dobrá - i s těmi sígry jsi dost pěkně zametala, viď? A přece tě dostali. Ale kdo a proč? Že by pro pár zašmelených holek vraždil někdo agentku naší služby? Trochu divný...“ Přistoupil k oknu a otevřel je. „V každým případě,“ řekl setmělé obloze, „Přísahám, že ten lotr si to šeredně odskáče! Přísahám, že mu to nedaruju a že ho dostanu, ať to je kdo chce...“

Ozvalo se několik rázných úderů na dveře. „Otevřete! Policie!“

Mike otevřel. Dovnitř vpadli jako velká voda dva uniformovaní strážníci, za nimi lékař a fotograf, pak starší komisař s mladším inspektorem, oba jako vystřižení z anglické detektivky. Nakonec pak se šinul hotelový detektiv se širokým úsměvem a špačkem cigarety v koutku úst.

„Scotland Yard!“ řekl komisař, „Pan Peters?“

„Ano, pane.“ podal mu Mike svůj pas.

„Tohle byla vaše žena, že?“

„Ano. Vrátil jsem se před chvílí z města a nalezl ji mrtvou. Zavolal jsem tohoto pána a on...“

„To už nám všechno řekl pan Braby. Domnívá se, že se jednalo o vraždu ze žárlivosti. Co o tom soudíte vy, pane Petersi?“

Pan Braby, detektiv, si prohlížel pokoj a drbal se ve vlasech. Potom se sehnul nad mrtvou a prohlédl si její ruce. Mlaskl údivem a ohlédl se na Mika s rozpaky. „Odpusťte, pane Petersi! Ať už ji zabil kdokoliv, vy jste to rozhodně bejt nemoh. Podle jasnejch stop na rukách se ta mladá paní před smrtí dost rvala. A podle tý spouště dost zostra! S váma by takovou práci neměla...“

Komisař se rozhlédl po pokoji. „Mám dojem, pane Braby, že si z nás tropíte šašky a snažíte se nás dezorientovat. Předtím jste měl jistý dojem - teď máte zas jiný dojem, který ten první vyvrací. Učinil jste dobře, že jste nás zavolal - ale teď bude nejlíp, když budete mlčet a ponecháte pátrání odborníkům...“

Braby se zatvářil strašlivě, ale neřekl nic.

Lékař povstal od mrtvé. „Je mrtvá už delší dobu. Zahynula zřejmě mezi sedmou a desátou hodinou dnes ráno. Přesnější údaje vám poskytnu až po pitvě. Příčinou smrti je pět střelných ran v hrudi, z toho dvě smrtelné. Zřejmě z různých zbraní...“

Komisař se sklonil nad Elli. „Odkud pocházela vaše žena? Udivuje mne to zvláštní tetování na prsou...“

„Byl to její koníček...“

„Přesto je to zvláštní. Žena a tetování? Pokud vím, ženy těžko snášejí bolest... A ta opálená pokožka...?“

„Dovoluji si podotknout,“ řekl mladý inspektor, „Ta žena se zřejmě intenzívně zabývala sportem! Podívejte se na to tělo...“

„Mimochodem, měla zvyk chodit často nahá?“ ptal se Braby, „Její opálení je souvislé, zřejmě nosila plavky jen výjimečně...“

„To je taky pravda!“ řekl komisař, „Nu, pane Petersi?“

V té chvíli se otevřely dveře a vstoupil James. „Co je to tady za sešlost?“ zeptal se přísně.

„No dovolte, pane?“ řekl komisař důstojně.

„Inteligence Service.“ ukázal mu James průkazku, „Chci vědět, kdo vás sem přitáhl, pánové!“

Braby postoupil dopředu. „Nezlob se, Jamesi, já! Vypadalo to na vraždu ze žárlivosti. Ale teď, když...“

„Byl jsi odjakživa zbrklý, Monty. Domníváte se také, že se jedná o vraždu ze žárlivosti? V tom případě vás musím poněkud poučit. Tato dáma nemohla vzbudit žárlivost přítomného pana Peterse, neboť nebyla jeho manželkou. Naopak byla jeho spolupracovnicí, a oba jsou agenty spřátelené tajné služby, kterou nemohu jmenovat, aby se pan Edgar J. Hoower nezlobil.“

Monty Braby se praštil dlaní do čela, až to plesklo. „Páni zlatý! Tos měl říct hned, že seš od FBI, ty bambulo!“ Plácl Mika přátelsky dlaní do zad.

„Promiňte,“ vmísil se komisař, „Ale já jsem povinen ukončit pátrání, když jsem byl už jednou přivolán...“

„V pořádku. Uděláte dokonce zprávu. Jednu si ponecháte pro váš archiv, druhou předáte zde panu Petersovi, třetí mi zašlete k rukám do IS. Žádná další zpráva nebude vyhotovena. Novináři nebudou informováni a v případě, že se to nějak dozvědí, bude tato informace popřena způsobem, který nevyvolá žádné dohady. Rozumíte tomu, pane?“

„Ovšem, rozumím.“

„Tak pokračujte v práci. Zatím si pohovořím s panem Petersem. Doufám nevěříte, že agenti FBI musejí jezdit střílet svoje sekretářky až do Anglie?“

„To jistě ne. Zařídím všechno, jak bude zapotřebí...“

James otevřel dveře Mikova pokoje a rozsvítil tam. Potom se obrátil na Montyho a dal mu rukou nějaký pokyn. Zavřeli dveře a usadili se na rozházenou postel.

„Proč jsi ji k čertu nevzal s sebou?“ ptal se James, „Zřejmě sem přišli prohlídnout tvůj pokoj a našli ji tady...“

„Nevím - nemohl jsem ji vzít. Měl jsem na tenhle den jinou Dvojku, svou osobní. Mrzí mě to, Elli byla hodná holka...“

James pokrčil rameny. „Mimochodem, co víš o muži jménem Long?“

„Nic, jako obyčejně.“

„Vylovila ho z Temže poříční policie. Byl ošklivě zmlácenej a v srdci měl kulku z pětačtyřicítky.“

„Pokoj jeho hříšné duši, Jamesi.“

„Aha. Ale to není správný, Miku! Ten Long byl jedním z konfidentů Scotland Yardu a donášel jim jistý maličkosti, který se kde šustly. Páni z Yardu se budou zlobit...“

Mike pohodil hlavou a ukázal na kufřík, který přinesl. „Tohle dělal taky pro Scotland Yard? Vyráběl falešný průkazy pro obchodníky s bílým masem, kamaráde!“

James skočil po kufříku jako tygr. „Takže přece jen něco víš!“

„Počkej, trochu po pořádku. Já, lépe řečeno můj Sid, ho zmlátil - jak říkáš, ošklivě. Ale když jsme se loučili, ještě žil a byl celkem v pořádku. Rozhodně do něj nikdo nestřílel a ještě ne tak hrubým způsobem. Řekl nám, co jsme chtěli vědět, tak proč?“

„Takže tvrdíš, že ho zastřelil někdo další?“

„Nepochybně.“

„Normálně bych ti nevěřil, ale když vidím tohle...“ ukázal James na dveře, „Zdá se mi to docela možné. Myslíš, že to byl ten, kdo zabil tvoji Dvojku?“

„To je mi vcelku jedno. Zabiju ho za tohle - za Longa mu můžeš vpálit kulku taky ty.“

James si prohlížel matrice na výrobu dokladů. „Nač potřebovali obchodníci s holkama závodní průkazy?“ ukázal jednu Mikovi, „Totiž, závodní průkazy existují v našem státě jenom u firem, který dělají na ne zcela veřejných a všem známých věcech, jinde ne. Tohle vypadá na... no, na co?“

„Na průmyslovou špionáž.“

„Velmi správně. A z důvodu nějakého toho miliónku zisku se už skoro vyplatí odstřelit jednoho ničemu, co vyráběl tyhle věcičky. Ba vyplatí se i odprásknout jednu cizí holku, která nechtěla dost rychle jít z cesty. Možná se taky vyplatí odbouchnout nějakýho agenta cizí mocnosti, Miku...“

Mike se přezíravě usmál koutkem úst. „Bez starosti! Chápu, na co narážíš, ale umím se postarat...“

„Ta tvoje Dvojka někoho čekala, viď?“

„Ano. Měla domluveno s nějakým mládencem, že pro ni přijde a bude jí tento den dělat společnost. Místním klukem...“

„Ano, rozumím. Takže to vypadalo takhle: dívka čeká, zřejmě dost roztoužená, neboť se ani nenamáhá obléknout. To konečně není u tvých krajanů nic divnýho. Ozve se zaklepání, dívka otevře a už vstupují nějací dva páni a mají spoustu otázek. Slečna není z cukru, bodejť, je z branže. Udělá s nima pár prostocviků a roztluče trochu nábytku. Pak to některej z nich nevydrží a vystřelí - zřejmě z ní mají strach, takže to do ní pálí taky ten druhej. Když jim to dojde, je už pozdě to nějak zamarkýrovat. Takže prohrabou tvůj pokoj a nejspíš i její, seberou co se jim zdá a vypadnou. Co ty na to říkáš?“

„Přesně tak jsem to odhadoval i já.“

„Takže další úvaha: Představujou si ještě pořád pod tvojí osobou pana Peterse, ne arminskýho agenta. Pan Peters, Američan, s mladou ženou, jenž mu byla noc předtím očividně nevěrná a přistižená in flagranti. Podezření padne samozřejmě na Peterse, který nemůže vyrukovat s takovým alibi, jako že právě v době vraždy mlátil po hubě policejního konfidenta a prachmizernýho lotra Longa. Jasný jak facka: vrahem je Peters a půjde do kriminálu, nebo bude pověšen za hrdlo, až zemře, jak je zvykem. Krásné počty, ale ztroskotaly na jedné maličkosti, že totiž jsi přítelem jednoho chlápka z IS!“

„Omyl. Ten Braby už to taky pochopil...“

„Monty? Ten nikdy nic nepochopí. Byl natvrdlej už v době, kdy sloužil jako bouchal u IS. Vylili ho pro tu blbost a taky pro surový zacházení s lidma při výsleších...“

„Už jsem měl to potěšení poznat jeho zdvořilý metody. Ale co teď navrhuješ, Jamesi?“

„Co bys navrhoval ty?“

„Podívat se po tom jejím mládenci. Jmenuje se podle ní Serge a je rychlomalíř. Je znám v Soho jako častý návštěvník nočních podniků, kde si vydělává na živobytí. Třebas něco ví, ne?“

„Rozumný nápad. Dobře, pojedem.“

James vstal, Mike ho však zadržel: „Ještě chvíli poslouchej, Jamesi. Hodlám zabít všechny, kteří ublížili té holce. To neměli dělat, protože i když to na mně není vidět, rozzlobili mě a doplatí na to. Chci, aby z té bandy nezůstala živá ani myš!“

James se poškrábal na nose. „Rozumím. Ale... to není v pořádku, Miku! Ti chlapi musí před soud!“

Mike hmátl do pouzdra pod paží a strčil mu před oči těžký revolver Tiger 7.65. „Tohle je ten správný soudce!“

James se usmál tichým, krutým úsměvem. „Není to sice podle předpisů - ale tady je můj rajon a já ho chci mít čistý. Dobře, vyčistíme to tu. Kdybych někoho potřeboval, tak ti řeknu...“

„Pomůžeš mi?“

„Samozřejmě. Musím přeci podat hlášení šéfovi...“

„Dobře. Já, ty a Sid, to jsme tři. Snad na ně stačíme...“

„Vezmem s sebou Montyho. Je pitomej, ale umí střílet rychleji než přemýšlet. Bude se nám hodit.“

„Tak dobře.“

Vešli opět do obývacího pokoje, kde již policisté končili práci. Lékař k nim přistoupil a podal jim na dlani pět kulek. Komisař ukazoval prstem: „Tyhle tři jsou z Walthera. Ale zdá se mi, že jen dvě patří do téže zbraně, třetí je z jiné. Ty dvě další jsou z nějakého blíže neurčitelného, snad německého revolveru. Ale tím si nejsem zcela jist, mohla by to být taky upravená zbraň jiného druhu. Bližší vám řeknu až po expertíze.“

„Takže tři zbraně? Tím líp. My máme taky tři bouchačky a budeme mít čtyři. Komisaři, ukončete to tady sami. Já, pan Peters a pan Braby si půjdem něco vyřídit...“

Monty na ně koukal dost hloupě, ale na Jamesův pokyn šel.

„Ty pitomče všech pitomců!“ řekl mu James, „Nechápu, proč jsi tady takhle zmatkoval a ještě pouštěl hrůzu tuhle na Mika. Chceš si párkrát střelit do těch, co tohle udělali?“

Monty hvízdl skrze zuby. „Jasný! Rád bych jim vysvětlil, co to obnáší dělat bordel v mým rajonu! Jsem jednou zodpovědnej za klid v tomhle hotelu, takže si to s každým vyřídím...“

„Jakou máš zbraň?“

„Walter PPK 6.5.“

„To je koníček našeho starýho, tahle bouchačka. Umíš s tím zacházet, to vím. Máš ji u sebe?“

„Vždycky!“ řekl Monty a velmi rychle ji vytáhl z podpaždí.

„Fajn. Teď se stavíme pro jednoho kámoše a pak na to vlítnem.“

Sid přespával v malé noclehárně za rohem. Když pro něho přišli, divil se velice a ještě víc té zvláštní sestavě společnosti. „Ahoj, Jamesi? Kde tě sem čerti nesou?“

„Čao, Šmudlo! Hele, vybal si železo a pojď s náma!“

„Elli zabili, Side,“ řekl Mike, „Půjdem si to s nima vyřídit!“

Sid vyskočil z kavalce. Přistoupil ke kufříku a vyndal z něj revolverový pás se dvěma pouzdry - ale zavěsil si jej k bokům, ne pod paže. Krásně naleštěné Tigery měl v pouzdrech našitých na podšívku saka.

„Proč na to jdeš tímhle kovbojským stylem?“ ptal se James, „Zatím je nech ještě schovaný, není ta pravá chvíle...“

Sid se zasmál. „Vezmu je s sebou, až ta chvíle přijde...“

Monty pozoroval kolegy se značným údivem „Jamesi, nechci nic říkat, ale seš si jistej, že tihle jsou od FBI? Mám dojem, že takhle G-mani rozhodně nevypadají!“

„Jsou od arminský tajný služby AIA, aby ti to bylo jasný. Ale to je snad jedno, ne?“

Monty hvízdl překvapením. „Páni, a já ho podezříval! To byla pěkná pitomost... Teď už ty její zvláštnosti chápu...“

„No, jen se nezblázni!“ řekl Sid, „Tak jsme Armini, a co? Takovejch je, to by ses divil...“

Monty už mlčel a díval se na ně s větším respektem.

Jeli do Soho a po cestě krátce diskutovali o postupu pátrání. Podle Elli potkala Serge v hospodě U Paviána, zamířili tedy tam. Monty měl docela slušné znalosti krčem pochybné pověsti.

Hospoda U Paviána byla tančírna se striptýzem a občasnými zábavnými výstupy. Právě když přišli, vystupoval tam kouzelník, který tahal z klobouku králíky a z důvěřivého obecenstva peníze. Montyho znal jako policajta, takže mírně zbledl.

„Hele,“ oslovil Monty barmana, „Je tady dneska ten mládenec, co maluje takový vobrázky za chviličku a říká si Serge?“

„Byl tady ještě před chvilečkou, vyděšenej jako poledne! Ale kam šel, to teda nevím!“

„Co povídáš, vyděšenej? To teprv bude!“

„Možná šel do Zlatýho slunce! Obvykle tam chodí od nás, když se tady nikdo nechce dát namalovat...“

„Fajn,“ řekl James a pohodil na stůl minci, „Děkan...“

A šli do Zlatého slunce, což byl pajzl s námořníky a zaplivanou podlahou - i ty děvky tady byly utahanější a špinavější. Jakmile vstoupili, všimli si chumlu u jednoho stolu. Mládenec Serge tam s vervou maloval karikatury rozšklebených lodníků z nějaké tankové lodi a za zvláštní poplatek přimaloval každému i nahou dívku se zdůrazněnými pornografickými detaily. Děvky, které to s námořníky táhly, se chichotaly studem, což působilo, jako by se zardívala záchodová mísa.

Mike na něj ukázal a Monty okamžitě zareagoval. Rozhrnul lidi a zakýval na Sergeho prstem: „Pojď si s náma pokecat, mladej!“

Jeden z opilých námořníků mu řekl něco sprostého v cizí řeči a Monty mu jen tak bez ohlédnutí vsolil jednu po hubě. Serge si zatím všiml Mika a zbledl, že by se v něm krve nedořezal. Položil náčrtník a tužku, vstal jako stroj a šel za Montym.

James mu ukázal průkazku Inteligence Service. Serge nereagoval nijak, šel poslušně za nimi až do auta a ochotně do něho vlezl, aniž se nějak staral o svůj křehký život.

Odvezli ho za dva rohy, tam zastavili a James se optal: „Tak, mladej - jestlipak víš, proč jsme tě sebrali?“

Serge s obavou pohlédl na Mika. „Já nic nevím!“

„Ale asi víš, že bys měl něco vědět!“ řekl James mile.

„Tak povídej, než ti roztluču ciferník!“ doporučil Monty.

Serge se podíval zpříma na Jamese. „Jestli jste opravdu od Inteligence Service, měl byste radši zatknout tamtoho člověka! Je to dobrodruh, vrah a agent Arminu a jmenuje se Mike von Cross!“

„No a?“ ptal se James, „To vím už několik let...“

Serge zamrkal udiveně očima. „A že tohle je jeho pistolník, víte taky?“ ukázal na Sida.

„Znám se s nima. Ten pán je skutečně arminský agent, ale co je na tom divného? V jeho zemi se nikdo nedivil, že já jsem anglický agent a vycházeli mi vstříc!“

„A můžu vědět, odkud to víš?“ zeptal se Mike.

Serge se rozhlédl po jejich tvářích. „Slíbil jsem, že o tom s nikým nebudu mluvit!“

„Tak podívej,“ řekl Mike, „Jestli to nevíš, Elli, ta dívka, se kterou jsem tě včera chytil, je mrtvá! Zemřela pěti střelnými ranami do prsou. Jsi v podezření, že jsi ji zabil ty!“

Serge vykřikl a zakryl si tvář rukama. „Lžete! To není možné! Ten komisař tvrdil, že to chce vědět jen pro její ochranu!“

„Jaký komisař?“

„Ze Scotland Yardu! Oni... včera, když mě tenhle pán vyhodil od Alice, čekalo u hotelu auto. Sebrali mě a odvezli do Yardu... teda nějaké jejich úřadovny. Tam mě vyslýchali, ukazovali mi fotografie vás, pane, tohohle pistolníka a ještě nějaké jiné. Povídali, že jste agent arminského Vládce...“

„To souhlasí. A co takhle nějaké průkazy? Ty ti taky ukázali?“

„Jasně, ukázali mi průkazky Scotland Yardu...“

Mike kývl hlavou na Jamese. „Longovy výrobky! Náš muž mnoha tváří Long nejenom spolupracoval s Yardem, ale vyráběl mu dokonce nové příslušníky jako na běžícím pásu. Už je to vidět...“

„Kdybychom aspoň mohli vědět, kdo to byl!“ řekl James, „Kudy jste jeli do té úřadovny?“

„Nevím! Byl jsem v bezvědomí, udeřili mě do hlavy pažbou pistole. A když mě vezli zpět, zavázali mi oči...“

„Páni, ty krávo!“ řekl Monty, „A tys jim sežral, že sou to orgánové Skotskýho Jardy?“

„Říkali mi, že... no, povídali mi toho tolik, že jsem... nemohl vědět, že by... nebyli praví!“

„A sepsali s tebou protokol? To by totiž udělali vždycky!“

„Ne - jenom jsem jim musel podepsat prohlášení, že o tom nikde nebudu mluvit. A musel jsem jim to... odpřisáhnout!“

„Z toho si nic nedělej, my jsme praví a jestli tomu nevěříš, můžu tě zavézt k nám. Tentokrát se budeš moct dívat na cestu.“

„Já vám věřím, pane...“ povzdychl si Serge.

Mike položil chlapci ruku na rameno. „Poslyš, ty přece umíš malovat... umíš si zapamatovat tváře, které jsi viděl! Dovedl bys... nakreslit, jak vypadali ti, co tě vyslýchali?“

Serge se zarazil. „Jistě že jo, pane! Můžu je namalovat!“

„Tak pojeď s náma. Namaluješ nám je...“

Jeli zpátky k Zlatému slunci a sedli si v místnosti za lokálem, kterou jim hostinský rozumně uvolnil. Serge maloval do náčrtníku a vysvětloval: „Tak tohle je ten, co se mnou mluvil nejdřív!“

James se sklonil nad kresbu. „Neznám. Někdo úplně cizí...“

„Tihle dva mě přivezli,“ Serge namaloval dva obličeje - oba dva nevěstily nic dobrého.

„Hele,“ vyjekl Monty, „Fórovej Teddy, známej prasák!“

James přikývl. „Jo, Edward H.Soudsett, násilník a lupič. Pěkný policajt, jen co je pravda. A ten druhý... mohl by to být ten kasař, co mu říkají Plechová bedna, myslím... Bill Bowless...“

„Bill Plechová bedna sedí. To je blbost!“ řekl Monty.

„Byla amnestie, třeba ho pustili...“

„Už jsem o něm dost dlouho neslyšel, tak...“

„Třeba sehnal počestný zaměstnání u tý bandy, ne?“

„Tihle tam taky byli a hlídali mě...“ maloval Serge.

„Žádnýho z nich neznám.“ řekl Monty.

„Já jo. Tohohle, nějakýho Doktora Snoppa.“ řekl James, „Byl zamotanej do případu s ukradením patentu na suchý mejdlo. Prej instaloval nějaký štěnice ve výzkumným ústavu...“

Serge maloval, až se z něj lil pot. „Tohle je inspektor... Mortimer! Ten vedl výslech...“

James pohlédl na kresbu a zachmuřil se. Naklonil se k Mikovi a řekl arminsky: „To je horší, než jsem si myslel. Ten člověk se jmenuje nebo si aspoň říká Wolf a je to vrah! Snad dělá pro německou tajnou službu, ale... ještě jsem ho neviděl osobně!“

„A tohle je komisař,“ řekl Serge a podal mu kresbu, „Ten potom se mnou mluvil... o Alici...“

James si pozorně prohlédl kresbu. Pak sáhl do náprsní kapsy a vydoloval z ní několik fotografií. Prohlédl je, jednu z nich vybral a položil před Serga. „Je to on?“ ptal se ponuře.

„Ano... ovšem bez brýlí. Včera měl brýle...“

„Heinrich Schiessen. Rezident německé rozvědky v Anglii!“

„Ochraňuj nás Panna Maria!“ řekl zbožně Monty.

James usedl obkročmo na židli a hovořil jako pro sebe: „Nepolapitelný Heinrich Schiessen! Tohle, co jsem ti ukázal, je jediná jeho fotografie, kterou máme. Je to stejně tajemný člověk jako ty, Miku. Nikdo ho nezná a nikdo z našich ho ještě neviděl tváří v tvář. Ví se o něm, že to je velký zvíře jejich špionáže, bývalej důstojník SS a všechno možný. Ale nikdo nevěděl, že je tady.“ Obrátil se k Sergovi. „Teď věřím, že jsi skutečně věřil, že to je Scotland Yard. Viděl jsi živého Schiessena, člověka, o kterém jsme si ani nebyli jistí, že opravdu existuje. Unikl jsi o vlásek jisté smrti, chlapče. Schiessen málokdy nechává svědky. Snad jsi byl tak vyděšený, že si mysleli, že tě zmátli...“

Serge byl momentálně ještě vyděšenější.

„Pánové,“ řekl James, „Stojíme proti nepříteli, se kterým nebude lehká práce. Ale musíme ho dostat, rozumíte? Musíme, protože Schiessen nás zabije, dozví-li se, že jsme objevili jeho účast. Musí být zabit ještě tuto noc - zabit bez soudu, neboť má tolik peněz, že by ho soud neodsoudil. Musíme ho odsoudit my - a taky hned rozsudek provést...“

„Zbytečné řeči,“ řekl Mike, „Kde je ten Schiessen?“

„To právě nikdo neví! Neví to ani Serge, protože ho vezli se zavázanýma očima - a nevím to ani já...“

Mike se zamračil ještě víc než dřív. „Přesto ho najdeme!“

„Co chceš dělat?“

Mike položil pěst na stůl. „Zahájím královskou hru. Výjimečná situace vyžaduje výjimečné opatření, pánové! Roztočíme to!“

„Jak?“

„Potřebujeme člověka, který se dobře zná s podsvětím. Nejlíp majitele nějaké hospody, kde se setkává podsvětí. Tomu položíme ultimátum. A on nám vydá Schiessena!“

„Myslím, že rozumím,“ řekl James, „A co?“

„Teď si, pánové, zavěste bouchačky pěkně k bokům! Protože od téhle chvíle v tom jedeme naostro. Uvidíme, jestli si místní bossové dají říct. A kdyby něco, jsme všichni Armini - dojde-li k nesnázím, budu vás krýt svým vlivem!“

„Bez starosti,“ řekl James, „Nejsme z cukru!“

„Dobře. Znáte někoho vhodného?“

„Jake Stoyakoff, majitel baru Hnízdečko,“ navrhl Monty, „Je to známý gangster. Nevadí, že má pár hlídačů, co?“

„Snad si s nimi dovedete poradit, ne? Když dovolíte, já se rvát nebudu. Nesmíme ukazovat svoje slabá místa...“

„No jasně,“ souhlasil James, „Jde se do Hnízdečka!“

Lokál zvaný Hnízdečko byl v samém srdci Soho a podle znalostí agentů se tam scházela nejvybranější společnost, na jakou kdy pohlédlo oko zákona s naprostým nezalíbením. Když přicházeli, vyšel odtamtud zrovna muž s výrazem řemeslného zabijáka a páskou přes oko. Monty, který šel první, mu beze slova vrazil pěst do břicha a pak ho ranou do zubů vrhl létacími dveřmi zpět do sálu. Teprve, když se ohromený ničema rozplácl na zemi, vstoupili taky ostatní, Mike naposledy. Monty zůstal stát ve dveřích, ostatní přistoupili k barpultu. Sid na levém konci, James na pravém, Mike uprostřed. Bez nejmenších projevů začali s prací: Sid srazil pěstí jakéhosi obejdu, popíjejícího tam svoje zázvorové pivo, James uchopil namalovanou prostitutku, diskutující se svým pasákem, a obratně a rázně z ní strhl beztak velmi úsporné šatičky. Mike se rozhodl vyčistit stůl tím, že holí podebral a smetl na zem celou baterii umytých a téměř čistých sklenic.

Tohle všechno se stalo téměř současně. Společnost v sále si uvědomila, že se děje něco nepatřičného. Někteří její členové se pokusili opustit sál, ale ve dveřích stál Monty a ty zbabělce hned zostra vracel pěstí. Ustoupili tedy ke stěnám a ztichli, aby nezavdali příčinu k neklidu.

Barman sledoval celou akci opřen o pult s barevnými lahvemi a mechanicky čistil sklenici. Nepohnul se, zřejmě si byl zcela jist, že výtržnost brzy skončí.

„Ty seš Stoyakoff?“ zeptal se ho Mike zostra.

„To bych byl. Vo co kráčí?“

„Máš tady nějakýho hlídače?“

„No a co?“ Stoyakoff líně vztáhl ruku a luskl prsty. Ze zadní místnosti se vynořil chlap zvící gorily s vizáží a chováním Frankensteinovy příšery. Na jeho tváři bylo jasně vidět, že by mu zlámat někomu krk nepůsobilo nijak hrozné morální zábrany.

První se s tím chlapíkem setkal James. Mike jen viděl, jak jeho ruce bleskurychle zapracovaly a chlap se otřásl, jako by do něj vrazil býk. Potom zafuněl a vrhl se na Jamese, ale ten mu uskočil, nastavil nohu a nakopnutím ho poslal Sidovi. Ten byl připraven, kopl zprudka padajícího chlapa do prsou, až vyhekl, a pak jej při pádu udeřil složenými pěstmi odzadu do hlavy. Obr zahekal ještě jednou a složil se definitivně.

„To by snad mohlo stačit,“ řekl líně Stoyakoff, „Nehrajte mi tady divadlo a povídejte jasně, co chcete...“

„Potřebujem od tebe něco, Stoyakoffe,“ řekl Mike, „Pár diskrétních informací o našich dobrých přátelích...“

„Máš smůlu, brácho. To nedělám...“

„Tak ti dneska uděláme z toho baru kůlničku na dříví. Nezbyde ti jediná věc, která zůstane celá! Z těch kurev orvem jejich hadry a ještě je zkopem, že nebudou moct tejden do práce. Jejich pasáky rozemelem na sekanou. Zejtra budeme pokračovat na jiným místě stejným způsobem. Co ty na to?“

Stoyakoff se mírně pousmál. „Ale kamaráde! Je ti doufám jasný, že to dlouho nevydržíš? Uděláš to dneska, zejtra a pozejtří. Popozejtří si na tebe najmou větší bandu než máš ty a zmalujou tě k nepoznání. Povídám ti, radši toho nech. Tenhle blázinec ti vodpustím a můžeš zas klidně vodejít...“

„Nerozuměli jsme si, Stoyakoffe! Já nejsem žádnej halama, jak by sis řek. Jsem arminskej agent, kterej má svou povinnost, a tihle jsou mí pistolníci. Jestli ti to nic neříká, můžu ti důvěrně prozradit, že my se nebojíme místních rváčů...“

Nějaká děvka ostře vypískla leknutím. Ostatní stáli nehnutě a snažili se splynout s dřevěným obložením stěny. Stoyakoff se odlepil od regálu, opřel se o pult a pohlédl na Mika s probuzeným zájmem. „Tak? Armini?“

„Doufám, že se tady zprávy šíří stejně rychle jako u nás! Jestli jo, tak v jistý době mi podsvětí z Iron-city říkalo Mike Pajda. To od doby, kdy jsme je začali plánovitě likvidovat. Zůstalo to tak, dokud nějaký podsvětí v Ironu bylo. Máte šanci říkat mi stejně za stejnejch podmínek...“

Stoyakoff si roztržitě otřel spodní ret dlaní. „To nezní pěkně! A jaká je... ta druhá možnost?“

Mike se opřel o barpult proti němu. „Chci chlapa, kterýmu se říká Heinrich Schiessen.“

„Kdo to je? Toho neznám!“

„Kolega, patří k vaší branži. Dopustil se nerozvážnosti, zabil mou kamarádku. Budu s váma zametat, dokud mi ho nedáte.“

Stoyakoff byl mírně vyveden z míry. „Ale... za to my přeci nemůžem! K nám nepatří, dej si říct! My vo tobě ani nevíme, natož abysme dělali něco proti Arminům! Nemáme s tím nic společnýho!“

„Budete s tím mít, až vás zmáčknem.“

„Ale do prdele,“ praštil Stoyakoff utěrkou o pult, „Kdo vůbec ten Schiessen je? Co je to za chlápka?“

„Správná otázka. Šéf německý agentury v Anglii.“

„Tak s tím my nespolupracujem! Jsme počestný anglický občani a s nepřátelama státu nemáme žádný spolky! Nemůžem ti pomoct...“

„Já se neptal, jestli s ním spolupracujete! Kdybych si jen na chvilku myslel, že pro něj děláte, prostřelil bych ti bez diskusí kebuli. Já chci, abyste mi ho vydali. Stačí, když mi k němu ukážete cestu, zlikviduju si ho už sám.“

„Ale proč to chceš zrovna od nás?“

„Protože jste borci, kterejch z hlediska policajtů není škoda. Protože máte spojení, který přesahuje moje možnosti. Dávám vám ultimátum: dejte mi toho Schiessena a já vám dám pokoj. Když mi ho nedáte, budu vám šlapat na prsty...“

„A co když - čistě teoreticky, samozřejmě - tě někdo oddělá?“

Mike se usmál a složil si ruce na prsou. „Potom nastoupí pomsta těch, kdo mě poslali. Jsem Armin, příslušník národa Vládců Nebe a Země. Moje cena není vysoká, přesto můžou Armini poslat pár tisíc bojovníků, aby si to vyřídili s tím, kdo to zavinil. Abys rozuměl, kamaráde, nejde mi o život té dívky, zavinila si to sama svou neopatrností, že ji nepřátelé překvapili. Jde mi o to, že nikdo si nesmí dovolit ublížit občanovi Arminu beztrestně, ať to bylo jakkoliv. Tady nejde o to, co měl Schiessen proti tý holce. Ale zabil ji a zemře za to, protože takový je zákon.“

„Ale proč za to máme trpět my?“

Mike se přezíravě usmál. „Protože jsem se rozhodl, že mi ho vydáte. Protože to chci. Protože jsem mluvčí zákona své země.“

Stoyakoff na něj hleděl mlčky a snažil se urovnat si v hlavě, jak na věc nahlíží ten muž z Arminu. „Ovšem...“ řekl, hladě si bradu, „Ale my Schiessena neznáme. Budeme ho muset najít...“

„Samozřejmě, to můžete. Dokonce musíte, když mi ho máte dát.“

„Potřebuju k tomu pár svejch kámošů!“

„Ale jo, klidně. Zavolej je sem, rád je poznám.“

Stoyakoff pronesl k lidem v sále: „Fitzi, Benny a Rappe, pojďte sem! A taky Annie Lee... ostatní se laskavě bavte, jak chcete!“

Mike kývnutím vyjádřil souhlas s jeho rozhodnutím.

Fitz, který přišel první, byl zženštilý mladík ve fialovém saku se zlatými knoflíky, napomádovanými dlouhými vlasy a měkkým kloboukem, smrděl marihuanou na dvacet kroků a ruce se mu třásly jako šílenci. Na prstech měl spoustu prstýnků, které používal jako boxery.

Benny byl hranatý lotr s tváří, nevěštící nic dobrého. James ho znal a věděl, že se mu říká Prasák Benny. Ten dobrý muž byl podezřelý z několika loupežných přepadení, ač se mu pokaždé podařilo dokázat alibi, potvrzené několika gentlemany stejně spolehlivě důvěryhodnými, jako byl sám.

Rapp byl vyhublý stařík s žilnatýma rukama, kterému při každém polknutí směšně poskakoval ohryzek na dlouhém krku. Byl to známý kapsář a měl přezdívku Eskamotér.

Annie Lee, zvaná Dutá vrba, byla prostitutkou a vysloužila si v této počestné činnosti jistý primát, neboť pracovala už třicet let. Bylo jí třiačtyřicet, dá se tedy lehko spočítat, že začínala ve třinácti. Jestli byla někdy krásná, byl by teď pozorovatel náchylný věřit, že je to pustá lež - byla to babizna tak odporná, že by se zřejmě těžko našel člověk ochotný s ní jít, nicméně žena světem protřelá a ochotně a ráda zacvičovala zase ty mladší.

Stoyakoff je představil Arminům, které to potěšilo. „Myslím, že vy čtyři jste nejlepší, koho máme z branže. Potřebuju vědět, co kdo víte o nějaký německý agentuře.“

První se rozhodla odpovědět Annie Lee. „Němců tady v Londýně moc nejni. Holky povídaly, že tuhle malá Máry byla s jedním Němčourem. Handrkoval se vo placení a choval se jako prase.“

„Kdy to bylo a kde?“

„V baru U koňadry. Ale kdy nevím, dostaly jsme se na to jen tak při řeči...“

„Tak drž tlamu a nežvaň. Co ty, Rappe?“

„Viděl sem v podzemce párkrát chlapa v kožeňáku, kterej vypadal jako skopčák. Já je dobře znám, ve válce sem se s nima bil v Africe. Jezdí většinou někam do City. Nevím, co je zač...“

„Dost slabý. Co ty, Benny?“

„Já nevím nic - dej mi pivo, Jake! Vyschlo mi v krku vod tý doby, co sem měl poslední...“

„A Fitz?“

„Buchmann, co kšeftuje s hérákem, je skopčák. Ale má myslím rodnej kraj zakázanej pod pohrůžkou zakroucení krkem.“

Mike sledoval diskusi s podmračeným čelem. „Čekal jsem od tebe víc, Stoyakoffe...“

„Dyť teprv začínáme! Fakticky nic nevíme, Pajdo, věř mi to!“

„Dybysme aspoň věděli, jak vypadají!“ řekl Benny.

„To můžete vidět.“ řekl James a vytáhl z kapsy Sergovy kresby. Našel mezi nimi Schiessenův portrét a předložil jim ho.

„Neznám.“ řekl Stoyakoff a po něm i ostatní.

„A co takhle - slyšeli jste někdy o Mazaným Joe Longovi? Ten pro ně dělal. Jenže ho dneska vytáhli z Temže.“

„Ale jo, Mazanýho znám,“ řekl Fitz, „Co kecáš, že je po něm, ráno sem ho merčil, mazal si to, jako když ho někdo honí...?“

„To jsme ho honili my. Podali jsme si ho a povídal nám o pár maličkostech, který nás zajímají. Pak jsme ho nechali odejít za dobrý chování, jenže fízláci ho za pár hodin vytáhli z řeky. Plaval si po ní a těžko jen tak na vejlet...“

„To je sprosťárna!“ soudil Prasák Benny, „To moh udělat jenom ňákej hajzl. Slušnej člověk to nemoh bejt...“

„Souhlasím s tebou a dokonce vím, kdo to tak mohl udělat. Asi tenhle pán, jistej Wolf, pobočník Schiessena.“ ukázal Mike.

„Hele, vokaž je všecky, Pajdo!“ požádal Rapp, „Toho neznám...“

Mike ochotně rozložil obrázky po stole. Annie Lee krátce hvízdla údivem a položila ruku s prsty špinavými od nikotinu na jeden z nich. „Tenhle chodí každej večír k Oškubaný žábě. Dneska tam určitě paří taky. Je to gauner, jednou holce, když se k němu dost neměla, napráskal hubu...“

Mike sebou trhl, jako by dostal ránu. „Rychle tam a sebrat ho! Já už z něj dostanu, kde má šéfa! Díky za všecko Stoyakoffe, i tobě Annie Lee...“

„No jo, jasně. Kolik chceš s sebou chlapů?“

„Stačej mi moje vlastní.“

„To ne, to by nebylo fér. Někdo s váma musí jít, už proto, aby tě ukázal našim kámošům. Seš pod naší ochranou a...“

„Jak chceš. Tak jednoho, ale dobrýho střelce...“

Prasák Benny postoupil dopředu. „Třeba já, ne? Jdem, Pajdo?“

„Beru tě. Ale bacha, Benny, mohlo by to s tebou blbě dopadnout. Jejich střelci nemají smysl pro humor...“

„Bez vobav, šéfe, já taky ne.“ Benny vylovil zpod saka pětačtyřicítku úctyhodné velikosti, „Eště sem neprohrál...“

Potom bez dalších řečí vypadli od Stoyakoffa a šli k Oškubané žábě, což bylo nedaleko. Vpadli dovnitř jako velká voda a Benny se hned hrnul k chlapíkovi, který seděl u baru a popíjel gin jako vodu. „Nepleť se, Jeremy,“ řekl barmanovi, „Máme tady maličkej pohovor s touhle špinavou sviní...“

Chlapík na něj vyděšeně vyvalil oči.

„Před lidma ne,“ řekl Mike, „Seber ho a ven s ním...“

Benny popadl svalnatou rukou chlapa za krk a už ho kopanci a štulci hnal k východu. Chlap zíral čím dál vyděšeněji a vůbec nechápal, co se děje. Teprve venku poznal, že má proti sobě pět mužů a popadl ho strach. „Co se děje, páni? Co sem udělal?“

Mike k němu přistoupil. „Jméno?“

„Grandmann, obchodní cestující...“

„A Schiessenův agent.“

Grandmann zbledl jako křída. „Já vám nerozumím, pane...“

„Jsem Mike Cross z arminské špionáže. Už mi rozumíš?“

Grandmannovy rty se chvěly hrůzou. „Já nic nevím...“

Mike luskl prsty. Sid vyšil Grandmannovi pěstí ránu do břicha a další ranou do zubů ho hodil na Jamese, který s ním učinil totéž a hodil ho do náruče Bennymu. „Už něco víš?“

„Ne... nevím...“ zachroptěl Grandmann.

Mike znovu luskl prsty. Tentokrát se do Grandmanna dal Benny, předal ho Ronymu a ten Sidovi. Z mužových rtů tekla krev a když ho naposled praštili, klesl na kolena a vrhl, většinou alkohol.

„Až si vzpomeneš, tak řekni.“ navrhl Mike.

„Milost, Armine,“ sípal Grandmann, „Já nic nevím, opravdu!“

„Kdo zabil tu holku?“

„Nevím...“

Mike luskl prsty, Benny pozvedl ničemu ze země a několikrát do něj udeřil pěstí. Grandmann sténal a skučel. „Kdo zabil tu holku?“ opakoval Mike.

Grandmannovy rty něco ševelily. Teprve když se k němu nahnuli, pochopili, že šeptá: „Wolf...“

„Kdo je to Wolf?“

„Wolf je... šéfův... pobočník...“

„Proč jste to udělali?“

„Vodpusť, Armine! Mysleli sme, když... si šel po Longovi, že to je... kvůli nám...“

„Už si to nemyslíte?“

Grandmann se tvářil ještě zděšeněji. „Long přeci volal, že v tom nelítáme... že jdeš jenom po něm, skrze privátní kšeft...“

„Long volal. Ale Wolf ho stejně zabil?“

„Já vo tomhle nic nevím!“

„Lžeš, a to je ošklivá vlastnost. Povídej, kde se nachází ta Schiessenova agentura?“

„Nevím!“ vyjektal Grandmann zděšeně.

„Ale jdi! Vyslýchali jste tam toho kluka, co jsem ho vyhodil!“

Grandmannovy vodově modré oči vypadaly prosebně. „Pochop to, Armine! Já ti to nesmím říct! Schiessen by mě zabil - nebo Wolf, nebo někdo jinej! Nesmím...“

„A co si myslíš, že s tebou udělám já?“

„Ty mě nezabiješ! Seš zasvěcenej rytíř toho vašeho řádu... možná seš horší než sám ďábel, ale nevinnýho zabít nesmíš!“

„A ty seš nevinnej? Nedá se nic dělat, hoši, domluvte mu!“

Mike se odvrátil, aby neviděl, co bude následovat. Slyšel za sebou tupé údery, občasné výkřiky nebo steny nešťastného muže a mechanické Jamesovy otázky, ale žádnou odpověď. Teprve po chvíli se ozval Sid: „Hele, šéfe - máme ještě pokračovat?“

Mike se otočil. Grandmann ležel na dlažbě a svíjel se bolestí jako rozšlápnutý červ. Byl bez sebe, z rozbitého obličeje mu tekla krev.

„Nic neřek,“ prohlásil James, „Je to tvrdej chlap, Miku. Spíš ho zabijem, než z něj něco vytlučem...“

Mike se zamračil. „Jenže já řekl, že se dozvíme o Schiessenovi všechno, a že ho zlikvidujem! Musíme to splnit. Donutíme ho, i když budu muset přestoupit svoje zásady...“

Sáhl do kapsy a vytáhl stříbřitý revolver se širokou pažbou. Odklopil víčko, vytáhl jednu z cigaret a nabídl Bennymu, pak mu ochotně touže pistolí zapálil. „Polejte toho lotra, ať se probere! Pokrop ho, Benny...“

„Nevidím tady žádnou vodu, šéfe...“ rozhlížel se Benny tupě.

„Vždycky si nosíš trochu vody s sebou, ne?“

Benny pochopil a provedl žádané. Grandmann se probíral velmi těžce - jeho vodově modré oči hleděly na Mika s nenávistí a vztekem. „Můžeš mě zabít, Armine, ale nevytlučeš to...“

„Vím. Jseš statečnej chlap. A tvá smrt nebude lehká.“

„Ty hajzle! Co se mnou chceš ještě udělat?“

Mike kývl, Sid zvedl nešťastníka a podržel ho. „Benny, polož mu tu cigaretu tuhle na předloktí a chvíli ji tam nech!“

„Ne!“ zaječel zděšeně Grandmann. O chvíli později proťal noční tmu jeho strašlivý řev. Ale Prasák Benny se nedal odvrátit ničím kromě pokynu arminského agenta. Teprve pak vzdálil cigaretu a zase potáhl, aby byl připraven pro případné opakování.

V Grandmannových očích byla už jenom čirá hrůza.

„Cigareta spálila asi jeden čtvereční centimetr kůže,“ řekl Mike, „Nevím, jakou plochu má lidské tělo, ale máme možnost si to experimentálně ověřit. Jestli mi neřekneš, co chci vědět.“

„Buď proklet...“ zachrčel Grandmann. Pak jeho rty pronesly jakési jméno. James vytáhl policejní mapu Londýna a rychle hledal, ale jeho činnost při plamínku Mikova zapalovače nevedla ke správnému cíli. „Ukaž, kde to je!“

Grandmannův prst zaťukal na jedno místo mapy. „Tenhle rohovej barák je sídlo agentury. Tam taky bydlí Schiessen a Wolf. Dneska večer tam sezval všecky chlapy. Když dostal echo, že se stala ta chyba... vyhlásil poplach.“

„A že ty jsi tam nebyl! Co jsi dělal tady?“

„Měl jsem čekat na toho kluka. Schiessen nařídil ho preventivně zlikvidovat. Jenže vy jste ho našli dřív. Je to v pekle...“

„Brzo tam budeš i ty, jestli jsi něco zatloukl. Jediná tvoje šance je, že jsi nám všecko řek. Tak zůstaneš naživu...“

„Jasně. Nemůžu riskovat, že bych tě ještě někdy potkal. Jsou tam všichni, jenom Schiessen a dva jeho chlapi odešli. Kam nevím - možná tě vyhledají...“

„Vzácná pozornost. Jak to vypadá tam v domě?“

„V přízemí jsou kanclíky a zasedačka. V patře byty Schiessena, Wolfa a pár střelců. Ale asi budou v baru... teda zasedačce. Čekat na Schiessena, až dá rozkazy...“

„Kolik mužů?“

„Dvacet, možná víc. Schiessen se tě bojí, povídal: Teď musíme zkrouhnout toho Armina, nebo je s náma všema ámen. Říkal, že se mu možná povede tě ukecat, abys nás nechal...“

„Nebylo by se mu to podařilo. Dobrá, měl jsi tam přijít. Jaké bylo heslo, aby tě pustili?“

„Blitzkrieg. To proto, že seš v tom vašem řádu Blesků.“

„Ano. Jsem Blesk, který udeří. A ty budeš jedinej, kdo přežije Den hněvu. Máš kliku...“

„Vím, pane. Pustíš mě?“

„Abys varoval Wolfa? Leda bych byl blbej. Jamesi, nechceš úlovek? Můžeš si ho dát odvézt do vězeňský nemocnice.“

„Vřelé díky! Že si taky někdy vzpomeneš na kámoše...“

Kráčeli i se zajatcem ulicí tak dlouho, dokud nepotkali hlídku dvou Bobbyů. Ti se málem lekli té podivné sešlosti, ale James jim ukázal svou průkazku: „Toho ničemu odvedete na IS a tam ho předáte službu konajícímu důstojníkovi, že ho posílám. Jestli vám zdrhne, nechám vás přeložit na Ďábelský ostrovy...“

„Jasně, veliteli,“ řekl starší strážník, „Neuteče nám...“

Mike a James je sledovali, jak ho odváděli, a tak také viděli jeho konec. Když byl totiž Grandmann předán strážníkům, došlo mu zcela jasně, jaký bude asi jeho příští osud - rozhodl se jednat. Okolo právě projížděl dvoupatrový londýnský autobus - Grandmann se vytrhl policistům a dvěma skoky se vrhl pod kola. Překvapený řidič noční linky už nestihl zastavit vůz a podařilo se mu to až o dvacet metrů dál. To už Grandmann nedýchal. James byl první, kdo k němu doběhl, kromě těch dvou. Mikovi to trvalo déle.

„Ale... tohle jsme nechtěli, pane!“ řekl ten mladší.

„Nevadí,“ řekl Mike, „Byl to velký ničema. Dobře mu tak...“

A starší policista poslal mladšího pro koronera.

K určenému domu se dostali autem, ale zaparkovali o dva bloky dál. Tam odložili všechny zbytečné součásti oděvu, i kabáty a saka. Sid a Mike si zavěsili revolverová pouzdra k pasu, Benny zašoupl svou těžkou pětačtyřicítku do speciálně k tomu účelu našité kapsy na stehně kalhot. James a Monty byli zvyklí střílet s vytažením zbraně z podpaždí, takže si jenom pouzdra upravili do co nejpohodlnějšího tvaru.

Kráčeli maximálně potichu mlčící ulicí - dokonce i světla lamp svítila minimálně, snad se na město snášela mlha. Nehovořili, jen podpatky Mikových bot občas škrábly po kameni. Všichni ostatní uměli chodit tiše, Benny se na to dokonce vyzul.

Když byli téměř u domu, spatřili proti sobě tmavý stín. Sáhli po zbraních, ale to už stín přikročil k nim.

Byl to mladý, štíhlý a vysoký muž černé pleti, s ostrým dlouhým nosem a vysedlými lícními kostmi pod šikmýma očima, jejichž panenky byly stejně velké jako oko. To nemělo téměř žádné bělmo a působilo strašidelně. Dlouhé rovné vlasy bez jediné kudrnky mu splývaly podél tváře a byly na čele svázány černou stužkou. Byl oblečen do černého hedvábného oděvu, jaký nosí nindžové. Jedinou světlou věcí na něm byly perleťové pažby dvou revolverů, umístěné na dosah ruky na bocích.

Černý muž stál proti nim mlčky, se smrtonosným klidem. Nedával najevo žádné překvapení, jako by tu na ně už dlouho čekal.

„Buď zdráv, Lucipere Wangu.“ řekl Mike.

„Zdravím tě, komthure.“ řekl černoch.

„Pracuješ pro Černou sílu. Co děláš tady?“

Luciper nepostřehnutelně stáhl obočí. „Nesloužím nikomu. Jsem Spravedlnost, která nepotřebuje pána ani rozkazy. Vím sám, co mám dělat. Ale potřebuji vaše zbraně, bílí muži, protože nedokážu sám zabít třicet mužů, zdatných v boji. Pak se rozejdeme a už vás nebudu k ničemu potřebovat.“

Mike potřásl nevěřícně hlavou. A James se zeptal: „Nerozumím ti, černý muži. Kdo říkáš, že tě posílá?“

„Nejsem zodpovědný nikomu kromě Pána. Kníže von Cross zodpovídá za své činy Vládci, Sid tajné službě, Murri von Herzenberg svému králi a Vládci tygrů. Já se zodpovídám jen Spravedlnosti, a sám jsem Spravedlnost. Neudělám nikdy nic, co odporuje zákonu Pána. Ale nezdržuj, bělochu, noc cválá jako divoký hřebec...“

„Jak si představuješ, že zaútočíme?“ ptal se Mike.

Černoch opovržlivě ohrnul úzké rty. „Vy bílí jste degenerovaní a bojíte se smrti, proto držíte válečné rady. Já vím, kde jsou ti muži. Vstoupím hlavními dveřmi a postřílím je. Potřebuju jenom, aby někdo z vás vstoupil okny a pomohl mi. Ty nedělej nic, ubohý, nešikovný a sádelnatý komthure. Tebe nepotřebuju.“

Mike však nijak nereagoval na jeho fantastické urážky. „Jsou tam tři okna, nás je šest. Monty, Benny a Sid si vezmou na starost okna. Já, James a Luka půjdeme vchodem...“

„Ty znáš heslo?“ ptal se Luciper.

„Ano.“

„Dobře. Jděte se postarat o ta okna.“

„Ještě něco,“ řekl James, „Nechápu, jak ses o tom všem vůbec dozvěděl a co tady vlastně děláš...“

„Ti muži se dopustili zločinu. Zabili dívku, která nespáchala žádný přestupek proti zákonu Pána. To nesmím nechat bez trestu.“

„Jak víš, že to byli oni?“

„Včera jsem viděl, jak unesli chlapce, kterého si pozvala. Sledoval jsem vás, abych věděl o všem, co děláte v záležitosti Enkry Westona. Viděl jsem ty muže, když ho vezli sem. Vyšplhal jsem po římse k oknu a slyšel, co říkají, ale ne všechno. Když jsem se dozvěděl o té vraždě, šel jsem okamžitě sem a chtěl je zabít. Ale je jich tady příliš mnoho a stále přicházejí další. Musel jsem počkat na vás.“

„Prosté a jednoduché, že? No, tak půjdeme...“

K železem pobitým domovním dveřím se dostali tak, aby nebyli spatřeni ze žádného okna. James zaklepal na dřevo, okamžitě se otevřela malá špehýrka. „Blitzkrieg...“ zašeptal James.

Zevnitř se ozvalo: „Konečně! Dostal jsi ho?“

„Jo.“ Dveře se otevřely a agent vpadl dovnitř. Byl tam vrátný a ještě jeden muž. James srazil vrátného úderem lokte a skočil na druhého, který měl samopal. Sevřel jeho hrdlo a začal ho škrtit. Za ním vpadl jako kočka Luciper Wang - vrátný vstával a chystal se vykřiknout, ale Luciper mu něčím švihl nad hlavou a začínající výkřik se zadrhl v temném zachroptění. Mike spatřil vrátného, až když ho Luciper pustil a stáhl mu z krku vražednou zbraň: ocelovou strunu, která ho vmžiku uškrtila. James už také zabil svého protivníka - rozbil mu hlavu úderem karate.

„Co dál?“ ptal se černoch.

„Do sálu, Luko. Opatrně...“ Mike už držel revolver v ruce, věděl, jak dlouho mu obvykle trvá ho vytáhnout.

Luciper přeběhl ke dveřím zasedacího sálu. Aniž čekal, kde jsou druzí dva, otevřel velké dveře obě poloviny současně a vstoupil dovnitř. Bylo tam osmadvacet mužů, kteří dílem kouřili, dílem se povalovali po stolcích a odpočívali, dílem popíjeli kořalku a hráli v karty a kostky. Zbraně měli rozloženy na stolech nebo zastrčeny v pouzdrech pod paží, nabité a připravené k boji. Když se ale ve dveřích objevila černochova fantastická postava, zarazili se pouze a udiveně na něj zírali.

První se vzpamatoval Wolf: „Co má tohle znamenat? Kdo seš?“

„Jsem Spravedlnost.“ řekl Luciper Wang, „A přicházím vám říct, že jste odsouzeni k smrti.“

Chlapi potřásali hlavami, jako by se probudili ze sna. Jenom Wolf pochopil, co to znamená. „Seš Armin?“

„Jsem Smrt.“

Jeden z mužů se pohnul. Wangovy ruce se vymrštily a do jeho čela se zasekla hvězdice šurikenu. Vzápětí klesli další tři - pak Wang bleskurychle tasil svoje revolvery a z Tigerů s perleťovými pažbami zahřměly rány. To už taky muži vytáhli svoje pistole, samozřejmě kromě těch, kteří se káceli k zemi. Luciper vystřelil současně oběma rukama několik ran, pak skočil za nejbližší ze stolků. V té chvíli se roztříštila okna a Armini zahájili palbu. Od dveří zaštěkala Jamesova pistole Beretta, vzápětí po ní řekl několik rozhodných slov také Mikův Tiger. Wolf, který před chvílí uskočil před Lukovými kulkami za skříň, mu byl na mušce. Mike bez váhání dvakrát střelil a Wolf klesl v křečích k zemi. Ničemní nepřátelé stříleli ze všech zbývajících hlavní - první se odmlčel Prasák Benny, který dostal kulku přímo do čela a spadl pod okno. Potom Mike viděl, jak Monty, který klečel na okenním rámu, pustil svou zbraň, přitiskl ruce na prsa a klesl tváří do rozbitého okenního skla. Sidův Tiger a perleťové pistole Lucipera Wanga pálily nepřetržitě. A nakonec zvítězily.

„Konec.“ řekl Mike a vstoupil do sálu. Taky Sid vykopl okno a seskočil na podlahu. James přistoupil k Montymu a prohlížel ho, když se náhle ozvala další rána a těsně vedle Mikova ucha se odštíplo pár třísek ze dveří skříně. To už ale štěkla Wangova pistole a Mike mohl jenom sledovat, jak ve dveřích padá k zemi dívka s platinovou hřívou vlasů a dámským Browningem v pravačce. Byla zasažena přesně - když k ní přiskočili, byla už mrtvá.

„Škoda,“ řekl James, „Je krásná...“

„Jí bych dal milost.“ řekl Mike.

Luciper Wang ležel na zemi za stolkem, pistole mu vypadly z rukou. Dostal celkem tři zásahy, jeden do levé ruky, druhý do stehna pravé nohy, třetí do prsou. Chroptěl a zdálo se, že není při vědomí. „Říkal jsi, že nemusí přežít...“ zašeptal James a natáhl ruku se svojí Berettou.

„Ne,“ zadržel ho Mike, „Situace se změnila. Ne, že bych ho tak miloval, ale je zasvěcený bojovník a skutečně chrání jen právo a spravedlnost. Nech ho...“

James se nahnul k černochovi. „Stejně nepřežije!“ řekl a vstal.

Přistoupili k Montymu, neboť Prasák Benny byl už spolehlivě mrtev, jak zjistili jediným pohledem. Monty žil, dokonce byl při vědomí a cenil bělostné zuby v podivném úšklebku. Ale byl zasažen a vypadalo to, že dost těžce.

„Tak co, Monty?“ řekl Mike, „Jak žiješ?“

„Bezvadný... jsem jako rybička, kámo. Nebejt toho jednoho hajzlíka, co byl vo chloupek rychlejší...“

„Odpusť, Monty, to tam v hotelu. Nechtěl jsem bejt hrubej...“

„Šak vo nic nejde, šéfe...“ zachroptěl Monty a rozkašlal se. Ale kašlal krev a neznělo to hezky.

„Proboha, Monty! Vždyť ty umíráš!“

„Dyť se nic neděje, šéfe...“ řekl Monty. Pak mu hlava klesla a on zemřel.

Tři zbývající na sebe hleděli s hrůzou. Tři jejich kamarádi a třicet nepřátel zahynulo v několika minutách a jejich mrtvoly byly všude kolem nich. Mike nebyl raněn mimo pořezání na ruce, ale to si způsobil sám svou nešikovností, když chtěl vyprostit Montyho z okna. James neměl rovněž ani škrábnutí, Sid šrám na rameni, nijak nebezpečný.

„Tohle ti tady nechám, Jamesi.“ řekl Mike, „Trezory, zprávy a tak, to je tvůj obor. Já po nich nešel - a nechtěl jsem je zabít, dokud mi sami nevyhlásili válku...“

„Půjdeme,“ řekl James, „Pošlu sem pohotovostní četu...“

Proběhli ještě všemi místnostmi, jestli tam nezůstal nějaký zapomenutý bandita. Ale nikde už nikdo nebyl, svítilo se jenom v pokoji, odkud odešla nešťastná dívka s malým Browningem.

„Sbohem buď, malá Suzi,“ řekl James, když si ji lépe prohlédl, „To je Suzi Bergmannová, sekretářka toho Schiessena. Tu známe moc dobře, je to... byla to dívka jako břitva. Dcera jejich velkýho šéfa, nějakýho Schulze. Ten je ovšem zalezlej v rajchu jako jezevec v doupěti a těžko se mu dá něco dokázat...“

„No, třeba ti zdejší zprávy pomůžou...“

Šli do auta. Tam, než vyjeli, si Mike pečlivě nabil a zasunul revolver do pouzdra pod paží.

„Už je po boji!“ připomněl mu Sid.

„Vím. To je na Schiessena. Ještě se spolu setkáme...“

„Kam teď? Do hotelu?“

„Tam ještě nebudou hotoví. Zavez mě k Červenému Papouškovi, to bude asi nejlepší lék na mý nervy. Stalo se dneska moc věcí a trochu mě... sebraly.“

Když ale vystoupil z auta a šel do baru, byl jenom o trochu bledší než obvykle. Jinak se nezdálo, že by prožil nějaký otřes.

Komtesa seděla u jednoho stolku a když přišel, usmála se. „Už jsem chtěla jít pryč. Opozdil ses, tos dřív nedělal...“

„Měl jsem spoustu práce.“

„Copak mívají takoví agenti na práci?“

Prohlédl si pečlivě ruce. „Naštěstí, od krve nejsou. Ale po střelném prachu by mohly být cítit. Válčili jsme.“

„A mne jsi s sebou nevzdal!“ zablýskala zlostně očima, „Jak ses mohl opovážit mě vynechat?“

„Nebylo to pro malé holčičky.“

„Ale pro tvoji Dvojku ano, viď? Dokázala bych to, co ona!“

„Doufám, že víc. Ta dívka už nežije. Proto byl ten boj.“

Komtesa zvážněla a přejela si dlaní tvář. „Dostali jste je?“

„Ano. Všechny, až na toho hlavního.“

„Přesto... jsem ráda. Máš pro mne... cigaretu?“

Vytáhl z kapsy revolver, nabídl jí a zapálil. Pohladila pouzdro a potěžkala je: „Pěkné. Dáš mi to na památku?“

„Zatím ne. Až... ho nebudu potřebovat.“

Položila pouzdro. Mlčeli, popíjeli červené víno a poslouchali hudbu. Mike se proti své vůli zaposlouchal do písně, kterou zpíval unylý mladík s dlouhými vlasy, a v transu přivíral oči:

„Jen ve snu vídávám tvou krásu zářící

sílu ti rozdávám - nemohu odříci.

Sliby co jsem ti dal, mohu jen vyplnit

a potom půjdu dál, a začnu z tvých úst pít...

Je to tak podivné - když se člověk zasní

naděje oživne - a život zkrásní.

Jen ve snu vídávám krásu tvou blízkou snům

zbraně však neskládám, a hledám dál tvůj dům...“

„Sliby, co jsem ti dal, mohu jen vyplnit,“ vzdychl Mike, „Kdyby bylo všechno tak lehké jako sliby...“

„O čem to mluvíš?“

„O vodě jezera, které je beze dna a jehož voda je černá jako kůže jednoho dobrého chlapce, který dnes položil život. O jezeře, z něhož se člověk musí, a přesto nesmí napít...“

Zachvěla se. „Na to nemysli! Ani o tom nemluv. Povídej mi o tom boji, který jste právě vybojovali.“

„O tom?“ Mike si unaveně přejel oči dlaněmi, „To nemohu, má milá. Je to příliš strašné. Zabili jsme moc lidí, příliš mnoho - pro jedno jediné malé nedorozumění...“

„Nedorozumění? Šlo o vraždu, ne o omyl!“

„O vraždu omylem. Mysleli, že jdu po nich. Nešel jsem, do chvíle, než ji zabili. Teď jsou mrtví, vinní i nevinní.“

„Kolik jich bylo?“

„Třicet.“

„A vás?“

„Šest. Ale tři jsou mrtví.“

„Jste hrdinové. Kolik jsi jich dostal ty?“

„Nevím,“ Mike si opět zakryl rukama oči, „Nevím a nechci to vědět. Střílel jsem jako ostatní. Nejvíc jich dostal ten černoch, který sledoval jejich stopu jako šelma. A předtím asi mou. Černý bojovník, který se prohlásil za Spravedlnost, která je neúplatná a věčná. Ten neměl zemřít, nezasloužil si to, i když... není to můj přítel a možná mne nenávidí...“

„Nerozumím tomu.“

„Ani nemůžeš. Je zasvěcený bojovník, slouží jenom Bohu. Zabijí lidi, kteří se dopustí hříchu. A možná se trochu zlobí, že já to nedělám jako on.“

„Tvůj svět je rozhodně zvláštní. Povídej mi o té své čarodějce. Nedomluvil jsi to, nebyl čas...“

„Nemysli na to. Poslouchej radši písničky.“

„Znám tě znám, lásko má, lásko má - tak vzdálená

ptám se ptám, kde tě mám, lásko má, tak vzdálená,

Ty někde spíš, v samotném souhvězdí

a když se probudíš, slyším tvůj hlas

jak z dálky právě zní - až ozáří mne jas...“

„Krásná melodie.“ řekla.

„Ano. Zní to jako arminská píseň.“

„Všechno dobré snad nemusí být arminské!“

„Nemusí. Ale...“

„Slzím dál, lásko má - lásko má tak vzdálená

a můj žal vyhojíš, lásko má - tak vzdálená.

Milion let k tobě mám, já to vím

a přesto ctím tvůj svět,

každou noc zas tvůj pozdrav vyhlížím

až ozáří mne jas...“

Mike si skousl rty. „Milion let k tobě mám, já to vím. A přesto bych čekal třeba ten milion let, kdybych věděl...“

„Ach, zhaslo mi to!“ zamávala cigaretou, „Zapal mi ještě jednou, prosím tě...“

Zarazil se uprostřed slova, mechanicky vzal zapalovač, zapálil jí a schoval ho roztržitě do kapsy.

„V Arminu dělají dobré cigarety. Proč, když nekouříte?“

„Sid kouří. I někteří naši lidé tomu začínají propadat. Dříve prý bylo nemyslitelné ve společnosti kouřit nebo se napít alkoholu. Dneska už kouří a pijí i lidé z nejvyšších kast. Dokonce dívky, které by měly být křehkými kvítky nevinnosti...“

„Dívky nebývají nevinné. Nesluší jim to...“

„Teď by tě měla slyšet Asthra! Ta si vzala za životní heslo dělat jenom to, co jí jde k pleti...“

„Moudrá to dívka.“ souhlasila Komtesa.

Chvíli mlčeli. Pak hudba znovu nasadila a Mike řekl do úvodních tónů tak tiše, že to sotva slyšela: „Když jsme šli tam... na tu akci, myslel jsem... na tebe.“

„Proč?“ ptala se roztržitě.

„Protože... jestli by bylo lepší, abych přežil, nebo...“

Zarazili se oba ve stejnou chvíli a nevěřícně na sebe pohlédli. Pak se oba podívali na orchestr, který teď hrál podivnou, smutnou a ponurou píseň, kterou měl Mike možnost slyšet v Arminu zcela nedávno - píseň, kterou zpívala arminská národní hrdinka Maya Freemanová ve chvíli, kdy ji zavraždili. Taky Komtesa tu píseň poznala: „To je... naše písnička! Ale tady...?“

Za jejich zády se zastavil číšník podobný tučňáku. „Pán, který dal zahrát tuto píseň, čeká Vaši Milost v malém salonku. Dovolím si vás tam doprovodit, pane...“

Mike pohlédl na Komtesu. „Vím, kdo to je. Kdyby něco... no, tak vlastně nic...“

Vstal a kráčel za číšníkem za zvuku té písně. „Pro klid vašich hostí, možná by bylo dobré zařadit tak za deset minut hodně hlučný big-beat. Bude to možná zapotřebí...“

Přede dveřmi salonku ho očekávali dva muži výrazně zločineckých tváří. Mike tušil, kdo to je. Přistoupil k nim a ptal se pánovitě: „Schiessen?“

„Čeká na tebe.“ řekl ten starší z nich, zatímco mladší natáhl dlaň a zahýbal mnohoznačně prsty. Byla to levá dlaň, pravou měli oba vraženou do kapes převlečníku.

Mike se usmál. „Doufám, že pan Schiessen si stříkačku nechal.“ Vytáhl svůj Tiger a položil jej gangsterovi do dlaně.

„Bez obav. Prohledej ho, Hansi!“

Hans přejel Mikovi znalecky po těle, právě v místech, kde by se mohla skrývat nějaká zbraň. „Ha - co je tohle?“ ptal se a vytáhl zapalovač. Mike se na něj zasmál všemi zuby, odklopil víčko a nabídl jim, pak stiskl spoušť a zaplál ohýnek. Ale muži, ač si cigarety vzali, zastrčili je za ucho a tvářili se nevlídně.

„Ty vaše blbý arminský fóry!“ řekl Hans. Otevřel dveře, vpustil Mika dovnitř a jeho zapalovač položil před muže, ve kterém Mike na první pohled poznal Heinricha Schiessena. „To je zapalovač, šéfe. Jenom tak udělanej. Ty votrapové nás chtěj valit...“

„V pořádku, Hansi,“ řekl Schiessen důstojně, „Sedněte si, pane von Crossi. A ty vypadni.“

Mike usedl, Schiessen mu přistrčil zapalovač. „Moji chlapci jsou dost nedůvěřiví. Prosím, můžete si zapálit...“

Mike vytáhl z pouzdra cigaretu, zapálil si a nabídl také Schiessenovi, který si samozřejmě vzal.

„To jim slouží ke cti. Opatrnost a nedůvěra jsou jen dvě sestry. Z nichž nedůvěra je moudřejší - někdy...“

Schiessen se zatvářil, jako by kousal do citrónu. „Snad by bylo dobře, kdyby mezi námi zavládla důvěra. Stala se malá chyba, pane von Crossi...“

„Ne malá chyba. Stala se vražda.“

„Ano, ovšem. Ale můžete být ujištěn, že je nám to velice nepříjemné, ba trapné. A že toho velice lituji...“

„A ještě budete litovat.“

„Ach ano, to mám právě na mysli. Musíme zabránit nějaké nepředloženosti, třeba krveprolití...“

„Obávám se, že ke krveprolití už došlo.“

„Já vím, ta dívka... měl jste ji jistě velice rád, pane von Crossi, ale já vás ujišťuji, že jsem nanejvýš nešťasten nad tím, co se stalo, a přeji si to odčinit...“

„Jak?“

„Moje agentura,“ řekl hrdě Schiessen, „Vám nabízí pomoc. Vím, že je několik věcí, které by Armini rádi věděli o této zemi. Mohu vám nabídnout tajné zprávy, které byste možná rádi měli... a pak se dál můžeme dohodnout na rozumných podmínkách. Nabízím vám plnou spolupráci naší agentury...“

Mike pozoroval kouř ze své cigarety. Pak ji odložil na popelník a položil dlaně na stůl. „Hovoříte o agentuře, Schiessene. Ale ti tři muži, kteří tvoří agenturu, nemají žádný účel. Lituji...“

„Tři muži?“

„Vy a ti dva venku. Vaše agentura víc lidí nemá.“

Schiessenovi se roztřásly ruce. „Co to má znamenat? Vy...?“

Mikova tvář byla nehybná jako z kamene. „Před půlhodinou jsem vaši agenturu zlikvidoval. Všechny, kdo tam byli. Je mi líto.“

Schiessen zbledl jako křída. „Bylo tam třicet chlapců...“

„Dvaatřicet, s Grandmannem a malou Suzi. Můžete je odepsat, Schiessene. Nemám rád, když někdo vraždí moje kamarády - i když toho později lituje...“

„Ty vrahu...“ zašeptal Schiessen, „Ty sprostý, špinavý vrahu! Ale pamatuj si - ani ty odtud neodejdeš!“

Ostře hvízdl. Dveře se rozletěly a dovnitř vpadli oba střelci. Ale ve stejné chvíli uchopil Mike svůj zapalovač, pootočil se a stiskl. Vyšlehl zelený blesk, Hans si přitiskl ruce na tvář a klesal k zemi, druhý ničema se zkroutil s rukama přitisknutýma na břicho a pomalu se hroutě, skučel bolestí jako pes. A Mike, aniž se o ně dále staral, obrátil ústí zbraně na Schiessena.

„Nikdy nevěř Arminům, Schiessene! A nevěř ani tomu, když muž, který nekouří, nosí při sobě cigaretové pouzdro. Když mi dali tenhle dárek, věděli, proč to dělají. Slyšel jsi někdy o bleskometech? Kdysi za císařství je míval kdekdo. Tenhle zprovoznili čistě pro mne. V pažbě jsou cigarety, tady v zámku zapalovač. Ale taky malý generátor energie, nastavitelný na omráčení nebo na zabití. Nebo myslíš, že bych tvým chlapům dal tak ochotně svou pistoli, kdybych byl beze zbraně? Ale stalo se a ty zemřeš, Schiessene...“

Heinrich Schiessen na něj hleděl s upřímnou nenávistí. „Buď proklet, Armine...“ zašeptal, „Buď proklet...“

„Už se stalo.“ řekl Mike a stiskl spoušť. Schiessen klesl tváří na stůl a už se nepohnul.

Mike zastrčil zapalovač do kapsy, sebral strážci svého Tigera a vrátil ho, kam patřil. Potom se vrátil ke svému stolku s tváří jen o něco bledší, než předtím.

„Schiessen už neexistuje. Jsem unavený, půjdu domů. Lituji, Komteso, zkazil jsem ti večer...“

„Tys ho... zabil?“

„Dostal, co si zasloužil. Dobrou noc...“

A odešel. Kráčel nočními ulicemi pěšky, a přemýšlel o tom všem, co se dneska stalo. Pomyslel i na starého muže jménem Schulz, který bude plakat pro svou malou Suzi a proklínat Arminy, kteří ji zabili. Pomyslel i na princeznu, která teď možná sedí ve svém bílém domě a široce rozevřenýma očima hledí do plamenů posvátného ohně - napadlo mu, zda ví vše, co se stalo. Všechno souviselo se vším a jemné předivo osudu bylo všude okolo něj - ale on, slepý a hluchý, se prodíral tou pavoučí sítí a trhal ji jako divoký slon provazy, a netušil, že se zpřetrhat nedají. A také nevěděl, co způsobí který jeho další krok...

Tak došel až k Sidovu hotelu - do svého se nechtěl vracet. Sid ho ochotně uvítal a uložil do druhé postele ve svém pokoji. Tam spal nepřetržitě celý den, noc, následující den a noc a probudil se teprve třetího dne. Po celou tu dobu nedovolil Sid nikomu, aby jej vyrušil.

Soumrak

Kde se vlastně rodí bolest? Odkud přichází, když se stmívá a člověk je sám ve velkém prázdném bytě, kde se stíny plíží ze všech koutů a hrozí jej uchvátit, přemoci, zničit? Kdo porozumí velké nepochopitelné hře osudu, která se řídí zákony mimo člověka a jeho přání? Kdo ovlivní čas, aby se zastavil ve chvíli štěstí a prchal rychleji než reortský hřebec v dlouhých pustých letech prázdnoty a nicoty? Kdo dovede pochopit nepochopitelné?

Venku se stmívalo, na krásný bohatý park padala další noc. Bylo jich mnoho v mém dlouhém, nesmyslném životě. Nikdy jsem si neuvědomoval, jak jsem starý - až poslední rok, od chvíle, kdy Enkra odešel, cítím stáří na svých ramenou. Jak dlouho vlastně žiju? Aflargeovi to připadá jako věčnost, byl jsem dospělý už v době, kdy on byl ještě malé koťátko. A přesto je teď úctyhodným tygřím stařešinou, který už díky své ctihodnosti nemusí dělat nic než přijímat hold mladších a méně zasloužilých. A co jsem vlastně dokázal za celý svůj dlouhý život? Nikdy nic, jen ty dva roky, co vedle mne žilo to dítě, byly naplněny skutečným užitkem, jen tehdy jsem doopravdy žil. A teď čekám na chvíli, kdy se vrátí, kdy ho přivede ten chlapík z jihu, kterému chci věřit. Ale čekání není život a já cítím, jak mi každým dnem ubývá sil...

Dveře za mnou se otevřely. Neotočil jsem se, v tuhle dobu chodíval většinou jen Aflargeo, a kdo by taky navštěvoval starého dědka. Ale zarazil mne hluboký, zvučný hlas sira Lery: „Seď, Rossi, nevstávej - jdu k tobě...“

Otočil jsem se. Vládce přicházel ke mně a jeho tvář byla šedivá počínajícím soumrakem. Seděl jsem na terase - teď jsem se dotkl židle vedle sebe a sir Lera na ni usedl, až proutěné vazy zasténaly. A zahleděl se rovněž do parku. „Máš tady krásný rozhled, Rossi...“

„Dívám se tak každý večer.“

Chvíli se rozmýšlel, než se zeptal: „Máš radost, že se v té věci konečně něco pohnulo?“

„Chtěl jsem, aby se něco dělo. Ale... to, co se stalo, jsem nechtěl. Všechno to střílení...“

„Bylo to zřejmě nutné. Mike nikdy nestřílí zbytečně. Musel to udělat, aby je neměl v zádech. Naštěstí jejich tajná služba si to nechala líbit.“

Neříkal jsem nic.

„Kdy už konečně bude ten kluk tady? Trvá to už hrozně dlouho - a čeká na to víc lidí, ne jen ty a já...“

Ani teď jsem nic neřekl.

„Musíme být trpěliví,“ vzdychl Lera, „Stýská se ti po něm?“

„Byl to poslední, co jsem měl. Měl jsem ho velmi rád. A budu mít zas, až se vrátí...“

„Záviděl jsem ti toho chlapce. Taky já jsem starý, Rossi - a taky já jsem si vždycky přál mít syna. Přál jsem si někoho, kdo usedne po mně na zlatý trůn arminských císařů - i kdybych musel pro něj udělat to, co můj otec pro moji ochranu. Trůn Vládců Arminu už nosil různé lidi - ale po mé smrti, která se kvapem blíží... koho ponese, Rossi? Koho?“

Pohlédl jsem na jeho tvář, ale nedala se v šeru rozeznat. Viděl jsem jenom jeho ostrý profil, rýsující se proti tmavšímu nebi. Hleděl stále ještě do houštin džungle.

„Ano,“ řekl jsem, „Naše budoucnost je v našich dětech. Ale my dva nemáme děti. Nemáme budoucnost.“

„Vím - znám ten příběh o Lauře. Měl jsi rád tu dívku?“

„Moc. Když zemřela, nechtěl jsem žít ani já, proto jsem bojoval v tolika bitvách. A vidíš, přežil jsem.“

„Bůh tě odměnil tím chlapcem. Já nemám ani to. Každý občan mé země má právo na štěstí, já zřejmě ne. Kdyby... Kdybych mohl, uloupil bych ti ho...“ Zdálo se mi, že se usmívá.

„Dal bych ti ho zadarmo. Ale je v Anglii...“

„Mike ho přivede, vím to.“

A zase jsme chvíli mlčeli.

„Jak to vlastně přišlo, že jsi zůstal sám?“ zeptal jsem se.

Neviděl jsem mu do tváře, ale cítil jsem, že se usmívá.

„Tak - nevyšlo mi to... obyčejně.“

Neříkal jsem nic.

„Byla jedna krásná a milá dívka... před mnoha a mnoha lety. To už je dávno. Ani nevím, jestli jsi ji znal...“

„Co se s ní stalo?“

„Žije někde v Pennsylvánii. Má hodného muže a tuším dvě děti, nebo tři... asi už taky vnoučata. Je to přece už tolik let...“

„A proč vlastně? Nechtěla tě, nebo...?“

„Byla... Představovala si život jinak, než já. A taky byl jiný muž. Chytřejší... a rychlejší. Vzal si ji rychleji, než jsem si to já stačil uvědomit. Měl jsem tehdy moc práce s touhle zemí, často jsem ji nechával samotnou... a tak...“

„A ty - tys jí zůstal věrný?“ ptal jsem se s údivem.

„Ale ne,“ zasmál se, „Hledal jsem samozřejmě jinou, ale...“

„Co ale?“

Opět se usmál do tmy, a řekl tiše:

„Druhou takovou... jsem už nepotkal...“

11. dubna: Návštěva černého muže

Toho dne bylo počasí pod psa. Enkra to poznal ještě dřív, než se vůbec podíval ven, protože je bachař hned po budíčku hnal na dvůr k rozcvičce. Poněkud se spletl, Enkrovi dělalo to počasí velice dobře a když je jednou vyhnali nahé do sněhu, byl to on, kdo začal s koulováním ostatních. Taky dnes byl docela veselý, i když se vrátil promočený na kůži, hrubý vězeňský oblek si jen vyždímal a zas oblékl, prohlašujíc, že mu uschne na těle.

Potom plynul den jako obyčejně. Pršet přestalo, zato se snesla mlha jako mléko a na věžích dokonce rozsvítili světlomety. Enrico tvrdil, že aby strážní poznali, kde jsou jejich kolegové a omylem nestříleli po svých. Odpoledne se mlha trochu potrhala, přesto nebylo vidět dál než na zeď.

Okolo poledního přiběhl na učebnu, kde kluci právě byli týráni zásadami anglického pravopisu, dozorce a něco šeptal učiteli. Ten nechal žactvo pod dozorem toho muže, vyběhl ven a dozorce se postavil ke dveřím a hlídal. Potom byl odvolán i on, kluky zamkli a opatřili zvenčí stráží.

„Co se děje,“ ptal se Enkra, „Nějakej průšvih?“

„Nevím,“ řekl Enrico, „To se stalo už dvakrát, co jsem tady. Ale nevím, oč běží...“

„Tak já se to dozvím. Jen, abychom už byli v cele.“

Jenže museli čekat v zamčené učebně asi do tří hodin. Teprve pak je pustili a dali jim opožděný oběd, dávno vystydlou hrachovou kaši s poloplesnivou uzenkou. Mimo toho dostali ponaučení, že to je dnes už poslední jídlo, byli pod stráží odvedeni do cel a tam zavřeni. Ale hlídky na chodbách konaly svoji strážní službu s mnohem větším elánem, než bylo zvykem.

Enkra se dal do práce na mřížích. Byly už napolo uvolněné a zakryté tmelem, aby se nedalo poznat, že jsou páčeny. Také si připravil silonové lanko, které chtěl použít při slézání zdí. Enrico se zajímal, kam chce jít, Enkra odvětil že ještě neví, ale jistě to bude muset udělat. Ve skutečnosti věděl kam chce: k oknu ředitele Branga, kam jistě návštěvu uvedou, vyslechnout, co si budou povídat. Kdyby z rozhovoru seznal, že člověk, na něhož se připravují, je revizor, zvláště poctivý revizor, mohl by vstoupit dovnitř a dát revizi poněkud jiný spád některými svými připomínkami.

Až k večeru se na dvoře začalo něco dít. Dozorci vycházeli v plném počtu z baráku, vyzbrojeni samopaly, a řadili se jako k přehlídce. Enkra viděl z okna na dvůr až k bráně. Čekali dlouho a mlha zatím zase zhoustla, takže se Enkra bál, že nic neuvidí.

Konečně se brána otevřela a do nádvoří vjel černý automobil. Enkra viděl, jak ředitel Brang a jeho poskoci přiskočili ochotně ke dvířkům a pomáhali té osobě uvnitř vystoupit. Vylezl nějaký muž v tmavém obleku s aktovkou, stiskl si ruce s přítomnými a něco si povídali, ale nebylo rozumět, co. Jen se mu zdálo, že návštěvníkova tvář je zvlášť tmavá oproti ostatním.

Brang vedl hosta podél zdi bloku A směrem k bloku C. Enkra je v tu chvíli viděl shora a poznal, že je to černoch. A když se ten muž na chvíli podíval nahoru, viděl i jeho tvář. Černoch byl asi prostředního věku, více než dobře živený, a měl všechny typické znaky své rasy: odulé rty, placatý nos a černé kudrnaté vlasy krátce ostříhané. Zdálo se, že ve tváři má prohnaný lišácký výraz, i když na to Enkra nemohl přísahat. Na rukou měl řadu prstenů, ale to mohl být taky zrakový klam.

Sotva černoch a Brang zašli, dal se Enkra do práce. Uvolnil rychle mříž, aby se jí mohl protáhnout, svlékl kazajku i kalhoty, aby mu nepřekážely v pohybech a protáhl se ven. Enrico za ním mříž zase zavřel, aby stráže nic nepoznaly. Enkra zatím klečel na úzké římse a prsty se držel výstupku zdi. K hromosvodu musel urazit asi šest metrů po této římse, která dávala dostatečnou oporu kočičím tlapkám, ale ne nohám člověka. Přesto se tam vydal, zachytávaje se prsty za odrolenou omítku. Necítil žádnou závrať, to bylo jeho štěstí. První tři metry šly docela dobře, ale pak byl kus římsy odrolen až na úzkou rýhu dlouhou asi půl metru. Murri se přes to místo vždy dostával skokem a varoval Enkru před zrádným nebezpečím. Proto chlapec došel až na sám konec, kam mohl nejdále a odtamtud, pevně se drže rukama za vysunutou cihlu, hmatal pravou nohou do prázdna, až najde pokračování římsy. Podařilo se to až po delší námaze, ale když přenesl váhu těla na tuto pravou nohu, římsa se odtrhla a zřítila dolů. Enkra ztratil oporu i pro levou nohu a visel jen za konečky prstů ve výši čtvrtého patra. Zaťal zuby, zoufale se snažil najít nohama nějakou oporu. Nenašel nic a zachvátil jej studený strach, že zůstane viset na zdi až do chvíle, kdy ho opustí síly a on se zabije pádem z výšky na dlažbu dvora. Ale chladná rozvaha, kterou mu vštípili v Arminu, zvítězila: Enkra se rozhodl najít nějaký další výstupek, na který by přehmátl, a po kratším rozhlížení jej objevil. Nesnáz byla v tom, že tento výstupek byl odtud mimo dosah. Enkra potřeboval nutně třetí záchytný bod, proto počal tváří ohmatávat zeď před sebou. Našel kousek stranou další vystupující cihlu, o kterou si při hledání odřel nos.

Zakousl se všemi předními zuby do té cihly, vykláněje se nebezpečně na stranu. Pak se prsty pravé ruky pustil cihly a vytáhnuv se co nejvíc doprava, zaklesl prsty za odrolenou omítku. Vydržela, proto se pustil zuby i levou rukou a visíc na jediné ruce, přehmátl tam i druhou. Pak už měl na dosah nohy římsu dostatečně pevnou, aby se o ni mohl opřít. A za několik okamžiků byl už mimo nebezpečí, pevně svíraje drát hromosvodu.

Vyšplhat po drátě na střechu nebylo pro cvičeného kluka nic tak strašlivě obtížného. Přešel opatrně k okraji, přes střechu bloku B se dostal až k bloku C. Tam se vyklonil a opatrně pozoroval, zda někdo nehlídá. Hlídek na věžích se nemusel bát, mlha mu pomáhala jim zastřít výhled.

Osvětlené okno Brangovy kanceláře lákalo. Enkra odmotal lano ze své paže, uvázal je za okap dosti pevný, aby ho udržel, a spustil se po něm dolů. Ačkoliv se spouštěl pomalu, aby si nerozedřel ruce, byl tam za okamžik - a nahlédl opatrně dovnitř.

Černoch seděl u stolu, Brang proti němu. Stranou seděli tři nejbližší Brangovi společníci. Černoch právě listoval ve fasciklu s nějakými papíry, který zřejmě vytáhli z trezoru ve zdi, neboť ten byl otevřen, a při tom si něco bručel. Potom prudce zavrtěl hlavou, zlostně praštil fasciklem a řekl: „Ne, ne! Lžete, Brangu, lžete jak pohani, ty nejvíc! Všichni jste lháři!“

„Dávám ti svoje slovo, Hadži Alí!“ řekl Brang, „Mýlíš se buď ty nebo tvoji nadřízení! My za nic nemůžeme...“

„Hadži Alí nikdy nemýlí! Ale běloši vždycky lžou, aby dostali peníze! Poslední dvě zásilky nedošly!“

„Odeslali jsme je normální cestou. Věřím, že ta první nemusela dojít, loď se už nevrátila a nevím, co se stalo s ní a s kapitánem. Ale ta druhá...“

Černoch praštil pěstí do stolu. „Lžeš! Dobře víš, co bylo se zásilkou! Ty víš, Brangu, ukradl jsi ji a loď zničil!“

„Nesmysl,“ bránil se Brang, „Nevím nic...“

„Cha! A jak teda stalo, že právě tu loď potkala egyptská stráž? Křižník, co hlídkoval na pobřeží Egypta, loď potopil a posádku asi pobil! Ale já ptám, co stalo se zásilkou, co?“

„A jak to já mám vědět? To je tvoje starost, Hadži Alí!“

„Ptal jsem se. To arminská loď v egyptské službě, a druhý den hned vystoupila a jela do Arminu! O zboží žádná zmínka - myslíš, že by to utajili? To spíš vypadá, že jsi vůbec nic neposlal a spojil s banditama, aby zničili. Ale peníze chceš od nás!“

„K čertu,“ zamračil se Brang, „Opravdu jsou v tom Armini?“

„Myslíš, že nepoznám jejich vlasy? Že prej i ty máš pod touhle střechou Armina - a moc staral o to, aby šel právě sem...“

„To je nesmysl! Sem mi ho nasadil ten idiot Warren, tvrdil mi, že se kluk bude hodit jako ochránce transportů! Ale není s ním žádná řeč, taky politická situace v té jejich zemi...“

„Ochránce transportů? On? Já se špinavým Arminem pracovat nebudu, já pravověrný muslim, poskvrňuju se dost s nevěřícími bělochy a mizernými židy, ještě s těmi psy z ostrova!“

„Neblázni, Hadži Alí! Říkám ti, že Warren...“

„Warren tvrdí, ty ho mermomocí chtěl!“

„Warren lže jako stará bába! Já ho k čertu ani neznal! A vůbec, kdo ti řekl o tom klukovi?“

„Warren říká, ty na nás přivolal prokletí, Brangu. Kvůli tobě přišli Armini a zabili jednoho Warrenovýho chlapa. Jistýho... no, Longa. On mrtvej a nikdo neví, proč!“

„To je blbost! Kdyby se do nás dali Armini, zabili by i Warrena a vůbec všecky! Long zařval kvůli něčemu jinýmu, Hadži Alí, věř mi to - mám dost rozumu...“

„Ty? Nikdy! Tak pověz, co stalo s druhou zásilkou? Podle tebe, ona odeslaná v únoru. Teď duben, tak kde je?“

„Ano, lodí do Libye a odtamtud přes poušť, „Suchou cestou“, jak říkáte. Přes jižní Egypt a severní Súdán. Podle hlášení to šlo obvyklou cestou...“

„A přece nedošlo! Ukaž doklad, že jsi ji poslal!“

„Tady je stvrzenka na plat kapitánovi lodi, a tady pozdrav z Libye, na kterém vidíš slova: Srdečný pozdrav, je tu moc horko, cesta byla dobrá - Gus. Poslal jsem se zásilkou svého pobočníka, a tohle znamená: Jsme na místě, všechno v pořádku, žádné obtíže s policií. Máme svůj tajný kód...“

Hadži Alí si prohlížel pohlednici. „To dokazuje, ten Gus byl v Tripolisu. A co zboží?“

„Zřejmě také, samozřejmě.“

„Kde ten Gus teď?“

„Nevím. Doposud se nevrátil.“

„Protože prodal zboží konkurenci, ten pes!“ Hadži Alí vyskočil ze židle, „Já jistej, on udělal! A ty na to koukáš jak tele, Brangu! Bin šejtanlar, tohle nějaká spolupráce? To vůbec žádná!“

Brang uznával, že jeho argumenty jsou slabé. „Přesto si myslím, že se zboží ještě někde objeví...“

„Myslíš blbost! V Jižní Americe? A znehodnocený? Ne, takhle šéf spolupráci nepředstavuje! S váma nemá cenu nic!“

„Ale, Hadži Alí...“ řekl Brang prosebně.

„Ne, bílej pse! Šéf řekl toto: Buď dodávky dobrý a hned, nebo najdeme jinýho dodavatele. Nestojíme o parťáky, co okrádají!“

„Ale Hadži Alí! To mi nemůžeš udělat, mám tu krásné exempláře, nejkrásnější, jaký můžeme vůbec mít, zaručený panny, všechny blondýnky ve věku od třinácti do patnácti, skutečně krásné a žádoucí pro každého muže tvého národa! Naprosto dokonalé...“

Hadži Alí se usmál tlustými rty. „Omlouvá tě, máš připravenou zásilku! Pokusím usmířit hněv šéfa, ale neradím, abys riskoval. Šéf rozumí jen jeden hlas, hlas cinkání peněz!“

Brang se pousmál, sáhl do zásuvky a vytáhl svazek bankovek, který přistrčil k Hadží Alímu. „Tohle není pro tvého pána. To je pro tebe, Hadží...“

Černoch se široce usmál. „Alláh nezakazuje přijímat dary. Bůh žehnej za tvou dobrotu, můj nejmilejší bratře!“ schoval peníze. „A teď, jak zařídíme transport. Kolik těch kousků?“

„Dohromady dvaatřicet, Hadží. Budeme to muset vzít po částech, aby nám na to nepřišli...“

Hadží Alí se usmál. „Není třeba. Zítra večer připluje k pobřeží naše loď, bude čekat. Přijdu na palubu, budu čekat. Ty zařídíš kamión. Do jídla přidáš uspávací prášek, uspaný přivezete k lodi. Tam převezmu já a vyplatím peníze...“

„Šekem nebo v hotovosti?“

„Šekem na naftařskou banku. To snad výhodný, ne?“

„Raději bych hotové peníze! Šek předpokládá účast další osoby, musel bych ji pracně shánět...“

„Nemám hotový peníze. Nepotřebuju. Mám důvěru pána, nesmím ji zklamat. Dohodnuto, Brangu: zítra v noci bude převoz. Všecko ať připravený, když ne, zruším smlouvu, nebude nic. Šéf už zlobí.“

„Buď ujištěn, Hadží Alí, že mu vyhovíme! Nebude mít žádné důvody k hněvu...“

„Dobře.“ Hadží Alí se široce usmál, „Když tak mluvíme, ty máš taky mladší holky, než dáváš doteď? A prodáš?“

„Jak to myslíš - mladší? Kolik let?“

„Tak... deset? Osm? Od osm do dvanáct, máš?“

„No... možná ano. Ale na co?“

„Takový holky moc špatný brát do postele jako ženy. Moc velikej trest po smrti v Džehenně, pekle. Ale ty, co jim líbí, platí moc dobře. A Korán píše: Kdyby Bůh trestal každé spáchané zlo, nezůstala by na světě žádná živá bytost...“

Brangovi bylo vidět na obličeji, že se mu ta myšlenka nelíbí. Zato možnost získat peníze se mu líbila víc. „No... možná, že bych dokázal něco vybrat. Příště ti řeknu...“

„Jestli bude nějaký příště.“ Hadži Alí povstal a počal jim podávat ruce. Na to už Enkra nečekal, šplhal rychle po svém lanku nahoru. Když tam vylezl, čekal na něj už Murri von Herzenberg.

„To jsem rád, že jsi tady!“ potěšilo to Enkru.

„Římsa se utrhla,“ informoval kocour, „Jen stěží jsem přešel k oknu tvého vězení. Řekl mi, že jsi tady, šel jsem tě hledat.“

„Vím. Utrhlo se to pode mnou...“

„Co ses dozvěděl? Musím to říct Mikovi...“

„Tak poslouchej: Zítra v noci sem přijede kamión, který vezme dvaatřicet dívek a odveze k nějaké zátoce u moře, kde bude kotvit loď, která je odveze dál do Arabského světa. Tam je chtějí prodat místním šejkům. Ten černoch je agent obchodníků s lidmi, když ho budou sledovat, dostanou se až k lodi.“

„Nechceš jít zrovna se mnou?“

„Zatím ne. Hemží se to tu hlídkami, stěží projdeš ty...“

„Dobře. Tak ti pomůžu zpátky do cely. Dávej bacha, Enkro, bylo by lepší, kdybys šel se mnou...“

„Kdepák! To by jim hned napadlo, že po nich jdeme! Musíme je dostat, to je má pomsta, kromě toho jsem arminský policista a člen Interpolu. Musím vytrvat na místě!“

„Tak hodně štěstí. Kdyby něco, máš právo soudu, nezapomeň na to. Koho určíš, ten zemře...“

„Buď mi nablízku, Murri. Buď se mnou, a budu silný. Jsi Armin, jsi z mé krve. Vím, že mi pomůžeš...“

Želvovinový kocour se otřel Enkrovi tváří o ruku. „Pojď, je pozdě. Spusť se po laně, pak je nahoře odvážu...“

Přeběhli po střechách a udělali, jak se dohodli. Enkra se dostal zpět do cely bez úrazu a Enricovi spadl kámen ze srdce. Rychle upravili mříž a Enkra zalehl na pryčnu.

„Co je?“ ptal se Enrico, „Dozvěděl ses něco?“

„Ano. Zítra v noci to všechno skončí.“

„Sláva bohu...“ řekl Enrico.

Enkra chvíli ležel mlčky a uvažoval. Pak se zvedl. „Enrico!“

„Ano?“

„Myslím si, že velmi brzy přijde čas, kdy se budeme muset rozhodnout. Já, ale taky ty. Rozhodnout se, jestli chceme žít na kolenou jako zbabělci, nebo jako čestní bojovníci. Bojovat, a možná taky... Víš, co se stane s tím, kdo prohraje?“

„Myslíš, že by mohl...“ Enrico zaváhal, ale strach neměl.

„Ano. V Londýně už zemřel jeden muž, nějaký Long, kterého jsem znal. Smrt se vznáší všude kolem nás, a nikdo neví, koho zasáhne. Možná to budu já, možná taky ty. Měl bys to vědět.“

„Vím to od chvíle, kdy jsem se dozvěděl, k jaké patřím rodině. Neboj se, Enkro. Da Campové umějí zabíjet, ale umějí i umírat.“

„Možná to bude zapotřebí.“

Enrico delší dobu mlčel a uvažoval. Pak řekl: „Enkro, vykládal jsi mi že ten, kdo zemře jako bojovník, se narodí znovu jako bojovník. Je to pravda?“

„Tak to říkají písma, a já tomu věřím.“

„Tak vidíš. Co se mi může stát?“

Zatím se Murri dostal přes zeď. Jenom na poslední chvíli si jej všiml jeden ze strážců, ale nevystřelil po něm, pamětliv na zákaz střelby po dobu návštěvy Hadží Alího.

Ale za zdí čekal na Murriho štíhlý černoch s dlouhými rovnými vlasy, který trochu pokulhával a levou ruku měl na pásce. Taky na prsou pod košilí měl ještě obvaz mokvající krví.

„Jsi Armin! Pověz svému bratru, co jsi viděl! Ti tam, kníže z Crossu a jeho pacholci, nejsou důslední ve vykonávání Pánovy spravedlnosti. Já jsem Spravedlnost. Já odměním dobré i zlé!“

A Murri z Herzenbergu odpověděl: „Pojď se mnou stranou - řeknu ti všechno, co vím, bratře...“

12.dubna: Porada na vyšší úrovni

Hned ráno toho dne odejel Mike se Sidem k Oliverovi, aby se dozvěděli, co je nového. Tam vyslechl hlášení Murri Herzenberga a když se dozvěděl, co Enkra vypátral, odjel navštívit Jamese.

Ve vysoké moderní budově v Regent's parku ho vůbec nechtěli přijmout, dokud James osobně nepřišel k vrátnici. Teprve potom „pana Peterse“ vpustili, ale sebrali mu revolver. O cigaretovém pouzdru se mu podařilo jim vymluvit, že je nebezpečné.

„Tak,“ řekl James, „Naše výjezdovka tam zajela, sebrala všechny ty mrtvoly a vybrakovala i trezory. Měli tam dost zajímavých věcí, nejen průmyslovou špionáž, dokonce i nějaká naše vojenská tajemství. Mimo to tam měli záznamy o špionážní síti v našich orgánech, včera jsme pozatýkali pár lidí. Šéf je se mnou dost spokojen. Taky Schiessena jsme našli, jenom nám není jasné, čím jsi ho oddělal, když ne normálním revolverem.“

Mike položil na stůl pouzdro. „Tímhle,“ vysvětlil mu funkci, „Je to přísně tajné, ale dlouho se to stejně neutají. Nech si to zatím pro sebe...“

„Aha! Taky se stala zajímavá věc, výjezdovka nenašla toho černocha. Zmizel, a jeho zbraně s ním. Zůstala jen kaluž krve.“

Mike se zarazil. „To znamená, že žije! A mohl odejít...“

„Nemohl mu někdo pomoci?“

„Těžko, to by ho vzal s sebou do akce. Ten kluk je fanatik, nespolupracuje s nikým. Mám ten dojem, že se ještě sejdeme...“

„Měl jsem ho oddělat...“

„To ne, to by nebylo správné. Je to statečný a neohrožený bojovník, v životě jsem neviděl nikoho, kdo by vešel se dvěma revolvery do místnosti plné ozbrojených chlapů a obvinil je veřejně a se zbraněmi v pouzdrech. Snad ani u nás v Arminu není druhý takový blázen...“

„Vypadalo to jako ve filmu! My takové věci i proti menšímu počtu chlapů řešíme tak, že strčíme dovnitř oknem hlaveň samopalu a střílíme, dokud se něco hejbe. Teprve pak diskutujem.“

„Nicméně přežil. Vylíže se z ran a bude se nám zase plést do hry. Možná je to dobře, ale v každém případě to rozhodl osud a my nemáme právo se do toho plést. A teď to, co se děje: Co víš o obchodě s bílým masem?“

„No, vím toho dost. O co jde tobě?“

„Enkra zjistil, co dělá ten lotr Brang.“

„Enkra je ten kluk. Kdo je Brang?“

„Ředitel jeho polepšovny. Je hlavou londýnské odbočky pašeráků bílých dívek. Prodává svoje svěřenkyně agentům nakupovačů z Blízkého Východu. Blondýnky pro šejky a tak dál.“

„Ale ne! Tak milá pozornost našim snědým partnerům? Tak to mu na to samozřejmě skočíme...“

„Večer povezou zásilku. A to sice k lodi, která kotví někde u pobřeží, ale neví se kde. Bude to někde v blízkosti silnice, protože na to berou veliký kamion. Dvaatřicet děvčátek, všecky pod patnáct, což je podle Koránu sice dovolený, ale podle vašich zákonů asi moc ne. Co ty na to, brácho?“

„Co by. Vezmem výjezdovku a vlítnem na ně. Jdeš s náma?“

„Milerád. Já a pár kamarádů. Oliver Monroes a tak dál...“

„Já, ty, on, to už bude hlouček. To by měl schválit šéf, on to poslední dobou nerad vidí, když si já beru výjezdovku, že prej po nás zůstává moc mrtvol. On si myslí, že si je snad děláme pro svý vlastní potěšení! A hrobaři prej chtěj stávkovat...“

„Tak ho požádej o dovolení!“

„Moudré.“ James namačkal číslo na telefonu a sdělil někomu na druhém konci, o čem jednali. Ten druhý zahřímal do sluchátka několik hrubostí a James se slovy: „Ano, pane, hned!“ zavěsil.

„Šéf tě chce vidět! Pojď, ale musím tě upozornit, že M. má dost divné chování, aby tě to nezaráželo...“

„Už jsem jednal s nejrůznějšími lidmi, a zatím pokaždé přežil. Snad se nebudu bát ani tvého velkého šéfa...“

Muž, kterého James označoval vždycky jenom M., byl spíš starší, téměř holohlavý, obtloustlý a vyhlížel jako tuctový Angličan. Mika si posadil do křesla a nalil mu skotskou, Jamese nechal stát a řekl mu: „Tak to je ten váš arminský kamarád! No, dobrá. Mám dojem, že jednou mi přitáhnete jako kamaráda cvičenou opici.“

„Těší mne.“ řekl Mike a M. se obrátil k němu:

„Vážený pane, my vás tady všichni moc rádi vidíme, ale přesto bych byl rád, abyste tady moc dlouho nepobyl. Vaše stopa se dá přesně vysledovat, když sledujeme úmrtí v posledním období, a to já nemám rád - pane...“

„Lituji. Jenže lidé skutečně moc náhle umírají...“

„My tomu říkáme tygří smrt. Způsobená revolverem značky Tiger. Patří to k vašim národním zvykům, pane?“

„Narážíte-li na ten poslední případ, pak vás ujišťuji, že nebylo jiné řešení. Ti lidé se dopustili vraždy ženy, nemám právo neuposlechnout zákonů, které velí potrestat její smrt.“

M. se na něj zadíval přemýšlivě a obrátil se na Jamese: „Myslel jsem, že jste jediný sukničkář u našeho řemesla, ale zdá se, že jsem se mýlil. Nemám nic proti vašim zákonům, pane, ale zabíjet lidi na potkání mi nepřipadá jako známka dobrého vychování!“

Mike mlčel a usoudil, že M. je stejný jako jeho vlastní nadřízení, jež je třeba nechat vypovídat. M. ho pozoroval, potom řekl: „Nicméně obdivuji se vašim úspěchům v potírání zločinnosti ve vaší vlasti. Tuším, že likvidace pašeráků drog v Iron-city je částečně vaší zásluhou...“

Mike se skromně usmál. „Jen z velmi malé části.“

„Přesto. Žijeme v demokratické zemi přísných zákonů, kde právo a justice zaručují každému občanu právo na život bez ohledu na kvalitu toho občana. Dokonce i ze smrti těžkého zločince se musí policie velmi často zodpovídat jeho advokátům a jiným obtížným osobám. Já toto stanovisko ovšem nesdílím...“

Zafuněl a čekal reakci, ale nedočkal se jí.

„Nemohu dát svým agentům příkaz, aby toho či onoho člověka prostě a jednoduše zlikvidovali, i když by to velmi zjednodušilo naši starost o blaho počestných občanů této země. Mám pouze jedinou možnost, a to nebránit v této činnosti jiným. Což právě hodlám učinit, pane...“

Mike se diskrétně usmál. „Má to snad znamenat, že vám ta akce... není nepříjemná?“

„Má to znamenat pouze to, že si pro příště zakazuji střelbu na lidi, i když jsou to těžcí zločinci, a nikdo soudný v této zemi nemůže trvat na jejich dalším přežití. Zakazuji to, rozumíte? Ale nemohu nic dělat v případě, že takovou věc provede neznámý pachatel, jehož nelze normálními prostředky vypátrat. To přesahuje moje možnosti a musím s politováním konstatovat, že vrah opět unikne bez trestu...“

„Pozoruhodný názor. Sdílejí jej i vaši kolegové z policie?“

„Do této věci se dosud nezamíchal Scotland Yard. James mi oznámil, co se stalo, takže se věcí zabývali pouze příslušníci IS. Co se týče smrti vaší přítelkyně, byla pánům ze Scotlandu objasněna natolik, že se o ni nebudou dále zajímat.“

„Děkuji. A co teď dál, s tou druhou akcí?“

„Těší mne, že při akci budou přítomni vaši lidé. To dává naději, že se zločinci zatčenými při akci nebudou potíže většího rázu vzhledem k malému počtu přeživších zločinců...“

„Doufám,“ řekl Mike s převahou, „Že v tomto případě nedojde k masovému boji...“

„Nehodlám vás v ničem omezovat. Mám jenom jednu podmínku: šéfové celé organizace musí být zatčeni a postaveni před soud. To snad lze zařídit, ne?“

Mike se zamračil. „Tedy... jen s největšími obtížemi!“

„Hm. Jaké máte zájmy v té věci?“

„Potřebujeme se odtud rychle dostat. Mám dojem, že budeme nuceni nějak svědčit před soudem. Zajistím to v případě, že vy zajistíte soud do týdne od zatčení, to jest ode dneška.“

M. se zatvářil, jako by do něj někdo bodl. „Vy jste se zbláznil! Do týdne ode dneška? To bych musel převrátit celé soudní jednání naruby!“

„V tom vám nehodlám bránit. Maximálně do osmi dnů, déle nemůžeme čekat. V opačném případě budu nucen zakročit vlastními prostředky...“

M. se na něj podíval pátravě. „A v případě, že vám v tom zabráníme?“

„Vrátím se do Arminu a vyšlu někoho, koho neznáte. A který s vámi nebude spolupracovat natolik, aby vám dal na vědomí, koho, kdy a proč hodlá zabít.“

„Hm. Máte hodně takových lidí?“

„James jednoho z nich viděl v akci.“

M. pohlédl vztekle a rozpačitě na Jamese. „To znamená nůž na krk, pane! No dobrá, ale v tom případě zajistíte, že jejich šéf, případně jeho nejbližší pomocníci, se dostanou za mříže a budou souzeni řádným soudem!“

„Ano - to mohu zajistit.“

„V pořádku, přijímám. A vás ať vezme čert! Kolik chcete lidí?“

„Jamese, jinak mám vlastní. Případně můžeme vzít s sebou několik vašich mužů, kdyby to tam bylo moc horké...“

„Dobře. Jamesi, vemte si tři muže podle vašeho výběru. V akci podléháte tomuto pánovi se všemi důsledky toho příkazu, i kdyby vám dal příkaz střílet do lidí. Je to jasné?“

„Takže veškerá krev na moji hlavu,“ řekl Mike, „Mám dobrou možnost se vyznamenat bez vlastního přičinění a moji nadřízení to určitě ocení...“

„To jsem rád,“ řekl M., přistoupil k němu a podal mu ruku, „Rozumějte mi, Armine: oceňuji lidi, kteří si zařídili ve svém rajónu pořádek. Taky já chci mít klid v rajónu, a Armini po činu odejdou, kdežto gangsteři zůstávají. Proto dávám přednost Arminům a děkuji jim, když mi ten můj rajón vyčistí. Mnoho štěstí...“

Mike s Jamesem odešli, povzneseni na duchu.

„Znáš nějakého spolehlivého novináře?“ ptal se Mike.

James se velmi zamračil. „Na co ho potřebuješ?“

„Bude nás doprovázet do akce. Chci, aby to byl muž, který bude o našich činech psát pravdivě a bez pomluv. A chci, aby nám pomáhal, neboť to považuji za potřebné. Budeme potřebovat tisk, aby dosvědčil naše hrdinství.“

James se mračil čím dál víc. „Správně by člověk mého povolání neměl kamarádit se škrabáky a žvanily. Ale myslím, že mám přítele tohoto druhu a potřebných kvalit. Jmenuje se Harry Burn a je z Dailly Gazette. Myslím, že byl dokonce krátce v Arminu...“

Mike se zamyslel. „Jestli je to ten, který napsal sérii článků do International Revue, tak ho beru.“

A tudíž jeli do Dailly Gazette.

Harry Burn byl ještě dosti mladý muž, vysoký a štíhlý, přísného výrazu tváře, ve zlacených brýlích. Byl hezký, byl si toho vědom a kdovíkde si navykl zvláštní uhlazenosti pohybů i řeči, což mu výborně prospívalo. Nicméně dokázal se zatvářit velmi nadšeně, když návštěvu spatřil.

„Mám pro tebe práci, Harry,“ řekl James, „Tohle je můj přítel z Arminu, pane Mike...“

„Von Cross.“ doplnil Mike pochopiv, že James neví, jakým jménem by ho měl představit.

Burn podal Mikovi ruku a řekl, že ho těší.

„Máme pro vás tip, pane Burne,“ řekl Mike, „Dnes v noci bude dopadena banda pašeráků bílého masa z Anglie na Střední Východ. Máte možnost být osobně přítomen akci.“

Burn přikývl s navyklou vážností. „Vážím si Arminu a jeho občanů. Žil jsem u vás nějaký čas a rád na to vzpomínám.“

„V pořádku. Zastavíme se pro vás asi v šest hodin odpoledne. Doporučuji vám se ve vlastním zájmu před nikým o této vyjížďce nešířit...“

„Nehodlám mít konkurenci! Ale ještě byste mi mohl říct, jakým způsobem mne prezentujete Scotland Yardu.“

„Třeba jako přítele z Arminu. Umíte pár arminských slov?“

„Samozřejmě.“

„V pořádku. Můžete být náš řidič, chcete?“

„Rozumím, pane von Crossi. Mohu vědět nějaké bližší podrobnosti o tom, co se vlastně děje?“

„Můžete, ale zatím je nevím ani já sám.“ řekl Mike a rozloučil se s Burnem co nejsrdečněji.

Potom odjeli do Scotland Yardu a James vedl Mika přímo ke známému superintendantu Trollymu, jemuž řekl bez výstrahy: „Buďte zdráv, příteli! Nechcete s námi dnes večer na lov pašeráků nezletilých dívek?“

Trolly polkl naprázdno a vytřeštil na něj oči. „Obávám se, pane, že vám nerozumím!“

„Nedivím se. Jde o to, že pod nosem vašeho slavného Scotland Yardu vypátrali naši arminští kolegové z Interpolu bandu, která zprostředkovává obchod s bílými dívkami pro naftové šejky. Vemte si pohotovost a pojedeme si je večer pochytat.“

„Kdo vlastně? My, tajná služba, Interpol nebo Armini?“

„Všichni dohromady - bude to jako procesí, Trolly. Vemte radši víc Zelených Antonů. Ať jsou v pohotovosti, dáme vám vědět, kam jet. Bye-bye...“

A opustili Trollyho ještě zmatenějšího, než ho byli nalezli.

Pak se Mike rozloučil s Jamesem a jel za Komtesou.

„To jseš teda pěknej kamarád,“ uvítala ho, „Jdeš si na akci a mě s sebou nevezmeš! No počkej, já ti to oplatím...“

„Nerozčiluj se, má milá, dneska večer tě vezmu. Jdeme chytat pašeráky bílých dívek na Střední východ, co ty na to?“

„A to bude legální akce?“ ptala se nadšeně.

„Jistě, i s místní policií a v uniformách. Tobě dám taky jednu, zbyla mi po mé Dvojce. Snad ti bude a bude ti slušet...“

„Ach, ta dívka... Moc mě mrzí, co se s ní stalo...“

„Byla to moje chyba, neměl jsem tu káču nechávat samotnou. No, doufám, že jsem to napravil...“

„Pořádně. Viděla jsem se s tvým Sidem, vyprávěl mi o tom střílení víc než ty. Dneska se bude taky bojovat?“

„Doufám, že ne...“ řekl Mike a rychle se rozloučil.

12.dubna: Černá znamená smrt

„Hamiró Uši?“ podivil se Brang, „Nečekal jsem, že ho ještě někdy uvidím! No, ať jde dál...“

Hamiró poněkud změnil svůj vzhled. Především měl vlasy učesané do čela, dále na horním rtu něco jako knírek. Bylo to proto, že v současné době hrál roli mexického bandity v nějakém zcela bezúčelném filmu, ve kterém měl předurčeno jezdit v blízkosti svého šéfa, tu a tam seknout mačetou a na konci efektně zemřít, zasažen kulkou jednoho z hrdinů. V této roli nemohl ukázat nic ze svého umění, takže ho neuspokojovala umělecky ani finančně, ale nic lepšího zatím neměl.

Při životě ho udržovala jenom naděje, že v chystaném seriálu pro televizi dostane roli mimozemšťana, která mu mohla pomoci. Byla ideální, měl v ní jméno, jasně definovaný vzhled a činnost, a měl předepsáno minimálně textu, zato veškeré fyzické akce, boje s různými příšerami i jinými osobami z masa i plastiku. Problém byl v tom, že silně závisel na osobě Kapitána, jehož měl ztělesnit jistý herec velmi slavný, ale bohužel už starší, jemuž dělalo problémy křepce přejít místnost a při bojích se mohl uplatnit jen z pilotního křesla dobrou radou. Dotyčný herec o tu roli velice stál, ale byl soustavně nemocen na různé choroby, které bránily zahájení natáčení. Z nejrůznějších zmatků, k nimž vesele přispívaly protichůdné záměry produkce, plynuly současné Hamirovy problémy, zejména finanční.

Když Hamiró vstoupil, tvářil se velmi pochmurně, byl oblečen v černém a Brangovi připadalo, že se chystá do boje.

„Prosím, co si přejete?“ otázal se Brang.

Hamiró Uši mu věnoval nepřívětivý pohled svých šikmých očí. „Přicházím vás varovat před nebezpečím, o kterém zřejmě nevíte. Přišel vyslanec knížete Yamanakiho. Hrozí vám smrt.“

Brang si vyměnil pohled se svým zástupcem. „Co o tom víte?“

„Přišel za mnou černý muž s vlasy upravenými dle zvyklostí bojovníků Ostrova. Řekl, že je vyslancem knížete Yamanakiho, svatého otce sekty Bušidó, rytířů Vycházejícího slunce.“

„Dobře. Co je mi po tom?“

„Kníže Yamanaki je přímým potomkem jiného knížete z toho rodu, který byl kdysi pobočníkem císaře Arminů. Proto kníže drží svou ochrannou ruku nad Arminy, momentálně nad Enkrou Westonem.“

„Aha. Tak po tom už mi něco je.“

„Pokud ten muž dojde k přesvědčení, že jste klukovi nějak ublížili, není vyloučeno, že vás bude chtít potrestat. Nevím, jaké metody použije, ale není vyloučeno nic. Dokonce by mohl někoho zabít. Schopnosti na to má.“

„Uklidněte se, pane Uši. Žijeme v právním státě, kde vládnou zákony bránící všelijakým potřeštěným bláznům zabíjet lidi. Pokud sem ten člověk přijde, zavoláme strážníka, ten ho zatkne a odvede do vězení, kde se o něj už postarají.“

„Obávám se, pane, že si dost dobře neuvědomujete skutečnou situaci. Toho muže nikdo nezatkne. Je to Svatý Drak, bojující mnich s nejvyšším zasvěcením bojovníka i kněze. Obávám se, že ve chvíli, kdy ho někdo uvidí, bude už pozdě na jakékoliv opatření. A co se týče našich zákonů, ty ho ani v nejmenším nezajímají.“

„Taky Arminská republika je právní stát. Má tady svoje velvyslanectví, které si s námi už dopisovalo o případu Edwina Westona, a bylo jasně informováno. Bude-li třeba, napíšeme stížnost zase my jim a věřím, že ji příznivě vyřídí.“

„Jejich vyslanectví pro něho taky nic neznamená. Ten člověk je sice rodem Armin, ale domnívá se, že stojí nade všemi světskými zákony. On poslouchá jenom Boha.“

„Není náhodou blázen?“

„Je.“

„A vy nám doporučujete, abychom se toho blázna báli?“

„Blázna s nejvyšším zasvěcením bojového umění rozhodně.“

„Co umí?“

„Vše, co si umíte představit. Celý život studuje různé druhy boje, nedělá nic jiného. Podřídil tomu svůj život, chování, jídlo, všechno, co vy nazýváte požitkem. Jeho životní podmínky by pro vás byly nepřijatelné a nikdy by vás nenapadlo je přijmout. Ale dopracoval se k naprosté dokonalosti ve všem, co dělá.“

„Proč to dělá?“

„Slouží Bohu.“

„Je tam víc takových?“

„Nejsem si jist. Pár jich jistě je, ale kolik z nich to dělá jako on, nevím. Doufám, že ho zabijí dřív, než zestárne a napadne ho založit si vlastní školu.“

„Jak si představuje takovou službu?“

„Chodí světem a sleduje, kdo narušuje Boží zákony. Potká-li takového člověka, zabije ho.“

„Nepokusí se ho nejdřív od jeho jednání odvrátit?“

„V některých případech snad ano. Měl by to udělat, ovšem... záleží na jeho úsudku, zda se dotyčný může napravit nebo ne.“

„Dá se někým ovlivnit?“

„Výše postaveným bratrem ze své sekty. Nebo někým, kdo by ho přesvědčil, že dotyčný se neprovinil tak moc, aby to stačilo.“

Brang se tvářil značně nespokojeně. „Poslyšte, snad si trochu pamatuji náš předešlý rozhovor. Existuje něco jako milosrdenství, zásada, že nesmíte ublížit žádné živé bytosti. Je to tak?“

„Ahinsá, ano. To skutečně existuje.“

„Co na to říká ten člověk?“

„Dodržuje ji, samozřejmě. Nezabije jediného nevinného tvora, určitě nejí maso a... Myslím, že nejí nic, co si neuvaří sám nebo někdo s vyšší kastou než má on.“

„Ale člověka zabije docela klidně.“

„Mohl bych to vysvětlit. Jeho povinností je zabít každého, kdo ubližuje jiným živým bytostem. Takového člověka čeká velice nepříznivá karma, osud v budoucím zrození. Jestliže ho ale Drak zabije, pak ho ušetří utrpení v tisíci budoucích životů. To je velmi vznešené poslání, které pomůže i tomu, kdo při tom zemře jeho rukou, takže se dá říct, že těm lidem prospívá.“

„Není blázen? Je, já vím. Chápu...“

„Kromě toho při smrti každého člověka říká mantru. Speciální, kterou mu prozradil jeho duchovní učitel při zasvěcení. Ta mantra pomůže, aby umírající zemřel očištěn a odešel rovnou do duchovního světa, kde dostane tělo nějaké čisté bytosti. Je to vznešené poslání, které nemůže dělat každý, protože takový bojovník dělá z hříšných ateistů čisté oddané Pána...“

„Hm. Třeba byste mi mohl něco poradit.“

„Ano, proto jsem tady. Pusťte toho kluka. Omluvte se za všechno, čím jste mu ublížili a eventuálně udělejte nějaké gesto smíření... zkrátka, nějaký dobrý čin. Uděláte-li cokoliv dobrého, potom jste před Drakem bezpeční.“

„Vy jste zřejmě taky blázen, pane Uši!“

„Nestojí váš život za takovou oběť?“

„Podívejte, já nevěřím, že ta záležitost je tak naléhavá. Nějaký šílenec přišel z Japonska nebo Arminu a vymyslel si, že nám nějak ublíží. Možná je zkušený rváč, to bych chápal, ale žije v nějakém světě svých ztřeštěných vizí, které nemají se skutečností nic společného. Proč bych se ho já měl bát? Máme tady strážné, kteří udržují pořádek. Možná stačí na dva nebo tři, ale já nechám zdvojit stráže a jistě ho chytíme. Co dál?“

„Pane Brangu, já jsem splnil vše, co je mou povinností. Dozvěděl jsem se o nebezpečí, která vám hrozí, informoval jsem vás o všech jeho detailech, navrhl jsem vám řešení. Víc udělat nemohu, rozhodnout se už musíte sám.“

Brang se chvíli zamyšleně díval z okna. „Jste ochoten tady ještě chvíli zůstat a pomoci nám?“

„Udělám to, co považuji za správné.“

„Dobře. Přiveďte toho kluka! A zavolejte Bergmanna!“

Muž jménem Bergmann zastával v současné době funkci holiče polepšovny. Byl přítomen v bloku B a dostavil se neprodleně.

Potom přivedli Enkru. Brangovi neušlo, že se chová mnohem sebevědoměji než dřív. Na Hamiró Ušiho se podíval tak, že by někomu méně flegmatickému přeběhl mráz po zádech.

„Popovídáme si,“ řekl mu Brang vlídně, „Dozvěděl jsem se, že se pokouší mě podfouknout. Pořád se ještě stýkáš s Arminy!“

„Pokud je mi známo,“ řekl Enkra, „Byl jsem od nich vyloučen. Sám jste mi dával dopis...“

„Jeden dopis, co to je? Ale dějí se divné věci. Třeba se tady objevuje spousta koček - nevíš o tom něco?“

„Nevím nic o žádných kočkách.“

„Zvláštní. Se žádnými Arminy se nestýkáš?“

„Ne. Jsem uvězněn.“ prohlásil Enkra a Brangův pohled vydržel.

Ředitel vstal a pohladil ho dlaní po vlasech. „V poslední době jsme poněkud zanedbali povinnou předpisovou úpravu. V rámci... jistého přátelství. Ale to přátelství nebude moci pokračovat, pokud o to nestojíš. Měl bys nám říct, co víš. Jinak...“

Enkra tomu rozuměl. Šlehl po Brangovi zeleným bleskem z očí, ale neřekl nic, jen se ještě víc zamračil.

„Bergmanne!“ řekl Brang. Holič zasunul do zásuvky šňůru od stříhacího strojku. Hamiró Uši se preventivně připravil k boji.

V té chvíli se Enkra vypjal jako struna, aby se přiblížil taky výškou ostatním mužům. „Dobře! Když to chcete vědět, mám spojení s Arminy! A říkám vám toto: Jestli se někdo z vás odváží mne dotknout, propadne Zákonu! Černá znamená smrt! Zemřete...“

Brang zesinal. „Ty se odvažuješ nám vyhrožovat?“

„Mým jménem k vám hovoří Armin!“ řekl vysokým přeskakujícím hlasem Enkra, „Nevyhrožuji, varuji vás! Zákony Arminu...“

V té chvíli ho Hamiró uchopil za ruce a jeden z dozorců mu na nich zaklapl ocelová pouta. Enkra se pokusil bránit, ale byli na něj připravení. Hamiró se staral o ty jeho ruce, zato ostatní se neznali: tloukli ho obušky i pěstmi, kopali do něj se vším zuřivým vztekem, který v nich vyvolával.

„Tak dost,“ řekl Brang, „Bergmanne, dejte se do něj!“

Dozorci drželi Enkru, holič nasadil svůj kombajn a přejel mu středem hlavy od čela k zátylku. Hamirovi byla ta činnost příliš nízká, poodstoupil a s rukama složenýma na prsou sledoval, co provádějí. Tvářil se znechuceně.

„Žádám smrt pro Branga, Bergmanna a Japonce!“ vykřikl Enkra důrazně, „Žádám jejich smrt ve jménu zákona!“

Až po chvíli to Brangovi došlo. „Komu to řekl?“ vykřikl.

„Tam - kočka!“ ukázal Hamiró do okna. Zjevná nesmyslnost jeho počínání muže na chvíli zarazila, byli ve druhém patře - avšak oknem na ně hleděla hlava černého kocoura. Jeden z dozorců vytáhl pistoli a střelil, ale to už kočka zmizela.

Hamiró otevřel okno a vyhlédl. „Nindžovská šňůra! Tam prchá!“

„Palte po té kočce!“ řval Brang na dozorce, kteří se sbíhali, přilákáni výstřelem. Pustili psy, ale ti se místo pronásledování černé kočky rozběhli na všechny strany.

„Tisíc liber tomu, kdo ji dostane!“ ječel Brang.

Kočka vylezla po zdi, zřejmě po nějaké další šňůře. Kulky otloukly zeď, ale to už byla na druhé straně.

„Za ní!“ řval Brang, „Potřebuju tu potvoru, chlapi!“

Muži se rozběhli k bráně, jeden doběhl ke zdi a prohlížel ji. „Barví, šéfe! Dostala to, neuteče daleko...“

Vypustili taky psy, ačkoliv si už všimli, že se chovají velmi podivně, až nevhodně. Běželi oranicí, kam je vedly citlivé psí čenichy. Psi šli po stopě dost ochotně, ale naráz se zprudka zastavili, otočili se a vrhli proti lidem. Nicméně ti byli připraveni na obtíže a psy velmi rychle pokrotili. Viděli, jak kocour prchá oranicí a vleče za sebou zadní tlapky. Několikrát po něm střelili a zdálo se, že někdo zasáhl. Běželi ke kocourovi, ale v té chvíli se proti nim rozštěkal samopal.

„Pane bože! Oni střílejí!“ křikl někdo překvapeně.

„Stejně jsme ji dostali! Tak jdem, ne?“

A stáhli se co nejrychleji do budovy.

Brangem cloumal nepříčetný vztek. Zatímco Hamiró Uši stál u okna a kroutil hlavou nad hedvábnou šňůrou, vrhl se ředitel jako zběsilý býk na Enkru, jehož drželi dozorci, a začal ho surově tlouci pěstmi, kam zasáhl. Enkra neměl možnost se bránit, ale ještě měl volné nohy - ve vhodnou chvíli vykopl a zasáhl vězeňským střevícem Branga do podbřišku. Brang zavyl a složil se na zem. Dozorci mu přiskočili na pomoc, další tloukli Enkru. Jenom Hamiró nechápavě a znechuceně přihlížel.

Brang pohlédl na Enkru očima podlitýma krví a zasténal: „Ostříhat! A hned!“

Černý kocour prchal. Ale běžel už jen po předních tlapkách, zadní táhl za sebou. Na oranici za ním zůstávala krvavá stopa. Muži uprchli, když před nimi z lesa zapráskaly výstřely. Kocour se teď snažil dostat posledními silami k lesu, k záchraně.

Viděl, jak mezi stromy vyběhl štíhlý černoch a několika dlouhými skoky se dostal až k němu. Bylo vidět, že kulhá na pravou nohu, levá ruka mu visela bez vlády. Přiběhl ke kocourovi, poklekl a pravičkou mu nadzvedl hlavu.

„Pamatuj si...“ zašeptal kocour, „Ředitel Brang, holič Bergmann a Japonec... odsouzeni k smrti...“

„Kdo je odsoudil?“

„Enkra. Ve jménu Arminu.“

„Rozumím. Už zemřeli.“

Kocour zachrčel a z tlamičky mu vyteklo pár kapek krve. „Já už taky... řekni Murrimu... splnil povinnost...“

„Řeknu, bratře.“ černoch ho pohladil po kožíšku, „Jaké je tvoje jméno, bojovníku?“

„Nigger. Moji kožešinu... vem ji, ať psi...“

„Spolehni se. Zazpívám ti mantru, která tě přivede rovnou na nebeskou planetu. Bohyně s kočičí hlavou, které Egypťané říkali Bastet a Féničané Asatári, tě uvítá se všemi poctami...“ šeptal Luka a hladil ho po srsti. Kocour položil hlavu do jeho dlaně, naslouchal jeho tichému zpěvu a klidně zemřel.

Luciper Wang dozpíval. Pak vstal a šikmýma očima se vážně zahleděl ke zdem polepšovny.

Ředitel Brang přihlížel Enkrovu stříhání se sadistickým zadostiučiněním. Potom dal rozkaz, aby spoutaného chlapce odvedli do vězeňské cely, malé kobky blízko kanceláří. Po tu dobu jeho dozorci, kteří pronásledovali Niggera, čekali. Nedovolil jim podat zatím zprávu o výsledku lovu.

„Takže stříleli?“ zamračil se, když mu to řekli, „To znamená, že jsou tady kolem! Ale nevěřím, že by se odvážili nás napadnout! Co tomu říkáte, pane Uši?“

„Já neříkám nic. Poprvé v životě vidím kočku, která má výcvik nindži. Nevím, co na to mám říct.“

„Zatím to vypadá, že máme proti sobě jen toho blázna. To je dobré - než se do toho zamíchají úřední orgány, musíme... no, zkrátka uklidit. Zítra musí být všechno v pořádku. Pane Uši, měl bych pro vás práci. Potřebuju, abyste zůstal tady a pomáhal nám ve všem, co budeme potřebovat. Dám vám... Zaplatím, co si řeknete, ale potřebuju vaši pomoc!“

Hamiró Uši uvažoval. Na jedné straně bylo nebezpečí. Na druhé jeho zoufalá finanční situace, nutnost přežít a vydržet, než se ten starý uzdraví, než dostane práci, než... Peníze na ruku, možnost zaplatit dluhy! Ale taky možnost utkat se v boji s Drakem, skutečným bojovníkem! Lákalo ho to.

„Dobře. Ale každou akci mi zaplatíte zvlášť!“

Holič Bergmann na ně zíral s tichým úžasem. Nebyl to hrdina. „Poslyšte, pane řediteli, mně připadá, že berete výhrůžky toho kluka vážně! Copak se opravdu chystáme na nějaký boj?“

„Vy se nemáte ničeho bát!“ utrhl se na něj ředitel.

„Ale... něco nám skutečně hrozí, ne?“

„Vy máte strach, Bergmanne? No samozřejmě, jste zbabělec! Vy všichni máte strach, taky jste měli zbraně a přesto jste si nedokázali poradit s tím chlapem v lese! Že střílel! Ale byl jen jeden a vás bylo... Klepali jste se jako baby! Jíst můj chleba, to umíte, ale plnit rozkazy, to je jiná, že?“

„Tak to se nezlobte, ale já to balím!“ vyděsil se Bergmann ještě víc, „Já mám svý poctivý řemeslo a vůbec nemám zapotřebí tady nasazovat krk kvůli nějakýmu bláznovi!“

„Tak teda vypadněte! Krysy opouštějí loď první!“

„A víte, že docela rád? Když se sbalím, tak můžu ještě chytit autobus do Londýna! Nemám zapotřebí vám tady dělat vola!“

Hádka trvala o trochu déle a skončila tím, že Bergman utekl do svého pokoje a počal kvapně balit. Nemyslel si, že by situace byla tak tragická, ale Brangovy způsoby mu lezly krkem. Rozhodl se vzít si týden mimořádné dovolené a vrátit se, až bude po všech problémech. Potom se určitě dohodnou daleko lépe.

Za nějakou dobu opustil polepšovnu a vydal se do města na autobus. Šel nalehko, jen s malým kufříkem a spěchal, aby si to šéf ještě náhodou nerozmyslel.

Na pokraji lesa vystoupil proti němu z křoví vysoký štíhlý černoch s dlouhými rovnými vlasy. Tvářil se velmi vážně.

„Ty jsi holič Bergmann. Jsi odsouzen k smrti.“ pronesl.

„Co... co to má znamenat?“ vykoktal zděšeně Bergmann.

„Cítím tvůj strach, člověče. Ale už jsi odsouzen. Černá znamená smrt, to ti řekl bratr Enkra. Musím provést jeho rozkaz...“

Pak Bergmann viděl, jak se z jeho ruky vymrštila ocelová struna a zadrhla se mu na hrdle. Dál už neviděl nic.

12. dubna: Operace Bílá Růže

Novinový článek Dailly Gazette - podepsán Harry Burn.

Asi za pět minut šest večer pro mne přijelo auto majora Crosse, které řídil jeho pobočník Sid. Jak jsem na první pohled zjistil, byl oblečen do maskovací uniformy arminského vojáka v hodnosti nadporučíka. Znám tyto uniformy dosti dobře, takže jsem nemohl váhat - jen jsem se divil, že vystupují tak otevřeně.

Sid mne odvezl na místo, kde na nás čekal můj přítel hrabě Mike George von Cross, komthur-major arminské policie, jak zní celý jeho titul. Měl rovněž uniformu, takže vyhlížel mnohem přísněji a do jisté míry nebezpečněji, než bývá jeho zvykem. Kromě něho byla přítomna mladá dáma, oblečená do stejné uniformy, bez hodnosti. Tato dáma mi nebyla představena, ale byla velmi krásná a zdálo se mi, že nám nebude velmi k užitku, protože nevypadala nebezpečně. Major Cross mi oznámil, že mou povinností bude řídit jeho auto; z toho důvodu jsem se převlékl také do uniformy.

Uniformy Arminů připomínají ze všeho nejvíc oděvy japonských nindžů, nejsou nijak zvlášť označeny a hodnosti jsou rozeznatelné jen pro toho, kdo ví, jak je najít. Důstojnické hvězdičky bývají obvykle našity na límci, členy řádu označují kousky stužky v barvě černé pro rytíře a rudé pro komthury, někdy velmi nenápadné. Bílou barvu má jen velmistr, ale silně pochybuji, že by ho bylo někdy vidět ve vojenských maskáčích.

Informovali mne, že cílem dnešní akce je dopadení zločinců, jejichž rejdy objevila arminská sekce Interpolu, k níž patří moji dnešní společníci. Scotland Yard projevil ochotu ke spoluúčasti, nikoliv však k přítomnosti novináře, takže jsem byl rád, že mi přátelství s majorem Crossem pomohlo. Musel jsem si dávat jenom pozor, abych se nějak neprozradil, například vykáním někomu nebo veřejným zapálením cigarety před svědky.

Sešli jsme dolů a nasedli do auta. Sid seděl vedle mne, Mike a dívka vzadu. Jeli jsme k Regent's parku, tam Sid nařídil změnit kurs na Trafalgar Square. U parku se k nám přidalo šedivé sportovní auto s posádkou čtyř mužů, jejichž obličeje se mi však nepodařilo rozeznat. Na náměstí doplnil počet černý Rolls-Royce s dalšími dvěma muži. Sid zapjal palubní vysílačku, jejíž pomocí se domlouval s jejím řidičem jménem Romeo. Ten mu také hlásil některé další informace, které jsem bohužel zcela nepochopil.

Šedé auto zastavilo u Scotland Yardu a jeden z posádky něco řekl službě. Na pokyn strážného se za námi rozjel Zelený Anton a další auto s přepadovou četou. Poslední vyjel policejní vůz, v němž byl velitel akce superintendant Trolly.

Mířili jsme ven z města. Napřed mi Sid radil, ale když jsme se dostali na výpadovku, nechal toho a doporučil mi jen zvýšit rychlost na maximum. Naše Fordka nic nenamítala a policie taky ne, takže jsme nabrali rychlost kolem osmdesáti mil a ostatní se zařídili podle nás.

Umím arminsky, takže jsem měl možnost sledovat, co Sid říká do vysílačky: „Volám Niggera! Niggere ozvi se, šéf chce hlášení!“

Projížděl různá pásma, ale vysílačka jen chrastila. Do toho se vmísil nějaký jiný hlas: „Nám se taky nehlásí, už od rána! Zkus volat Tikkiho, ten s náma mluvil...“

Sid změnil adresu: „Tikki, tady Sid. Ozvi se!“

Byl to velice jemný hlásek, jako dítěte: „Tikki slyší. Všude je klid, Nigger se mi zatím neozval. Nevím, proč.“

„Nám taky ne. Kdyby něco, dej echo...“

Mike zamručel jako podrážděný medvěd. „Nechápu, co s ním je! Side, zeptej se Murriho!“

Sid provedl, co nařizoval.

„Murri slyší! Nevím nic, poslal jsem tam Karra a Liiuu. Nemají dopravu a museli běžet po svých, asi tam ještě nebudou...“

„Kdyby něco, tak to nahlas.“ řekl Sid a doplnil to nějakým dalším výrokem. Asi nebyl zcela nesrozumitelný, protože dívka se začala smát. Mike jí tímtéž jazykem něco vysvětloval, znělo to velice slovansky. Mně se nikdo nenamáhal něco vykládat.

Nějakou dobu jsme jeli v klidu, pak zapípala vysílačka. „Tikki. Kamión právě vyjel. Čtyři muži v kabině, co je uvnitř, nevím...“

„Má plachtu nebo skříň?“

„Plachtu. Dobře zapnutou, neviděl jsem dovnitř...“

„Dobře. Přebíráme je, ty tam zůstaň!“

Vzápětí se ozval Murri: „Po Niggerovi žádný stopy. Hlásila se mi Liiua, neví nic. Kontrolují prostor objektu...“

„Vypadá to, že Nigger vypadl ze hry.“ řekl Sid, „Škoda ho!“

„To si s nima vyřídím!“ prohlásil Murri pomstychtivě a vypnul.

Uvažoval jsem. Dotyční byli Armini, podle hlasu nějaká menší zvířata, možná opice, psi nebo kočky. Ano, nejspíš kočky, jsou chytré a odvážné. Zřejmě byly vyslány do první linie, aby tam sledovaly činnost nepřátel.

Potkali jsme policejní hlídku. Z vozu velitele Trollyho jí něco nařídili, načež oba motocykly vyrazily dopředu ve směru, kterým jsme mířili i my. Mike se nijak nevzrušoval, povídal si cizí řečí se svou společnicí. Občas jim do toho přispěl i Sid, obvykle vtipem, protože se všichni velice smáli.

Opět se ohlásila vysílačka - tentokrát hlasem ještě kňučivějším a téměř nesrozumitelným: „Liiua. Jsme na silnici u objektu. Na signál žádná odpověď. Kde je Niggerovo stanoviště?“

„Nevím. Zeptej se Murriho.“

Vzápětí vpadl Murri. Jejich rozhovoru jsem nerozuměl vůbec, bylo to nesmírně rychlé mňoukání a kňučení, ale Mike i Sid velmi pozorně naslouchali. „Jaké číslo?“ ptal se Sid.

„47-GYZ-253.“

„Náš kamion? Bacha na něj, hlaste, až zas vyjede. Co Nigger?“

„Karr hledá u krajní jedle, kde měl být. Není.“

Když se všichni vypnuli, zeptal jsem se: „Může mi někdo říct, o co vlastně jde?“

„To číslo je poznávací značka kamiónu, do kterého hodlá pan ředitel Brang z polepšovny v Muttoncornu naložit několik dívek, které mu zřejmě přebývají v účetním seznamu. Převezou je na jednu loď a ta by je měla dopravit na Střední Východ. Naši přátelé hlídají podél cesty a snaží se, aby mu to nevyšlo.“

„Podle hlasu jsou to psi nebo kočky, ne?“

„Kočky. Psi mluví trochu drsněji a níž.“

Dorazili jsme na křižovatku s hlavní silnicí a dali se po ní. Mike se naklonil dopředu a rozhlížel se po ztemnělé krajině. Pak ukázal na les, černající se před námi.

„Myslím, že je to tady. Počkáme si na ně...“

Zajeli jsme na lesní cestu a tam zastavili, kryti křovisky proti silnici. Všichni vystupovali, všiml jsem si, že z Rollsky vyskočila taky kočka. Ponechali jsme velení policistům, kteří měli nejvíc snahy. Ostatní chodili sem tam a různě se dohadovali.

Naši uniformu měl taky vysoký hubený mladík s rudými vlasy, sledovaný černovlasým Italem. Mike představil: „Oliver lord Monroes a Romeo da Campa.“ Stiskli jsme si ruce. Přiblížil se taky James, mračil se a vypadal, že se mu v tomto lese nelíbí.

„Jste si jist, že přijedou?“ ptal se superintendant Trolly, který k nám přistoupil, zapaluje si dýmku.

„Ano, dostaneme zprávu. Zatím můžete kouřit, ale světla ať nikdo nerozsvěcí, ani parkovací. Ať udělají tu závoru...“

Mike nemusel mluvit, muži z přepadového oddílu stěhovali svoje červenobílé zátarasy a budovali z nich obvyklou přehradu. Trolly šel k nim a mluvil jim do toho, Mike ho nechal dělat, co umí.

Sid seděl v autě a kouřil, dívka se opírala o blatník a kouřila taky. Ať mi nikdo nepovídá, že je rodilá Arminka! Sid mi nabídl nějaké jejich cigarety, které mi chutnaly už tam. Nechápal jsem, proč pěstují tabák, když nikdo nekouří.

„Na kšeft.“ vysvětlil Sid.

„S nějakým dobrým pitím taky obchodujete?“ zajímalo mne.

Chvíli se tvářili, jako kdybych jim ubližoval. Potom Sid vylovil flašku třtinového rumu a všichni jsme se napili. Někdy bych si s tímhle pitím chtěl otevřít obchod. Ale radši ne, bylo by mi líto to prodávat a radši bych vypil všechno sám...

„Jak dlouho budeme čekat?“

„Až přijedou.“ Sid vytáhl svého Tigera a mechanicky ho zkoušel. Pro jistotu přeleštil zbraň rukávem, ač to nebylo potřebí.

Zaslechli jsme nějaké auto. Když se objevilo a zastavilo před závorou, policisté zběžně zkontrolovali papíry a pustili je dál. Nezdálo se, že by si šofér povšiml, že je v lese víc lidí.

Mike se vrátil a povídali si ve třech svou řečí. Protože jsem jim nemohl rozumět, uvažoval jsem, kdo je ta dáma. Zdá se mi, že se Mikovi velmi líbí, ale nejsem si jist, je-li jeho náklonnost dostatečně chápána. Spíš si rozumí se Sidem, i když je o mnoho mladší a určitě nemá nouzi o dívky všude, kde se objeví.

Zakňučela vysílačka. Mike ani Sid si jí nevšímali, ale kocour želvovinové barvy srsti přiskočil a dotkl se jí tlapkou. Slyšel jsem, jak říká: „Murri, co je?“

„Ano, Liiuo.“

„Nigger je mrtev. Našla jsem vzkaz. Lístek psaný člověčími runami: »Nigger opustil tělo. Vzkažte Murimu: splnil povinnost a zemřel statečně. Enkra odsoudil k smrti Branga, Bergmanna a Japonce, který dnes přišel. Berg.potrestán. Luw.«“

Kocour Murri zvedl čenich k nebi a smutně zakňučel. „Pomstíme Niggera, Liiuo, přísahám! Dobře hlídej ty ničemy!“

„Dáváme pozor, Murri...“

Kocour vypjal vysílačku a rozběhl se k majoru Crossovi: „Miku, slyšel jsi? Zabili jednoho z nás! Nesmíš to nechat bez trestu! Chci, aby zemřeli, žádám to jménem spravedlnosti...!“

„Slyšel jsem, že byli odsouzeni tři lidé. Jeden už nežije. Ale Branga zabít nesmíme, slíbil jsem, že ho předám soudu, Murri. Dávám ti toho, kdo pozvedne zbraň. Stačí ti to?“

„Ano, bratře. Najdu si je.“ Murri zaťal drápky Mikovi do uniformy, vyšplhal po ní a olízl mu tvář. Pak seskočil a zmizel.

„Zabili mu kamaráda,“ vysvětlil mi Mike, „Chce ho pomstít.“

„Vy Armini jste mstiví. To ty jsi pobil německou agenturu?“

„Porušili zákon. Zabili moji kamarádku.“

„Přesto. Existují zákony téhle země a...“

„Nechci o tom mluvit, Harry. Já jsem zákon.“

„Promiň. Nechtěl jsem tě rozzlobit.“

„Nezlobím se. Počkej a pochopíš ještě mnoho věcí.“

Dlouho jsme čekali. Když se ozvala vysílačka, trhl jsem sebou, jako bych dostal ránu. „Kamión vyjel z brány! Čtyři v kabině!“

„V pořádku. Zůstaň na místě, Liiuo, přijdeme.“ Tentokrát s ní hovořil Mike osobně. Jeho hlas zněl unaveně a nepřívětivě.

Šel to ohlásit superintendantovi Trollymu. Viděl jsem, jak se spolu dohadují, pak policajt vstal a dal se do křiku: „Začátek akce! Všichni ukrýt, uhasit cigarety, připravit k boji! Smith a Johnson k zátarasu, ostatní budou neviditelný, rozumíte?“

Dva muži v uniformách dopravky vyšli na silnici, opřeli se o závoru a čekali. Na poslední chvíli přijel osobní Buick z protisměru, ani ho neprohlíželi, jen ukázali, aby projel.

„Kdy tady budou?“ ptal jsem se.

Mike si posvítil na hodinky. „Tak za deset minut, myslím.“

Těch deset minut se mi zdálo být nekonečných. Zato Armini se chovali naprosto lhostejně, ztuhli a neprojevovali se pohybem ani zvukem. Srdce mi tlouklo až v krku, když se v zatáčce objevila světla reflektorů a potom bachratý kamión s plachtou. Když řidič spatřil závoru a u ní dva dopraváky, asi se zarazil, ale neměl jinou možnost než dojet k nim a tam zastavit.

Jeden z dopraváků přistoupil ke kabině: „Cestovní kontrola! Ukažte mi vaše papíry! Řidičák i k autu! A vystupte si...“

Viděl jsem, jak z okýnka vyšlehl plamínek a zaburácel výstřel. Dopravák včas skočil do příkopu, přesto jej kulka zasáhla, rozhodil rukama a skutálel se dolů. Vzápětí z druhé strany zarachotil samopal a druhý policajt to nestihl, zkřivil obličej bolestí a hroutil se se strašným chroptěním.

Sid po mém boku to napálil do střelce ještě dřív, než se první strážník skulil do škarpy. Chlap se vykulil z kabiny, zkusil se zvednout, ale dostal to ještě od někoho dalšího a svezl se do příkopu vedle strážníka. Další muž vyskočil s pistolí a za střelby se hnal k závoře, aby ji odstranil. Slyšel jsem štěknout Jamesovu Berettu, chlap se chytil za nohu a skučel bolestí.

V kabině byli ještě dva - oba zahájili palbu a to tak, že pokropili naše křoví dlouhou dávkou ze samopalů. Odpověděla palba, která jim rozbila reflektory i všechna okna a důkladně očesala kabinu, ale jako obvykle lidem moc neublížila, stříleli pořád dál. Trolly do toho řval megafonem:

„Vzdejte se! Tady je Scotland Yard, jménem zákona...“

Odpovědí mu byla nová salva. Všiml jsem si, že střílí lord Oliver a jeho pomocník, dokonce i Crossova dívka vytáhla pistoli a zkoušela trefit kabinu. Mé mínění o ní se pronikavě zlepšilo.

Konečně se ozval křik: „Nechte toho! Vzdávám se!“

Z kabiny spíš vypadl než vyskočil muž. Druhý ležel na sedadle bez vlády, měl dost. Ten první byl zakrvácený, dostal tři kulky a asi mu to stačilo, i když jeho zranění nebyla vážná. Obávám se, že se dožije katovy smyčky.

Policisté obklopili kamion ze všech stran. Asi to neměli dělat, protože zezadu se ozval výstřel a jeden z nich klesl na silnici.

„Poslouchejte, vy svině policajtský! Mám tady ty křehotinky! Postřílím je, když mě nepustíte pryč!“ řval tam někdo.

„Nestřílet!“ velel superintendant Trolly.

„Vzdej se!“ doporučil Mike, „Budeš řádně souzen...“

Zevnitř se ozval šílený smích. „Nejsem blbej, vím co je za trhnutí fízla! Žádám volnej odchod, jinak... Ať všecky fízláci vodtáhnou a daj mi sem auťák, nebo to tu pobiju! Máte na triku pětatřicet nevinnejch životů, když nevodprejsknete!“

„Co budeme dělat?“ ptal se Trolly Mika. Ale ten se nedíval na něj, nýbrž na strom nad kamiónem. Pohlédl jsem tam a viděl, jak se po větvi přečnívající nad silnicí něco malého pohybuje.

Mike gestikuloval prsty na ostatní Arminy, ale mluvil: „Můžeme si promluvit o vašem požadavku! Ale musíte pustit ty dívky!“

„Ty si nechám jako rukojmí! Nejsem blbej, chápu, co chcete!“

„Ujišťuju tě, že na tebe nechci zaútočit! Půjdu k tobě třeba beze zbraně, ale musíš...“

„Budu střílet, tlusťochu! Ukaž, že nemáš bouchačku!“

Mike šel ke kamiónu, Oliver na něj svítil baterkou. Mike demonstrativně odložil svůj revolver, svlékl sako a ukázal, že nemá žádnou další zbraň. Něco u toho povídal, ale vůbec mě to nezajímalo. Všímal jsem si, jak ze stromu na kabinu skočilo štíhlé kočičí tělo. Kocour přeběhl k otvoru v plachtě a snažil se dostat dovnitř. Snad nikdo z policistů o něm nevěděl, ani sám Trolly nechápal, proč Mike zkouší upoutat lotrovu pozornost.

„Dobře, nechám tady ty holky,“ souhlasil muž, „Ale vyberu si tři, ty půjdou se mnou do auta, jasný? Jestli na mě někdo šáhne, tak to do nich napálím a budete mít tři mrtvoly!“

„Jasně, jenom buď klidnej!“ Mike stál s rukama nad hlavou a nechal si mířit zbraní na břicho, „Vidíš, že my nic...“

Najednou se mužův hlas změnil ve zvířecí skřek, a současně jsme zaslechli kočičí válečný pokřik. Mike skočil stranou tak rychle, že jsem to ani nečekal, zato z druhé strany udělal tři skoky Sid a po hlavě vpadl dovnitř. Nám ostatním to chvilku trvalo.

Viděli jsme zvláštní obraz. V otevřených bednách po celé délce kamiónu byly naskládány dívky od deseti do patnácti let, všechny v bezvědomí. V uličce mezi nimi se svíjel muž a na jeho obličeji visel kocour Murri, rvoucí mu ostrými drápy tvář. Muž skučel, kocour vztekle mňoukal a neúnavně ho sekal tlapkami. Sid skočil ke zločinci, popadl ho za krk a udeřil hranou dlaně do hlavy. Kocour toho konečně nechal, Sid chlapa nadzvedl a kopancem vyrazil z vozu ven. Tam se muž pokoušel zvednout, ale ozval se výstřel z pistole. Dostal to přímo do hlavy.

„Proč... proboha?“ vydechl superintendant Trolly.

Mike Cross ukázal kouřící pistolí na mrtvolu: „Chcete opravdu, aby nějaký soud viděl tohle?“

Skutečně, muž vypadal hrozně. Tvář drápy rozdrásanou k nepoznání, vyškrábané oči. Policajti se od něj odvraceli se znechucením. Mikově dívce nedovolil James přijít blíž.

„Máte pravdu, pane hrabě,“ řekl Trolly, „Nebylo to zrovna humánní, pustit na něj tu kočku!“

Mike zablýskal očima. „Nestarám se o to, co vám připadá humánní a co ne! Bylo třeba zachránit životy těch dívek. To jsem udělal a jak, je můj problém. Kníže Murri Herzenberg ví, co má dělat.“

Trolly se ohlédl na kocoura, který si olizoval tlapky. Potřásl hlavou, odvrátil se a s proklínáním odešel.

Nechali jsme pracovat s dívkami policejního lékaře a několik mužů pod vedením Trollyho zástupce. Sami jsme nasedli do vozů a rozjeli se silnicí směrem k moři. Trolly bručel, že těžko něco najdeme a tvrdil, že by loď musela už dávno objevit pobřežní stráž. Mike naopak zastával názor, že ji určitě dobře schovali. Opět hovořil vysílačkou se svými vyzvědači a ti ho vedli po malé neudržované cestě mezi skalními útesy z křídy až k malému fjordu, kde jsme také kotvící loď nalezli. Nebyla označena světly a měla nenápadný šedivý nátěr. Rovněž neměla žádné jméno ani označení, který stát na ni může být pyšný.

Zatímco Trolly shromažďoval policisty a vydával pokyny, Mike si prohlížel loď dalekohledem. Promluvil pár slov se svými střelci, pak zavolal Trollyho a řekl: „Mám ten dojem, že nemá cenu dělat nějaká opatření. Nic živého na té lodi už není. Pojďme!“

Se Sidem a Jamesem přešel první k molu a po provazovém žebříku vlezl na loď. Hned u zábradlí jsme objevili mrtvolu muže, který pořád ještě svíral pušku. Byl uškrcen ocelovou strunou, jejíž stopy jsme viděli na jeho hrdle. Přes kormidlo visel další muž, probodený zezadu vrhací dýkou. U dveří do podpalubí leželi dva s hlavami rozseknutými šurikeny. Na zadní palubě další dva, zastřelení. Mike nejevil žádné veliké překvapení.

„Proboha,“ řekl Trolly, „Tady řádil pluk vašich výsadkářů!“

„Byl to jen jeden člověk,“ řekl unaveně Mike.

„Jeden?“ Trolly na něj zíral jako na blázna.

„Můžu vám dokonce říct, který. Luciper Wang, Drak Boží. Vadí mu všichni zločinci, ale víc než jiní ti, co mají černou pleť. Rozhodl se, že tyhle všechny napraví a očistí od hříchu.“

„Jak to dokázal?“

„To si ani nepřejte vidět.“

„Můžete nám říct něco o tom... co je to za člověka?“

„Znáte Bibli? Ezechiel 28.15: Byl jsi dokonalý na cestách svých, hned jakžs se narodil, až se našla nepravost při tobě...“

„Ale... to tam říkají o Satanovi!“

„No právě.“

Otevřeli jsme dveře. V chodbě ležel další mrtvý, v kabině tři. Tady se asi bojovalo, stěny byly rozstřílené jejich kulkami. Vzadu byla další kabina, pro velitele. Mike ji otevřel a potom nám uvolnil výhled.

Na koberci uprostřed pokoje ležel v kaluži krve dobře živený černoch v dokonalém společenském oděvu, vyzdobený spoustou šperků všude, kde se to jen trochu dalo. Náušnice, prsteny, náhrdelník, hodinky. A taky dýka s perleťovou rukojetí, zdobená diamanty, rubíny, smaragdy a safíry, kterou měl zabodnutou do prsou. Nejsem si jist, zda si ji pořídil k tomuto účelu.

„Tak tohle je Hadží Alí, budoucí majitel těch dívek. Alláh přej věčný mír jeho nemravné duši...“

Trollyho lidé obsadili loď, prohledávali ji a pátrali po tom, co by je mohlo zajímat. Mike se mračil, potom nařídil, abychom se vrátili do vozů. Trolly tady bude stačit.

„Okamžik, pane!“ protestoval superintendant, „Vy odjíždíte? Budeme potřebovat vaše svědectví, sepsat protokoly a...“

„Máme ještě dneska spoustu práce. Lituji. Protokoly podepíšeme zítra na Scotland Yardu, pokud... to stihneme.“

„Mám tomu rozumět, že jdete ještě na nějakou akci? Dám příkaz, aby naši...“

„Není nutno. To zvládneme sami, netýká se to Scotland Yardu ani jiných gentlemanů. To už je jen naše záležitost.“

„Nezlobte se, ale mám právo být přítomen každé vaší operaci! Jsem povinen hájit zákony naší země, a to i...“

James ho poplácal po rameni. „Neslyšel jste, Trolly? Není vás tam třeba, my to sfouknem sami. Intelligence Service nepotřebuje při své práci chůvu. Dodělejte si tohle a buďte rádi, že něco máte. Na povýšení vám to vystačí...“

Trollymu se to nelíbilo, ale byl nucen se podřídit. Ponechali jsme ho na lodi a sami se vrátili do aut.

„Dobře,“ řekl Mike von Cross, „Side, můžeš zavolat Vládci. Operace Bílá růže úspěšně skončena.“

12. dubna: Operace Měsíční Paprsek

Novinový článek Dailly Gazette - Harry Burn.

Využil jsem toho, že Mike si přesedl ke mně, rozložil si mapu a kontroloval cestu, abych se ho konečně zeptal:

„Můžeš mi říct ještě něco o tom... černém střelci?“

„Co tě na něm zajímá?“

„Jsem novinář, chápej... ty ho znáš osobně?“

„Znal jsem ho v době, kdy byl ještě klukem. Byl hrozně milý, o všechno se zajímal... jenomže od malička věděl, že je nejlepším bojovníkem. Dokázal celé hodiny cvičit, procvičoval každý sval zvlášť, přímo si hrál se svým tělem. Tehdy dospíval, rostl, měl pořád hlad a hrozně se cpal vším možným, na co přišel. Měli jsme z něho všichni radost, lítal po celém zámku...“

„Počkej. Zkus začít od začátku.“

„Tak dobře. Jeho otcem byl Šahin, císařův střelec. Velmi slavný bojovník, o kterém se vypráví spousta legend. Jeho vztahy k ženám byly ovšem trochu odlišné od tvých představ. Luciper není jediný jeho syn. V Šahinově světě platilo, že jeho manželkou je každá žena, se kterou se kdy miloval.“

„Jaké byl víry?“

„Obávám se, že v Boha moc nevěřil. Spíš v duchy a strašidla, proti těm se všelijak chránil. Výrazně svérázný člověk, ve vyšším věku čím dál víc. V tu dobu jedna z žen, jež poctil výronem svého semene, zrodila Lucipera. O tom jméně rozhodl podle legend Šahin, ale pochybuji. Nezajímal se o své děti.“

„Musel žít určitě zajímavě.“

„O každém lepším střelci se toho povídá tolik, že těžko zjistit, co je pravda a co řeči. Teď mluvím jen o tom, co vím jistě. Rodina té ženy, její bratr, se rozhodl vychovávat Luka, jak se dalo. Jejich výchova byla ovšem značně nesoustavná, spíš řečeno namátková. Dokud byl malý, nevšímali si ho. Toulal se, poslouchal staré legendy a snil. Škola ho strašlivě nebavila, má univerzálku a nic ho neupoutalo. Až ve vyšším věku se přinutil číst, když zjistil, že knihy jsou plné příběhů. Často měnil své zájmy. Poslouchal všelijaké kazatele různých směrů...“

„O ty u vás nikdy nebyla nouze.“

„Když jsem ho poznal já, už věděl, že bude nejlepší samuraj. Jenže rodina netoužila, aby byl bojovníkem. Přivedli ho ke mně a žádali, abych ho naučil filozofii. Dělal jsem, co se dalo. Jenže do Lukově mysli se nic nezapisuje tak, jak to slyší. Všechno se tam trochu mění, odráží, transformuje. Když jsem něco říkal přímo jemu, vypadalo to, že neposlouchá. Když jsem mluvil s jinými, poslouchal velice dobře - a pamatoval si.“

„Proč se z něj stalo tohle?“

„Jeden ze Zenových mnichů v nějakém klášteře u Kobajami mu spočítal, čím byl v minulých životech. Řekl mu, že byl skvělým bojovníkem, který vykonal mnoho dobrých činů, ale pro svoji zpupnost a svévolnost jednání se musel znovu zrodit. Vysvětlil, že může dát vysvobození každému hříšníkovi, pokud ho zbaví jeho současné ponížené existence a umožní mu odejít do duchovního světa zvláštní mantrou. Od té doby Luka pátral po znění téhle mantry. Musel splnit podmínky, naučit se bojovat, poznat všechno, co musí znát takový Drak. Je toho dost. Trvalo mu to sedm let.“

„Proč tak dlouho?“

„Učil se bojovému umění trochu zvláštně. V meditacích se spojil s dřívějšími Mistry a učil se od nich jejich techniku. Nejdřív přijal jejich vědomí, potom zkoušel sladit svoje tělo s tímto vědomím. Je to trochu mystické a trvalo by ti déle než jemu, abys to zvládl. Já to mám jednodušší, ani bych to nezkoušel.“

„Myslíš, že s nimi opravdu mluvil?“

„Těžko říct. Možná byl jejich žákem v minulých životech. Nebo byl sám někým z nich a ještě si to pamatuje. Je mnoho možností. Je mnoho mistrů a každý ho naučil něčemu. Luka mi taky všecko nevyprávěl. Jen myslím, že to dělal právě takhle.“

„Kde potom přišel k té mantře?“

„Musel jsem mu ji zjistit. Navázal jsem styky s představenými sekty Thungů. Nejsou to příjemní lidé. Musel jsem s nimi jednat, vrátit se, přivést tam Luku a zajistit setkání. A přežít to všechno. Nebylo to jednoduché.“

„Tohle můžu napsat do novin?“

„Luku potěší, když to budou lidé vědět. Ostatně, stejně tomu nikdo neuvěří. Jsou to pohádky pro poněkud větší děti.“

„Kdybych neviděl ten masakr, taky bych tomu nevěřil.“

„Luka většinou působí v Asii, Africe nebo Jižní Americe. Tam má víc práce... Mnozí ho taky hledají.“

Nedivil jsem se. Opět jsem chvíli uvažoval, než jsem se zeptal: „Miku, ty toho víš dost o takových věcech?“

„O jakých?“

„Například o tajných kultech.“

„Snažím se toho moc nevědět. Lidi neléčím, duchy nevyvolávám, strašidla nezaříkávám a budoucnost nevěštím.“

„Existuje Magie Bílá a Magie Černá. Znáš obojí?“

„Něco málo znám. Černou Magii máme zapovězeno dělat. Ale musíme ji znát, abychom se mohli bránit tomu, kdo jí užívá.“

Zastavili jsme na jakémsi odpočívadle. Mike si svolal lidi:

„Kamarádi, všichni to víte, ale měl bych vám něco připomenout. Až doposud jsme všichni pracovali v mezích zákona této země, v souladu s jejími potřebami. Teď se to trochu kazí, budeme dělat pro Vládce Arminu. Berte na zřetel: od teďka jste každý odpovědný jen mně a svému svědomí - no a já Vládci a Bohu. Jdeme do akce, kde můžeme zahynout. Prosím každého, aby si dobře rozvážil, chce-li jít se mnou. Má-li někdo jen stín nechuti, nechť odejde. Hanba nebude spojována s jeho jménem, neboť není zbabělostí bát se smrti...“

Nikdo mu neodpověděl. Mike chvíli vyčkával, pak zavelel: „No tak nasedat, jedeme...“

Jeli jsme ještě asi míli. Řídil Sid, najednou prudce zabrzdil a z příkopu proti nám vyskočila tříbarevná kočka. Sid spustil okénko a kočka mu skočila na klín. „Všechno v pořádku! Karr hlídá tam u polepšovny...“

„Dobře.“ řekl Mike.

Sid zajel do lesa a zastavil, ostatní auta vedle nás.

„Zkontrolovat zbraně...“ Vytáhl jsem z kapsy svůj revolver, prohlédl a ukázal Sidovi, ale Mike řekl: „Ty se drž zpátky, tvůj problém je reportáž.“

Všiml jsem si, že Sid vyndal z kufru dvě pušky arminské výroby, ale s uřezanými hlavněmi. Jednu dal Mikovi, druhou si nechal.

„Plán operace znáte všichni? Tak jedem.“

Sid, Oliver, Romeo, James a tři pistolníci z IS se začali nenápadně přibližovat k okraji lesa a pak přes pole k budovám. Viditelnost byla dost špatná a muži se snažili, jak jen mohli, využít všech přirozených krytů, aby je nespatřily hlídky z věží.

Mike a dívka nasedli do auta a vyjeli. Vrátili se na silnici a řítili se po ní dost velkou rychlostí. V místech, kde odbočovala cesta k polepšovně, náhle najeli proti stromu a naráz zastavili. Slyšeli jsme řinčení plechu i skla a výkřiky, ale Sid se jenom usmíval a řekl mi: „Záznam...“

Dívka vylezla z auta a pomáhala Mikovi se vyprostit. Potácel se a opíral o klacek, ve kterém jsem ovšem poznal jeho kulovnici. Dívka ho zpola vedla, zpola vlekla po cestě k hlavní bráně a při tom mu polohlasně domlouvala. Mike sténal velice přesvědčivě, jistě na sebe soustředil pozornost každého, kdo by se tam díval. Ostatní zatím přebíhali ke zdi polepšovny a pod její ochranou se přiblížili k bráně, kam mířil Mike se svou krásnou společnicí.

Nic se nehnulo, když tam došli. Dívka zabouřila klepadlem na bránu a křičela: „Prosím vás otevřte, měli jme nehodu...“

Slyšel jsem, jak zaskřípala špehýrka. „Kdo je tam? Co je?“

„Měli jsme nehodu... Manžel je těžce raněnej, proboha otevřte! Bojím se, že umře, já...“

„Jo, to tak! Eště mi to tady zakrvácíte! Tady je lapák, žádná márnice. Ať si pan manžel zhebne venku, když neumí řídit...“

„Prosím vás pěkně!“ škemrala dívka, „Aspoň bych zavolala doktora, dyť on umírá! Prosím vás...“

„To je furt ňákýho votravování!“ řekl portýr. Bylo slyšet, jak odemyká, konečně pootevřel dveře na škvíru a vykoukl. Chtěl se pustit do dalších komentářů, ale Mike, zázračně uzdravený, zprudka rozrazil dveře, dívka vrazila hlaveň pistole portýrovi pod žebra a vykřikla: „Padej! Ke zdi, ruce za hlavu!“

Portýr se lekl natolik, že skutečně zvedl ruce a dal je za hlavu, ke zdi se mu však nechtělo.

„Tvoji bouchačku!“ řekl Mike.

„Nemám! Já sem jenom vrátnej, na co by mi byla...?“

Mike mu přejel rukama po kapsách. V té chvíli se vrátný pokusil udeřit ho oběma hranami dlaní do ramenních kostí, ale Mike ten záměr postřehl a včas se sehnul. Vší silou vrazil ničemovi hlavu do žaludku, až vrátný zahekal a narazil na stůl. Mike se zvedl a ranou pěstí do brady ho srazil na zem.

„Lumpe! Side, vem mu tu bouchačku!“

Sid vylovil z pouzdra pod vrátného rukou těžký revolver a zastrčil do kapsy. Pak prohledal stůl, není-li tam další.

„Poplachové zařízení!“

Vrátný odmítal spolupracovat, takže James obhlédl místnost. Na zdi visel obraz královny. Za ním byla kovová skříňka, jeden ze specialistů ji otevřel a vypnul všechno během pár vteřin.

„Klíče!“

Vrátný uznal, že proti mužům, kteří vpadli do jeho kukaně, je zbytečno bojovat. Ukázal na zasklenou skříňku, kde visely klíče, označené visačkami s čísly. Romeo rozbil pažbou revolveru sklo a klíče vybral. Zatím James položil vrátnému pár otázek a na žádnou nedostal kloudnou odpověď, takže pozbyl trpělivosti a nařídil nasadit mu želízka a roubík.

„Koukni se, jak to vyhlíží na dvoře!“ nařídil Mike Sidovi. Ten opatrně otevřel dveře vrátnice a vykoukl.

„Bacha! Čtyřčlenná hlídka, dva čokli! Jdou sem!“

James vytáhl svou Berettu, ale Mike ho uklidnil.

„Kočky je strhnou! Klídek a sleduj to...“

Vydal ze sebe prudký skřek. Stráže procházely okolo zdi - na hlavu každého z nich dopadlo štíhlé kočičí tělo a šelma začala drásat ničemovi tvář. Muži jako obvykle neměli ani pomyšlení na zbraně, naopak snažili se zbavit útočníků holýma rukama, potáceli se a svíjeli bolestí. Jejich psi se po tom skřeku rozprchli.

„Dobrý, stačilo,“ řekl Mike, „Seberte je, hodíme je sem!“

Muži byli silně rádi, že jsme je zbavili samopalů, povinností, svobody a koček. Jejich touha položit život za pana Branga dosahovala jenom výše jejich platů, které sice nebyly malé, ale ve světle posledních událostí za to nestály.

„A vpřed! Oliver a Romeo ke dveřím do bloku. James a jeho chlapi obsadí strážnici! Side, ty...“

Oliver a Romeo vyrazili současně ke vchodu do bloku A, ale jen proběhli dvorem, zarachotil na jedné z věží samopal a kulky rozryly hlínu ve dvoře. Sid okamžitě založil ručnici a vypálil na věž. Samopal zmlkl, ale hned se ozval další z druhé věže, k čemuž se přidalo štěkání kulometu. Mike a Sid stříleli. Viděl jsem, jak se muž zamotal, přepadl přes zábradlí a padal dolů. Mike radši schoval hlavu, protože dávka z kulometu roztříštila okna a otloukla celou vrátnici. A aby to nebylo málo, ze strážnice se vyhrnul dav po zuby ozbrojených dozorců.

Zdálo se mi, že v Mikových očích zaplál divoký oheň, jaký jsem do té doby vídal jenom v očích šelem. Zařval něco italsky na Siciliána Romea, poklekl, opřel ručnici o okenní rám a pečlivě zamířil na třetí věž. Mladík Romeo vytáhl z opasku ocelové vajíčko, vyškubl pojistku a mrštil jím přímo do vchodu strážnice. Tam granát vybuchl a celý vchod zdemoloval. Muži, kteří vybíhali, se svíjeli v bolestech okolo. Současně střelil Mike z ručnice a kulomet, který právě začínal novou árii, okamžitě zmlkl.

„Kupředu!“ křičel Mike, „Na blok C, tam je Enkra...“

Obrátil se k dívce a něco jí řekl. Odporovala mu a on jí velitelsky ukázal směrem zpátky. Pak se otočil ke mně: „Ani se odtud nehne, dokud nebude po boji, jasný?“

A vyběhl za svými muži ven. Z okna někde v bloku C zapráskal samopal. Viděl jsem, jak jeden z Jamesových mužů klesl na dvůr a se skučením se plazil ke zdi. Všichni ostatní stříleli, ale k prvnímu samopalu se přidal další, pak nějaké pistole. Armini byli nuceni zalehnout za rohy a krýt se proti kulkám.

„Poslouchej, ty!“ řekla mi dívka, „Když, tak pojď aspoň za těma dvěma!“ ukázala na vchod bloku A, kterým už Oliver a Romeo pronikli dovnitř. Zdálo se mi to dost rozumné, přeběhli jsme dvůr a vběhli do budovy. Hned na prahu jsme překročili zabitého dozorce, další ležel na schodišti omráčen. Mříže v chodbě byly odemčeny, ale jinak bylo všude pusto a prázdno.

Jak ředitel Brang zaslechl první výstřely, pochopil okamžitě, co se děje. Vyhlédl a když spatřil mnoho záblesků, poznal, že Armini přišli dřív, než je čekal. „Musíme rychle pryč! Zadním vchodem! Hamiró, přiveďte mi sem toho kluka, rychle!“

„K čemu?“ ptal se vrchní dozorce zlostně, „Ještě toho?“

„Je to naše rukojmí! Neodváží se střílet, když ho budeme mít s sebou! Rychle, pane Hamiró...“

Japonec se rozběhl chodbou k celám. Po cestě viděl oknem výbuch granátu ve strážnici, ale přijal změněnou situaci s klidem sobě vlastním a plnil rozkaz, aniž mu napadlo raději vzít co nejrychleji nohy na ramena. Některým Brangovým lidem to zapálilo mnohem bystřeji. Brang a ti zbývající zatím zahájili střelbu.

Hamiró Uši odemkl dveře Enkrovy cely a vstoupil, svítě si baterkou. Světlo sklouzlo po Enkrově zkroucené postavě, ležící v koutě. Ruce měl spoutány za zády ocelovými pouty.

„Vstaň! Mám rozkaz tě přivést!“

Ale taky Enkra slyšel hluk boje. Věděl, že jsou to Armini, jeho bratři, kteří nakonec zvítězí a budou soudit. A správně tušil, že to bude soud přísný a nesmiřitelný. Pronesl japonsky:

„Otroku svých pánů! Jdeš proti svému bratru na rozkaz pojídačů psů, kteří nejsou hodni lízat prach tvých nohou!“

Hamiró neřekl nic. Pomohl mu na nohy.

„Poslouchej, Hamiró Uši! Jsi rytíř Bušidó a snad v tobě zbyla aspoň kapka cti! Víš snad, co je výzva k boji, tak teda: Vyzývám tě k boji na život a na smrt! Tamty, Branga a ty jeho hnusy, zabijí naši. Tebe chci zabít já...“

Hamiró na něj pohlédl se slabým zájmem. „Neblázni, jsem lepší! Udělal bych z tebe malý kousky...“

„Byl jsi, Hamiró! Od té doby se leccos změnilo!“

Japonec váhal. Enkra vypadal opravdu jinak než předtím.

„Je lepší zemřít než být otrokem! Sundej mi pouta a utkej se se mnou jako muž s mužem...“

Hamiró zaváhal. Vzpomněl si na slova černého muže, který mu naháněl hrůzu v mračných snech: „Kníže Yamanaki vyčetl z hvězd: Utkáš-li se s ním, podlehneš a zemřeš! Varuji tě...“

„Máš strach, Hamiró Uši?“ zeptal se Enkra tak pohrdavě, že se Japonec zachvěl. A tak rychle odemkl pouta.

„Podle rytířských pravidel?“ Odstoupil na druhou stranu cely a položil baterku tak, aby osvětlovala prostor, kde se měl souboj odehrát. Enkra si zatím protřepával ruce a snažil se třením zápěstí rozproudit krev.

„Máš právo zaútočit.“ řekl Japonec.

„Vyzval jsem tě, máš právo útoku.“

A tak se Hamiró vrhl jako býk na toho chlapce. Jeho silná, častými údery otlučená dlaň zasvištěla vzduchem a sekla do prázdna. Enkra včas uskočil - jeho pohyby byly rychlejší, než bylo vůbec možno postřehnout. Vzápětí byl Japonci za zády a udeřil ho do zátylku, byl příliš slabý, aby mu přerazil vaz, přesto byl otřesen. Kopl za sebe a zasáhl Enkru do prsou, naštěstí taky příliš slabou ranou - přesto byl Enkra odhozen na zeď a chvíli nemohl popadnout dech. Zatím se Japonec vzpamatoval a šel po něm, Enkra uskočil, při tom nechtěně shodil baterku z výstupku zdi a v příštím okamžiku na ni Hamiró šlápl. Místnost se ponořila do tmy.

„Pse,“ zasyčel Japonec, „Myslíš, že tě potmě nenajdu?“

„Čekám...“ zakňoural Enkrův hlas s jaguářím přízvukem.

Hamiró Uši se vrhl po hlase, ale uvítala ho strašlivá rána chodidlem do obličeje, až zasténal. Sekl po Enkrovi dlaní, avšak nenašel ho a při odskoku si uvědomil, že Enkra je zřejmě vybaven strašlivou zbraní vlastní Arminům: že vidí ve tmě.

Po šíji mu přejel studený strach. Ve chvíli, kdy slepýma očima mžoural do tmy, si uvědomoval další strašlivá fakta: zatímco Armin se pohyboval tiše jako kočka, každý jeho krok vyvolával jistý hluk, který zachytí jemné ucho šelmy. Hamiró tušil, že chlapec krouží okolo něho a čeká na jeho chvíli slabosti. Jenom netušil, jak zaútočí.

Náhle, v jediné vteřině, spatřil těsně před sebou záblesk jeho očí. Sekl po něm hranou dlaně, hotov zabít, ale jeho ruka narazila na kamennou zeď a současně ucítil soupeřův úder. Pocítil bodavou bolest v zápěstí a pochopil, že mu Armin přerazil pravou ruku. To znamenalo konec, jednou rukou a nohama už nemohl bojovat proti tak skvělému soupeři. Pokusil se o poslední výpad, ale rána do prsou jím otřásla a v příští chvíli jej úder do obličeje srazil k zemi.

„Jsi poražen, Hamiró Uši!“ zakňoural ze tmy sametový hlas.

„Jsem,“ vzdychl samuraj, „Máš právo mne zabít...“

„Jsem Tygr. Nelovím hady.“ řekl Enkra tvrdě, ale pořád tím kňouravým sametovým hlasem. „Můžeš žít, Hamiró Uši. Ale pamatuj si, že vítěz ti daroval život...“

Odpovědí mu bylo zavzlykání. Hamiró skutečně plakal zlobou, vztekem a zoufalstvím nad svou porážkou. „Pomoz mi vstát...“ zašeptal, „Přísahám, už ti neublížím...“

Enkra ho vzal pod rameny, pozvedl a posadil ke zdi. Japonec mlčel. Enkra odstoupil, ale slyšel, že ten druhý cosi dělá. Dokonce slyšel jemné skřípnutí kovu a připravil se k boji pro případ, že by Hamiró měl v úmyslu nějakou zákeřnost. Viděl sice jeho obrysy, ale detailně jeho činnost sledovat nemohl.

„Poslouchej, Armine, co ti teď řeknu! Jsi už pravý samuraj - dokonalý rytíř Bušidó!“

„Chtěl bych jím být...“

„V mém bytě pod podlahou u zdi... je tam volné prkno. Tam najdeš moje rodinné meče. Slib mi, že si je vezmeš!“

Enkra se polekal. Přiskočil k němu a poklekl vedle něho. Nahmatal horkou lepkavou tekutinu, stékající mu po rukou a pochopil. Vykřikl ze všech sil: „Ale ne! Neblázni, tohle jsem nechtěl! Nesmíš zemřít!“

„Zákony jsou neúprosné... Odsoudil jsi mne k smrti... a já zemřu. Sbohem... a buď šťastný, rytíři Bušidó... šťastnější než já. Klíč od dveří... v levé kapse...“

Enkra mu sáhl do kapsy, přiběhl ke dveřím, odemkl je a světlo z chodby vniklo dovnitř. Hamiró Uši klečel u zdi, z břicha mu trčela rukojeť dýky. Bílé zuby svítily z rozšklebené tváře.

Enkra na něj zíral s hrůzou. „Skutečný samuraj! Zemřel, aby smyl pošpiněnou čest! Škoda, že takový člověk byl proti mně!“

Nebyl ještě mrtev a Enkra ve zmatku usoudil, že by měl zavolat lékaře. Vyběhl na chodbu - a vrchní dozorce, přicházející od Brangovy kanceláře podívat se, co se s Japoncem stalo, strnul hrůzou. Enkra s krví na rukou, jiskřícíma očima, ale hlavně naprosto volný ve chvíli boje s Arminy, to pro něj znamenalo totéž, co Smrt. Dozorce ho spatřil ve stejnou chvíli jako Enkra jeho, chtěl se otočit a uprchnout, ale Enkra ho bleskurychle dohonil a zadržel za ruku. „Ne, počkej!“

Vrchní dozorce se otočil a vrhl se mu po hrdle. Enkrova ruka zasvištěla vzduchem a dozorce pocítil, jako by mu něco sekalo krk. Padl stranou a radši ztratil vědomí.

Enkra se rozběhl k Brangově kanceláři. Věděl, že je tam několik mužů, ale ti ho nemohli nijak zastavit. Rozkopl dveře a vletěl mezi ně jako jestřáb mezi holuby. Jeden se otočil a vykřikl, Enkra ho chytil za ruku, zkroutil mu ji a škubnutím poslal chlapa přes celou místnost na dalšího, který střílel z okna ze samopalu. Brang se otočil a vytřeštil oči - pak dal pokyn, aby zbylí dozorci chlapce zastavili. Učinili to, ale odletěli jeden po druhém jako kusy zmačkaného hadru. Enkra řádil jako tajfun - málokdo ze zasažených měl šanci a chuť ještě jednou zaútočit. Nezajímal se o nikoho, jen ho srazil a hnal se za Brangem. Když vyřídil ty ostatní, hnal ho tvrdými údery pěstí před sebou na chodbu. Vztek, bolest a lítost způsobily, že mu povolily nervy, vykřikoval sprosté nadávky a bil, hrubě a nelítostně, aby ho potrestal za vše, čím mu ublížil...

Domníval jsem se, že Komtesa se bude držet přece jen trochu zpátky, ale neměla ani tu nejmenší snahu a hnala se chodbami bez sebemenšího zaváhání. Mříže byly odemčené, jak tudy prošel Oliver a Romeo, těm se nikdo neodvážil postavit do cesty, ale dozorci tady stále ještě byli. Když z čista jasně spatřili dívku v oděvu bojovníka, šli jí dost ochotně z cesty. Kdo ochotu postrádal, na toho stačilo, když mu zamávala před nosem revolverem. Ovšem mohli jsme taky padnout na někoho, kdo by se nelekl...

Právě když mne to napadlo, zahřměl chodbou výstřel. Viděl jsem, jak Komtesa padá na zem. Skočil jsem za zárubeň jedněch dveří a střílel - vzápětí kulky rozryly roh těsně vedle mne. Polekal jsem se, ten druhý byl zřejmě lepší střelec a já, abych se přiznal, nemám zkušenosti téměř žádné. Loučil jsem se v duchu se životem, ale ona se náhle vymrštila a dvakrát střelila. Ukrytý dozorce vypadl za těžkou dobovou skříní se spisy odsouzených. Dívka se na mne zašklebila, odfoukla kouř od hlavně, zastrčila zbraň, překročila mrtvolu a šla dál.

Na místě, kde bylo dobře vidět do protějších oken bloku C, jsme se setkali s Oliverem a Romeem, kteří odstřelovali ty naproti. Právě, když jsme jim začali pomáhat, palba náhle nevysvětlitelně ustala a současně bylo slyšet Crossův hlas velící k útoku. Dole se ještě bránili, ale my běželi patry a Romeo rychle a šikovně odemykal jedny mříže za druhými. Vězňové na nás tloukli, ale neměli jsme čas se jimi právě teď zabývat. Spěchali jsme chodbami a na tu pravou jsme dorazili ve chvíli, kdy tam zdola pronikl i Mike se svými lidmi.

Na chodbě leželo na zemi v bezvědomí několik dozorců. Uprostřed nich řádil Enkra Weston a tvrdými údery obou rukou hnal před sebou staršího muže, jehož jsem později identifikoval jako Johna Guswella Branga, ředitele toho ústavu. Brang řval jako zvíře - a malý Armin, s ostříhanými vlasy a v nemožné vězeňské uniformě vypadající příšerně, měl ve tváři výraz rozzuřené šelmy. Nebylo pochyb, že i nehybní muži na chodbě jsou jeho práce.

Když spatřil Mika, zastavil se a nechal Branga. Chvíli zíral nevěřícně, pak složil ruce na prsou a zůstal nehybně stát, pozorujíc je pronikavýma černýma očima.

Brang doběhl k Mikovi - tam ho chytil za krk pistolník Sid a přinutil padnout před hrabětem na kolena.

Mike zatím rozepjal límec skvrnité uniformy a vytáhl zlatý osmihrotý kříž s rudými kameny, odznak své moci komthura.

„Johne Guswelle Brangu, jako důstojník vyšetřovacího sboru Interpolu vás zatýkám pro kuplířství, obchod s nezletilými dívkami, vraždy a ohrožení zájmů Arminského státu. Cokoliv od této chvíle řeknete, bude použito proti vám.“

Brang vytřeštil na Mika oči - ten pokynul Jamesovým mužům: „Vemte ho a zavřete někam, ať ho nevidím!“

Enkra Weston to pozoroval udivenýma očima. Hrabě Mike George von Cross, komthur Templářského řádu Blesků, dvořan Vládce a nositel mnoha dalších titulů, před ním s námahou klesl na kolena. K nevýslovnému údivu všech přítomných se dotkl čelem země před chlapcovýma nohama, pak se zvedl zase do kleku a řekl:

„Zdravím tě, princi Arminu a Světa...“

Jeho pistolník Sid mu pomohl vstát. Pak se k němu Mike obrátil a řekl: „Ohlas Vládci skončení operace Měsíční paprsek.“

12. dubna: Vládce je sluncem Arminu

Sir Lera seděl nehybně v televizním studiu a maskér dokončoval poslední úpravy na jeho tváři, aby se nejvyšší pán líbil svým poddaným. Vládce tyhle televizní zvyklosti nijak nemiloval, ale byl si vědom, že je to součást jeho povinností. Pokynul mi, abych si sedl blízko něho. Kousek dál se posadil Leon Monroes, Henry Gardner, předseda Nejvyššího soudu a státní tajemník. Tygři Aflargeo a Dharrgí nám leželi u nohou, černý leopard Sanmayraq se odklidil z dosahu televizních světel a podle výrazu tváře se rozmýšlel, zda má bojovat s dřímotou. V koutě místnosti ohromoval nádherou kresby své kožešiny markýz Gunnarr, speciálně vyslaný divokým knížetem Quiroqou, aby dohlédl na plnění zájmů jaguářího národa. Jinak tu neustále pobíhali televizní technici, rozhlasoví technici, zvukaři, kameramani od zpravodajského filmu a jiní podivní lidé, pod dohledem několika režisérů a vyjevených Gurkhů z palácové gardy. Ti věděli, že se chystá televizní projev, přestože není státní svátek ani Nový rok, ale nevěděli, co si o tom mají myslet. Dokonce ani národ, ani nejzkušenější drbny netušily, čím je Vládce hodlá překvapit.

Do místnosti vstoupil kurýr - sir Lera se k němu otočil a kurýr mu podal lístek. Vládce jej přelétl očima a pak mi jej podal.

Operace Měsíční paprsek ukončena. Enkra Weston zdráv a na svobodě. Může to začít. Von Cross.

Sir Lera vstal a obrátil se k technikům. „Začneme, pánové.“

Rozsvítily se oslňující reflektory, televizní kamery zablikaly rudými světýlky. Vrchní technik foukl do Vládcova mikrofonu a zvukař dal znamení, že je to v pořádku. Vládce usedl do svého křesla, my se mu malebně rozestavěli za zády. Z monitoru hovořila příjemná dívka, ohlašovala, že za několik vteřin začne mimořádný televizní a rozhlasový projev Vládce Arminu a Světa, sira Lery z Guyrlayowu. Pak zahřměly fanfáry ještě z dob císařství a na všech obrazovkách se objevila Vládcova tvář.

„Bratři a sestry, občané Arminu!“ sir Lera pohlédl upřeně do kamery a chvíli mlčel, jako by hledal slova, „Je vám všem jistě známo, že jsem se vždy snažil vládnout tomuto národu, jak jsem nejlépe uměl. A nebylo to vždycky lehké! Snad mi někdo může vyčítat, že jsem se vždy nezachoval dle jeho názorů a rad, ale snad mohu říct, že jsem se nikdy nezpronevěřil své cti a svému svědomí! Tolik bych chtěl říct na adresu těch, kteří mne osočují... kdo touží po novém, mladším Vládci!“

Opět se odmlčel.

„Snad jste už všichni slyšeli o záležitosti Enkry Westona, chlapce nespravedlivě uvězněného v polepšovně v Anglii. Slíbil jsem veřejně na shromáždění všeho lidu, že se o něho postarám. Žádnému občanovi Arminu nesmí být ublíženo, a pokud se tak stane, pak se každý úředník státu musí postarat, aby křivda byla neprodleně napravena! Také Vládce splní svůj slib.

Dlouho jsem uvažoval, co mám v té věci učinit. Nakonec jsem se rozhodl uposlechnout rady, kterou mi dal jeden z mála mých upřímných přátel. Nenašel jsem jinou cestu, jak zjednat průchod právu a spravedlnosti v té cizí zemi, než jediný: zaštítit Enkru, který se stal obětí ve hře politických sil, vlastním jménem.

Bratři, každý z vás občanů Arminu, má právo být šťasten. Mít ženu, děti, domov... Já měl bohužel jenom to právo, jinak už nic. Žiju už dlouhá léta a žiju sám, opuštěný, osamělý. Po všechna ta léta jsem žil čestně a v poslušnosti Zákonů Božích, ve starosti o dobro své vlasti - přesto bez radosti, bez štěstí. Přál jsem si mít děti, jako má každý z vás. Krásné chytré dcery a šikovné statečné syny, takové, jako je Enkra. Nestalo se tak. Teď jsem dostal možnost a věřím, že to bude k dobrému mně, jemu i zemi, pro kterou všichni žijeme.

Přítel, který lépe než druzí rozumí všem touhám lidského srdce, mi řekl: Nebuď smutný. Máš syny a máš dcery. Všichni obyvatelé tvé země jsou tvoje děti. Pro ně žiješ a pracuješ, jim jsi dal každou svou myšlenku, na jejich dobro myslíš, ať vstáváš či uléháš. Proč bys nemohl dát najevo, jak drahý je ti každý z těch dětí tvé země? Jsou tvá pýcha i tvá naděje, proč tedy ne tvoji synové a tvoje dcery?

Slavnostně prohlašuji: Adoptuji tímto chlapce Enkru Westona a uznávám jej od této chvíle svým synem a zákonitým princem Arminu. Souhlas jeho skutečných rodičů mi již byl předán a potřebné formality vyřízeny. V této chvíli ohlašuji to rozhodnutí všem svým poddaným a prosím je, nevyhasla-li v nich ještě poslední jiskřička náklonnosti ke mně, aby byli šťastni se mnou. V současné době je princ už na svobodě a připravuje se ke konečnému zúčtování se všemi svými nepřáteli. Prosím Arminy, aby mu věnovali svoji lásku a přízeň. Potřebuje ji po všem, co zažil. Přikazuji, aby byly uspořádány třídenní oslavy tohoto šťastného dne a přeji každému z občanů štěstí a spokojenost, jakou v tuto chvíli cítím já...“

Sir Lera se uklonil do kamery a pokynul. Světla zhasla, Vládce vstal. Zamířil na balkon, zůstal tam stát a hleděl na širokou Victory street, kde se pomalu vzmáhal hluk. Vládcův projev přenášel také městský rozhlas, lidé se zastavovali a naslouchali. Teď sílilo hučení a výkřiky, automobily troubily ze všech sil, lidé křičeli radostí. Někomu napadlo, aby rozezněl zvony - a tak jsme opět slyšeli ten slavnostní zvuk jako tehdy, když...

V paláci Černé Lilie naslouchal Vládcově řeči Roger Monroes.

„Co budeme dělat?“ ptal se ho Harky Alliger.

„To snad je jasné, ne? Jásat!“

„Ale vždyť... to znamená, že se Vládce opět stal Sluncem Arminu, jak se vždycky říkalo!“

„Ano.“ řekl Roger s úsměvem.

„Ale my jsme přece chtěli...“

„Ano, tohle jsme vždycky chtěli! My jsme odjakživa stáli za názorem, že sir Lera, jediný a věčný Vládce naší země, je tím jediným, kdo dokáže zavést v zemi pořádek a štěstí pro všechen lid. Vládce nás nezklamal, ukázal se být hodem svého úřadu a své koruny. A my, jeho nejvěrnější garda a stráž, stojíme neochvějně a pevně za ním a slavnostně mu slibujeme poslušnost jako dřív, tak i dnes a kdykoliv v budoucnu, k čemuž nám dopomáhej Bůh! Tohle je přece naše vítězství, nás věrných a prozíravých, nás nástupců a dědiců říše a její politiky...“

Harky Alliger na něj koukal s obdivem. „Jseš velkej státník, Rogere. Kdybysme to srovnali s tím, cos říkal včera...“

Roger dal najevo úžas. „Kdykoliv jsem cokoliv řekl, měl jsem na mysli vždy jenom slávu a moc Arminu! Jestli sis má slova někdy vykládal jinak, je to naprosto pochybený názor - a radím ti, aby ses pocvičil lépe v diplomacii, chceš-li zastávat tak vysoký úřad u budoucího princova dvora...“

„Rozuměl jsem ti vždycky dobře. Já a celá Černá Moc víme, co pro nás sir Lera udělal, jsme mu za to vděční a podporujeme ho ze všech sil...“

„No proto! Takže vyhlas, že Černá Lilie uspořádá na oslavu rozhodnutí pozítří velké sportovní hry na ústředním stadiónu. Pro závodníky zrušíme M-zónu, aby se páni sportovci necítili diskriminováni. Ceny... hm, kolik máme v pokladně?“

„Tak asi sto tisíc.“

„Hm... Takže investujeme do těch oslav asi půl milionu. Však on už nám někdo přispěje! Já sám pojedu hned teď žebrat k vládě, ty se rozjeď do úřadu Velkého Almužníka řádu. Něco špendýruje taky Santanueva, aspoň obstará trochu vzruchu... no, však uvidíme.“

„Zbytek můžou uhradit tygři a leopardi! To byl jejich nápad s tou adopcí, nebo ne?“

„Nevím. Na ně mi to připadá moc... takové lidské řešení. Oni by spíš použili moci. Tohle byl nápad někoho dost mazaného...“

Sir Lera se zatím na chvíli zastavil s markýzem Gunnarrem. „Byl jsi přítomen. Jste už konečně spokojeni, jaguáři?“

„Zachoval ses jako moudrý a uvážlivý náčelník.“

„Tak to vyřiď knížeti Quiroqovi.“

„Ano,“ uklonil se Gunnarr, „Za chvíli odjíždím. Řeknu mu...“

Odešel jsem do svého bytu. Blížil se večer a z koutů se už začínaly plazit první šedivé stíny... Usedl jsem do křesla a složil hlavu do dlaní.

„Lauro?“ řekl jsem do prázdna, „Udělali jsme to dobře?“

Už jednou jsem se takto ptal. Tehdy po dobytí Kingtownu. Nesplnil jsem svou přísahu, nezabil jsem plukovníka Morana. Když naši vylomili dveře jeho kanceláře, byl už mrtev - ještě svíral v ústech střepy z malé ampulky bez nálepky. Odsoudil se sám, odešel mi daleko, až tam, kam jej zatím nemohu pronásledovat...

A pak přišel večer, a s ním smutek a chlad...

12. dubna: Jeho Výsost Princ

Všichni zůstali chvíli jako zkamenělí po Mikových slovech. Enkra na něj hleděl s nevýslovným údivem - Mika a Sida sice znal, ale nechápal, co se to s nimi děje. Viděl, že štíhlý muž s ostře řezanou tváří se chová poněkud nedůvěřivě, mladík s temně rudými vlasy důstojně a jeho sluha s trochu tmavší pletí vyjeveně. Co ale vyjadřoval důstojný údiv krásné dívky v arminské vojenské uniformě? Co měl znamenat očividný úžas cizího muže v brýlích? Co mohlo znamenat zděšení v očích mizery Branga?

Mike von Cross řekl k Sidovi onu větu o podání zprávy Vládci a Sid odešel do auta, zavolat přes velvyslanectví do Arminu. Potom se Mike obrátil opět k Enkrovi a usmál se: „V této chvíli oznamuje Vládce Sir Lera, že tě adoptoval a učinil arminským princem. Já a Sid jsme přiděleni k péči o tvou vzácnou osobu až do chvíle, kdy se vrátíš na arminskou půdu. A pochopitelně jsme povinni uposlechnout všech tvých rozkazů...“

Enkra mírně zbledl a rty se mu zachvěly. „To má znamenat, že... že já...“ řekl nejistě.

„Ano, princi. To znamená, že já prosím o tvoje rozkazy.“

Tento rozhovor byl veden anglicky, aby rozuměli všichni přítomní. Teď přešel Enkra z opatrnosti na arminštinu: „To si můžu přát cokoliv?“

„Ano,“ Mike zaváhal, „Téměř, princi...“

„V tom případě chci, aby všichni, kdo spolu se mnou nespravedlivě trpěli v tomto vězení, byli okamžitě osvobozeni!“

Mike se otočil na podpatku a zavelel svému komandu: „Jménem prince: Osvoboďte všechny vězně v budově!“

„Ale...“ podivil se James, „Vždyť... ti ostatní byli uvězněni na základě řádných rozsudků a...“

„Budou propuštěni. Je to rozkaz! Bývalo zvykem, že vězeň, kterému se dostalo té cti spatřit tvář krále, dostal milost. Proto vyhlašuji všeobecnou amnestii a v případě, že ti kluci už neprovedou nic zlého, nesmí je nikdo nadále stíhat. Pokud se ale něčeho dopustí, do čtrnácti dnů je tady máte všechny zpátky. Navíc dostanou karmu za to, že nevyužili princovy dobroty.“

James pokřivil rty, pak se obrátil ke svým dvěma mužům a řekl: „Proveďte rozkaz! Toho lumpa ohlídám sám...“

A čtyři muži se vydali chodbami, otvírali cely a propouštěli vězně. Sid, který se mezitím vrátil, vytloukl z jednoho dozorce, kde jsou uloženy civilní šaty, zajatci vyvrátili dveře skladiště a rychle se převlékali. Někteří sháněli dozorce, kteří se zoufale snažili ukrýt. Jednoho zvlášť zlého vyhodili okamžitě z okna čtvrtého patra, ostatní aspoň ztloukli a vyhnali na dvůr, kde je hlídali velmi ochotně. Mike rozhodl, že budou zatčeni a odvezeni k výslechu v případě Brang.

Enkrovi blýskaly oči, ale choval se s důstojností arminského prince, aniž přihlížel ke svému otřesnému vzhledu. Jeho situace se změnila tak překvapivě, že to nedovedl dost rychle pochopit. Najednou ho všichni na slovo poslouchali, měl přidělenou ochranku a vypadalo to, že to ti lidé myslí vážně.

Romeo da Campa se zatím zabýval trezorem v kanceláři ředitele Branga. Podařilo se mu ho otevřít a vybral z něj účetní knihu s přesnými záznamy o prodaných dívkách i další usvědčující dokumenty. Brang si je uschovával pro případ diskusí se zástupci arabské strany, které neměla nikdy moc chuti platit. Teď je Mike prozkoumal a předal Jamesovi jako podklady pro soud.

Enkra přistoupil k Mikovi: „Udělal bys pro mě ještě něco?“

„Všechno, co si budeš přát, princi!“

„Především mi neříkej princi!“ řekl Enkra vztekle, „A víckrát ať už neděláš takové poklony...“

„To vyhovím rád. Není to nic lehkého v mém věku.“

„Hm... Víš, ono je to trochu...“ Enkra se začervenal, „Totiž, já chci, aby Brang zemřel. Odsoudil jsem ho k smrti. Jeho, holiče Bergmanna a Japonce Hamiró Ušiho. Bergmanna prej už zabili a Hamiró provedl harakiri. Ale ten Brang, Miku...“

Mike si skousl rty. „To bohužel nejde. Slíbil jsem jeho život Jamesovi, musí přijít před soud...“

„Jejich soud ho neodsoudí po právu! Já chci, aby přišel před náš soud, aby ho Sid zabil!“

„Jenže to se nemůže stát. Slíbil jsem...“

„Řekl jsi, že si můžu přát všecko! Chci jenom to jedno, tak...“

Mike se usmál. „Quod licet Jovi, non licet bovi. Já ho zabít nesmím, ale když chceš, půjčím ti svůj revolver. Můžeš jít k němu a zastřelit ho, když chceš. Beztrestnost ti zaručím...“

Enkra hněvivě stáhl obočí. „Nikdy nezabiju člověka! Nemůžu ho přece jen tak z ničeho nic zastřelit! Nechci zabíjet...“

„Ale chceš to poručit mně. Ne, to nejde. Předám ho, kam patří.“

„Tak teda přinutíš soud, aby ho odsoudili k smrti!“

„Pokusit se o to můžu.“

Enkra s tím byl spokojen - vyšli na nádvoří, kde je uvítal sborový pokřik propuštěných kluků. „Ať žije Armin! Ať žije princ Arminů!“ Enkra jim gesty děkoval za poctu a v jeho očích plály zelené ohýnky jako v očích šelmy.

„Jste volní!“ vykřikl, „Odejděte - a už se nikdy nedejte chytit! A pamatujte si, že právo vždycky zvítězí!“

Jeho nejbližší kamarádi mu podávali ruce a překypovali slovy obdivu. Do té doby netušil, že tihle všichni jsou jeho přátelé, ale choval se skutečně s královskou důstojností a nepřipomínal nikomu jeho posměšky či urážky. Se skutečnou radostí podal ruku Enrico Campovi, který zářil štěstím nad shledáním s bratrancem.

Potom Enkra přehlédl řadu spoutaných dozorců a strážců. Všichni ho sledovali zlobnýma, vztekem podlitýma očima. Chápali, že bude jejich zhoubou, neboť nedopatřením vztáhli ruku na hlavu, která ponese královský diadém. Podle jejich názoru se jednalo o akt oprávněný, ale věděli ze zkušeností, že valně nezáleží na tom, co je a co není oprávněné, ale na tom, jak velkou má kdo moc. Tušili zcela správně, že Enkra bude mít velikou.

U jednoho z mužů Enkra zastavil a v očích mu zaplálo vztekem. Zatahal Mika za rukáv: „Tenhle mě mlátil bičem!“

Bachař zkřivil hubu a pohrdavě se usmál. Mike k němu skočil, z jeho pochvy bleskově vyjela dýka a zablýskla mu před očima. Jen Enkrův výkřik Mika zarazil, aby ho nepodřízl. „To ne, proboha!“

„Malá splátka na to, že ti nemohu dát Branga, ne?“

Enkra stál, mlčel a chvěl se. „Ne. Je odsouzen a musí zemřít. Ale nesmí to udělat ani moje, ani tvoje ruka. Musí se to...“ zarazil se a uvažoval. Potom začal mluvit, pomalu a zvolna, ale čím dál ohnivěji a důrazněji:

„Každý člověk si sám svými činnostmi určuje, jaký bude jeho osud. Možná v tomto, možná v příštím zrození. Každý, kdo ublížil jiné živé bytosti, je odsouzen, aby někdy v budoucnosti prožil to, co způsobil druhým. Proto také vy všichni jste odsouzeni, abyste zakoušeli utrpení a smrt. Kdyby vám někdo tuto smrt daroval v tomto zrození, potom v příštím budete trpět méně nebo možná vůbec ne, pokud to bude smrt z ruky oddaného Pánova sluhy. To se však nemůže stát, neboť si nezasloužíte tuto bezpříčinnou milost. Proto bude vaším osudem jenom neustálý pokles a utrpení v démonské existenci...“

Není jisté, zda mu všichni rozuměli. Ale jeho tvář vyhublá na kost, s horečně zářícíma očima a strašidelně vyholenou lebkou byla tak sugestivní, že dostávali strach. Nejen z toho, co by jim mohli udělat ti vojáci v podivných cizích uniformách. Větší obavy měli z něčeho neznámého, co od počátku představoval ten kluk. Mnohým bylo už v průběhu věznění jasné, že z toho nevzejde nic dobrého. Tak teď to věděli jistě.

„Každému z vás,“ pronesl Enkra a těma velkýma jiskřivýma očima se díval po řadě na každého, „Se v nejbližší době stane nějaké neštěstí. Pán, kterému sloužím, je nekonečně milostivý, ale pro vaše vlastní dobro vám dá znamení, abyste litovali svých zločinů a napravili se. Budete ztrestáni - dokonce ani tyto zdi, symbol útlaku a bezpráví, nezůstanou stát, ale budou zničeny ohněm očištění! Chci, aby tohle všechno kolem shořelo!“

„Tak dost, Enkro,“ zašeptal mu Mike, „Nepřeháněj to! Lidé si trest možná zaslouží, ale neživé budovy? Proč?“

„Je to místo zla a nenávisti. Chci, aby už nikdy nikdo nebyl vězněn v těchto prokletých zdech! Vyhoď to do povětří!“

„Neblázni! To přece nejde...“

„Takže moje moc má svoje hranice?“

„Tvoje možné ne, moje určitě ano. Jestli opravdu chceš, můžeme poslat z Arminu komando, aby to provedli, ale... zdá se ti to opravdu zapotřebí?“

Enkra řekl: „Chm!“

„Myslím, že bude lepší rychle odjet...“

Harry Burn, který už měl dostatečné vědomosti pro svou grand super reportáž, byl surově vystrčen z Mikova vozu a přesazen do Oliverova. Využil toho, vyzpovídal lorda a dozvěděl se od Enrica řadu podrobností o Enkrově pobytu v polepšovně, což ho potěšilo. Od Enkry by se určitě nic takového nedozvěděl. V Mikově autě tedy jeli Mike, Enkra, Sid a Komtesa, která se k Enkrovi chovala od počátku velmi přátelsky. K ní se taky Enkra obrátil s otázkou:

„Poslouchej, ty bys mi mohla povědět, co je vůbec doma novýho, abych tam nevypadal jako blbec. Kdo to vymyslel s tím princem, Vládce nebo někdo jiný? Roger Monroes?“

Komtesa se rozesmála nad bezprostředností toho chlapce. „A víš, že nevím? Já jsem nikdy v Arminu nebyla.“

„Máš naši uniformu!“

„Ta je po jiné dívce. Já jsem kamarádka hraběte von Crosse a tady jsem proto, že jsem chtěla vidět Arminy v akci...“

„Jsi zkrátka zvědavá? Tak přijeď k nám na Ostrov, tam uvidíš věci, že ti půjde hlava kolem! A líbili jsme se ti?“

„No, hrozně. Ale jste tak trochu krvelační, ne?“

„No no! Najednou jseš nějak moc citlivá, to u nás holky nebývají. Řekl bych, že my co jsme tady, jsme až moc velký dobráci a lidstvo nás ani neocení. Pár těch mizerů jasně zaslouží provaz, jenže Mike je klidně vydá zdejším úřadům!“

„Ale princi!“ zasmál se Mike, „Však oni je srovnají, neboj se! A vůbec, nechce se ti spát? Že by ses na chvilku natáhl...“

„Šelmy žijí v noci! Nejsem zvyklý spát, teď ke mně každou noc přicházel Murri nebo někdo z jeho koček...“

Murri ležel vzadu v odkládacím prostoru pod okýnkem. Když slyšel Enkru mluvit, přeskočil dopředu a otřel se mu o tvář.

„Já jsem tak rád, že jsem na svobodě...“ povzdychl si Enkra.

Sid, pozorující zpětné zrcátko, potřásl hlavou. „Hoří... Polepšovna chytla plamenem!“

Enkra ožil, jako by ho švihl kouzelným proutkem. „Opravdu? Tak přece... Kdo to udělal?“

„Obrať!“ velel Mike, „Jedeme tam...“

Automobil se řítil vstříc rudé záři. Druhé dva otočily taky a jely před nimi, Sid dojel, až když stály na pokraji lesa a jejich posádky sledovaly tu fantastickou scénu.

Všechno hořelo. Plameny olizovaly zdi a hltaly vše dřevěné, co tam vůbec bylo. Zdi byly polepeny tapetami z novin a teprve na nich bylo vápno. Ten papír teď hořel jako fakule a od něj chytily krovy a všechno ostatní. Pár kluků, kteří ještě nestačili utéct daleko, se vrátilo a se smíchem komentovali hořící mučírnu.

„Kdo to udělal?“ ptal se James vztekle.

„Zřejmě Luciper Wang,“ řekl Mike, „Zapomněl jsem na něho...“

„Tentokrát toho lumpa šetřit nebudu! Koukněte se po něm, mládenci, třeba tady ještě někde je...“

„Nedovolím!“ vřískl Enkra, „Splnil můj rozkaz!“

James řekl něco poněkud neuctivého, ale tiše.

„Ten už bude za horama,“ řekl Mike, „Tušil jsem, že se s ním ještě potkáme... A neposílej nikoho v noci do lesa honit Lucipera Wanga. Zbytečně bys o ty lidi přišel. No, pojedeme... Do rána tady zůstanou jenom holý zdi...“

Otočil se. V té chvíli se ozvala dunivá rána a jedna ze zdí bloku B se sesula. Ostatní, zbaveny opory, se také počaly bortit, vzápětí další rána podrazila opěrnou zeď bloku A. Když zaduněla třetí rána v bloku C, Enkra se už jen vítězoslavně smál.

„Takhle se plní rozkazy! Tak je to správné, jen sutiny zůstanou! Pamatuj si, Miku: Luciper Wang plní mé rozkazy mnohem důsledněji než ty...“

„Lucipera Wanga tvoje uznání určitě potěší...“

Enkra sebral Sidovi dýku, několika pohyby si rozřezal přímo na těle vězeňskou uniformu a cáry odhodil daleko od sebe. „Nesnesu už na sobě jejich hadry! Půjč mi něco, Side...“

Sid svlékl horní část kombinézy, což Enkrovi stačilo.

„Pojedem,“ řekl Mike, „Bylo by dobře se vyspat...“

Nastupovali, ale Mike zarazil Sida a prohlédl si ozdobný amulet, který měl připevněn na rameni, mnohem důkladněji, než bylo jeho zvykem. Kromě toho si Sid nikdy nepotrpěl na ozdoby.

„A já pořád, jak Luka ví všechno, co se kde pohne...!“

„No a co? Má hezkou ségru, ne?“

Mike měl řadu různých otázek. Jak to, že se známý rasista Sid kamarádí s dívkou, která je nade vší pochybnost černá jako krém na boty. Jak to, že ještě horší rasista Luciper mu to dovolí. Co tomu třeba říká Asthra, která si na Sida dělá nárok. Kde se ti dva sešli a jak se dohodli, když se navzájem nesnášejí. Kde vzali tuhle vysílačku, jakou nemá ani tajná služba. Ale neřekl nic z toho, pokrčil rameny a zalezl do auta.

Vrátili se do Londýna, Harry Burn zamířil do redakce zajistit senzační články v zítřejším zvýšeném nákladu Daily Gazette, Komtesa domů a Mike, Enkra a Sid do hotelu, kde pro ně bylo rezervováno apartmá. Díky Mikovým rozkazům se tam dostali, aniž by si jich kdokoliv všiml, i když jejich vzhled byl podivný. Tam se Enkra jenom pořádně vykoupal, ulehl a okamžitě usnul.

Zajaté zločince odvezli do vězení Intelligence Service a James si šel ke svému šéfovi pro další díl sarkastických jedovatostí.

Obloha na východě již začínala blednout.

13. dubna: Boj ve vzduchu

Paul Fox nebyl zvyklý zahálet. Zvláště ne, když se v okolí něco dělo, co podnítilo jeho zvědavost. V poslední době se soustředil na muže jménem Warren, kterého ostatní Armini nechávali vcelku ve značném klidu a moc si ho nevšímali. Paul to cítil jako nespravedlnost a proto se občas okolo Warrenova domku ochomýtal a dával pozor. Při té příležitosti se seznámil s kocourem Wahirrem a ten mu vysvětlil, co a jak se děje. Paul ho představil Zlatce a pozval kocoura k sobě domů, aby se dozvěděl nejnovější klepy z Arminu, o nichž Wahirr ovšem mnoho nevěděl. V každém případě se dohodli, že dá Paulovi vědět, kdyby něco.

Takže této noci krátce po jedné hodině byl Paul náhle probuzen škrábáním na okno. Otevřel je a vpustil Wahirra dovnitř. „Co se děje?“ ptal se tiše, aby nevzbudil Zlatku.

„Je zle! Warren bere šmíra!“

„No ne! A že tak najednou?“

„Dostal před chvílí telefon. Když to vyposlechl, otevřel všecky skříně a balí. Rychle, pojď k tomu...“

„Proč nedáš echo Oliverovi a šéfovi?“

„Ti jsou na akci! Zlatka říkala, že jdou osvobozovat Enkru, v centrále nikdo nebude... Zbejváš jenom ty!“

„No, když to Zlatka říkala...“ Paul se mračil, zlobil se totiž na zlatobílou kočku, že se dovoluje jmenovat jako jeho dívka.

„Takže pojď rychle!“ uzavřel Wahirr a vyskočil oknem.

Paul se bleskurychle oblékl, vzal si dva revolvery a zmizel, aniž Zlatku probudil. Napadlo ho, že jestli se mu něco stane, nemusí se dívka ani dozvědět, kam se ztratil...

Wahir ho čekal u stromu, z něhož pozoroval Warrenova okna. „Je to jasný! Jede na letiště, slyšel jsem, jak si rezervoval tři místa do Paříže. Letadlo letí o půl čtvrtý ráno. Pak volal dvěma chlapům, ale nevím, kdo jsou. Sejdou se prý na letišti...“

Paul se zamyslel. Pak pohladil kocoura a řekl: „Budu tam také.“

Byl oblečen do nepříliš čistých džínsů a kazajky od modráků, v čemž chodil do práce; vypozoroval, že to je nejneutrálnější oděv. Pistole položil na dno montérské brašny, v níž měl také nějaký vercajk, aby se maskoval. Napadlo ho, že se do půl čtvrté může snadno dostat na letiště. Jelikož nevěděl, jaký dopravní prostředek by mu nejlíp mohl pomoci, rozběhl se tam pěšky. V Arminu uměl dobře běhat a teď se mu to hodilo Zvolnil teprve, když se dostal do blízkosti letiště a šel teď klidným, volným krokem montéra, jdoucího do práce.

Ukázalo se, že montérky jsou skutečně nejvhodnější uniformou. Paul vstoupil vchodem pro zaměstnance, aniž si ho kdo blíže povšiml. Vrátnému přidal k pozdravu pár hrubých nadávek na prokleté ranní vstávání a dodal, že to taky klidně mohlo počkat do rána. Vrátný netušil, co se asi tak mohlo porouchat, ale pronesl, že ti mladí dneska nemají žádnou odpovědnost a ať Paul jenom pěkně maže dát to do pořádku hned a neulejvá se. Že on musí taky dělat čtyřiadvacet hodin denně. Paul vrčel zlostí, že se nemůže nikde natáhnout a dospat, ale šel ochotně do budovy a brzy se v ní ztratil. Prošel se po chodbách, přemýšleje, jak se tam dostat. Potom si všiml krásné dívky, která v uniformě letušky šla někam dozadu a zeptal se leteckého mechanika, přecházejícího okolo: „Hele, ty, kde jsou šatny letušek? Prej jim tam blbne elektrika, tak to mám jít spravit...“

„Teď v noci?“ podivil se technik, „Támhle vzadu! Ty šéfíci sou už vážně na palici. To to nemohlo počkat do rána?“

„No, šak právě! Blbost jako hrom, jenže mistr...“ Paul mávl mnohoznačně rukou.

„Tak dej bacha, ať ti tam nevypadnou voči!“ mechanik poplácal Paula po rameni, „Jsou to hezký kočky...“

Paul souhlasil. Prošel se podle šatniček pro dvě a viděl, jak z jedné vyšla dívka v civilu a kráčela k východu. Tam se potkala s jinou a po výměně pozdravů šla ta druhá do šatny. Paul usoudil, že má postavu přibližně jako on a zaklepal na její dveře.

Pootevřela jen trochu, neboť byla v negližé, ale Paul se vtlačil dovnitř s hlučně projeveným montérským sebevědomím: „Prej vám tu neteče voda, dámo...“

„Ale jo, teče...“ podivila se dívka. Paul za sebou zavřel dveře a sdělil jí: „Tak holčičko, nebudeš řvát, jinak se budu zlobit. Potřebuju tvoji uniformu letušky...“

Dívka z toho byla poněkud vyděšená. „Kdo jste?“

„Fox z Interpolu. Z Arminu. Vaše letadlo chtějí unést tři bandité, takže tam půjdu místo tebe...“

Rychle se odstrojoval. Svoje umělé poprsí zapomněl doma, tak sebral dva ručníky a sroloval do patřičných útvarů, které si přivázal gázou. Potom sebral dívce podvazkový pás a punčochy a nakonec se oblékl do uniformy. Vlasy neměl naštěstí zas tolik zkrácené a nebylo lehké poznat, je-li chlapec či dívka.

„Make up!“ nařídil. Dívka mu ochotně půjčila svou kosmetiku a s úžasem přihlížela, jak si líčí rty a oči a pudruje snědé tváře. Klipsové náušnice mu přistrčila sama.

„Naše letadlo je tam ten čtyřmotorový Boeing.“ ukázala mu.

„Děkuju, já se v typech stejně moc nevyznám. Snad se doptám...“

„No nazdar!“ řekla a zasmála se.

„Ty, nezlob se! Budu tě muset spoutat. Udělám to co možná šikovně - a budeš za to v novinách, tak se moc nebraň...“

„Musí to bejt?“ ptala se nepříliš nadšeně.

„Jinak by ti nevěřili, proč jsi na mě neupozornila. Ruce dozadu, prosím... koukni, svážu tě tak, aby to moc neřezalo. Kdyby tě do hodiny nikdo nenašel, tak asi deset minut po odletu letadla můžeš udělat poplach...“

„Ale... jak se dostanu z těch pout?“

„To ti právě vysvětluju. Zatáhneš za tuhle kličku a celý ten uzel se rozváže. Zkus si to...“

Zkusila - Paul pochvalně pokývl hlavou. „Dobře, tak ti to zas uvážu. Abys mi věřila, tady je můj průkaz. Nechám ti ho tady, aby si nemysleli, že tě přepadl nějakej lump. Co můžem vědět, třeba se už ani nevrátím...“

„Já myslím, že se vrátíš. Hele, pusť mi aspoň rádio...“

Pustil. Dívka ulehla na zem, usmála se na něj a Paul odešel. Dveře zamkl, v případě potřeby mohla zabouchat, nebo otevřít okno a zavolat na hlídku dole, bát se o ni nemusel.

Letecký důstojník, procházející okolo, se na Paula upřeně zadíval. Paul se usmál a přistoupil k němu. „Promiňte, prosím, kde je tady letadlo do Paříže? Já jsem tady nová, mám letět místo kolegyně...“

Důstojník se usmál. „Tak to poletíme spolu. Už to zase změnili? Já jsem druhý pilot, Robert Weston...“

„Maisy Fowcastleová,“ představil se Paul a s úspěchem zatajil udivený záškub tváře, „Napijem se na setkání, pane?“

Robert Weston pokrčil rameny. „Já nepiju alkohol, slečno Fowcastleová. Odpusťte. A vůbec, půjdem raději do letadla...“

Paul šel s ním. V letadle už byla jedna letuška a vrchní steward, protivný postarší chlapík, který se však uměl velice zdvořile tvářit před hosty. „Už zas nová holka?“ zeptal se velkopansky, „To je jako u blbejch na půdě! Umíte něco, slečno?“

„Samozřejmě! Co si budete přát...?“

„Zatím do kuchyně! Lítalas někdy? Netrpíš leteckou nemocí?“

„Ne...“ Paul to věděl jistě, měl akrobatický pilotní průkaz.

„No ještě že tak.“ řekl vrchní steward a odešel.

„Protiva pitomej!“ řekla druhá letuška, „A co ty, že letíš dneska s náma? Měla letět Jane, nebo ne?“

„No jo - prohodila si to. Má něco důležitýho.“

„Co ta může mít důležitýho? Hele, já jsem Susanne a ta, co ještě přijde, Barbara. Z Bručouna si nic nedělej. On už je takovej, ale jinak ještě ujde. To když jsem lítala do Yorku, měly jsme chlapa, kterej rád šahal holkám po sukních. Však ho právě kvůli tomu vylili...“

Paul se rozhlížel po maličké kuchyňce. Když do ní vstoupili dva lidé, museli stát těsně vedle sebe a nemohli se tam ani pohnout. Skřínky od podlahy ke stropu byly naplněny potravinami a nápoji. Susanne bez přemýšlení počala vyrábět sandwiche a Paul pomáhal, jak uměl. Hotové chlebíčky rovnali na tácy a ty kladli na sebe tak, aby se nepoškodily.

„Hned, jak pustěj lidi dovnitř, začne frčák!“ řekla Susanne, „Bonbóny rozdáme já a Barbara, ale jak přijde na občerstvení, budeš muset brnknout na tělo. Chlebíčky a čaj musíme podat, než přistanem v Paříži. Potom letíme do Marseille, do Říma a tak dál, snad znáš aspoň letovej plán. Mezi Paříží a Marseillí se podává koňak a kdo chce, tak šampaňský. Jo, Francouzi chtějí někdy taky ovoce. No, já už ti řeknu...“

Paul to registroval a při tom přemýšlel, jak zatočit s trojicí ničemů. Warrena jediného znal osobně, druzí dva mu byli neznámí. Už ho taky napadlo dát je zatknout, ale těžko by policie asi věřila svědectví nějakého Armina, dokud ti tři něco neprovedou. Paul si pro jistotu přichystal ostrý porcovací nůž, u něhož objevil dost vyváženou rukojeť, aby se jím dalo házet. V letadle nemohl střílet, porušení celistvosti trupu by znamenalo roztržení letounu vnitřním přetlakem a havárii. Na to spoléhají únosci: s jedinou pistolí lze unést letadlo pouhou pohrůžkou výstřelu do trupu. Paul musel být rychlejší než takový výstřel...

Přišla dívka Barbara a pak první pilot. Paul nahlédl do kabiny a byl svědkem, jak Robert Weston kontroluje přístroje. První pilot nekontroloval nic, byl starým praktikem a věřil technikům, kteří letadlo seřizovali.

Pak už nastupovali cestující. Paul se na chvíli podíval do prostoru první třídy a zaregistroval, že Warren sedí ve čtvrté řadě do uličky. Zachvěl se - boj bude zřejmě neodvratný.

Doba do startu mu rychle uběhla, musel tvrdě pracovat, aby obě letušky a stewarda zásobil potřebnými potravinami. Od Bručouna navíc dostal řadu ponaučení, vesměs zcela zbytečných, a ani mu nemohl říct, co si o něm myslí.

Letadlo se rozjelo po startovací ploše a konečně se odlepilo od země. Paul sledoval okénky, kde jsou.

Nad kanálem La Manche se tři muži, sedící za sebou v uličce, dohodli pohledy. Všichni tři najednou vstali, sebrali ze sítěk své klobouky a vybrali z nich revolvery. „Klid, přátelé!“ zvolal Warren, „Nic zvláštního se neděje, jenom trochu měníme trasu!“

Bručoun, vrchní steward, k němu přiběhl. „Ale dovolte, pane! To přece není možné, jak si dovolujete...? Okamžitě se posaďte!“

Jeden z mužů ho udeřil pažbou revolveru do pleše. Bručoun zaskučel a na hlavě se mu objevila krev. Pak upadl do uličky.

„Takhle to dopadne s každým, kdo bude provokovat! Jdi, Joe...“

Warren rychle prošel uličkou k pilotní kabině. Barbara, kterou potkal, vyděšeně vypískla, když ji míjel. „Klídek, křehotinko! Nic se ti nestane, když budeš rozumná...“

Jeden z mužů se zastavil uprostřed cestujících, druhý blízko dveří do pilotní kabiny - a taky do kuchyňky. Oba stáli zády ke dveřím, neboť odtamtud žádné nebezpečí přijít nemohlo.

Warren zaklepal a vstoupil k pilotům. Neotočili se, dokud jim nezavelel: „Klid, mládenci, žádný hlouposti. Otáčíme, bereme kurs na Madrid. Jinak... se neshledáte se životem!“

První pilot se zamračil. „To nesmíme udělat a vy to dobře víte! Máme určitý letový plán. Koukejte vypadnout, nebo...“

Warren ho bez soucitu udeřil pažbou do spánku. První pilot klesl se zkrvavenou hlavou do svého křesla.

„Ty snad budeš rozumnější,“ řekl Warren Westonovi, „Neboj se, já umím lítat se sportovním letadlem. Tohle je sice větší, ale aparatura o moc složitější snad nebude. Radši poslechni...“

Robert se po něm ohlédl, pak poslušně otočil kormidlo.

„Tak, tak! Poletíme do Španělska, je tam jednak krásně a taky nevydávají lidi těm dlouhovlasejm bestiím...“

Robert se k němu udiveně otočil. „Komu?“

„No komu, těm zvířatům v lidský kůži, Arminům! Čert aby sebral tu prokletou pakáž...“

„Copak vám udělali?“

„Jseš moc zvědavej! Ale když to chceš vědět, podtrhli mě. Zbourali nám náš kšeft...“

„Třeba nebyl moc poctivej.“ usoudil Weston.

„Po tom ti nic není! Všecko kvůli jednomu zatraceným usmrkanýmu parchantovi! Dali jsme ho zašít za rozmlácený skladiště jednoho z našich chlapů - jenže von to byl Armin, tak čistě náhodou. Jeho kámoši se toho domákli a udělali na nás nájezd. Aby všichni zchromli jako ten jejich šéf, prasata svinský!“

„Jak se ten kluk jmenoval?“ zeptal se Weston. Pozornější pozorovatel než Warren by si všiml, že mu po čele stéká veliká kapka studeného potu.

„Nevím. Pamatuju si jenom přezdívku Enkra. Proč?“

Robert se naklonil dopředu a přepjal na automatické řízení. „Mám trochu problémy,“ řekl, „Dávej pozor...“

„Co se děje? Nějaká závada?“ Warren se naklonil k číselníkům a snažil se pochopit. V té chvíli ho Robert Weston udeřil vší silou levou pěstí do břicha a jak se zkroutil, praštil ho hranou dlaně přes zápěstí. Kost zapraštěla, Warren zaskučel, pustil pistoli a upadl na dveře kabiny.

„Tak abys věděl,“ zachrčel Robert, „Ten malej je můj syn. Teď ti to vrátím i za něj...“

Paul vyčkal, až Warren vejde do pilotní kabiny. Domníval se, že v první řadě je třeba vyřídit ty dva mezi cestujícími. Chvíli ještě čekal, pak vzal ostrý nůž s vyváženou rukojetí a opatrně pootevřel dveře kuchyňky.

Barbara stála blízko něho, ale Susanne až na konci uličky. Vzdálenější muž k ní byl obrácen obličejem, ten bližší také. Paul zakýval na Susanne a ukázal jí doleva. Dívka udělala několik kroků a ničema po ní rázem obrátil oči. „Kampak, holubičko?“

V té chvíli Paul rozevřel dveře a mrštil nožem přes celou kabinu. Nůž se zabodl zločinci do ramene a ten bolestí pustil revolver. Než jej mohl sebrat druhou rukou, odkopl jej nejbližší z cestujících pod sedadlo. A současně se Susanne vrhla na lotra a počala ho drápat rudě natřenými, pěstěnými nehty.

Paul vyletěl jako raketa po druhém únosci, který se udiveně točil ve směru útoku. Srazil ho hlavou na zem, současně uchopil za ruku a škubnutím mu ji vykloubil v rameni. Ten muž měl ještě druhou ruku, ke svému neštěstí. Paul byl nucen ukázat mu, že také on umí úder hranou dlaně. Potom se na zločince vrhli rozhořčení cestující - zvláště vynikala stará, křehká bělovlasá dáma, která do něho bušila starodávným deštníkem s kostěnou rukojetí a nadávala tak sprostě, že se Paul přiučil několika docela novým slovům.

První zatím odhodil ranou pěsti Susanne, vytrhl si z ramene nůž a šel s ním na Paula. Paul vyskočil do výšky a kopl ho bosou nohou do hlavy. Mířil na krk, ale ten darebák uhnul. Přesto upadl, Paul k němu skočil a dal mu dvě sevřenou dlaní. Pak se mizera natáhl a přestal mít jakoukoliv chuť do rvačky.

„Unášet letadlo,“ řekl Paul důrazně a podal Susanne jeho revolver, „Je velice nezpůsobné a hodní hoši to zásadně nedělají. Asi bude nutno podrobit vás převýchově, abyste si to řádně vštípili do paměti. Řekl bych, že patnáct let bude stačit.“

Vydal se ke kabině pilotů, aby vyřešil taky Warrena - ale ten už tam ležel na zemi a z různých otvorů na hlavě mu vytékala krev. Letadlo se obrátilo zpátky do Londýna, Robert si povídal s tamní řídící věží a objednával sanitku a vězeňský vůz.

„Tak nevím,“ řekl Paul, „Nechci radit, ale měl by ses nějak hezky upravit. Po přistání nás asi budou fotografovat.“

Poklekl k Warrenovi a prohlížel jeho obličej. „Hm, ovšem. A jestli tohohle budou chtít dát dohromady, budou jeho fotku taky velice nutně potřebovat...“

13. dubna: Princ přijímá hosty

Komtesa se probudila o půl jedenácté, ale i tak to bylo dneska brzy. Lord John byl doma, tak se sešli u přesnídávky, která pro ni byla snídaní. Lord měl u ruky položeno několik výtisků novin, v nichž na první stránce byly oslavné články o arminské akci.

„Pozoruji, že jsi za včerejší noc se svými přáteli udělala pozoruhodný kus práce. Aspoň vidím, že jsi nelenošila.“

„A věříš, že mne to blaží?“

„Ano, i já se to domnívám. Předpokládám, že jsi se jim tam sice jenom pletla a nebyla jsi k ničemu užitečná, ale podle reportáže Daily Gazette se zdá, že ti ještě ke všemu pro tvou neopatrnost a nedočkavost hrozilo nějaké nebezpečí. To se mi nelíbí...“

„Pokud se pamatuji, dostala jsem se z něho sama!“

„Varoval jsem toho Armina, aby na tebe dával pozor! S nelibostí pozoruji, že moji prosbu docela klidně opomněl. Mám dojem, miláčku, že pro nás není zcela vhodnou společností...“

„Já se to tvých záležitostí v parlamentě taky nepletu! Počkej, až bude po všem a teprve potom kritizuj.“

„Zajisté, nechci tě v ničem omezovat. Ovšem víš, co o tobě píší noviny? Kdo je neznámá krásná dáma v arminské uniformě? Zásobní dvojka arminského vyslance? To se ptá Mirror. A tadyhle: Záhadná dáma v maskovací uniformě s pistolí. Domníváš se skutečně, že je vhodné, aby o tobě takhle psaly noviny?“

Komtesa se hrdě usmála. „Novináři mi docela lichotí. Byla jsem rozhodnuta s nimi už nejednat, ale když se ke mně chovají takhle přátelsky, nedá se nic dělat. Pojedu k Arminům...“

„Ty tam chceš jít - teď?“ ptal se lord John, „Není to trochu... budou tam novináři, policie, možná i televize...“

„Ale miláčku! To přece docela nic neznamená!“ zaklinkala na zvoneček a řekla komorné: „Moji uniformu, Janet. Slavnostní. A připravit auto, pojedu do Londýna.“

„V uniformě? V té černé?“ ptal se lord John pohoršeně.

„Ano, samozřejmě. Jsem podle tisku přece Arminka...“

Lord John násilím sbíral klid k ledabylé větě: „Ale - to bude znamenat skandál!“

„Já se jim nehodlám představovat. Ale jít tam musím, kdyby mne Mike potřeboval...“

„Ovšem. Přestože se zřejmě obejde bez tebe líp než s tebou.“

„Jen se neboj. Však on mne docela rád uvidí!“ řekla Komtesa a odešla uvést svoje záměry ve skutek.

Mike se probral v jedenáct. Probudilo ho ťukání na dveře, takže vstal a šel otevřít. Byl to sám ředitel hotelu a tvářil se krajně zdvořile a omluvně: „Račte odpustit, Milosti. Ale... byl jsem pověřen se zeptat, kdy račte přijmout policii. A novináře...“

„Nevím. Až do této chvíle jsem spal. Princ spí také a je přísně zakázáno ho rušit. Ať pánové laskavě počkají.“

„Novináři čekají už od rána. Ale policie přijela před chvílí!“

„Tak ať počká nebo zase odjede. Vrátili jsme se včera pozdě. Až zjistím princovo přání, budeme jíst. Zatím ať mi přinesou noviny. Především Daily Gazette.“

„Zajistím. Jsme velmi poctěni, Vaše Milosti, že jste si zvolil zrovna náš hotel...“

„Já také.“ řekl Mike a přirazil mu dveře.

Sid zíval na celé kolo. „Co je? Kolik je hodin?“

„Jedenáct.“ řekl Mike a šel se podívat do vedlejšího pokoje na Enkru. Ten spal, zahrabán v peřinách - už dávno nespal na tak pohodlném lůžku a nervové vypětí mu dalo zabrat.

„Spí jako andílek! Obleč se a skoč něco koupit. Nemá vůbec nic na sebe a mám obavu, že ten oblek, co jsem objednal, mu nebude... trochu nám povyrostl! Tady jsem ti napsal na papír čísla prádla.“

Sid se rozmrzele oblékal, ale slavnostní černou uniformu si vzal s potěšením, vědom si, že bude středem pozornosti. Když v hale vyšel z výtahu, vrhla se k němu smečka reportérů. Sid pozdravil Harry Burna, podal ruku Trollymu, který seděl v křesle a četl noviny a řekl, že mu Mike dá vědět, až se Enkra probudí. Potom zopakoval recepčnímu přísný zákaz vpustit kohokoliv nahoru a odešel do města. S reportéry se nebavil ani neodpověděl na žádnou otázku. Fotografovat se nechal, ale nezapózoval.

Hned potom přijela Komtesa ve sportovním autě, které si sama řídila a málem rozmlátila zábradlí před hotelem. Když vyšla, štíhlá a krásná v černé uniformě se zlatými nárameníky a šňůrami, vrhli se jí reportéři vstříc a jejich foťáky pracovaly. Usmála se na ně a jako královna kráčela dovnitř.

„Madam,“ řekl recepční, „Mám zakázáno kohokoliv vpustit...“

„Samozřejmě, toho se držte. Jestli ten zákaz porušíte, dá vás Jeho Milost zavřít.“ řekla mu a šla do výtahu. Reportéři na ni jeden přes druhého křičeli otázky, usmála se a řekla: „Promiňte, pánové, státní tajemství...“

Liftboy, rovněž se zákazem vpouštět cizí lidi, ji uposlechl a celou dobu zíral na tygra na její čepici. Druhá možnost byla koukat jí na dobře vyvinutý hrudník, a to si netroufal.

Na zaklepání otevřel Mike a tvářil se překvapeně. „No nazdar! Tys tady ještě chyběla...“

„Teda náhodou! Já ti budu ještě moc užitečná!“

„To teda nevím k čemu. Víš, jakou bych měl z tvého příchodu radost za jiných okolností? Ale teď nevím...“

„Hlavně se jdu podívat na toho tvého prince.“

„Ten ještě spí. Sid mu šel shánět oblečení.“

„Jo, to je ten pravej! Nemohl jsi to nechat mně?“

„Napsal jsem mu na papír, co má koupit!“

„A to myslíš, že ty tomu rozumíš?“

„Nehádej se, prosím! Já vím, že nerozumím, ale co mám dělat?“

V té chvíli se otevřely dveře Enkrova pokoje. „Ahoj!“ řekl princ a usmál se na ně, „Trochu jsem zaspal, co? Nezlob se, Miku, už se to nestane. Mám hlad jako vlk, vy ne?“

„Tak řekni, co chceš k obědu. Nebo k snídani?“

„Cokoliv, jen ať je toho hodně. V base mě živili hanebně, už za to by ten Brang zasloužil provaz...“

„Dobře, zajistím to. Snad budeš spokojen...“

Komtesa byla trochu v rozpacích. Enkra samozřejmě spal nahý a nepovažoval za potřebné se oblékat před lidmi ze své smečky.

„Směl bych... položit několik otázek?“

„Jistě. Kolik ti bude libo.“

„To, co jsi povídal včera - platí to ještě dneska?“

„Ano, samozřejmě.“

„Takže je pravda, že mě císař Lera adoptoval?“

„Sir Lera sice není císař, ale tvůj adoptivní otec ano. Jsi skutečně princem a následníkem arminského trůnu. Pokud si to sám nezkazíš nějakou neuvážeností.“

Enkra blýskl očima. „Ovšem, to chápu. Ty jsi tady jako co?“

„Mám ti poskytnout ochranu. Všestrannou a všeobecnou.“

„Včetně ochrany před mými vlastními chybami?“

Mike se usmál. „To je velice bystrý úsudek...“

„Mohl bych tě poprosit, aby ses stal mým duchovním učitelem?“

„Pokud vím, dostal jsi veškerá zasvěcení, která jsi mohl. Rytířské svěcení dokonce od Clarence Whigga, který... Co tedy ještě potřebuješ ode mne?“

„Je pravda, že Clarence je mrtev?“

„Ano.“

„A že jsi byl jeho guruem?“

„To taky.“

„A guruem Lucipera Wanga?“

„To ani zdaleka ne. Učil jsem ho, ale on...“

„A že patříš k nejchytřejším lidem v řádu?“

„Myslím, že je to značně přehnané.“

„Opakuji prosbu: Staň se mým duchovním učitelem!“

„Když si to přeješ, musím ti prosbu splnit.“

„Dobře.“ Enkra přistoupil k zrcadlu a prohlížel se v něm. „Tomu hned tak něco nepomůže... Rád bych se teď vykoupal!“

„Myslel jsem na to. Koupelna je tady přepychová.“

„Já vím, ještě se pamatuji.“ Enkra vstoupil do koupelny a pustil si vodu. Mike zatím přichystal černý šátek se dvěma dlouhými cípy, po okrajích stříbrně lemovaný.

„Tohle si uvážeš na hlavu, jako to nosí Santanueva. Nebo jinak, jako turban, jak budeš chtít.“

Enkra se vesele rozesmál. „To je krásné! To napadlo tebe?“

„Ne. Před chvílí mi to předali, někdo to sem poslal. Podle barvy hádám na Lucipera Wanga.“

Enkra vztáhl ruku po šátku, pak se zarazil. „Ne - myslím, že je zapotřebí začít zachovávat zásady bojovníků! Nejdřív se musím očistit, než položím ruku na... Jaké svěcení má Luciper?“

„Obávám se, že dvojí, bojovníka i kněze. Je Svatý Drak.“

„Potom předmět, který mi poslal, je jistě zasvěcený.“

„Ano, myslím si to.“

Enkra kývl hlavou. „Ano, ovšem. Je zapotřebí ukázat šúdrům... Budeš mi o tom Luciperovi muset říct víc.“

Vstoupil do koupelny a podíval se na sebe do zrcadla. Něco si šeptal, ale nebylo mu rozumět. Mike se ho zeptal, až potom pronesl Enkra nahlas a souvisle:

„Potom ty, synu člověčí, vezmi sobě nůž ostrý, totiž břitvu holičů, vezmi jej sobě a ohol jím hlavu i bradu svou. Potom vezma sobě váhu, rozděl to...“

Komtesa se trochu zarazila, ale Mike se jen usmál. „To je z Bible. Jeremiáš, 5.1.“

Vana se Enkrovi zatím napustila vodou tak horkou, že málem nevydržel. Vlezl do ní a s rozkoší se ponořil. „Tohle je nádhera! Není to jako plavat v moři, ovšem, ale... Pojďte sem!“

Komtesa zaváhala. Asistovat při koupání zjevně dospívajícímu klukovi jí připadalo velmi nevhodné.

„Poslouchej, jakou máš ty kastu?“ zeptal se jí.

Zaváhala. Podívala se na Mika, ale ten se smál. „Je šlechtična, tedy z kasty bojovníků. Dost dobrá.“

„Príma. Máš takové jemné ruce... mohla bys mi pomoci? Potřebuju vyholit hlavu. Mýdlem a břitvou...“

Podívala se na Mika a ten se jenom smál.

„Potřebuju to, chápeš? Musím se očistit! Dotýkali se mne!“

„Udělej to pro něj.“ doporučil.

Enkra se nejdřív myl, drhl si kůži kartáčkem na ruce, jako kdyby ze sebe chtěl odřít vše, co na něm ulpělo během doby věznění. Namydlil se několikrát za sebou, drhl se a splachoval, až bylo jeho tělo čisté nade všechno pomyšlení.

Potom si lehl do vany, hlavu opřel o okraj a zavřel oči. Komtesa nejdřív nevěděla, co dělat. Potom mu skutečně namydlila celou hlavu, ale namísto břitvy, se kterou neuměla zacházet, vzala strojek se žiletkou. Enkra byl ostříhán mašinkou, takže zůstalo strniště; vyholila vše, co se dalo a snažila se počínat si natolik jemně, aby mu to nebylo nepříjemné.

„Ještě jednou.“ řekl, aniž ty oči otevřel. „Máš velice jemné a laskavé ruce...“

Najednou jí ho přišlo líto. Jak si prohlížela jeho na kost vyhublé tělo se stopami jizev po bičování, uvědomila si, co všechno musel vydržet a jak mu muselo být těžko. Takhle zacházet s dítětem! Ať se tváří jak chce, ať se snaží vypadat stejně drsně jako Luciper Wang, je to pořád jenom kluk a strašně touží, aby se ho dotýkaly nějaké laskavé ruce...

Namydlila mu hlavu, hladila ji a masírovala, a on se podvolil jejím rukám a všemu, co s ním prováděla. Skutečně mu ještě jednou oškrábala kůži tím přístrojem, až byla jeho hlava absolutně hladká a podivně bílá. Pak mu ještě pomohla opláchnout se vodou ze sprchy a podala ručník - dlouho se jím třel, opět tak vášnivě, jako by chtěl vyhladit všechny stopy nepřátel.

Potom se zastavil před zrcadlem a dlouho hleděl na svůj obraz. Komtesa stála tak blízko, aby viděla to co on, ale nevšímal si jí, pokud ji viděl. Jenom stál a díval se na sebe. V jeho tváři nebylo nic, jen veliké oči. Propadlé tváře s vysedlými lícními kostmi, ostře vykroužené černé obočí, ústa s kratším horním rtem, bílé zuby, to vše bylo nenápadné a ztrácelo se. Hlava byla po vyholení nepříjemně bílá a připomínala lebku. Ale ty oči byly veliké, zářivé, plné smutku. A nenávistné.

Komtesa pochopila: tomu chlapci právě skončilo dětství. Právě teď, před jejíma očima, bojuje s dítětem, kterým byl do této chvíle. Byly to její ruce, které jej očistily od pozůstatků jeho slabosti, zbabělosti, pochyb, nedokonalosti. Teď přijde jiný čas, čas činů dospělého muže. Ještě na ně nestačí, ale už ví, že je musí splnit. Je to jeho povinnost. Teď bude bojovat s ní. Bolí ho to, moc ho to bolí. A ještě bude.

Enkra dlouho stál před zrcadlem a díval se na sebe. Potom se pohnul, pomalu a vláčně, protahoval si ruce, každý sval na nich, záda a břicho, nohy, celé to vyhublé, pružné tělo. Jak si uvolňoval svaly, Komtesa si v duchu opakovala, kterou část těla a jakou ásanou ovládá. Jako kdyby počítal všechny svoje kosti, svaly, šlachy, inventarizoval, chystal se je použít.

Nakonec začal tančit. Svíral ruce a opět je rozvíral, přenášel váhu z nohy na nohu, nejdřív zvolna a lehce a ladně, potom však čím dál rychleji. Ruce se sevřely, švihly do vzduchu, jako by bojovaly proti neviditelnému nepříteli. Potom vyskočil, jeho nohy zasahovaly soupeře, až konečně celé tělo rotovalo v obloucích, každá končetina zvlášť, a všechny střídavě zasahovaly. Bylo to trochu směšné a trochu z toho šla hrůza, protože když tu žádný soupeř nebyl, byla to legrace, ale kdyby se ty ruce a nohy někoho skutečně dotkly a zasadily úder, mohlo to znamenat smrt.

V té chvíli přišel Sid. Přinesl několik balíčků, ale nechal je ležet na stolku u dveří, zastavil se ve dveřích a sledoval chlapcovo cvičení. Enkra si ho všiml, kývl na něj, a Sid se zazubil, rozepjal knoflíky a vyklouzl ze své uniformy jako had z kůže. Komtesa věděla, že arminští bojovníci cvičí odlišně od jiných v tom, že nejraději odkládají veškerý oděv a vše, co by jim mohlo překážet, ale poprvé to viděla na vlastní oči. Ti dva nastoupili proti sobě a zahájili stínový boj - vyskakovali, zasahovali si údery nohou i rukou, ale nikdy se navzájem nedotkli, a pokud se tak stalo, potom to byl dotek tak letmý, jako motýl sedající na květinu. Ale nebylo to zřejmě lehké, protože Komtesa viděla, jak z nich obou lije pot.

„Jseš dost dobrej,“ řekl potom Sid, „Lepší než většina lidí.“

„Jaký jsou Santanuevovci?“ oddychoval Enkra. „Ty jsi s nima dost cvičil, že jo?“

„Některý jsou taky dost dobrý. Hlavně ty Asijci.“

„A sám Pedro Santanueva?“

„Nic moc. Leda v šermu. Spíš kníže než bojovník. Ale myslí mu to.“

„A Asthra, jeho ségra?“

„Učil jsem ji. Naučil jsem ji dost, ale...“

„Prý s ní spáváš.“

„V noci s ní spím, ráno s ní cvičím.“

„Je dobrá?“

„Lepší než lidi tady z Evropy, ale ne dost. Je čarodějka. Když to nejde jinak, použije svých triků. Nebojuje rukama.“

„Rozumím. A Luciper Wang?“

Sid si zhluboka povzdechl. „Luciper je nejlepší, koho znám.“

„Cvičil by se mnou, kdybych mu řekl?“

„Sestavu určitě ano. Ale svoje tajné umění cvičí sám. Nedovolí nikomu, aby byl při tom. A je v tom hrozně dobrej.“

„Odmítl by arminskému princi ukázat svoje umění?“

„Neodmítl by. Ale zatajil by ti to nejlepší.“

„Jestli víš, co to je, Side, tak mi to řekni.“

„Zkus pochopit tohle: To nejlepší jeho umění je jenom mezi ním a Bohem. Jenom Bůh ví, co umí Luciper Wang, když skutečně bojuje. Jenom k Bohu se modlí, jenom Boha se bojí. Nikoho jiného.“

„Takže je skutečný Drak?“

„Ano, je.“

„Kolik je ještě Draků?“

Sid rezignovaně rozhodil rukama. „Jak to mám poznat? Skutečný Drak nepředvádí svoje umění ani na soutěžích, ani na divadle. Jistě jich několik existuje a já je třeba znám. Ale znám je z boje v různých částech světa.“

„Ty sám - jsi Drak?“

„Ne. Drak musí být nade vší pochybnost oddaný Bohu. Já jsem... Mike říká, že jsem bezbožný ateista. To se nesnáší.“

„Jsi rytíř Blesku. Jak bys mohl být ateista?“

„Samozřejmě věřím v Boha, jako každý. Ale nedokážu mu věnovat čtyřiadvacet hodin denně tři sta šedesát pět dní v roce po celý svůj život. Pořád ještě toužím mít ženu, děti, domov, prostředky k obživě. Žít klidný spořádaný život a být šťastný. Pořád ještě mi není jedno, jsem-li živ nebo mrtev.“

„A to je něco špatného? Tak žije každý člověk.“

„Člověk ano, ale ne Drak. Luciper Wang takhle neuvažuje.“

„Nikdy neodpočívá?“

„Ale ano. Čas od času, když je pod důkladným dozorem lidí, kterým absolutně věří, se rozhodne odpočívat. Po nějakou dobu se zbaví všech svých povinností. Leží, relaxuje, pije alkohol, užívá si se ženami. Ví, že to prospívá jeho tělu, tak to provádí. Potom, když to všechno skončí, zase pokračuje v boji.“

„Když ty relaxační činnosti dělá záměrně, pak neodpočívá. Je to pokračování jeho bojového umění jinými prostředky.“

„Ano, i to je možné.“

Tuto diskusi vedli zpočátku v pokoji, kde cvičili, potom v koupelně, kde se sprchovali a třeli se froté ručníky, skončili v oblékárně. Enkra si oblékl spodky, bílou košili, bílé kalhoty. Na hlavu si uvázal černý šátek Lucipera Wanga.

„Můžu se takhle objevit na veřejnosti?“ zeptal se Komtesy.

„Určitě ano. Jenom mám dojem, že horší problém než tvoje oblečení budou tvoje způsoby a názory.“

„Co na nich se ti nelíbí?“

„Mně se líbí. Jenom lidem se to líbit nebude.“

„Jakým lidem?“

„Těm zvenku. Těm, kteří nikdy nepochopí myšlení Lucipera Wanga. Ani tvoje myšlení nechápou, princi Arminů.“

„Mají smůlu. A je mi jich líto.“

„Třeba zase ty nechápeš, jak myslí oni.“

„Chápu to, ještě se pamatuju. Proto je mi jich líto.“

Mike se zatím domluvil s mladíkem, který přivezl servírovací stolek plný všelijakého jídla. Hodlal panstvo obsluhovat, ale Enkra přistoupil k vozíku a prohlédl si ho tak znechuceně, jak jen bylo možné. Většinu jídla tvořily všelijaké masové výrobky, šunka, pečené maso, vejce, sýry, spousta ovoce. Nevydal o tom žádný komentář, ale bylo jasné, že není nadšen. Prohlédl si taky nápoje: káva, mléko, čaj, Coca-cola.

„Golden Tiger nemáte?“

„Co, prosím?“

„Golden-Tiger-Juice. Takovou pomerančovou šťávu...“

„Ne, to... ale zajistíme, pane.“

„Ovšem. Zatím děkuji. Obsloužíme se sami.“

Mike, Sid a Komtesa se rozhodli najíst s Enkrou, což bylo snad jedinou možností, jak ho přinutit jíst maso. Ale jakmile začal, cpal se strašlivě, musel mít hrozný hlad. Komtesa se nemohla ubránit lítosti nad jeho zuboženým stavem.

Během jídla přinesli na Mikovu objednávku všechny noviny, které sehnali. Enkra se samozřejmě taky zajímal - nejdřív o Daily Gazette, potom o ostatní. Taky si pustili televizi, jenomže tam už převládal jiný hit: dopadení trojice únosců letadla. Právě, když ji zapnuli, hovořil velitel směny na letecké věži a chválil především chladnokrevnost druhého pilota Westona. Pak sehnala reportérka přímo hrdinu dne a Enkra měl možnost sledovat, jak jeho otec klidně a věcně líčí místní události.

A potom se objevila docela hezká dívka v uniformě letušky. „Asi mi nebudete věřit, vážení diváci, ale tato hezká slečna je pan Paul Fox, arminský agent Interpolu, který společně s pilotem Westonem zabránil únosu letadla. Pane Foxi, mohl byste mi stručně říct, jak jste se do případu zapojil?“

Paul nebyl v žádném případě stručný. Naopak, byl v televizi poprvé a hodlal toho využít, takže se vyloženě předváděl. Enkra se zase vyloženě bavil. „Paula znám z bojů na jihu proti bandě únosců psů. Musíme ho pozvat! Je to hroznej šašek...“

Téhož názoru dosáhla zřejmě i reportérka. „Pane Foxi, vaše vyprávění zní poněkud... neuvěřitelně. Především vaše schopnosti v bojovém umění... Smím se vás zeptat, kolik je vám let?“

„Šestnáct. Proč?“

„Říkal jste, že jste důstojníkem Interpolu.“

„Jsem vším, čím je zapotřebí, abych byl.“

„Mohl byste tento fakt vysvětlit?“

„Samozřejmě. Patřím do bojového svazku Černé Lilie, to je dětská skautská organizace, která patří k Templářskému řádu. Tam mě taky zvolili důstojníkem... Jistě víte, že kterýkoliv člen řádu je povinen ve chvíli potřeby vstoupit do armády a pracovat na tom místě, kde je třeba. To jsem udělal. Každý arminský voják musí v případě potřeby vstoupit do policejních sborů, což jsem taky udělal. A kterýkoliv arminský policista může být převelen do arminské sekce Interpolu. To jsem taky udělal a...“

„Okamžik, ztrácím přehled. Vy jste skaut, kterého poslali do armády, odtamtud k policii a z policie do Interpolu... Aniž by někdo z těch organizací něco věděl?“

„Víte, ono to šlo dost rychle.“

„Kdo vám dal všechna tato pověření?“

Paul se mírně usmál, až se mu ve tvářích udělaly dolíčky. „Víte přece, že jsem důstojník, ne? Mám právo se převelet sám...“

„Já snad špatně slyším. Vy jste všechno tohle udělal na základě vlastního rozhodnutí? Zasáhl jste do záležitostí policie, chytil dva nebezpečné zločince... Proč?“

„Víte, já mám kamaráda, říkají mu Enkra. Oni mu ublížili. Když někdo ublíží mému kamarádovi, špatně dopadne. Má smůlu.“

„Závidím vašim kamarádům. Kolik jich je?“

„V našem národě je takových kolem miliónu...“

Reportérka byla poněkud zmatená, ovšem Enkra byl nadšen. Hned si přál, aby byl Paul co nejdříve pozván sem, aby mu poděkoval. Reportérka oznámila, že se pokusí získat nějaké informace také od ostatních Arminů v případu zapojených, což Mike komentoval:

„Měli bychom asi přijmout tu bandu, co už od rána obléhá hotel. Trolly prská jako perská kočka, že s ním nechceme mluvit...“

„To je kdo?“

„Místní policejní komisař.“

„Inu, co se dá dělat. Budeme muset jednat s místními orgány.“

Zatímco Mike telefonoval, aby uvedli novináře a policii, Enkra se Sidem trochu přestavěli pokoj. Enkra si sedl na polštáře přímo na koberci, Mike a Sid se měli usadit vedle.

Trolly vstoupil s knírem bojovně naježeným a vůbec se mu nelíbilo, že se za jeho zády začínají roztahovat příslušníci televizního štábu se svými kamerami, světly a mikrofony.

„Žádám, aby přede vším ostatním byl proveden protokolární výslech pana Edwina Westona! Je bezpodmínečně nutné, abych znal jeho výpověď ve věci provinění pánů Branga, Warrena atd...“

„Zajisté,“ usmál se Mike, „Myslím, že to uděláme takto: Vy, pane superintendante, budete klást svoje otázky, zatímco novináři a televize nebudou do jednání zasahovat, mohou pouze pořizovat dokumentární záběry. Poté, co skončíte vy, mohou se teprve začít dotazovat oni. Bude to současně výslech i tisková konference, aby nebylo nutné opakovat věci dvakrát za sebou. Souhlasíte?“

„Ne!“ zafuněl Trolly, „Není přece možné vypovídat současně pro policii a pro ty škrabáky, kteří se honí za senzacemi!“

„Proč by to nebylo možné? My říkáme stále totéž, takže nám je jedno, kdo je při tom a poslouchá...“

„Ale odporuje to všem vžitým zvyklostem!“

„U nás ne, pane. Navíc, řekl jste, že potřebujete protokolární záznam. Nevím o žádném lepším záznamu, než je televizní. Vážení pánové budou jistě tak laskavi a poskytnou vám kopii kazety, na kterou svůj záznam pořizují...“

Pánové z televize byli skutečně velmi ochotni, zvláště když pochopili, že se to Trollymu nelíbí. Fotoreportéři zatím pilně cvakali svými aparáty, Enkra seděl v lotosové pozici s tváří tak vážnou a soustředěnou, jako kdyby meditoval nad špatností světa. Nakonec se Trolly podvolil nutnosti, i když se vztekem.

„Dobře. Zahajuji protokolární výslech Edwina Westona, který se týká jeho neoprávněného věznění v ústavu v Muttoncornu. Prosím, abyste mi odpovídal na otázky stručně a jasně a upozorňuji vás, že cokoliv řeknete, může být později použito proti vám.“

„Okamžik,“ vmísil se Mike, „Mám dvě námitky.“

„Skutečně? A jaké?“

„Za prve, Enkra Weston není doposud plnoletý a tudíž nemůže být plně zodpovědný za vše, co řekne nebo udělá. Za druhé, je pod přímou ochranou arminské vlády, takže jakožto diplomat může být pouze prohlášen za nežádoucí osobu a vypovězen, ale nemůže vůči němu být použito žádného násilí...“

„Děkuji za upozornění, pane plukovníku. Tušil jsem, že se svého mandanta zastanete. Rád bych jen poznamenal, že jste to měl udělat už na začátku celé aféry, věc by se značně zjednodušila.“

„Měl. Ale v tu dobu jsme se zabývali jinými problémy.“

Enkra lhostejně vyčkával, až se dost pohádají.

„Jméno?“ zahájil superintendant Trolly.

„Enkra Weston.“

„Narozen?“

„24. července 19.. v Londýně.“

„Místo trvalého pobytu?“

„Kingtown, Armin, císařský zámek - v bytě svého strýce sira Roswella Bartletta, který tam je zaměstnán.“

„Pokud je nám známo, byl jste po jistou dobu vězněn ve státním výchovném ústavu v Muttoncornu. Z jakých důvodů?“

„Nevím.“

„Jak to? Co vám bylo řečeno u soudu?“

„Nebyl jsem přítomen žádnému soudu.“

„Snad alespoň při příchodu do ústavu...“

„Nebylo mi nic vysvětleno. Byl jsem uvězněn bez vysvětlení. Požadoval jsem je, ale nebylo mi dáno.“

„Promiňte, ale soudní systém pracuje dle určitých metod, které jsou právně závazné. Chcete říct, že ve vašem případě tyto zásady dodrženy nebyly?“

„Nevím. Vím jenom, co o soudech píše Jeremiáš, 5.6:

Změnil soudy mé v bezbožnost více než pohané, a ustanovení má více než jiné země, kteréž jsou vůkol něho; nebo soudy mými pohrdli, a v ustanoveních mých nechodili.“

Trolly na biblické citáty zvyklý nebyl. Zarazil se, vyvalil oči a nechápavě se ohlížel na Mika, který se ale jenom usmíval. Konečně superintendant popadl dech, aby pokračoval ve výslechu:

„Podle rozsudku, jehož opis máme k dispozici, jste byl uvězněn za poškození majetku v soukromém vlastnictví, totiž skladiště hospody U Kormidla, kam jste vnikl a rozbil větší množství lahví alkoholu, načež jste skladiště zapálil. Toto jste učinil z pomsty za to, že ve zmíněné hospodě nalévali vašemu otci alkohol.“

Enkra potřásl nechápavě hlavou.

„Můžete se vyjádřit k tomuto obvinění?“

„Je to naprostý nesmysl. Neudělal jsem nic takového.“

„Ale v hospodě U Kormidla jste byl?“

„Ano. Přišel jsem tam jednou za svým otcem.“

„A serval jste se s několika lidmi, které jste surově zbil.“

„Nedá se říct, že bych to udělal takhle. Několik lidí se mne pokusilo napadnout. Já jsem před nimi prchal, protože byli mnohem silnější než já. Někteří z nich upadli a zranili se.“

„No ne! Z jakého důvodu?“

„Byli v podnapilém stavu.“

Trolly si jenom povzdychl. „Soudní orgány dospěly k názoru, že jste se chtěl pomstít a proto jste zničil to jejich skladiště. Chcete se k tomu nějak vyjádřit?“

„Nechci se patlat v bahně. Kdybych se chtěl někomu pomstít, potom bych to udělal. Ale našel bych si toho, kdo je vinen, a poučil ho o jeho chybách tak, aby si to pamatoval.“

„Slyšel jsem něco o vašich bojových schopnostech, pane Westone. Je pravda, že jste znalcem... karate?“

„Ano. Učil jsem se to ve škole.“

„Je pravda, že jste jedním z nejlepších bojovníků?“

„Určitě ne. Musím se ještě hodně naučit.“

„Někteří ze zadržených říkají, že zvládnete pět až šest mužů zcela bez potíží! Dokonce, že jste byl rovnocenným soupeřem tomu Japonci, Hamiró Ušimu!“

„Hamiró mne učil. Co se týče počtu nepřátel... víte, mnozí lidé neumějí bojovat, ale jsou příliš hrdí, aby to přiznali. Proto se snaží zvýšit své zásluhy líčením mých zvláštních schopností. Ve skutečnosti jsem doma v Arminu jenom průměrný.“

„Dobrá. Mohu se vás zeptat, jak jste přišel na myšlenku začít ve věznici pátrat po nezákonné činnosti jejich vedení?“

„Velmi snadno. Rozhodl jsem se je potrestat za jejich činy. Nesmím jim ublížit za to, co udělali mně, ale mohu nezabránit, aby dostali spravedlivý trest.“

„Vaše terminologie, pane... co rozumíte pod pojmem nezabránit jejich potrestání?“

„Víte, mojí povinností je prokazovat každému a za všech okolností něco dobrého. Ovšem ti lidé na sebe přivolávají trest. Měl bych je ochránit i před následky jejich chyb, ale...“

„Proč byste je měl chránit, když oni vám ublížili?“

„Ve skutečnosti mi nic neudělali. Byl to můj osud. Jsem povinen naplnit, k čemu jsem byl vyslán na toto místo v tento čas.“

„Co to je?“

„Vás se týká právě tato záležitost. Byl jsem vyslán, abych objevil a potrestal zločiny těch lidí a ochránil nevinné.“

„Byl jste vyslán... kým?“

„Nrsinha-dévou, Pánem se lví hlavou.“

„To je taky nějaký váš kamarád?“

„Ne, to je inkarnace Šrí Kršny, Nejvyšší Osobnosti Božství.“

„Kršna je nějaký indický bůžek, ne?“

„I tak by se to dalo říct. Nemohu od vás očekávat, že budete mít nějaké znalosti o jeho činnostech a významu...“

„Chcete říct, že vy s tím pánem komunikujete?“

„Ne tak docela, ale určitý vztah mezi námi je. Přál bych si být jeho oddaným a uctívat ho tak, jak si On přeje. Proto také konám svoji službu tak, jak považuji za potřebné.“

„V jakém smyslu je ta služba?“

„Pán Nrsinha se zjevil, aby potrestal hříšníky a ochránil svoje oddané. Ve skutečnosti by se měl zjevit vždycky, když se někdo pokouší ublížit nevinné živé bytosti. Ale protože si nepřeje zjevit tuto svoji zábavu, vysílá svoje oddané služebníky, aby konali tyto činnosti namísto Něho.“

„A vy jste jedním z těch... služebníků?“

„Toužím po tom jím být.“

„Vaše vyjádření jsou pozoruhodně nejednoznačná. Takže, jste nebo nejste jedním z těch, kteří tuto činnost konají?“

„Dobře - tedy jsem. Ovšem s výhradou, že se mohu mýlit a dělat chyby, zatímco Pán je neomylný a nekonečně spravedlivý.“

„Takže, když jste byl uvězněn, rozhodl jste se, že potrestáte jejich činy. Jak jste věděl, že se něčeho dopustili?“

„Každý, kdo neslouží Bohu, se něčeho zcela zákonitě dopustil.“

„A vy jste povinen ho potrestat?“

„No, každého ne. Víte, zlých činností je mnoho a já nemohu být všude. Ale když na nějakou přijdu, pak samozřejmě...“

„Ta záležitost byla pro vás spojena s určitými nepříjemnostmi. Při nejmenším vám jistě bylo nepříjemné, že jste tam byl ostříhán způsobem, který se ve vaší zemi považuje za nepřípustný.“

„To bylo součástí trestu, který musím podstoupit.“

„Trestu? Vy - za co? Domníval jsem se, že jste nic neudělal!“

„Každý člověk se něčeho dopustil, pane. Také já jsem udělal řadu chyb. Jednou z nich třeba bylo, že jsem prohrál v boji s Hamiró Ušim. Také za to jsem zasluhoval trest.“

„Jste k sobě velice přísný, princi.“

„Já ne. Pán je ke mně přísný. Žádá, abych byl vždy schopen prosadit Jeho vůli. Pokud to nedokážu, jsem potrestán, to je přece zcela přirozené. Bojuje-li oddaný Pána s bezbožným ateistou a je poražen, pak to je jasně výsledkem jeho nedokonalé služby. Takový člověk je povinen nést trest. Kromě toho není vyloučeno, že si musím odpykat svoje špatné činy v předchozích zrozeních. V tom smyslu mne tedy čeká ještě velice mnoho utrpení.“

„Jak se zdá věříte, že žijete už po několikáté.“

„Všichni jsme žili už veliké množství životů, jenomže vy ani já si to nepamatujeme. Pán si pamatuje všechny.“

„Smím se zeptat, jak jste přišel na všechny tyhle věci?“

„Učili jsme se to.“

„Ve škole?“

„Také. Ale hlavně při různých příležitostech v bojových střetnutích, od starších a zkušenějších bojovníků.“

„Poslyšte, chlapče, ta vaše činnost byla v každém směru trochu nebezpečná! Nenapadlo vás, že byste při ní mohl zahynout?“

„Ano, samozřejmě.“

„Ale nevzdal jste to.“

„Smrt, pane, není důležitá. Pokud splním Pánovu vůli, zrodím se v příštím životě opět jako Jeho oddaný a budu mít právo brát účast na Jeho vznešených zábavách. Pokud se dopustím nějakého hříchu, potom budu potrestán zrozením v těle hříšníka, a moje mysl bude na tak nízké úrovni, že mi to bude jedno.“

„Zábavách? Proč jste použil takové slovo?“

„Protože to, co my lidé vnímáme jako věci životně důležité, jsou pro Pána jenom Jeho zábavy. On je provádí se svými oddanými a dovolí jim pochopit, že vlastně nic, co se zdánlivě s námi děje, není důležité. Ve skutečnosti jsou to i pro nás zábavy, ale my prožíváme zdánlivou radost nebo bolest.“

„To, co jste řekl, zní, jako kdyby nic z těch činností nemělo žádný smysl.“

„Ve skutečnosti ho skutečně nemá. Ale my jsme lidé vybavení pouhým lidským tělem, lidskou myslí a inteligencí. Proto bereme tyto činnosti tak smrtelně vážně.“

„Vy je zřejmě vážně neberete!“

„Já jsem oddaný Pána. Přeje-li si Pán, abych zažíval nějakou takovou zábavu, potom ji zažiju. Samozřejmě budu cítit všechno, čeho je moje lidské tělo schopné...“

„Právě teď jste se stal princem a následníkem své země. Také to považujete za nějakou zábavu?“

„Samozřejmě. Vysvětluji si to tak, že jsem doposud neposkytl Pánovi dostatečné rozptýlení ve svých dosavadních činnostech. Je proto zapotřebí, abych zažíval ještě další zábavy v této své povinnosti. Udělám, co bude v mých silách.“

„Uvažují tímto způsobem také všichni vaši přátelé?“

„Ne, obávám se, že některým z nich jsou detaily vyšší filozofie utajeny. Ale ti nejlepší si toho jsou vědomi.“

„Pan Luciper Wang, například?“

„Ano, ten jistě. Luciper si je zcela jasně vědom, že je jenom služebníkem Pána. A slouží mu, jak nejlépe umí.“

„Pan hrabě von Cross?“

„Jeho Svatost jsem právě požádal, aby se stal mým duchovním učitelem. Přeji si, aby mne ještě lépe poučil o mém skutečném postavení v tomto zrození i v celém hmotném vesmíru. Zajisté můžete pochopit, že k němu mám naprostou důvěru.“

„A pan Sid Hawker?“

„Sid je ovšem člověk žijící materialistickým způsobem. Z Pánovy vůle věří ve vůli Boží jen prostředně a v mnoha případech se snaží prosadit svoje vlastní záměry.“

„Což ovšem vám nevadí?“

„Je to Pánova vůle. Mnozí lidé musí být materialisty a konat svoji službu tímto způsobem. Víte, co je to biliárový efekt?“

„Ne... myslím, že nevím.“

„Když hrajete biliár, různé koule do sebe narážejí způsobem, který má za cíl dopravit tu poslední do určené díry. V životě lidí je mnohokrát poslán hříšný démon, aby vykonal nějaký čin, ve své podstatě třeba špatný a odporný. Jako odpověď na to má čistý oddaný Pána možnost vykonat daleko větší čin záslužný, který pak v konečném efektu povede k poučení všech ostatních.“

„Takže ti hříšní démoni, jak je nazýváte, mají svůj účel, který je také v souladu s vůlí Pána?“

„Samozřejmě.“

„Proč je tedy zapotřebí je trestat?“

„Ve skutečnosti není třeba je trestat, protože jejich současné démonské postavení je samo trestem. Ale pro poučení veřejnosti je někdy nutné, aby byli příkladně potrestáni. To je právě ten efekt kulečníkových koulí, o kterém mluvím.“

„Pane Westone, vaše teorie je propracovaná tak dokonale, že skutečně nechápu... Jak je možné, že tak rychle a pohotově odpovídáte na každou moji otázku? Ve vašem věku je zajisté jenom málo chlapců, kteří by to dokázali!“

„To má dva důvody. Za prve jsem to během posledního roku často vysvětloval méně chápavým jedincům. A za druhé, byl jsem z toho často zkoušen ve škole. Kdybych odpovídal méně pohotově, určitě bych z tohohle předmětu nedostával body.“

Superintendant Trolly sklopil ramena a skryl tvář do dlaní. Když se mu podařilo přemoci smích, řekl: „Je mi tak trochu líto vašich nepřátel, princi. Takovéhle znalosti jste měl od začátku?“

„Pochopitelně, proč?“

„Kdyby byli věděli od začátku, jak to dopadne, myslím, že by si dobře rozmysleli něco si s vámi začínat...“

„Kdyby byli rozvážní a opatrní, nebyli by hříšnými démony. Je přece všeobecně známo, že démoni mohou mít vysokou inteligenci, ale vlivem Máji, iluzorní energie Pána, se ocitnou ve smyslovém klamu a zákonitě tedy konají zlé činy.“

„Pochopitelně. Neumím si představit, že byste na to neměl nějakou odpověď. Vy se ovšem oklamat nedáte...“

„Proč by ne? Také já se nacházím pod vlivem tří kvalit hmotné přírody, kvality dobra, vášně a nevědomosti, a tyto tři kvality jsou pod vlivem Máji, iluzorní energie Pána. To je přece jasné!“

„Ano, teď už dokonale. Chlapče, uděláte mi skutečně velikou radost, když se co nejdřív vrátíte domů na svůj ostrov, a budete svoje skvělé teorie rozvíjet jenom tam...“

„Proč?“

„Neumím si představit, co by znamenalo masové rozšíření vašich názorů mezi mládeží naší staré dobré Anglie.“

„Já si to umím představit. Byli by daleko šťastnější.“

„Tak jako vy, samozřejmě.“

„Ano, tak nějak. Já třeba jsem dokonale šťastný, protože jsem si vědom svého postavení pokorného Pánova služebníka. Všechno, co se se mnou stane, je součást mojí služby. I kdybych se ocitl v tak degenerovaném postavení, jako měli ti lidé, jakmile si bezpříčinnou milostí čistých oddaných vzpomenu na Pána, začnu mu okamžitě sloužit a...“

„Dost, proboha! Myslím, že vám poděkuji, princi. Stejně bych se už od vás nic rozumného nedozvěděl. Pánové, dejte mi tu kazetu, já ji nechám přepsat a pošlu vám ji sem k podpisu, princi.“

„Budu zajisté velmi rád.“

„Promiňte, pane Trolly, směli bychom doplnit vaše otázky ještě nějakými našimi dotazy?“ zeptal se režisér, „Víte, možná by nějaké odpovědi zajímaly i vás...“

„Nemám nic proti tomu. I když myslím, že toho ten kluk řekl už až dost i pro vaše potřeby.“

„Jistě. Dovolíte, princi, abychom teď položili nějaké otázky?“

„Zajisté. A jestli můžu prosit, neříkejte mi ani princi, ani pane Westone. Kamarádi mi říkají Enkro. A tykají mi.“

„Výborně. Kolik je ti let?“

„Dvanáct.“

„Kam chodíš do školy?“

„U nás v Kingtownu na Tawarrově náměstí. Dost dobrá škola.“

„Slyšel jsem, že tady jsi nebyl se školou spokojen.“

„Nebyl. Byla to velmi špatná škola. Učitelé, kteří v ní pracují, jsou hloupější než většina žáků. Jak by tedy mohlo mít smysl chtít se od nich něco naučit?“

„Smím se zeptat, čím chceš být, až vyrosteš?“

„Doktorem felinologie.“

„Co to je?“

„Věda o kočkovitých šelmách.“

„Z jakého důvodu?“

„Mám rád kočkovité šelmy. Jsou to moji přátelé.“

„Je pravda, že u vás v Arminu jsou města šelem z doby, kdy na Zemi ještě nežili lidé? Byl jsi tam?“

„Ano, byl. O tom by vám mohl více říct hrabě von Cross, on má na jejich území svoje sídlo.“

„Těšíš se do Arminu?“

„Je to můj domov.“

„Líbí se ti tady v Anglii?“

„Líbí se mi všude, kde jsem. Ale jsem už unavený, rád bych se konečně vrátil domů. Myslím, že tady jsem už splnil všechny svoje povinnosti.“

„Slyšeli jsme, že máš velmi zvláštní požadavky na stravu. Je pravda, že jsi vegetarián?“

„Právě před tím, než jste přišli, jsem jedl také maso. Doposud jsem ovládán touhami svého těla, svých smyslů, proto jsem se ještě nedokázal oprostit od podobných hříšných činností.“

„Jíst maso je podle tebe hřích?“

„Hřích je ubližovat živým tvorům. Myslíš, že zvíře, které poskytlo své maso k mému uspokojení, netrpělo? Jsem si vědom, že mnoho mých obtíží je způsobeno právě neukázněností ve stravě.“

„Nejspíš máš taky nějakou představu, co s tím udělat.“

„Vyčkat, až chuť na maso přirozenou cestou vymizí. Můj duchovní učitel Clarence Whigg mi řekl, že je zbytečné, abych se snažil potlačit svoje smyslové touhy. Naopak, mám-li za povinnost způsobit nějaké zlo pro svoji neukázněnost, potom se to musí stát, aby se osud naplnil. I když za to dostanu trest.“

„Nepřipadají ti vaše teorie někdy bláznivé?“

„Ano, téměř vždycky. Proč?“

„Proboha, proč se jich tedy držíš?“

„Protože teorie, podle kterých se řídí tento hmotný svět, mi připadají ještě daleko bláznivější.“

„To je tedy velice zajímavý názor! Myslíš, že jsme blázni?“

„Ano, většina lidí, kteří žijí v této zemi, jsou blázni.“

„Proč?“

„Žijí zcela šíleným způsobem života. Lidé vyhazují peníze, které nemají, za věci, které nepotřebují, aby udělali dojem na lidi, které nemohou ani cítit. Nesmyslně se dřou, aby vydělali peníze, a potom je vyházejí za zbytečnosti. Způsobili, že celá země je otrávená jedem a plná nemocí. Ale jen několik málo jednotlivců si to dokáže uvědomit a zanechat toho.“

„Och! Jak se zdá, ty jsi taky ekolog!“

„Nevidím nic správného na tom ničit svět ještě víc.“

„Fandíš tomu, co dělá organizace Greenpeace?“

„Ano. Kdyby dostali rozum a nedělali bláznivé činnosti, upřímně bych je podporoval.“

„Jaké jejich činnosti považuješ za bláznivé?“

„Mohl bych o nich vydat svůj úsudek, kdyby bylo potřeba, ale myslím, že to potřeba není. Jejich činnosti jsou bláznivé, protože neslouží Bohu.“

„A myslíš, že tvoje činnosti bláznivé nejsou?“

„Určitě jsou. Proč?“

„Ty přece Bohu sloužíš!“

„Ovšem, ale špatně, jak se právě ukázalo.“

„Takže, ty si přiznáváš, že sám jsi blázen?“

„Jeden z největších, protože se domnívám, že jsem rozumný. I tehdáž, když blázen cestou jde, srdce jeho nedostatkem trpí; neboť všechněm znáti dává, že blázen jest. říká Kazatel 10.3.“

„Ty znáš taky Bibli?“

„No samozřejmě. Je to přece Boží slovo.“

„Podle tvých řečí to nevypadalo, že bys byl křesťan.“

„Jsem služebník Boží. Každý křesťan, který je také služebníkem Božím, je můj bratr. Proto musím znát kromě jiného i Bibli.“

„Co znáš ještě?“

„Korán, Talmud, písma Egypťanů a Aztéků. Teď studuji Šrímad Bhágavatam. Na Zen-buddhismus prý mám ještě dost času.“

„Nezdá se ti, že by ses měl radši učit něco do školy?“

„To jsme taky brali ve škole.“

Novináři se jeho výroky velice dobře bavili. Položili mu ještě pár otázek, ale potom se Mike rozhodl zasáhnout: „Promiňte, přátelé, ale obávám se, že princ je poněkud unaven. Kromě toho, máme spoustu jiné práce...“

Pochopili a rozloučili se. Enkra vyčkal se vznešeným výrazem tváře, dokud neodešli, pak teprve zamrkal na Mika: „Tak co - jakej jsem byl?“

„No, dobrý to bylo. Mám dojem, že jsi všechny přesvědčil, že jseš dostatečně švihlej, ani si nemusejí nic vymýšlet.“

„Přijdou ještě votravovat?“

„A to víš, že jo. Když jsi jim takhle dobře nakrmil uši...“

„Hm. Nedá se tomu nějak zabránit?“

„Ale určitě. Přestěhovat se.“

„Príma. Tady je stejně málo místa na cvičení. Kam?“

„Navrhoval bych Monroesovský palác. Tam je bazén a velká tělocvična. Bude to pánovi vyhovovat?“

„Ne. Chci domů do Arminu.“

„No jistě. Ale zatím musíme vydržet.“

„Chápu. Takže Monroesovský palác. A smím-li prosit, dokázal bys sehnat nějakého kuchaře, který umí připravit čisté jídlo? Třeba tady žijí nějací bráhmani...“

„Stačí ti kuchař z Hare Kršna hnutí?“

„Jistě! K těm jsem chodil na jídlo, jsou skvělí.“

„Jsem rád, že jsi spokojen. Já to půjdu oznámit panu řediteli, a vy si zatím můžete ještě zacvičit...“

14.dubna: Šlechtici

Odstěhovat se mimo hotel bylo to nejrozumnější, co mohlo Mika napadnout. Reportáže o Enkrovi zaujaly celé město a každý se hrnul, aby se ještě něco zajímavého dozvěděl. Jenomže Enkra neměl moc chuti se bavit se všelijakými novináři - zmizel tedy z dosahu a Mike zakázal dávat komukoliv jeho adresu.

První, co Enkra udělal, sotva měl možnost, byla návštěva na klinice profesora Corna. Doprovázel ho Robert a Mike - setkali se tam také s pověřencem ministerstva zdravotnictví, který hodlal Enkrovi vysvětlit, co bude případně chtít vědět. Netušil chudák, že by to těžko svedli i mnohem větší odborníci.

Enkra vstoupil, slušně pozdravil a uklonil se profesorovi. „Jsem rád, že vás zase vidím, profesore Corne! Jsem vám velice vděčen, že jste zachránil život mé matky...“

„Vítám vás, princi!“ řekl profesor zdvořile, „A dovolte, abych vám představil pana X., zmocněnce ministerstva zdravotnictví, který bude tak laskav a poskytne vám informace...“

„Myslím, že byste mi mohl tykat jako dřív. A děkuji, žádné informace snad ani nepotřebuju. Leda jak se vede mamince...“

„Je v naprostém pořádku. Bude možné propustit ji do domácího ošetřování, jakmile bude třeba...“

„Výtečně. Je schopna snést cestu?“

„Samozřejmě...“

„Dobře. Miku, šlo by zařídit převoz do Arminu?“

„Můžu to zajistit na pozítří. Profesore, můžeme vás požádat o sanitní vůz vašeho ústavu?“

„Zajisté, pane vyslanče! Budu poctěn...“

„Do té doby bude paní Westonová prozatím zde. Také bych prosil o specifikaci vašich požadavků. Účet laskavě zašlete na arminské ministerstvo zdravotnictví prostřednictvím vyslanectví.“

„Ale pane,“ vmísil se pověřenec, „Jak můžete vůbec hovořit o nějakém finančním vyrovnání? To samozřejmě bereme na sebe my!“

Enkra se k němu otočil a v očích mu blýsklo: „Milý pane, když jsem neměl ani penny a prosil jsem všude, kde se dalo, tehdy vám ani nenapadlo mi přispět! Proč si myslíte, že teď, když jsem se stal reprezentantem státu, nemám na to, abych zaplatil?“

„Pane vyslanče...“ obrátil se pověřenec uraženě na Mika.

„Pane,“ řekl Enkra, „Když jsem potřeboval vaši pomoc, nechtěl mi nikdo z vás ani věřit, že dokážu zaplatit svoje účty! Všude mne odbyli a jen laskavosti profesora Corna vděčím za to, že moje matka žije! Teď přicházíte, protože nosím na hrdle zlatý řetěz s odznakem své vlasti? Uvažte raději, kolik jiných, ještě potřebnějších, necháváte zemřít, protože tento znak nemají! Věnujte své peníze raději jim - nechci, aby mne někdo obžaloval, že pro moji hrabivost zemřel bez pomoci někdo druhý!“

Ponechal toho muže jeho ohromení a šel s profesorem Cornem do matčina pokoje. Robert tam odešel už dřív, aby připravil Mary na to setkání - přesto vykřikla, když Enkra přestoupil práh pokoje, vrhl se k ní a poklekl u jejího lůžka.

„Ach chlapče,“ rozplakala se, „Co všechno jsi musel vytrpět! Bože můj, vypadáš hrozně... Díky nebesům, že mi tě vrátila!“

Plakala, objímala ho a šeptala mu mazlivá slůvka, jako by stále ještě byl malý chlapec. I Enkra se rozplakal dojetím, líbal matčinu tvář a šeptal jí skrze slzy: „Teď už to bude dobrý, maminko... odjedeme odtud a už se sem nikdy, nikdy nevrátíme! V Arminu nám bude dobře, uvidíš...“

Mike ukázal očima profesorovi na dveře a vyšli, aniž si jich kdo povšiml. I starý profesor měl nějak vlhké oči - hlučně se vysmrkal a řekl dojatým hlasem: „Přátelství s vámi člověka naučí dělat dobré skutky... A já dobročinnost nikdy neměl rád...“

První, kdo zjistil nové místo Enkrova pobytu, byl ředitel banky, doprovázený sekčním šéfem, kterého Enkra již znal. Museli skoro hodinu počkat, byl právě na přednášce duchovního učitele, kterého pozval Mike k vysvětlení některých sporných bodů systému reinkarnace. Když přišel, byl oblečen do šafránového dhótí a vypadal značně orientálně.

„Jsem přesvědčen,“ usmíval se na něj ředitel, „Že Vaše Výsost s námi obnoví finanční vztahy, které byly tak nepříjemným omylem přerušeny! Jsem si vědom, že naše styky byly vždy výhodné k oboustrannému užitku a naše banka...“

Enkra ho nechal domluvit a usmíval se. Pak teprve řekl: „Pokud vím, poslední co jsem od vás slyšel bylo, že nemáte důvěru k mým finančním zárukám. Dokonce je někdo z vašich zástupců nazval pohádkovými. Vzal jsem to na vědomí a pověřil správou svých financí peněžní ústav, který ke mně má důvěru. Lituji, pánové - spolupráce s vámi mi byla vždy milá a těšil bych se na ni, ale bohužel nemám důvěru k vašim platebním schopnostem...“

Páni bankéři planuli vztekem, když odcházeli - a Harry Burn se na ně v hale pomstychtivě zašklebil.

Reakce tisku nebyla jednoznačná. Daily Gazette například přetiskla články arminských novin, které byly přímo nadšené:

„Armin má opět prince! Armin má opět naději!

Vládce sir Lera osvědčil svoji rozhodnost a státnickou moudrost a vyřešil základní problém existence našeho státu způsobem, který dal jasnou odpověď všem pochybovačům. Od této chvíle snad nikdo nemá právo říct, že budoucnost Arminu je nejasná...“

Gardnerův Hlas Arminu přinesl interview s Rogerem Monroesem.

„Svět je ovládán různými mocnými silami. Některé jsou temné síly Chaosu, jiné se jim stavějí do cesty a zavádějí Řád. My jsme vojenská šlechta Arminského Impéria. Naším posláním je chránit ostatní obyvatelstvo naší země před Chaosem, který by se v konečném důsledku stal příčinou jejich zkázy.

Kdo chce chránit druhé, musí být tvrdý a nelítostný. Také k druhým, ale především k sobě. Jen nejlepší z nejlepších jsou povoláni, aby nosili posvátný kříž Templářů. Enkra Weston přijal toto znamení a staral se, aby mu byla zjednána čest. Konal tuto službu v Arminu, teď ji koná v Anglii. Mohl být uvězněn, ale nepřestal sloužit. Je čestný, spravedlivý. Je šlechtic, říšský princ. Má plnou důvěru každého bojovníka.

Nyní se Enkra stal princem. Mohu ho ujistit, že meče všech šlechticů Arminu jsou mu k disposici. Každý z nás, kdo má právo nosit zbraň, je odhodlán splnit svoji povinnost...“

Ale další noviny v Anglii si myslely něco jiného.

„Rozhodnutí arminského Vládce nám musí připadat jako výstřední žert, zvláště po prvním televizním vystoupení tohoto údajného prince. Ten hoch nás přesvědčil, že je nesporně talentovaný řečník a má dobrou paměť na všelijaké citáty. Ale neušlo nám, že se při řeči občas ohlédl na pana M.G. Crosse, poněkud záhadného diplomata s neurčitým posláním. Co měl znamenat ten pohled? Kontroloval si zbrusu nový princ, zda dobře plní pokyny svého duchovního mistra? Samozřejmě, nezlobíme se na toho chlapce. Byl využit zločinci z okruhu jistého Branga a Warrena ke špinavým záměrům. Není teď využíván k záměrům ještě špinavějším?“

Jiný plátek přinesl obšírný výklad faktů, která zjistilo vyšetřování Scotland Yardu. Byl tu podán přesný obraz morálního profilu pana Warrena. Tento dobrodinec lidstva byl nejlepším dodavatelem zboží pro Branga, vyhledával v rozvrácených nebo jinak postižených rodinách hezké dívky, které po zhodnocení soudem posílal do Muttoncornu. Tam je nechali nějaký čas odpočívat, provedli na nich případné kosmetické úpravy (odbarvení vlasů, šejkové chtěli blondýnky) a potom je odesílali několika kanály na Blízký východ. Evidenčně likvidoval Brang obchody tak, že mezi dívkami jemu svěřenými občas propukaly náhlé epidemie úmrtí. Příslušné úmrtní listy vystavoval bez jakéhokoliv zjišťování místní lékař, ten už taky seděl. U kluků tak často k epidemiím nedocházelo, i když jeden zatčený se rozvzpomenul, že i pár kluků bylo odesláno jednou z obchodních lodí do Saúdské Arábie a několika dalších šejchátů. Interpol byl pověřen nenápadným zjištěním, ve kterém paláci východního monarchy ti nešťastníci skončili a jakou práci asi vykonávají.

Warren taky vypověděl, jak to bylo s Enkrou. Původní impuls dal Úřadu učitel Mathes, který byl jeho přítelem a není vyloučeno, že doporučil Warrenovi i nějakou dívku. Za drzost vůči učitelům však nebylo možné chlapce uvěznit, takže byla vymyšlena aféra se skladištěm, která tiše zlikvidovala taky rozkrádačku a podfuk na pojišťovnu. Pachatel toho požáru, vagabund a bezdomovec, se sám od sebe přihlásil na policii a ještě se klepal hrůzou.

Hrůza padla i na další. Několik z nich bylo totiž policií propuštěno pro nedostatek důkazů. Krátce poté byla jejich těla nalezena ve stavu, který byl pro ostatní těžko pochopitelný. Vypadalo to, že ten, kdo je připravil o život, si pro každého vymyslel speciálně nepříjemnou smrt, obvykle zcela jinou, než pro ty předešlé. Kromě jiných byl nalezen dozorce, který Enkru bičoval a jen náhodou ušel smrti Mikovou rukou. Po celém těle měl stopy bičování... Po této zkušenosti se zločinci předháněli, kdo se přizná k něčemu dost závažnému, aby na něho hned uvalili ochrannou vazbu.

Soudce William Roger Arbuckle, úctyhodný starý pán, byl tiskem prezentován jako senilní ubožák. Býval kdysi docela spravedlivým a váženým soudcem, bohužel jím být přestal tak asi před dvaceti lety. Od té doby už jen vegetoval a vypadalo to, že tato aféra bude jeho posledním hřebíčkem do rakve.

„Není libo holčičku, pane Arbuckle?“ ptal se jeden z plátků, „Naše soudnictví vyniká čiperností, když se jedná o uvěznění nevinného chlapce nebo zašmelení nezletilé blondýnky na Střední východ. Jakpak se ukáže v tomto případě? Nechají páni soudcové takové výtečníky jako Brang, Warren, Arbuckle, Mathes a další klidně podřimovat? Nebo si veřejnost vynutí spravedlivé zhodnocení činnosti těchto kreatur, když už nám je soukromá snaha Edwina Westona odhalila? Není bez zajímavosti, že skvělý učitel Mathes a několik dalších bylo před nedávnem vyhozeno ze služeb státního školství pro naprostou neschopnost. A takoví lidé rozhodovali o osudu dětí jim svěřených! Na to snad platí občané nekřesťanské daně? Rozmyslete si, matky a otcové: přejete si, aby vám syna zavřeli do polepšovny a dcerku zašantročili do harému nějakého šejka?“

Ctihodný stařeček William R.Arbuckle po přečtení těchto článků požádal o uvolnění z funkce a odešel do penze pokryt posměchem a hanbou. Do různých úřadů, ve kterých se skrývali Warrenovi a Brangovi přátelé a známí, vtrhly revizní komise a řádily jako Černé ruka. Vyšlo najevo množství všelijakých afér, které se sice Enkrova případu netýkaly, ale zasáhly pozoruhodně velký okruh lidí. Když už to vyšlo najevo, noviny se postaraly.

Ale noviny objevily taky onu emigrantskou rodinu, které Enkra zachránil dcerušku. Opilý otec se v interviewu změnil v hrdinu a líčil události tak, že Enkru vynášel až do nebes. O rvačce a výstraze, kterou dostal, se nezmínil a jeho žena ji nechtěla taky moc připomínat. Fotografie šťastné rodinky se rozlétly tiskem a Výbor pro pomoc chudým zajistil jejich přesídlení do nového moderního domku na předměstí, kde se jim vedlo, jak aspoň dokazovala reportáž, velice dobře. Ostatní tisíce chudáků v boudách z vlnitého plechu zůstaly a bývalý domov oněch lidí byl okamžitě obsazen jinými ubožáky.

Místní organizace hnutí Greenpeace navštívila Enkru a natočila s ním obsáhlou diskusi o lovu velryb, jaderných elektrárnách a stahování kožíšků z tuleních mláďat. Enkra zastával mínění, že celý tento svět je majetkem Boha, který dovoluje lidem brát si, co nezbytně potřebují k životu, ale nemá rád plýtvání a přísně trestá jakékoliv svévolné ničení. Z toho důvodu nemá Enkra žádné námitky proti potyčkám s bezbožnými hříšníky, kteří takové věci provádějí a dovolují, a hodlá je všemožně podporovat. Nicméně uměl by si představit daleko dokonalejší svět, než je pošetilá představa ekologických teroristů.

Taky mu někdo z novinářů položil otázku, jak vyřešit problémy s rasistickým hnutím skinheadů. Enkra se zamyslel: „Když nějaký skinhead něco nepěkného provede, je třeba ho přísně potrestat. Navrhuji ostříhat dohola.“

„Ale... oni už přece jsou holohlaví!“

„Tak vidíte. Trestu bude dosaženo a nebude s tím tolik práce.“

Mike se pečlivě staral, aby o Enkru bylo řádně pečováno. Když se s někým neměl chuť bavit, prohlásil, že Enkra musí odpočívat, aby se vzpamatoval z útrap prožitých ve vězení. Ten odpočinek vypadal třeba tak, že Sid a Paul uvázali Enkru za ruce, aby visel a mohl se bránit jenom nohama. Pak na něj útočili, jak tvrdě to jen šlo, a dobili ho jako psa.

„To je v pořádku,“ liboval si Enkra, „Moje tělo za dobu věznění strašně ochablo a nestojí teď za nic. Je potřeba pořádně ho otlouct, aby si zvykalo...“

Pravda je, že aby měl sílu, živili ho co nejlíp samými dobrými věcmi. Do paláce se navštěvoval vaišnavský kuchař a Enkra mu rád pomáhal, neboť se hodně přiučil. Díky tomu jedli vegetariánskou stravu všichni a postupně v tom našli zalíbení i Romeo a Enrico.

Občas si Enkra s Mikem našli i chvíli na diskusi.

„Během lidské civilizace bylo napsáno mnoho textů. Kterým z nich mám věřit?“

„Nejlepší, co můžeš udělat, je věřit všem. Každé slovo, které někdy někdo napsal, má nějaký účel. Ty máš za povinnost se v těchto významech slov vyznat, vyhodnotit je a stanovit jejich cenu. Není to lehké, ale možné to je. Potom poznáš, které texty mluví k tobě a jaký je jejich význam. Mnohé věci jsou určeny pro jiné, těch si nemusíš všímat. I když je možné, že i ony jsou určeny tobě a teprve po letech pochopíš jejich smysl.“

„Kolik je skutečností, které bezpodmínečně musím znát?“

„Nekonečný počet.“

„Jak se s tím mám vyrovnat?“

„Nevím, to je velice obtížné. Bohužel je to jako cesta ve vysokých horách. Až když vystoupíš na vrchol některé hory, poznáš, že za ní jsou další a ještě vyšší.“

„Je možné se tomu nějak vyhnout?“

„Ano, vrátit se dolů do údolí. Vzdát to.“

„Ale to nechci!“

„Potom musíš jít stále výš.“

„Do konce života?“

„Možná do konce všech svých životů.“

16.dubna měl Londýn jako první velkoměsto světa možnost vidět slavný arminský Stříbrný šíp. Už od rána byly přípravy v plném proudu, letištní personál si nebyl příliš jist schopností letců z Ostrova manévrovat po letištní ploše a vydal z toho důvodu nařízení, že v blízkosti přistávací plochy se nesmí nacházet žádné jiné letadlo. Technici se taky obávali, že by plameny z trysek Silver Arrowu mohly způsobit neštěstí.

Přistání Stříbrného šípu bylo určeno na osmou hodinu, proto před sedmou přijel Sid s Enkrou pro Roberta domů. Enkra byl trochu vzrušen, když opět vstupoval do svého domu, překonal to však a kráčel špinavou chodbou, aniž by hnul brvou. Přesto, když potkali nějakého souseda, zdvořile pozdravil, jak to dělával vždycky a divil se, když na něj ten dobrý člověk zůstal zírat s otevřenými ústy.

Paní Snowberryová měla tentokrát dveře zavřené a »zatarasené břevnem«, jak se vyjádřil Sid, který zůstal dole a chtěl si vyměnit pár špílců s tou milou dámou. Ani nevyhlédla a Sida to mátlo, štiplavé poznámky byly jeho koníčkem. Postarší jedubaba, která se přišourala ze dvora, ho začala zkoumat pohledem a Sid se zeptal: „Dobré ráno! Kdepak je naše milá paní Smetáková?“

Ježibaba se ohlédla na Snowberryovic dveře a zachechtala se. „Ta?“ zaskřípal její hlas, „Teď pro hanbu vůbec nevylejzá! Předevčírem jí dcéru přivedli četníci. Lovila v přístavu chlapy a je taky nakažená. Jo, to je tak, když se člověk stará vo cizí a vo svý nedbá. Vždycky nosila nos navrch, tak teď to má. Včera byla krotká jako beránek! Cha. Cha. Cha.“

A šplhala se po schodech nahoru. Sid se opřel o vrata, zapálil si cigaretu a meditoval o proměnlivostech lidského života.

Na letiště přijeli o tři čtvrtě na osm. Uvítaly je blesky fotoreportérů a generální ředitel, který Enkrovi vysvětlil, co jsou to letadla, co je přistávací můstek a tak dál, ve velice zasvěceném projevu. Enkra poslouchal zdvořile a za celou dobu nedal najevo, že o tom už něco ví. Až nakonec řekl mírně: „Skutečně úchvatné, pane řediteli. Znám letiště v Kingtownu a musím říct, že vaše je skoro tak dokonalé jako u nás...“

Ředitel po tomto prohlášení poněkud zvadl. Raději přivedl před reportéry Westona a začal ho zpovídat a vychvalovat vzhledem k jeho hrdinství před třemi dny. Roberta, který o světskou slávu moc nestál, zachránil až Paul, který se tu objevil i se Zlatkou, nastrojenou do zbrusu nové arminské uniformy. Ochotně a rád vypověděl, co mohl - posluchači z toho nabyli dojmu, že se jednalo o nějakou opožděnou leteckou bitvu světové války.

Komtesa přijela za pět minut osm. Taky v uniformě. Ta Zlatčina byla šitá podle její, dívky si značně padly do oka, odstranily se z dosahu, leč na doslech, a tam spokojeně komentovaly nemoudré činnosti mužů, především těch svých.

V osm hodin dvě minuty se ozval náhle prudký svist, který se za okamžik změnil v řev. Všichni pohlédli vzhůru; odněkud z výšky padala jako kámen dolů na letiště stříbrná jehla, za níž šlehaly plamínky. V téže chvíli ohlásila také obsluha radarů, že se cizí letoun dostal do blízkosti letiště. Předtím byl v takové výšce, že jej normální radary nezachytily.

Sirény byly uvedeny do činnosti, aby oznámily mechanikům přistání. Vše muselo být pro jistotu odklizeno nezvyklému letadlu z cesty. Novináři si připravili otázky a kamery; měli slíbeno, že budou moci k letadlu blíž, spolu s vyšetřovací komisí ministerstva vnitra, převlečenou z opatrnosti rovněž za novináře.

Enkrovi půjčili dalekohled, takže viděl, jak se stříbřitá jehlička zvětšuje. Potom zbrzdila svůj pád a blížila se k zemi. Pilot přeletěl jednou nad letištěm, aby si prohlédl přistávací plochu, potom začal nalétávat. Pozemní stanice jej měla snahu navádět jako jiné letadlo, ale pilot na jejich údaje nereagoval. Mike už upozornil, že zřejmě na žádné pokyny dbát nebude, neboť je zvyklý orientovat se sám.

Rámus, který rozechvíval vzduch, se trochu ztlumil, když raketoplán dosedl na letištní plochu. Oheň z trysek už taky moc nešlehal. Přistával tentokrát normálním způsobem na podvozek, nikoliv na „pavoučí nožky“ jako v terénu. Ray Swallowstarr vybavil své stroje oběma možnostmi a když mohli cestující vyšplhat do kabiny po žebříku, používal raději méně náročný způsob s nohama. V tom případě ovšem připomínal start letadla vypuštění kosmické lodi.

„Dokáže to vůbec ubrzdit?“ ptal se ředitel Mika.

„Ale ovšem!“ řekl namísto něho Enkra, „Naše Stříbrné šípy už přistávaly v horších podmínkách!“

Letadlo prudce brzdilo. Mike tomu říkal orání betonu, neboť od kol se trochu kouřilo. Nicméně když dojelo k letištní budově, jelo už krokem, elegantně zatočilo a zůstalo stát uprostřed betonové plochy.

Technici dostali příkaz přivézt schůdky, ale než k tomu došlo, odklopil se v přední části štíhlého doutníkovitého trupu příklop a z něj vypadl provazový žebřík. Po něm slezly hbitě jako opice dvě postavy ve stříbřitých kombinézách s kosmonautickými přílbami na hlavách. První dole počkal na druhého, pak oba současně přicházeli k budově, odkud jim uvítací skupina přišla vstříc.

Byla to scéna poněkud ze sci-fi: raketoplán, dlouhý a štíhlý, s ostrou špicí a trojúhelníkovými křidélky na konci trupu, se znakem černé labutě a nápisem v arminštině, oznamujícím jeho jméno, a dvojice malých lidí v blyštivých oděvech s kuklami a anténami, rovněž s labutí na domovenkách na rameni.

Oba Armini došli k nim, naráz otevřeli uzávěry a sňali přílby. Lidé jim viděli do tmavých tváří, mohli pozorovat záplavu vlasů, ale neviděli do očí, ty měli zakryty plochými kouřovými brýlemi proti slunci, neboť přílby nebyly odstíněny proti slunečnímu záření. Teprve když sňali i brýle, poznali je: první byl Ray Swallowstarr, druhý Santanuevův osobní lékař Lemmuel Garnet. Oba pozdravili a podali Enkrovi ruce.

Novináři už pilně fotografovali a filmovali. Z arminských slov nic neměli, takže byli rádi, když se Enkra obrátil k řediteli letiště a Arminy mu představoval. Ředitel jim taky stiskl ruce, choval se velmi uctivě a představoval další pány. Oba Armini se chovali téměř netečně, trpěli představování i stisky rukou, aniž dali najevo víc než zdvořilé potěšení.

„Ten chlapec - to je Ray Swallowstarr, ten, co vynalezl tohle letadlo?“ ptal se jeden z důstojníků Mika.

„Ano, to je on.“

„Kolik je mu proboha let?“

„Sedmnáct.“

„V tomhle věku může vůbec řídit letadlo?“

„Musí. Nikdo jiný tomu pořádně nerozumí.“

„Pak ale musí ten chlapec být geniální!“

„Je geniální.“

Ray Swallowstarr, s nezdravě nažloutlou pletí a očima upřenýma někam přes lidi do neznáma, mechanicky podával ruce a s kamenným úsměvem mumlal zdvořilostní fráze.

„Mohli bychom mu položit několik otázek?“ ptal se novinář.

Mike se otočil. „Rayi! Pojď potom sem!“

Ray právě dokončil uvítací ceremoniál. Přistoupil a pohlédl na Mika s klidným očekáváním rozkazu.

„Chtějí ti dát pár otázek!“

„Prosím.“

„To vy jste vynalezl Stříbrný šíp?“

„Ano.“ řekl Ray nevzrušeně.

„V kolika letech?“

„Ve čtrnácti.“

„Zabýval jste se letadly i dříve?“

„Ano. Od malička.“

„A zkonstruoval jste něco?“

„Několik modelů. Získal jsem s nimi několik prvních cen doma v Arminu a dvě ve světě. V Baltimore a v Moskvě.“

„To znamená, že tento letoun je první vaše vážná práce?“

„Každá práce je vážná.“

„Dobře... tedy první realizace vašeho návrhu!“

„Ano. Ty modely by ovšem také bylo možno využít. Ten z Moskvy by možná byl docela dobrý sportovní letoun.“

„Proč jej tedy nevyrábíte?“

„Neměl jsem doposud čas ani detailně rozkreslit plány, natož vyrobit prototyp. Ani na něj nemáme, stál by podle propočtů tak půl milionu dolarů. Arminských...“

„To je fantastické! Slyšeli jsme, že plášť letadla je vyroben z neprůstřelné oceli...“

„Ano, to je pravda.“

„Z jaké oceli, mohu-li vědět?“

„Říká se jí lístková. Víc o ní sám nevím.“

„Kdo to tedy ví?“

„Snad náčelníci Reortů. Něco Santanueva. Jinak nikdo.“

„Je skutečně možno střelit do pláště letadla, aniž by se nějak poškodil?“

„Je. Zkoušeli jsme prototyp balistickou raketou sovětské výroby. Při druhé zkoušce se podařilo utrhnout jednu zadní trysku. Ovšem domnívám se, že se jednalo o výrobní chybu.“

„To je ovšem fantastické!“

„Ano, je.“

„Bylo by možné provést nějakou... praktickou zkoušku?“

Ray natáhl ruku v rukavici před sebe, Mike mu do ní vložil svůj Tiger 7.65. Ray bez míření vypálil do trupu letadla všech šest ran za sebou, pak vrátil revolver Mikovi a řekl:

„Mířil jsem těsně vedle žebříku, jedna kulka škrábla příčku. Můžete se jít podívat, není tam ani stopa zásahu...“

Reportéři, v čele s agenty ministerstva, se rozběhli ke Stříbrnému šípu. Jiní hledali na betonu kulky, deformované nárazem na lístkovou ocel. Ray zůstal stát vedle Enkry a pozoroval jejich úsilí s pohrdavě ohrnutými koutky úst.

„Vzal jsem dvojku,“ řekl arminsky, „Je něco málo vylepšená. V kabině už není takový hluk, je odstíněná a mnohem líp větraná. V jedničce se skoro nedalo vydržet. Když ta dáma má jet s námi, musí mít trochu pohodlí...“

„Fajn,“ řekl Mike, „Jinak máš něco nového?“

„Nechají tě pozdravovat. Asthra vzkazuje, že se bála při té akci s Němci. Až se vrátíš, chce si s tebou popovídat.“

„Dobře.“

Muži se opět přiblížili a zahájili další palbu otázek:

„Jakou maximální rychlost může Stříbrný šíp vyvinout?“

„8 km/sec, první kosmickou.“

„To znamená, že ta je konečná?“

„Maximální, na kterou byl zkoušen. Dál jsme nemohli, hrozilo nebezpečí, že se odpoutáme od Země.“

„Mohli byste cestovat i kosmickým prostorem?“

„Ano, pokud bychom měli dost paliva. A vzduchu. A potravin.“

„Takové maličkosti se snad dají snadno zařídit, ne?“

„Samozřejmě...“

„Proč jste tedy nezkusili letět na Měsíc?“

„Nevím.“

„Odvážil byste se vy sám takového letu?“

„Ano.“

„Domníváte se, že by letoun vydržel vliv kosmického prostoru a obtíže při opuštění a návratu do zemské atmosféry?“

„Ano.“

„Takže pro let na Měsíc nejsou žádné technické překážky?“

„Ne.“

„Proč jste jej tedy ještě nerealizovali?“

„Nevím. Nedostal jsem k tomu rozkaz.“

„Kdo by vám mohl takový rozkaz dát?“

„Můj náčelník. Pedro Santanueva.“

Někdo se zasmál, ostatní se tvářili nedůvěřivě.

„S prominutím,“ řekl jeden z expertů ministerstva, maskovaný blokem a fotoaparátem za novináře, „Je to trochu podivný přístup k problému. V případě, že se něco dá technicky provést, nechápu, k čemu je zapotřebí souhlasu nějakého kluka! Nadto ještě mladšího, než jste vy sám...“

„Letadlo patří smečce. Smečka rozhoduje, co se s ním stane. Když se v radě smečky bude projednávat letový plán, navrhnu let na Měsíc. Bude-li rada a náčelník souhlasit, poletíme.“

„Jakým způsobem to bylo nařízeno dnes? Jste tady jako oficiální letadlo arminské vlády nebo na něčí příkaz?“

Ray Swallowstarr se ohlédl na Mika. Ten pokrčil rameny.

„Dnešní rozkaz byl formulován takto: Odstartovat a přistát na letišti hlavního města Spojeného království Velké Británie a Severního Irska jménem Londýn. Tam se spojit se členem smečkové rady Mike von Crossem a uposlechnout jeho rozkazů. Naložit matku arminského prince Enkry Westona, případně další doprovázející osoby podle princova příkazu. Tyto odvézt na letiště v Kingtownu, načež se vrátit na základnu. Na letištích přistávat na podvozek, zachovávat maximální šetrnost při manévrování, aby nebylo poškozeno letištní zařízení.“

„Kdo vám dal tento příkaz?“

„Náčelník Santanueva.“

„Ví o tom Vládce Arminu?“

„Patrně ano.“

„Posloucháte rozkazů Vládce Arminu?“

„Pokud se nevylučují s příkazy náčelníka Santanuevy.“

„Uposlechl byste příkazu ke startu od Vládce?“

„Za stávajících okolností ne.“

„Za jakých ano?“

„V případě, že by to byl rozkaz císaře Arminu.“

„Můžete to vysvětlit?“

„Jsem bojovník. Složil jsem přísahu Santanuevovi jako knížeti Iron-city, říšskému princi a dvořanu císaře. Neučinil jsem žádný slib prezidentovi Arminské republiky.“

„Neuznáváte Vládce Leru de Guyrlayowe jako hlavu státu?“

„Uznávám. Není mojí záležitostí mluvit do politiky. Prezident má právo vydávat příkazy všem občanům státu a jako vrchní velitel armády všem důstojníkům. Avšak kníže Santanueva má právo vydat rozkaz osobně mně.“

„Nějaký náčelník je pro vás víc než prezident?“

„Je to můj náčelník. Náčelník smečky má větší pravomoc než kdokoliv, kdo je do svého úřadu zvolen. Ale císař je víc než kterýkoliv náčelník. Císař vládne z vůle Boží.“

„A kdyby byl sir Lera císařem?“

„Potom bych byl vázán přísahou uposlechnout jeho pokynů.“

„Jaká je situace teď, když byl Enkra Weston jmenován princem a následníkem trůnu?“

„Smečková rada knížete Santanuevy se ještě nevyjádřila. Dnes jsem vázán příkazem sloužit princi Enkrovi. Co bude dál, nevím.“

„Když je vaším jediným pánem Santaneuva, co by se stalo v případě jeho smrti?“

„Poslechl bych toho, koho by on určil.“

„A kdyby neurčil nikoho?“

Ray se zamyslel - po několika vteřinách odpověděl: „Toho, kdo by byl zvolen náčelníkem smečky.“

„A než by byl zvolen? Třeba v případě války?“

„Řídil bych se vlastním názorem.“

„Fantastické!“ řekl někdo zezadu.

Vrchní šéf vyzvědačů z ministerstva se přiblížil. „Jste si vědom, že váš maximálně schopný a naprosto nepoškoditelný letoun je skvělou válečnou zbraní? Zbraní, která by mohla v případě potřeby rozhodnout válku?“

„Ano.“

„Jste schopen provádět válečné operace?“

„V současné době nejsem vyzbrojen.“

„A kdybyste byl?“

„Pak ano.“

„V případě, že k tomu dostanete rozkaz od Santanuevy?“

„Ano.“

„Nebo v případě, že se vám to bude zdát potřebné?“

„Ano.“

„Jaké jsou záruky, že Stříbrný šíp nebude zneužit ve prospěch ničení a válečných hrůz?“

„Zárukou jsem já a náčelník Santanueva. Podle přísahy jsou osádky Stříbrných šípů podřízeny jen jemu a mně.“

„Domníváte se, že taková záruka postačí?“

„Ano.“

Ti muži se to naprosto nedomnívali. Naopak si mysleli, že takový stroj v rukou sedmnáctiletého kluka, poslouchajícího kluka o rok mladšího, je světovým nebezpečím. Ale klidný, mechanicky odpovídající Ray nepostřehl jejich údiv ani pochybnosti. Usmíval se kamenným úsměvem a hleděl upřeně do prostoru za jejich zády, jako by vůbec nic nevnímal.

„Nezdá se, že byste měl velkou radost z naší rozmluvy!“ řekl někdo, „Proč s námi vlastně hovoříte?“

„Je to příkaz komthura von Crosse. Požádal mne, abych odpověděl na všechny vaše otázky.“

Někdo z novinářů vyprskl vzteklým smíchem.

„Můžeme si prohlédnout Stříbrný šíp i zevnitř?“

„Prosím. Do velitelské kabiny a zavazadlového prostoru můžete. Motorový prostor je uzavřen, tam se nedostanete. Programovou část počítače jsem zablokoval.“

Někteří reportéři se rozběhli ke Stříbrnému šípu a prohlíželi si kabinu. Vcelku tam viděli čtyři sedadla, měkce vypolstrovaná a zařízená pro možnost sklápění do různých stran. Vpředu byl rozsáhlý ovládací pult s různými číselníky a obrazovkami, ovládaný klávesnicemi a knoflíky. Jediné, co pochopili, byla vysílačka, zabudovaná do pultu. Jinak ani experti neměli možnost nic pochopit, veškeré texty byly v arminštině a u řady systémů chybělo jakékoliv označení. V zavazadlovém prostoru nebylo nic, co by stálo za pozornost - lépe řečeno nebylo tam vůbec nic. Motory se nacházely pod kryty s červenou lebkou a nápisem Danger. Ray přihlížel prohlídce svého stroje lhostejně.

„Nemůžou tam nic provést?“ ptal se Mike arminsky.

„Těžko. Do motorů se nedostanou a z počítače jsem vytáhl všecky důležité diskety. Kdyby něco, začne to pípat.“

„Pane Swallowstarre,“ oslovil ho někdo, „Mohu se zeptat, jakou odměnu jste dostal za postavení tohoto letadla?“

„Žádnou. Tohle letadlo.“

„Řekl jste, že patří smečce.“

„Taky já patřím smečce. Jsem součástí toho letadla.“

„Ve vaší smečce neexistuje odměna... třeba finanční?“

„Nevím, jak odpovědět. Já lítám rád, je to můj koníček. Smečka mi umožnila jej realizovat. Potěšilo mne to.“

„Jaký je váš roční plat?“

„Nemám žádný plat.“

„Z čeho žijete? Kde berete prostředky k obživě?“

„Mám dispoziční právo asi na milión dolarů ročně.“

„To je na vaši činnost v letectví nebo na obživu?“

„Na všechno. Také z toho živím matku a sestru.“

„A pan otec?“

„Zabil se při zkouškách cvičného letounu.“

„Ve službách smečky?“

„Ne, státu. Byl vojenským letcem.“

„Sloužil státu, kterého vy si moc nevážíte!“

„Můj otec byl šlechtic. Rozhodoval se sám za sebe a dělal, co mu kázala čest a smysl pro povinnost. Byla jeho věc, komu a za jakých okolností sloužil. Já s ním souhlasím.“

„Přijal byste vy službu v armádě státu?“

„Kdyby si to přál kníže Santanueva, pak ano.“

„Nebo kdyby se Vládce prohlásil císařem.“

„Kdyby měl Armin císaře, pak by všichni šlechtici země byli okamžitě jeho vojáky.“

„Co by se stalo, kdyby vám ty peníze nestačily?“

„Požádal bych o přidělení dalších.“

„Santanuevu, pochopitelně? Pořád nechápu rozdělení prostředků mezi výzkum, výrobu a vás osobně...“

„Z peněz, které dostanu, platím výzkum, výrobu i své potřeby.“

„Máte vůbec nějaký soukromý majetek?“

„Jistě. Oblečení, zbraně, knihy, počítače...“

„Máte automobil?“

„Dva. Terénní džíp a limuzínu. Dostal jsem je od smečky.“

„Vlastní dům?“

„Matka má domek ve městě. Bydlím buď tam, nebo ve výzkumném středisku... nebo jinde, kde je potřeba.“

„Já nevím... tak třeba loď na rekreaci?“

„Mohl bych si ji vypůjčit, kdybych chtěl. Ale nepovažuji za odpočinek plavit se po moři. Radši létám.“

„Chápu, že na účet smečky máte veškerou potravu. Ale co další věci? Třeba když si chcete vyrazit do baru?“

„Já? Co bych tam dělal? Myslíte na nějaké jednání?“

„Ale ne! Třeba se pobavit, s dívkou nebo tak...?“

„Kdybych měl dívku, jistě bych mohl používat svoje prostředky i pro ni. Ale momentálně žádnou nemám.“

„Neměl byste problémy, kdybyste si koupil třeba láhev koňaku? Nebo vyhodil peníze za cigarety... či dokonce nějakou holku?“

„Nekouřím a nepiju alkohol.“

„Nesmíte?“

„Nemám k tomu žádný důvod.“

„Jak se bavíte po práci?“

„Je těžké definovat, kdy pro mne skončí práce. Občas relaxuji. Cvičím, koupu se v moři, dřív jsem jezdil do džungle... chodím do kina, občas se scházím s kamarády...“

„To jsou vskutku nenáročné činnosti! Uvědomil jste si někdy, že byste mohl žít i jinak? Například opustit Armin a jít mezi lidi. Měl byste velký plat a větší možnosti užívat si života...“

„Ale já mám rád svůj život - a užívám ho, jak chci. Jsem doma šťastný a spokojený. A nestojím o velký plat.“

„A nevadí vám, že se vám v Arminu nemůže nikdo rovnat? Netrpíte nepochopením svých kamarádů? Ve světě byste se mohl seznámit s lidmi velkého světa, s lidmi... velkého formátu! Poznal byste skutečné osobnosti a byl byste mezi nimi jako rovný mezi rovnými, ne jako génius mezi hlupáky jako u vás...“

Ray Swallowstarr zacukal tváří, jako by se chtěl zasmát. „Ale já žiju v Arminu... a nejsem žádný génius. A i když to zní divně, vy jste první hlupák, se kterým jsem se až dosud setkal!“

Tazatel zrudl jako rak - do smíchu ostatních se pokusil zachránit situaci: „Chcete říct, že u vás v Arminu všichni chápou vaše snažení, vaše cíle? Že vám tam všichni plně rozumějí?“

„To jistě ne, to by bylo dost špatné. Kdyby rozuměli mým výrobním tajemstvím, byl bych zbytečný. Každý má svoji práci, svého koníčka. Já třeba nerozumím ichtyologii nebo felinologii jako Enkra. Ale každý z nás si váží práce toho druhého.“

„Smím se zeptat: vyplývají vaše poněkud zvláštní názory z nějakého náboženského přesvědčení? Jaké jste víry?“

„Nezajímám se o náboženství. Myslím, že jsem ateista.“

„To je u vás v Arminu dost vzácné, ne?“

„Nevím. Patřím do kasty bojovníků a necítím potřebu zajímat se o náboženské záležitosti. Pokud je zapotřebí, uposlechnu pokynů některého kněze, ke kterému mám důvěru.“

„Takže, vy existenci Boha připouštíte?“

„Samozřejmě. Jak jinak?“

„Tak jste věřící nebo ateista?“

„Jsem ateista. Přímo Bohu sloužit nemohu, protože na to nemám dostatečnou kvalifikaci. Mám malou inteligenci.“

„To vám řekl kdo?“

„Můj duchovní učitel.“

„Vy máte svého duchovního učitele?“

„Samozřejmě. Jsem přece šlechtic.“

„Nepřipadalo vám to urážlivé?“

„Ne, proč? Každý má takovou inteligenci, jaká mu byla dána za jeho činy v předchozích životech. Pocítil jsem ulehčení, protože starat se o náboženské praktiky mne vždycky nudilo. Svěřil jsem tyto záležitosti kamarádům, kteří se o to zajímají.“

„Myslíte, že ani později nepocítíte potřebu kontaktu s Bohem?“

„Zemřu dřív, než ji pocítím.“

„Jak to víte?“

„Prozradila mi to čarodějnice. Věštkyně.“

„Co konkrétně víte?“

„Zemřu velmi mladý násilnou smrtí, pravděpodobně při nějakém neštěstí. Mohu to ovlivnit, ale ne příliš.“

„Udělal jste nějaké opatření?“

„Přijal jsem rytířské zasvěcení Templářského řádu Černé Lilie.“

„To vás nějak ochrání před smrtí?“

„Zajistí mi to příští zrození na odpovídající úrovni. Co se týče smrti v tomto životě, asi se s tím nedá nic dělat. Musel bych se nějak chránit, a to mi připadá zbytečné.“

Novináři koukali jeden na druhého a žasli.

„Pane Swallowstarre, připadáte si psychicky normální?“

„Nevím. Nejsem odborník v psychiatrii.“

Diskuse mohla pokračovat i nadále, ale v tu chvíli dorazila sanitka, doprovázená profesorem Cornem. „Dobrého jitra vám přeji, pánové. Dovolil jsem si osobně přivézt paní Westonovou...“

„Jste vítán, profesore! Dovolte, abych představil: Ray Swallowstarr, kapitán Stříbrného šípu. Doktor Lemmuel Garnet, smečkový lékař knížete Santanuevy.“

Profesor Corn bez rozmyšlení oběma podal ruku. Garnet, který do té chvíle zůstával v pozadí, teď na sebe soustředil pozornost. Byl to asi dvacetiletý mládenec, míšenec bělocha a Polynézanky, ještě menší než Swallowstarr a působící téměř dětským dojmem. Vzdor tomu lékařství rozuměl a měl dokonce nějaké zkoušky. Momentálně současně studoval na univerzitě v Indiopolisu a vykonával v Ironu praxi u Santanuevy, jemuž byl přítelem.

„Jsem rád, že paní Westonová bude pod lékařským dozorem...“ řekl profesor Corn, poněkud nedůvěřivě.

„Ano,“ řekl Lemmuel, „Rád vás poznávám, profesore. Učili jsme se o vás a vaší teorii prevence infarktů myokardu masážemi...“

Profesor se zarazil. Teorii tohoto znění šířil před dvaceti lety, považoval ji za dávno překonanou a domníval se, že se na jeho metodu, spočívající v tělesných cvičeních, masážích a přísné životosprávě, už dávno zapomnělo. Lemmuel o ní slyšel jen zběžně, ale hovořil o ní profesor Fitz z Indijské univerzity, kdysi spolužák profesora Corna, což Lemmy okamžitě vysvětlil.

„Fitz? Vy jste žák Aubry Fitze? V životě bych nevěřil, že by se Aubry Fitz může stát profesorem nějaké univerzity! No, je to zajímavé - vzkažte mu můj pozdrav a ať si někdy vzpomene...“

Zatím přicházela Mary, podpírána řidičem. Polekala se, když jí v ústrety vyšlehly blesky fotoaparátů - Enkra a Robert jí pospíšili vstříc. „Jsem rád, že jsi tady, maminko! Poletíš domů, tam se o tebe postarají naši doktoři...“

„Moc ráda... Ale proboha, tímhle?“

„Klid, mami. To je naše letadlo!“

„Vypadá spíš jako kosmická raketa! Snad to nepoletí na Mars, co říkáš, Eddie?“

„Na Mars by to nemělo dost paliva! Tohle je pilot Ray a doktor Lemmy, ti se o tebe budou starat.“

„Ráda vás poznávám, chlapci! Nevyklopíš nás nikde, viď, Rayi?“

„Ručím za tvoje bezpečí vlastním životem...“ uklonil se Ray, „Kdy si přeješ odletět, paní?“

„Doporučoval bych co nejdříve,“ řekl profesor Corn, „Nebylo by moudré cestování moc protahovat. Za jak dlouho budete na místě?“

„Za čtyři až pět hodin.“

„Hned bych letěl s vámi!“ řekl Enkra, „Ale nesmím odejít, dokud nebude potrestán Brang a ti ostatní...“

„Budu tě čekat!“ slíbila Mary.

„Ale Robert by mohl!“ řekl Mike, „Co tady vlastně máš ještě tak důležitého na práci?“

„V podstatě nic. Jenom dát výpověď ze zaměstnání a sbalit si kufry. Ostatní už jsem zařídil...“

„Výpověď můžeš dát hned, ředitel je přítomen. Kufry ti zabalíme s Enkrou. Letadlo je připraveno, prosím...“

Robert od prvopočátku toužil odletět tím nádherným Stříbrným šípem. Přesto se zeptal: „Vezmeš mne, Rayi Swallowstarre?“

„Samozřejmě. Nasedni, prosím!“

„Koneckonců, proč ne! Už jsem v životě odcházel víckrát a často překvapivěji.“ Robert políbil Enkru, podal ruku Mikovi a řediteli a dodal: „Přátelé, bylo mi mezi vámi dobře, ale odcházím tam, kam patřím. Odpusťte, ale chci žít tam, kde moje rodina...“

„Mnoho štěstí, pane Westone,“ řekl konsternovaný ředitel, „Ale máte u nás ještě plat... za poslední období a...“

„Pan von Cross to převezme. Miku, zaplatíš za mne činži a dluh u hokynáře a řezníka. To bude stačit. Když něco zbude, ať si to Enkra utratí. Bez halíře jsem z Arminu odešel, stejně tak se tam i vrátím. Pohoda, ne?“

Potom celá čtveřice přešla ke Stříbrnému šípu. Mary vystoupila po schůdkách, podpírána manželem. Enkra se šťastně usmíval a mával jim vždycky, když se ohlédli. Oba Armini pomohli cestujícím do letadla, pak vyběhli po schůdcích a dali pokyn, aby s nimi zřízenec odjel. Pak se zatáhl příklop, letadlo se zachvělo a otřáslo, a pomalu se rozjelo po betonové přistávací dráze. Všichni viděli, jak na zádi vyšlehly plameny, raketoplán se rozjížděl stále rychleji a rychleji. Pak, už v dalekohledech, viděli, jak se podvozek odlepil od země, stříbrná jehla vystoupala do výšky a zakrátko zmizela všem z očí.

„Konec představení,“ řekl Mike, „Pojedeme domů.“

Enkra si prsty promasíroval obličej a pak se mile usmál. „Tak jsme tady sami a můžem si dělat, co chcem. Miku, skončíme to co nejrychleji a pojedem taky. Ani nevíš, jak se těším do Arminu.“

„Obávám se, že máš smůlu, chlapče. Tak rychle to nebude.“

„Nevadí. Hlavně pryč odtud!“

„Hned, jak skončíme svoje povinnosti.“

Enkra neřekl nic. Potřásl cípy svého černého šátku, obrátil se a kráčel k jejich autu.

17.dubna: O všem možném, taky o ženách

Enkra byl neklidný, podrážděný a nesoustředěný. Při snídani se snažil zůstat sám s Mikem, a když se mu to konečně podařilo, začal rozhovor opatrněji, než byl zvyklý:

„Smím se tě zeptat na cokoliv? I na to, co... není zrovna nejpříjemnější... teda, ono je, ale...“

„Můžeš se ptát na cokoliv. Není nic zakázaného.“

„Můžeme mluvit i o... ženách?“

Mike se usmál. „Můžeme. Ale já o nich mnoho nevím.“

„Když jsem princ, měl bych zachovávat... nějaké zásady, které se sluší na prince. Že je to tak?“

„Ano, to musíš.“

„Které zásady se sluší na prince? Víš, doma je jich mnoho a některé protichůdné. Zvlášť v téhle oblasti.“

„Nedivím se. Je to oblast, ve které je nejsnadněji možné chytit někoho do pasti. Lidé nemusejí mít žádné slabosti, mohou přijmout omezovací zásady v jídle, pití, hromadění majetku. Ale každý zdravý člověk potřebuje sexuální vyžití.“

„Opravdu každý?“ Zdálo se, že se Enkrovi zlepšila nálada.

„Skutečně. Když chceš, tak tedy i ty.“

„Ale... já ještě nejsem dospělý!“

„Já taky doufám, že nebudeš požadovat praktické naplnění svých dotazů. Ne, že bych ti je poslušně nesplnil, ale musím říct rovnou, že s nechutí...“

„Proč?“

„Připadá mi trochu nevhodné shánět ti ve tvém věku nějakou ženu, která by tě vyučovala. S tím se obrať na Sida nebo doma na Rogera Monroese. Má některé zajímavé zkušenosti.“

„No právě, Roger... Ten mi toho napovídal...“

„V tom případě nevěř, že všechno, co vám mladším nakecal, skutečně prožil. Roger má velmi rozvinutou fantazii a hodně čte různé knížky. Neříkám, že by určité zkušenosti neměl, ale...“

„Když se mi zdá o nějaké ženě, je to správné?“

„Ano.“

„I když se mi zdají věci, které se ve skutečnosti nestaly a ani se nemohly stát? Třeba proto, že ona už je žena a já...“

„Proto existují sny, abychom viděli věci, které se ve skutečnosti nemohly stát.“

„Víš, bylo to jako v internátní škole. Tam bydlí kluci a holky dohromady, když spolu chodí, že?“

„Někdy. Ani zdaleka to není povinné.“

„Roger říkal, že tam neplatí nepřátelská omezení. Že se tam dostane jenom ten, kdo má správnou kastu... kdo je náš. Proto že se tam nemusíme přizpůsobovat hlupákům ze světa.“

„Je pravda, že mládež se tam chová podle svého.“

„Bylo to jako v internátní škole. Probudili jsme se spolu... nemuseli jsme nosit žádné oblečení a mohli dovolit své kůži dýchat celý den... připravila pro nás snídani a pak jsme seděli a jedli a slunce nás hřálo...“

Mike to nekomentoval.

„Potom mne požádala, abych jí pomohl při koupání. Je pravda, že rytíř musí posloužit dámě, když ho dáma požádá?“

„Ano, obvykle se to tak dělá.“

„Obsluhovali jsme se vzájemně. Natřel jsem ji mýdlem a potom ji umýval... všude, celé tělo, víš? A potom ona mne. Přála si to, já jsem si to taky přál... Ne jenom... ale taky...“

„Já vím, že mladí si při péči o tělo dost vyhrají.“

„Ale to je přece správné, ne?“

„Ano, jistě. Tělo má být čistě umyté.“

„Měla nádherné tetování. Ještě lepší, než holky, co jsem viděl u Rogera. Květiny, ptáčky, motýly... všechno barevné. Vyprávěla mi o tom, jak ho získala, tak plasticky, že jsem sám cítil její bolest. Bylo to příjemné a vzrušující.“

„Vím, že ty nepovažuješ bolest za nepříjemnou.“

„Je nepříjemná, ale mnoho věcí je nepříjemných. Tělesná bolest mě vzrušuje, a to je příjemné. Když bojujeme s kluky...“

„U mnoha kluků z kasty bojovníků to tak bývá.“

„Líbí se mi dokonce, když mne bijí a já se nemůžu bránit. Nechal jsem se svázat a bránil se jenom nohama... Strašlivě mě zmlátili, ale bylo to fajn...“

„To dělali čínští bojovníci kung-fu docela záměrně, aby si zvykli na pocit bolesti. To je v pořádku.“

„Hm... ale potom... potom si přála, abych jí vyholil tělo. Na těch místech, kde to na nic nepotřebuje...“

„A tys to udělal.“

„Samozřejmě. To je moje povinnost.“

„No fajn. Líbilo?“

„Jí nebo mně?“

„Nechytej mě za slovo. Asi oběma, ne?“

„Ehchm... líbilo.“

„Tak kde je problém?“

„Potom vyholila tělo ona mně.“

„Mohl bych si z tebe dělat legraci a zeptat se co, když...“

„No... asi jsem byl v tom snu trochu starší.“

„Leda tak.“

„Dotek ostří, které ti vyholuje kůži, je nejnepříjemnější pocit, jaký znám.“

„Asi proto se neholím a nosím vousy.“

„Jenže, je to vzrušující stejně jako bolest.“

„No... nevím.“

„Požádal jsem ji, aby mi ještě jednou oholila hlavu.“

„Aha. Nevím, ale myslím, Enkro, že v reálném světě se už nikdy nikdo nedotkne tvé hlavy železným ostřím. Bez ohledu na to, jestli se toho bojíš, nebo si to přeješ.“

„Taky bych si to nenechal líbit. Jenomže v tom snu...“

„Ti to udělala.“

„Ona... udělala mi to násilím.“

„Jak to zvládla? Mám dojem, že na tebe použít násilí...?“

„Nespoutala mne. Poručila mi, že se nesmím hnout. Omámila mne, asi nějakými kouzly.“

„Uklidni se. Byl to sen.“

„Musel jsem být pod vlivem kouzel! Děly se věci, které by se nikdy nemohly ve skutečnosti stát, nedovolil bych to...“

„Byl to sen, říkám ti.“

„Potom mi poručila, abych to já udělal jí.“

„Ale to už je morbidnost!“

„Za dávných časů se to přece taky dělalo! Za císařství...“

„Dnešní vznešení bráhmani definují společnost za císařství jako pokleslou a zbavenou správných zásad. Proto také nadešel její zánik a vznikla...“

„Hloupé řeči. Nic nezaniklo, všechno trvá. Ty sám jsi to řekl. Ráj se zase vrátí a my...“

„A ty budeš jeho princem. No dobře, jak chceš.“

„Ale já jsem to udělal!“

„No tak dobře, jsi perverzní. Co říkala?“

„Začala se měnit. Mně přímo před očima, víš? Byla najednou... docela jiná. Předtím... když... za toho jitra, byla taková... pak najednou... a někdo docela jiný, chápeš to?“

„Vyjadřuješ se poněkud nepřehledně, ale asi chápu.“

„Ona je taková... Nemůžu zapomenout na dotek jejích rukou. Když se dotýkala mojí kůže... bylo to tak nádherné...“

„Ona? Jedná se o nějakou konkrétní ženu?“

Enkra se zatvářil, jako by byl náhle probuzen. „Copak už jsi zapomněl, kdo mi očistil hlavu?“

Teď se zatvářil velmi podivně Mike. „Ach tak! To chceš říct, že jsi tohle všechno dělal... s Komtesou?“

„No... to jsem neřekl?“

„Ne. Aha.“

„Tobě na tom něco vadí?“

„Není na tebe trochu moc dospělá?“

„Říkal jsem přece, že jsem byl ve snu trochu starší.“

„Tak patnáct jako Roger, ne? Jí je víc než dvakrát tolik!“

„Taky si myslím.“

„Dobře. Myslím, že už si to dokážu představit.“

„Já bych nikdy nechtěl dělat takové věci se ženou, která by neměla čistou kastu! S nějakou takovou, jak se o nich mluví... přece, dotýkám se nejen já jí, ale taky ona mne! Kdyby to nebyla šlechtična, tak by mne její dotek poskvrnil, ne?“

„Ano, to jistě. Enkro, tvé sny jsou značně výstřední. Rogerovi bych poradil, aby je vyprávěl v intimních chvílích svým něžně divokým kámoškám, třeba by to pro ně byla inspirace. Váhám, co mám poradit tobě.“

„Počkej. Ještě počkej. Víš, když jsem jí očistil hlavu... tak to byl najednou někdo docela jiný.“

„Nepochybuji. Když si představím, jak by vypadala...“

„Ne. Byl to někdo docela jiný doopravdy. Změnila se pod mýma rukama v docela jinou... dívku. I tělem a tak.“

„Ve kterou?“

„Ty ji neznáš. Tady, z Londýna. Ona není Arminka, ani nic, co by mělo čistou kastu. Taková holka... s koťátkem. Chodili jsme spolu do ZOO a potom... Jmenovala se Dot.“

Mike jenom pokrčil rameny.

„Myslím, že by asi nikdy nedovolila, abych se jí dotýkal. Nemá určitě na kůži žádné tetování...“

„Komtesa taky ne. To se ti jen zdálo.“

„Jenže v té chvíli... Stala se takovou jako já! Převzala moji kastu, jako když... Je pravda, že dotek mojí ruky může dát kastu bojovníkovi, který ji do té doby neměl?“

„Ano, pokud si to přeješ a pokud použiješ způsobu...“

„Vím. Dá můj dotek kastu taky holce?“

„Roger to tvrdí. Ovšem Roger...“

„V tu chvíli byla očištěná. Byla jako já. Byli jsme jenom dvě docela čisté bytosti, které smělo vidět čisté Slunce. Proto jsme se vzali za ruce a šli spolu ven, do sluneční záře...“

„Rozumím. Ale byl to sen, Enkro.“

„Pak jsem se probudil.“

„Možná je to dobře.“

„Jenomže... není mi nejlíp. Chci domů, Miku. Do Arminu.“

„Nevím. Teď váhám. Nejdřív by ses měl naučit ovládat se. Nebo by se mohlo stát, že by tvoje sny ovládly i tvoje skutečné činy. Právě takovéhle sny...“

Enkra sklopil oči. Pak je zase zvedl. „Ty se na mne zlobíš, že? Je to kvůli Komtese?“

„Ne. Nezlobím se na tebe a nemám žádné právo na tu ženu. Ona je vdaná, to přece víš. Její manžel...“

„No jo, viděl jsem ho. Ale jednou bude nějaká holka, která by mohla být moje. Co potom...?“

„Potom už třeba budeš mít jiné sny. Enkro, čas běží, měli jsme už dávno být na přednášce. Je o usměrňovacích zásadách, to bude pro tebe silná inspirace, tak padej!“

Enkra vyskočil. Vypadal spokojeně, usmíval se. „Už letím.“

A skutečně letěl jako vítr. Mike šel o to pomaleji a neusmíval se vůbec. Vypadal, jako kdyby na něho spadl strop.

Po přednášce už Enkra naprosto neměl chuť mluvit o ženách. Naopak, přál si jet se podívat do zoologické zahrady, což mu Mike velmi rád a ochotně umožnil. Společně s nimi se tam vydal celý štáb včetně Komtesy, Paula a Zlatky, Olivera, Romea a Enrica.

Vrátný se velice podivil, když před bránou zastavilo černé naleštěné auto s arminskou vlaječkou a vystoupil z něj princ, jehož včera viděl v televizi, s celým doprovodem. Vzápětí se přihnala další auta s novináři.

Enkra přiběhl k vrátnici a řekl zvesela: „Dobrý den - prosím vás, míval jsem volnou vstupenku, ale asi jsem ji někde ztratil. Budu si muset koupit lístek...“

„Pro vás zdarma, Výsosti!“ ukláněl se vrátný, „Vy se na mne ještě pamatujete? Taková pocta pro mne...“

„Ale no tak!“ zachmuřil se Enkra, „Co to máte s vykáním? Dřív jste mi tykal a říkal mi kluku uličnická, tak kde to vázne?“

Vrátný se zdvořile rozesmál. „Tak jdi rychle k panu řediteli! Ten bude mít radost!“

Enkra šel tak rychle, že mu Mike sotva stačil - teprve když si toho všiml, radši přibrzdil. Ředitel byl vrátným telefonicky upozorněn, čekal je na prahu a uvítal Enkru dlouhou procítěnou řečí, ve které mu děkoval za všechno, co pro zahradu udělal, velebil jeho dobrotu a laskavost a chválil všechny Arminy, kteří kdy vůbec existovali. Enkra byl poněkud netrpělivý; když ředitel nabral dech k další tirádě, zeptal se. „Prosím vás, co je vlastně s mým tygříkem Kwarrem?“

„Už jsme ho dali mezi ostatní. Ale o tom by vás lépe mohl informovat doktor Lobban...“

„No jistě. Kdepak je?“

„Dal jsem ho zavolat, ale je někde u zvířat.“

„Tak za ním půjdem, ne? Já se ještě vyznám...“

„Tak vzácné hosty vždycky doprovodím...“ řekl ředitel zdvořile a připravil se k provázení panstva, jaké od doby seznámení s vyšší společností absolvoval už několikrát. Ale Enkra příliš doprovod nepotřeboval, znal každé zvíře osobně a na některé volal i jménem. Novináři, kteří pobíhali okolo, žasli, když prostrčil ruce mříží a hladil divoké a dravé šelmy, které se nechaly drbat pod krkem, hladit a dráždit jako domácí kočky.

Doktora Lobbana potkali na obchůzce, přicházel rychle proti nim a bílý plášť za ním vlál.

„Na obzoru plachta bílá!“ zahalekal Enkra, „Ahoj, doktore...“

„Ahoj, Enkro!“ řekl doktor, pak se zarazil a dodal: „Hrome, neměl bych ti teď říkat jinak, když seš princ?“

„Opovaž se začínat ještě ty! Já jsem rád, že se mnou jednáš jako s člověkem! Od chvíle, co jsem vylezl z kriminálu, se mi každej jenom klaní! To koukáš, jak člověk vyroste, když pár pátků hnije v base, co?“

„No, mám ten dojem, žes opravdu vyrost! O co, že jsi se tam trochu vytáhl? Ale tygři tě doufám ještě poznají...“

„Ale jo! Ti mají lepší paměť než lidé...“

Mířili k tygřímu pavilónu - po cestě dohonili ošetřovatele Mulligana, který vezl na trakaři čerstvou slámu.

„Ahoj, pane Mulligane! Copak je novýho?“

„Ale sakra, Enkra! Ty kluku mizerná, kde tě čerti nosili takovou dobu?“ Mulligan se zarazil, asi už o tom taky slyšel.

Enkra se smál, a když viděl jeho rozpaky, ještě víc. „Není to těžký?“ ptal se, chápaje se držadel trakaře, „Nemám pomoct?“

„Ale princi... to přeci nejde...“

„Tygrům je snad jedno, jakej nosím titul, ne? Ode mne vždycky chtěli jenom pohlazení a kus masa!“

Došli k tygrům. Enkra se nedočkavě opřel o zábradlí a hleděl dolů na černožlutě pruhované šelmy. „Páni, ten vyrost! Že je támhle to Kwarr, doktore?“

„Jo, poznal jsi ho. Teď jestli on pozná tebe, Enkro...“

„Uvidíme...“ Enkra seběhl chodbou dolů ke klecím a ukazoval, ať jdou všichni za ním. Armini šli bez váhání, jenom Komtesa se obrátila k Mikovi: „A můžem tam vůbec?“

„Pojď a neptej se!“ poradil jí.

Enkra byl dole první, otevřel bez rozmyšlení klec a vběhl mezi šelmy. Po cestě svlékl krásný kabát a pověsil na hřebík, na který si věšel svou otrhanou bundu Mulligan. Volal na tygry a ti k němu přibíhali a dávali se od něj ochotně hladit. Enkra si klekl, objímal velké kočky a ty mu lízaly tvář a tulily se k němu jako domácí koťata...

„Tohle je pravá tvář prince Arminů,“ řekl Mike, „Šelmy má přece jen ze všeho nejraději. A zvlášť kočkovité. Musím ho někdy pozvat na svoji farmu, tam se vždycky nějaký host najde...“

„Vážně? Kdo tam bývá?“

„Tygři, jaguáři, leopardi, pumy, lvi, gepardi, rysové, oceloti - na co si vzpomeneš. A ještě jejich kříženci...“

Ředitel se tvářil nejistě. Princ si hrál s nejdivočejšími exempláři, jeho průvodce si povídal se svou společnicí jazykem, kterému nerozuměl. Organizace návštěvy se vymykala z rukou a ředitel nevěděl, jakým kouzlem nastolit klid a pořádek natolik, aby novináři byli spokojeni.

Ti zatím stáli nahoře a žasli, neboť viděli scénu v amfiteátru jako na dlani. Ti, kdož zpočátku mysleli, že Enkra dává život v sázku, teď byli úplně nadšeni tím, co viděli - a někteří už si připravovali článek o kouzlech a čárách Arminů.

Teprve po dlouhé době si Enkra uvědomil společnost, v níž se nachází. Rozloučil se se šelmami a vrátil se k lidem.

„Tak co, doktore? Šelmy si mne pamatují víc než lidé! A když už jsme u toho, Mulligane, moje přítelkyně Dot, ta holka, se kterou jsem sem chodil... nevíte, kdy přijde?“

Mulligan se zasmušil. „Lord Oliver Monroes mi uložil, abych se po ní poohlédl. Ale od té doby se neukázala...“

„Vůbec ne?“

„Byla tady asi třikrát nebo čtyřikrát, když jsi zmizel. Mluvila se mnou a ptala se po tobě. Potom už nepřišla.“

Enkra se upřeně zadíval do země, jako by přemýšlel. „Asi nemohla. Nebo...“ zvedl hlavu a rozhlédl se. „Ale já vás zřejmě zdržuju, pánové. Půjdeme dál, ne?“

Dokončili obchůzku zahradou, potom odešel ředitel do své kanceláře a skupinu opustil i Paul se Zlatkou, Oliver a da Campové. Zbývající usedli do stínu pod stromy a Enkra řekl:

„Moc mě mrzí, že se už Dot neobjevila. Když jsem byl tam... někdy se mi o ní v noci zdálo. Když jsem se pak probudil, myslel jsem na ni. Uvažoval jsem, jestli i ona na mne myslí...“

„A co měla dělat?“ namítla Komtesa, „Nešel jsi! Myslela, že jsi odjel nebo... že možná nechceš přijít! Kdo ví...“

„Ano,“ vzdychl Enkra, „Tak to asi bude...“

Chvíli opět mlčky seděli.

„Miku,“ řekl pak Enkra, „Dej mi na odpoledne volno! Zůstanu tady a budu se zvířaty. Ale nech mě samotnýho! Dej mi nějaký prachy, koupím si normální bundu a čepici. Budu se toulat po Londýně a nechci, aby mě každej poznal...“

Mike vytáhl z kapsy hrst pětilibrovek a dal mu je bez počítání. „Chceš ji hledat?“

„Nevím ani, kde bydlí. Ale rád bych se s ní ještě sešel...“

„Nepřej si to. To, co si přeješ, se nikdy nesplní!“

„Uvidíme! Děkuju a ahoj!“

Enkra se otočil a rozběhl se pryč. Mike se ohlédl na Sida: „Jestli chceš, vem si auto a jeď. Mne vezme Komtesa, že?“

Sid ochotně zmizel ze scény, stihl si už popovídat s jednou velmi sympatickou novinářkou, která velmi toužila dozvědět se podrobnosti o životě v Arminu. Mike zůstal sedět s Komtesou pod tiše šumícími stromy, na nichž se rozvíraly první lístečky.

„Proč vlastně sloužíš tomu klukovi?“ ptala se, „Kdybych to nevěděla, neřekla bych, že je princem teprve pár dní. Chová se, jako kdyby to bylo samo sebou...“

„To je v pořádku. Proto jsem ho tím princem udělal.“

„Ty? Nevytahuješ se trochu?“

„Poradil jsem to Vládci. Když jsem přišel sem, věděl jsem, že chce Enkrovi dát korunku následníka...“

„Proč jsi to udělal? Tos ho měl tak rád?“

„Viděl jsem ho jen párkrát v životě.“

„Tak proč?“

„Armin ovládají lidé a šelmy. Vládne mu starý muž, který má těžkou práci, když má usmířit šelmy a lidi, aby se snášeli. Šelmy milují Enkru, je přítelem Vládce tygrů Kwarra a zná se dobře se všemi ostatními. Lidé si povýšili Enkru na symbol Arminu. Zajistil jsem jenom legalizaci toho názoru.“

„Bylo zapotřebí dát Arminu symbol? Toho... prince?“

„Ano. Země je v hlubokém rozvratu. Jsou tam i nespokojenci, kteří chtějí odstranit toho starého muže. Chtějí sami vládnout - a tomu bylo nutno zabránit. Teď bude v Arminu princ, kterého milují šelmy a ctí lidé. Nikdo se neodváží mu vzít jeho právo vládnout. A já věřím, že bude vládnout dobře...“

Komtesa potřásla hlavou a napila se vína. „Kdo opravdu jsi? Děláš vysokou politiku... Jaká je skutečná pravda?“

„Sloužím své zemi. Nemám politiku rád, nenávidím ji. Ale musím plnit svoje povinnosti.“

„Co všechno je pravda z toho, co jsi říkal?“

„Řekl jsem někdy něco, co pravda nebylo?“

„Mluvil jsi o čarodějce Asthře. Řekl jsi několik věcí... které si protiřečí. Mluvíš o ní, jako bys jí nevěřil. Ale jednáš, jako by její slova byla naprostá pravda.“

„Skutečně to tak vypadá?“

„Odpověz mi jasně. Má ta dívka pravdu nebo nemá?“

„Těžko říct. Všechno to vypadá, jako že ano.“

„Takže je skutečná čarodějka! A co jsi ty?“

Mike se rozpačitě usmál. „Já sloužím své zemi a...“

„Vidím tvoje podřízené. Poslouchám jejich řeči. Všichni tihle lidé jsou od blázna pouhým okem k nerozeznání. Jenom ty jsi normální, slušně oblečený, jakž takž učesaný, vlídně komunikuješ se státními úředníky i novináři a... Připadá mi, že jsi byl pověřen, abys dělal právě tohle!“

„Do jisté míry zřejmě ano, ale...“

„Co bys dělal, kdybys nedělal tohle? A co vůbec budeš dělat, až se vrátíš domů do Arminu?“

„Nic. Budu doma na své farmě. Budu odpočívat. Budu šťastný.“

„S nějakou dívkou?“

„Nevíš o nějaké? Takové, aby byla jako ty! Zatím ji hledám. Až ji najdu, unesu ji a nechám se s ní oddat starým poustevníkem v Černém lese. Unesu ji na svůj hrad a obklopím se železnými rytíři, aby mi ji někdo nesebral...“

„Děláš si pořád legraci!“

„Smát se je stejné jako plakat, ale vyhlíží to efektněji.“

„A nemluvíš vážně!“

„Nechci mluvit vážně. Aspoň ne s tebou.“

Pohlédla na něj se smutkem. „Máš mnoho přání. Cítím, že některá jsou opovážlivá a nesmyslná. Přej si jen to, co můžeš dostat!“

„Jaguár Quiroqa mi radil, abych se zmocnil koruny naší vlasti a stal se králem. Odmítl jsem, zdálo se mi to příliš smělé. Ale od té doby na to pořád myslím. Taky ty mi říkáš, že něco je příliš smělé. Ale já na to budu myslet.“

„Ne, nemysli na to! Mysli na cokoliv jiného, ale...“

„Nemůžu tomu zabránit. Je to můj osud, Komteso! Překonám ho silou své vůle, ale sny ovlivnit nedokážu! Ty budou stále stejné, stále mířící příliš vysoko!“

Zachvěla se. „Já jsem taky měla kdysi sny! Ale zmizely, ztratily se, pošpinily! Teď už nehledám. Bojím se svých snů!“

„I ten kluk má sny, divila by ses o čem. Víš o kom se mu zdává v noci? Kromě jiného taky o tobě!“

„Copak se zbláznil? Co se mu o mně může zdát?“

„Bojím se, že je naopak normální až moc. Nebudu s ním mít lehké pořízení, až povyroste.“

„Ty pro něj máš být vychovatel? Ty, který žiješ ve snech a pohrdáš skutečností?“

„Na skutečnosti není nic krásného. Skutečnost je zlá.“

„Ale přesto jí musíme být poslušni!“

Okolo nich vítr rozvlnil zelené klíčky listů ve stromech, slunce zářilo a ptáci se snažili vzpomenout si, jaké písně se mají zpívat, když začíná jaro.

Ti dva seděli vedle sebe a povídali si. Dva lidé, kteří si mají hodně co říct, ale přesto se nedokážou pochopit. Dva jedinci opačného pohlaví. Ale ne pár.

Enkra se vrátil až v noci, když už skoro mrzlo a v ulicích se honil studený vítr. Měl černou bundu bomber a basebalovou čapku se štítkem, aby vypadal nenápadně. Tvářil se ponuře a zajímal se, kde je co k jídlu.

Večeře proběhla mlčky, Enkra koukal zachmuřeně do talíře a Mike se nijak zvlášť nesnažil přimět ho k hovoru. Až po jídle požádal:

„Mohl bys mi přesně říct, jak je to se šlechtickou příslušností arminských občanů?“

„Říct nevím. Ale můžu ti to přečíst.“

Enkra kývl a Mike chvíli hledal ve svých skriptech.

Za arminského šlechtice je uznáván:

a) Osoba zrozená v Arminu ze svobodných rodičů.

b) Osoba zrozená ze svobodných rodičů arminského původu kdekoliv ve světě a hlásící se ke svému rodu.

c) Osoba prohlášená šlechticem za zásluhy nebo jiné přednosti představiteli státu.

Dále se arminská šlechta dělí na stav:

1. panský

2. rytířský

3. církevní

4. výjimečný

K panskému stavu se počítají ti, jejichž osoba je vybavena šlechtickým predikátem, erbem a rodokmenem, dále se obvykle jejich titul odvozuje od sídla a pozemků, jež jim náleží. Rovněž k nim náleží říšská knížata, jimž přináleží právo vykonávat vyšší státní funkce a zodpovědné povinnosti vůči říši.

Ke stavu rytířskému se počítají ti, kteří vykonávají svoje povinnosti doma v Arminu nebo v cizině, se zbraní v ruce. Jejich stav bezpodmínečně nevyžaduje vlastnictví půdy či jiného majetku, avšak nezbytnou podmínkou je neposkvrněná čest a statečnost.

K církevní šlechtě se počítají všichni, kdo přímo slouží Bohu, ať jsou členy jakékoliv církve či jiné podobné organizace (lóže zednářů, Svědkové Jehovovi, tajná bratrstva atd.) Je tím rozuměna jakákoliv osoba vysvěcená či vykonávající funkci duchovního, pokud je jeho zasvěcení nebo funkce prokazatelná.

Ke stavu výjimečnému se řadí osoby, které nelze zahrnout pod žádné z výše uvedených označení, ale přesto mají z nějakého důvodu statut šlechtice. Rovněž se tam řadí osoby, o nichž existuje podezření, že patří ke šlechtě, ale z nějakého důvodu není možno se o tom přímo přesvědčit. (Lidé nekomunikující se společností, zločinci na útěku, mimozemšťané, osoby šílené, němé či hovořící zcela nesrozumitelným jazykem).

Arminský šlechtic má právo zejména:

1. Nosit zbraň a používat ji k boji proti nepřátelům. Trestat nepřátele Boha a státu, chránit právo a spravedlnost.

2. Bránit sebe, svoji rodinu, domov a majetek proti osobám, které sice přestupují zákony, ale nejsou nepřáteli Boha a státu.

3. Cvičit se ve zbrani a soutěžit s jinými v jejím ovládání.

4. Označovat oděv svůj a svých podřízených (vojáků, služebníků) svým znakem, případně vlastní uniformou.

5. Označovat výše zmíněný majetek státními znaky a vlajkou Arminu

6. Zúčastňovat se rady na vlastní úrovni, případně být volen do rady vyšší, tam se vyjadřovat k problémům za sebe i za svoje podřízené. Prosazovat svá práva slovem na těchto místech.

7. Přijímat v případě nutnosti poslání, která povedou k záchraně Impéria před bezbožností a zkázou.

Enkra poslouchal s ne zcela spontánním zájmem - zdálo se, že se zaobírá řadou vlastních problémů. Konečně řekl: „Od který vůbec doby jsou všichni Armini šlechtici?“

„To zavedli za císařství. Císařovnu Dianu požádali, aby vyřešila problém nerovnosti lidí ve státě. Původní názor, hlavně anarchistů, byl že by se měly zrušit veškeré tituly a hodnosti. Jenže Diana prohlásila, že je to na ni moc obyčejné řešení. Namísto toho povýšila všechny lidi do šlechtického stavu.“

Enkra zbystřil pozornost a usmál se koutkem úst. „Císařovna Diana byla borec.“

„Taky to byla tvoje babička, i když nevlastní. Teď.“

„Jsem na ni pyšnej a doufám, že jí neudělám ostudu. Proč vůbec skončilo to slavný císařství - myslím doopravdy!“

„Politika, Enkro. Během války se sir Lera dal korunovat na císaře. To byla podmínka, aby s ním šelmy šly do války a vyhnaly tu přistěhovaleckou pakáž. Potom, když válku vyhrál, se zase potřeboval s těmi přistěhovalci smířit. Tak se vzdal trůnu a byl zvolen prezidentem.“

„Byla jiná možnost, nebo byl jediný kandidát?“

„Byl tam ještě jeden, ale naprosto neschopný. Starousedlíci to tehdy brali jako kosmetickou úpravu režimu k větší stravitelnosti pro veřejnost. Proto taky souhlasili, aby se několik cizinců stalo státními funkcionáři. Od té doby se to ale nevyřešilo.“

„Pokud vím, vyřešilo. Strýček Ross byl přistěhovalec, teď je komthur a já jsem...“

„Ross složil přísahu císaři. Není už přistěhovalec.“

„Jackie by řekl: Dostal kastu.“

„Správně. Základní rozpor je teď mezi lidmi s kastou a lidmi bez kasty. Existuje možná několik jedinců, u kterých to není tak úplně jasné, ale...“

„Santanueva je knížetem odjakživa?“

„Jeho otec Esteban nebyl. Ale dědeček Juan ano. Don Esteban byl věrný přívrženec sira Lery až do těch důsledků, že se nechtěl hlásit o svůj titul, dokud Lera nepoužívá ten svůj. Ale když pak zemřel, Pedro se rozhodl zjednat nápravu.“

„Vyprávěj mi o tom!“

Mike povídal. Enkra zatínal pěsti a mračil se. Bylo na něm vidět, že plně souhlasí se vším, co udělal Santanueva, Roger, Sid, Paul Fox, Asthra a jiní. Oliver se tvářil povzneseně, Italové se nadšeně šklebili a vypadalo to, že by přispěli, kdyby se jim dala patřičná šance.

„Až se vrátím domů, budu muset... očekává se ode mne, že se do tohohle mocenskýho boje taky zapojím?“

Mike se zasmál pod fousy. „K tomu jsi byl vyvolen.“

„Jak moc nadšeně to mám dělat?“

„Když to budeš dělat dobře, tak hodně.“

„A co kdybych... co kdybych vždycky neudělal všechno tak, jak si přeje Roger Monroes? Třeba kdybych se někdy postavil proti němu nebo... Zkrátka, kdybych někdy přihrál přistěhovalcům?“

„Ale no fuj!“ Mike zkroutil tvář tak znechuceně, že Enkrovi bylo hned jasné, že to hraje, „To bys skutečně udělal?“

„Určitě ne. Ale jestli mě někdo naštve...“

„Copak? Někdo tě naštval?“

Enkra zavrčel něco zcela nesrozumitelného.

„Aha! Kolik je mrtvejch?“

„Nikoho jsem se ani nedotkl.“

„Měl bych za to dát sloužit děkovnou mši svatou?“

„Ne. Půjdu spát. Ale... jaký je program na zítřek?“

„Audience u Anglické královny. Vyhovuje ti to?“

Enkra jenom zafuněl.

Když Její Veličenstvo královna Spojeného království Velké Británie a Severního Irska projevila zájem seznámit se s malým arminským princem, vyvolalo to v kruzích zasvěcených odborníků značné rozpaky. Představa, že by mělo být oficiálně naneseno, že by si tyto dvě rodiny mohly být rovny, přiváděla některé znalce z míry. Nebylo pochyb, že přátelské a rovnocenné setkání potomků vévodů z Windsoru a Edinburghu s potomkem Georgijských a Dakotských sedláků a Indiánů ze Skalistých hor by mohlo vyznít trapně. Rovněž pátrání po rodokmenu arminského Vládce sira Lery z Guyrlayowu dopadlo dost špatně: zjistilo se, že císař Charry pocházel z rodiny rybáře a námořníka, aniž by se vědělo, zda jeho rodiště nyní patří do Holandska, Dánska či Německa. Vědělo se však, že neměl ani ukončenou střední školu, byv z ní před maturitou vyhozen pro nepřiměřené chování. Rovněž císařovna nepocházela ze šlechtického rodu, ale z rodiny francouzského profesora, navíc zavražděného a snědeného v Afrických pralesích lidojedy. Dál do minulosti se rodopis arminských císařů nepodařilo vypátrat a pro jistotu to nikdo ani nezkoušel.

Nicméně hlavy korunované musí tu a tam slevit ze svých přirozených a oprávněných požadavků na urozenost svých hostů, zvláště v tomto nepřejícím století. V tomto případě se přidala ke kurióznosti situace ještě zvláštní povědomost o arminské šlechtě, jejíž způsob nabývání titulů byl naprosto originální a pro potomky starých rodů více než pochybný. Mínění, že si Armini dělají v této oblasti, co chtějí, bylo naprosto pravdivé; jisté nesnáze nastávaly, když chtěli, aby jejich specifika uznával celý svět. Mnozí z poradců se vzpouzeli uznat Enkrovo právo - teprve na přímý příkaz Jejího Veličenstva kapitulovali a pozvali malého arminského prince k audienci.

Enkra vstal ve slavnostní náladě, rychle se vykoupal, oblékl a nasnídal. Potom vyjel autem velvyslanectví s vlaječkami na žerdích do Buckinghamského paláce. Mike mu cestou ještě domluvil, aby se choval maximálně důstojně a když jim cestu zastoupil důstojník v přílbě s mohutným chocholem, Enkra si jej ani nevšiml a důstojně vyčkal, až Mike ohlásí jejich jména a důvod návštěvy. Nato důstojník odskočil, stanul v pozoru a Sid projel s autem do vnitřního nádvoří.

Tam již očekával hosty ceremoniář v dlouhé alonžové paruce a renesanční uniformě, přivítal je a vedl po schodech nahoru. Enkra kráčel za ceremoniářem pomalu a důstojně, otáčeje po nádherné výzdobě chodeb a sálů, jimiž procházeli, jen oči a nikoliv hlavu či celé tělo. Došli do salónu, kde je ceremoniář usadil ke stolku a odešel. Vzápětí přišel další a vedl je opět jinými chodbami a sály. Tentokrát k tomu přidal výklad o různých pozoruhodnostech a Enkra tentokrát v souladu se slušným arminským vychováním otáčel poslušně hlavu udaným směrem a pečlivě si vše prohlížel. Kustod jmenoval členy královského rodu na portrétech, doplňoval pro jistotu i hlavní životopisné údaje a Enkra, který byl v historii dosti pevný, přidal občas poznámku, z níž bylo jasné, že slavné činy předků jsou mu dostatečně známy a výklad je pro něj téměř zbytečný.

Ceremoniáře to těšilo.

Potom je zavedl do knihovny, kde opět počkali na dalšího ze ctihodných hodnostářů. Ten je již pozval k audienci a vstoupil s nimi do královnina předsálí. Tam byli velmi taktně a nenásilně poučeni o chování před královnou - například jim bylo zdůrazněno, že se smějí uklonit teprve po představení Jejímu Veličenstvu, a to hlubší úklonou královně, méně hlubokou princi manželovi. Bude-li přítomen princ Charles a princezna Diana, je třeba se princezně uklonit, princi Waleskému může Enkra stisknout ruku. Na položené otázky lze odpovídat cokoliv, je však třeba mít stále na paměti, že královnu je třeba oslovovat Vaše Veličenstvo, prince manžela Vaše Výsosti.

Enkra to odsouhlasil. Potom ještě nějakou dobu čekali, až se ceremoniář zase objevil, dal pokyn dvěma sloužícím a ti otevřeli dvoukřídlé dveře. Potom vstoupili; Mike šel o půl kroku za svým svěřencem a doufal, že nedojde k žádnému trapasu.

Královna Alžběta II. seděla na křesle na malém stupínku a nebyla ozdobena žádnými odznaky moci vyjma diamantové čelenky. Princ manžel byl rovněž v civilu a vypadalo to, že se poněkud nudí. Nebyl však přítomen princ Charles, nýbrž krásná princezna Diana, doprovázená klukem o něco menším než Enkra, který vypadal nejzvědavěji. Byl to princ William, nejstarší vnuk královny, docela dobře možná budoucí anglický král. Všichni byli oblečeni v civilu a dost střízlivě, takže Enkra v bílém, s černým šátkem podobným arabskému turbanu, a se zlatým tygrem na prsou vyhlížel značně exoticky. Splnil ochotně všechny ceremoniářovy pokyny, uklonil se Jejich Veličenstvům, políbil ruku princezně Dianě a zašklebil se na Williama. Pak se obrátil ke královně.

„Dovol mi,“ řekla Alžběta II., „Abych ti v prvé řadě poděkovala za čest, kterou jsi nám prokázal svou návštěvou!“

„Pro mne je nesmírnou ctí, že smím na vlastní oči spatřit královnu nejslavnější monarchie světa, Vaše Veličenstvo! Pro chudého bojovníka z Ostrova ztraceného v moři je štěstím spatřit královnu říše, která po tolik století určovala osud světa...“

Tiskový tajemník, jenž v diskrétní osamělosti za falešnou stěnou pořizoval zápis detailů rozhovoru, sebou škubl. Nevěřil, že tuto dokonale dvornou větu pronesl dvanáctiletý kluk. Netušil, že Enkra doslova opakoval větu, kterou se uvedl v nějakém filmu jeden z jeho oblíbených hrdinů. Ani královna neznala arminské filmové umění a netušila, jak dokonale formuje vychování svých diváků, proto byla poněkud překvapena.

„Dále mi dovol, abych ti blahopřála k významnému povýšení, jehož se ti dostalo od tvého ctihodného otce a pána, Vládce všech Arminů sira Lery z Guyrlayowu.“ pravila.

„Všichni jsme děti svého pána a Vládce,“ řekl Enkra, „Prokázal mi neskonalé dobrodiní, když mne učinil svým synem. Přísahal jsem, že nikdy nezklamu důvěru, kterou vložil na má bedra. Avšak přesto nejsem ničím víc, než kterýkoliv jiný arminský chlapec nebo dívka - pokorným sluhou svého národa...“

Doposud se královna domnívala, že ho tyhle moudrosti naučil nějakým způsobem Mike, ale Enkra vyhlížel při přednášení svých dvorných frází tak bezprostředně, že ji to udivilo.

„Velice lituji špatného zacházení, kterým se na tobě provinili někteří z mých nehodných poddaných! Byli to lidé, jejichž jednání hluboce lituji a za něž se ti co nejupřímněji omlouvám.“

Enkra současně s posledním jejím slovem klesl na kolena. „Má paní, prosím, abyste vzala svou omluvu zpět! Není za co se omlouvat a já jsem zapomněl na křivdu ve chvíli, kdy jsem směl spatřit jasnou tvář Vašeho Veličenstva!“

„Je však právem králů odčinit chyby a omyly poddaných!“ slovní šerm s tímhle dítětem počínal královnu bavit, „Buď ujištěn, že osobně zajistím, aby viníci byli potrestáni, jak si žádá zákon a čest naší země...“

Enkra zprudka, bez jakékoliv námahy vyskočil na nohy a vztáhl ruku před sebe. Z jeho očí vyšlehly zelené blesky. „To ne, madam! Vaše bílé ruce nesmějí být poskvrněny krví zločinců!“

Nastalo trapné ticho. Nejen královna, všichni si uvědomili, co má mladý Armin na mysli. Že očekává smrt svých nepřátel rukou katovou, což nikdo v zemi neměl v úmyslu dopustit.

Do ticha se princ William začal smát. Princezna Diana ho sice okamžitě usměrnila, ale Enkra si toho stejně všiml.

„Krví?“ zeptal se princ manžel, „Ty se domníváš, že jejich vina je tak velká, že musí být smyta jejich krví?“

Dřív, než Enkra stačil odpovědět, zaslechl tiché Mikovo zakašlání. Zkřížil ruce na prsou a sklonil hlavu. „Není mým právem ani povinností být soudcem. Moudřejší a ctihodnější než jsem já posoudí vinu a určí trest...“

„To doufám,“ řekl princ manžel, „Řekl bych, že to je dost ostuda, že jsi nám musel chytit zločince, o které se měla postarat policie. Snad soudy budou snaživější...“

„Nepotrestá-li zločince soud dostatečně spravedlivě, je zde ještě jiný Soudce. Ten dá každému, co mu náleží!“ pronesl Enkra tak vážně a důstojně, že se William opět zašklebil a královna pohlédla na Mika vyčítavě. Mike opět zakašlal.

Nastalo trapné ticho. Její Veličenstvo Alžběta II. dospěla k názoru, že by nebylo vhodné v zájmu dobrých vztahů pokračovat v těchto otázkách, ale ani při nejlepší vůli si nebyla schopna vzpomenout na nic, co by se dalo říct a nedávalo Enkrovi příležitost k nepříjemným slovním střetnutím.

Zachránila ji princezna Diana. „Je to pravda, že se dobře vyznáš v jízdě na koni a asijském bojovém umění?“

Enkra ukázal v úsměvu bílé zuby. „Samozřejmě! To je nutné...“

„Chceš si prohlídnout moje koně?“ zeptal se princ William, „Mám taky docela slušnou sbírku zbraní, víš o tom?“

„Nevím, ale podíval bych se docela rád!“

„Možná by bylo dobře,“ pokračovala princezna Diana, „Kdybys byl tak laskav a předal princi Williamovi několik praktických rad ze svých bohatých zkušeností!“

„Udělám to nesmírně rád, Vaše Výsosti. Pokud ovšem vážený princ William vydrží to, co bych ho mohl naučit.“

„Já?“ princ se uraženě obrátil na matku, „Jak si může ten krim.. myslet, že bych to nezvládl?“

„Pokud je mi známo, o tvý drzosti a nafoukanosti se povídá i v kriminále! Hele, jestli tě máma pustí, vemu tě s sebou na prázdniny na dva měsíce do džungle - a ručím za to, že tě nepozná nejenom Lady Di, ale ani celá královská rodina!“

Princezna Diana upadla do značných rozpaků, princ manžel se skvěle bavil, královna tiše trpěla a princ William se vztekal: „Hele, ty se na mě vytahovat nebudeš! Že seš o kus větší a z nějaký díry na konci světa, to není žádnej důvod...“

„Neřekl jsem, že se chci vytahovat. Slíbil jsem, že tě budu učit, jestli budeš chtít. Jinak není nutno...“

Královna diskrétně zakašlala.

„Ve tři odpoledne má princ William trénink,“ řekla princezna Diana, „Budu potěšena, jestli tam bude i Tvoje Výsost a udělí mu svoje cenné rady!“

William udělal na Enkru značně obscénní posunek.

„Tvoje přání je mi rozkazem!“ scvakl Enkra podpatky jako důstojník od kavalerie, „Budu tam!“

„Vaše návštěva nám byla velkým potěšením!“ řekla královna a Enkra jí odpověděl složitým souvětím plným poklon, načež i s Mikem opustili přijímací síň.

„Ach hrabě,“ stiskl ceremoniář Mikovi ruku, „Bylo skutečně nezbytné chovat se tak... nezvykle před Jejich Veličenstvy? Já uznávám, že mládí Jeho Výsosti...“

„To máte ještě štěstí, že Jeho Výsost je tak mladá. Kdyby byl plnoletý, podařilo by se mu možná za půlhodinovou návštěvu domluvit válku mezi našimi státy, a to bych teprve nerad viděl!“

„Bůh chraň královnu!“ vydechl starý muž zbožně.

„Bylo mi řečeno,“ pravila Alžběta II. ke svému manželovi, „Že ten arminský chlapec je velice zábavný. Ale nikdy bych při zdravém rozumu netušila, do jaké míry...“

„Enkro,“ domlouval Mike, než Enkra odjel na trénink (po skvělém obědě v čínské restauraci), „Neudělej tam proboha nějakou ostudu! To, co jsi povídal, bylo už až nad hlavu! Její Veličenstvo bylo prý značně konsternováno!“

„A co má bejt? Já jsem taky princ a můžu si dělat, co chci!“

„V Arminu klidně - tam, když bude potřeba, ti oprávněná osoba pár vsolí a bude klid. Ale tady uznej, že tě na veřejnosti nemůžu krotit a chovej se slušně sám. Místní společnost má momentálně o Arminech dobrý dojem, takže...“

„Jasně. Postarám se, aby ho ztratila!“

„Na to, co říká šéf,“ řekl Sid v autě, když vezl Enkru do paláce, „Se klidně vykašli. Šéf je chytrej, ale nerozumí tepu života. Nejlíp, když uděláš nějakej pořádnej průšvih, aby o tom psali v novinách. Uvidíš, jak tě vděčnej lid bude milovat!“

Enkra potřásl hlavou. „Jaký v tom ty máš zájmy?“

„Když to chceš tak moc vědět, tak mám od Harry Burna slíbenou provizi za každej průšvih, kterej mu bonznu.“

„Jo ták! Tak neboj se nic, budou tam na mě dlouho vzpomínat! Ale něco za něco: pusť mě k řízení!“

„Neblbni! Ty chceš řídit auto na Londýnský ulici?“

„A co má bejt? Já už řídil dálkařskej kamión, to je něco jinýho než tenhle holčičí Rolls-Royce!“

Na příští červené si tedy přesedli a Enkra suverénně vyjel. Sid mu zpočátku radil, co kde stisknout, jak moc přidat plyn a hlavně kdy ubrat. Enkra ochotně poslouchal, ale Londýn je veliký a než dojeli k paláci, zacházel už s autem dost přijatelně.

Před palácem čekal houf fotoreportérů a novinářů. Když Enkra bez rozmyšlení vystoupil stranou řidiče, pochopili, že si sám řídí auto a uvedli to do zpráv, k nelibosti dopravní policie.

Enkra se na to převlékl do černých kalhot a košile z rudého hedvábí, převázané černým japonským pásem. Na hlavě samozřejmě měl svůj černý šátek, takže vyhlížel velmi orientálně.

Prošel dovnitř, zato Sida nelítostně zadrželi novináři a začali z něj neprodleně tahat rozumy. Byl tomu velmi rád, neměl zatím mnoho možností vyložit jim svoje pohnuté životní osudy a byl ve stínu svého velitele přehlížen a opomíjen. Teď se posadil na lavičku na parkovišti, nechal si darovat cigaretu a povídal. Brzy se mu podařilo šikovnou zmínkou převést řeč na boje s pašeráky drog v Iron-city, v nichž měl osobní účast, a rozpovídal se o tom s takovou vervou, že se novinářům zavařovaly tužky.

Princ William s lady Dianou dorazili před chvíli a právě se převlékali do jezdeckých oděvů. Enkra se rozhodl počkat a zatím si prohlížel koně, které tam stájníci prováděli.

„Ach, ty už jsi tady!“ usmála se na něj princezna, „Ale tohle přece není oblek na koně! Ty nemáš jockeyský oblek?“

„My Armini to nepotřebujeme. Tohle úplně postačí...“

„Ale nemáš vůbec nic! Ani bičík, ani ostruhy... dokonce nemáš ani pořádné boty, jen takové opánky...“

„A ty vyzuju, jakmile nasednu na koně. Dotýkat se srsti koně botami je velice nezdvořilé k tak ušlechtilému zvířeti!“

Enkra chodil od jednoho plnokrevníka ke druhému, prohlížel je a hladil, aniž by se jich bál. Některým z nich dokonce něco šeptal do nozder a tiskl k nim tvář, aby cítili jeho dech. Žádný z koní ho kupodivu nekousl, ač někteří nepatřili k beránkům.

„Jak to s nima mluvíš?“ ptal se William, „To je arminsky?“

„V tomto případě arabsky. Jsou to plnokrevníci, potomci klisen Mohamedových. Arabština je zdvořilejší! Jsou to súry z koránu.“

„Tyhle koně určitě v životě arabštinu neslyšeli...“

„To ne. Ale jejich duše si to pamatuje z minulého života. Kůň je velmi ušlechtilé zvíře, sluší se chovat se k němu slušně.“

Jednoho z koní mu přivedli, ohnivého hnědáka s tanečním krokem a neklidnýma ušima - jejich poloha dávala tušit, že se mu něco už dopředu nelíbí. Enkra na něj začal tiše mluvit, hřebeček ty uši nejdřív postavil a pak natočil dopředu. Taky se přestal tvářit nepřívětivě, nechal se pohladit a začínal se mazlit.

„Směl bych si upravit postroj? Tyhle kovové třmeny se u nás často nepoužívají, udělal bych si kožené... potřebuju na to jenom dva kusy širší kůže...“ Enkra rychle prošel stájemi, objevil co potřeboval a upravoval je svým loveckým nožem. William se už přestal naparovat, naopak se zájmem přihlížel.

„Máš pěknou kudlu!“ ocenil, když ji Enkra na chvíli odložil.

„Líbí se ti? Chceš ji? Není moje, dal mi ji Sid a není zasvěcená, tak o nic nejde. I když, ty máš dost dobrou kastu...“

„Proč bys mi nemoh dát kudlu, kdyby byla... co?“

„Zasvěcená. Kouzelná zbraň, která by poslouchala jenom tebe. Taková se nesmí dávat nikomu, kdo by ji nezvládl.“

„Ty seš ňákej švihlej! Ty vopravdu věříš na kouzla a čáry?“

„Nevím, jestli věřím. Já je přímo dělám.“

William vykulil oči. Enkra zatím vyrobil dvě kožené smyčky, odřízl třmeny a připevnil je místo nich.

„K čemu bude tohle?“ ptal se princův trenér.

Enkra k němu otočil vážnou tvář: „Je nezbytně nutné, aby jezdec cítil každý pohyb svalů koně. Vycítí z toho, co právě jeho kůň chce udělat - a taky, kolik má ještě síly. Jezdec by měl být s koněm spojen vlastním tělem...“

Vytáhl se na rukou a nasedl na koně. Teprve pak se sklonil a natáhl si smyčky třmenů na bosé nohy. Princezna a William rovněž nasedli a vyrazili na dráhu. Každý si skočil tréninkově několik překážek, přičemž Enkru to očividně bavilo nejvíc.

„Tak, co mi říkáš?“ ptal se William, když se zase sjeli.

„No, na bílýho kluka to není tak zlý. Ale když kůň skáče, musíš mu pomáhat tělem. Zaklonit se a švihem přenýst váhu na přední nohy. Taky by sis měl odvyknout mlátit koně bičíkem. Zbytečně ho rozptyluješ, on sám je dost chytrej, aby věděl, co má dělat. Arabové říkají, že dotknout se koně nějakým neživým předmětem je urážka. Kůň není mezek, aby potřeboval pohánět karabáčem...“

„Jak ho teda mám řídit?“

„To je úplně jednoduché. Koně spolu přece taky mluví. Jsou to zvířata stádová - když vůdce potřebuje něco říct svýmu stádu, tak jim to zkrátka řekne. Zařehtá nebo zafrká...“

„No, nevím!“ řekl princ, „To mám řehtat jako kůň?“

„No jasně! Hele, když má skočit překážku, řekneš mu tohle:“ Enkra krátce tiše zaržál, jeho kůň se rozběhl a udělal dlouhý skok přes nejbližší proutěnku. Enkra zase zafrkal a kůň se uklidnil. Rovněž druzí koně se při Enkrově ržání poplašili a bylo třeba jistého umění, aby je jejich jezdci zvládli.

„Ty s nima fakt mluvíš!“ vyjevil se William, „Hele, nauč mě to, já bych to chtěl taky umět!“

„U nás to umí spousta lidí. Všech signálů dohromady je asi dvě stovky, ale většinou jsou to různý varianty jednoho příkazu. Já jich znám jenom tak pětasedmdesát...“

Lady Diana usoudila, že její potomek a budoucí naděje britského trůnu je v dobrých rukách. Nechala kluky, ať si rajtují na svých koních po cvičišti a Enkra učí Williama koňské řeči. Teprve když usoudila, že už by to mohlo stačit, přivolala si je zpět.

„Hele, mami,“ žadonil William, „Já tam na prázdniny pojedu! Enkra slíbil, že na mě dá pozor, fakt, já budu hodnej...“

„Ale to nemůžeš, Willy!“ poděsila se, „Jsi přece princ!“

„Enkra taky! A ty máš ještě Henryho, toho můžeš rozmazlovat! Já se chci stát bojovníkem! Nechám si propíchnout ucho, abych mohl nosit náušnice, a kluci mi udělají bojovnický tetování!“

Princezně Dianě dalo trochu práce, aby mu to rozmluvila. Radši mu připomenula, že v tělocvičně je čekají instruktoři, kteří učí prince Williama karate a jiné podobné techniky.

„Fakt myslíš, že je zvládneš, Enkro?“ ptal se William.

„Uvidíme.“ krčil Enkra rameny. Při jízdě se mu svezl šátek, stáhl jej a otíral si zpocenou hlavu. William byl okouzlen.

„Mami, můžu si taky nechat vyholit hlavu?“

„Ne!“ rozčílila se Diana, „A okamžitě přestaň s těmi nesmysly! Já mám přece život... nejdřív tvůj otec, teď ty...“

Enkra doprovodil Williama do cvičebny. Instruktoři byli dva a oba už o něm slyšeli - takže se lady Diana a William pohodlně usadili na lavičku, zatímco Enkra se připravil k boji.

Jeden z těch mužů pocházel z Hong-Kongu, britské korunní kolonie. Byl to míšenec bělocha a Číňanky a studoval svoje kung- fu i ve všelijakých klášterech. Tloukli do sebe s Enkrou asi pět minut, načež se rozešli a oddychovali.

„Tak tohle je ten tvůj kočičí styl?“ ptal se instruktor, „Už jsem o něm dost slyšel... tví kamarádi ho roznášejí po všech soutěžích na celým světě!“

„Jakej kočičí styl? Já nic takovýho neznám!“

„Nezapírej. Všichni říkají, že jsi tento styl boje vymyslel ty! Tvrdí to každý závodník z Arminu na turnajích!“

Enkra nechápal téměř nic. Oddechli si a pokračovali v boji - Enkra sbíral bod za bodem a nakonec se mu podařilo zasadit tomu muži úder vnější hranou nohy, kterým ho spolehlivě uzemnil.

Druhý muž byl Pákistánec a počítal se k jakési muslimské sektě, kterou snad ani Mike neznal. Enkra se od něho přiučil několik podivných triků, které na něj použil, když selhaly ty normální. Neřekli si téměř nic - Enkra ho nakonec dostal na zem a opřel mu o hrdlo svoje prsty na znamení, že by mu mohl vytrhnout ohryzek. Teprve potom se Pákistánec vzdal.

„Nesmírně rád bych se s tebou ještě setkal,“ řekl Enkrovi paštúnsky, když se po boji v šatně sprchovali, „A myslím, že ještě raději by tě poznal náš Mistr. Kdybych tě doporučil, určitě by souhlasil s tím, že tě bude cvičit. Byl bys nejlepší...“

„Hluboce se ti klaním,“ odpověděl Enkra, „Zajisté toužím po poučení, které by mi mohl dát tvůj Mistr. Ale ještě víc, než po jeho bojových tricích, toužím po znalostech z oboru hledání Boha, které starší členové tvé sekty určitě mají...“

Pákistánec mu chvíli hleděl do očí. „Věřím, že mi říkáš pravdu, chlapče. Pokud je tomu tak, pak jsi nejušlechtilejší ze všech bojovníků, které jsem kdy poznal. A už chápu, proč tě ten derviš z Ostrova chce udělat princem. Ať ti Alláh popřeje štěstí...“

19. dubna: Bohové nepláčí, princi...

Hned druhý den po uvěznění Johna Guswella Branga navštívil toho dobrého muže James a řekl mu: „Podívejte se, příteli: máte dvě možnosti. Potřebujeme, abyste byl uvězněn, a to na hodně dlouho. Radím vám, abyste se rychle přiznal ke všemu a nezapíral.“

John Guswell Brang nebyl člověk na hlavu padlý. „Za prve vůbec nevím, k čemu bych se měl přiznat. Za druhé nechápu, proč jste mne uvěznili. Za třetí proti tomu protestuji. Za čtvrté žádám, aby byl jakékoliv naší rozmluvě přítomen můj advokát.“

„Za páté,“ řekl James, „Když se nepřiznáte, nebudeme mít žádný podklad pro vyšetřovací vazbu. Za šesté, dostanem to z vás, ale bude to trvat velmi dlouho a váš obhájce bude naši práci všemožně zdržovat a kazit. Za sedmé, když nebude soud do týdne, ztratí naši arminští přátelé trpělivost a vyžádají si vás pro sebe. Sedmička je šťastné číslo, ale váš osud v tom případě tedy moc šťastný nebude, jak já to vidím...“

Brang na něj pohlédl se zájmem. „Vydat - Arminům? Proč?“

„Držíme vás tady pro zločiny, kterých jste se dopustil proti Velké Británii. Kdybyste se dejme tomu nedopustil žádných zločinů proti naší zemi nebo... zanedbatelných, museli bychom vás vydat hraběti von Crossovi. Odvezl by vás do Arminu a postavil před jejich soud. Chápete, co to znamená?“

Brang mlčel.

„Viděl jste někdy jaguára? Já ano! Ale viděl jste setninu jaguárů nebo tygrů pohromadě? Můžu vás ujistit, že to není pěkný pohled. A ještě horší je, když jste při tom přivázán k obětnímu kameni a ta milá zvířátka si brousí svoje tupé drápy tím, že vám trhají z těla kusy masa...“

„To je ale strašné! To by snad nebylo možné!“

„Člověče! Vy jste urazil jejich prince, tím jste se odsoudil k smrti! To, že jste zapleten do té lumpárny s bílým masem, je vaše jediné štěstí, protože vás můžeme zavřít do civilizovaného kriminálu a tím vám zachránit krk!“

„Je tady... nějaké východisko?“

„Právo Arminů na váš život potrvá pět let. U zvlášť těžkých zločinů deset let, ale ani o den víc. Musíme vás zavřít na deset let do vězení. Možná o trochu víc, aby to nevypadalo. V opačném případě vás budeme muset vydat Arminům. A to znamená nejen smrt, ale asi taky mučení...“

John Guswell Brang se krátce zamyslel. „Myslím, že nebudu moc zapírat. Rozhodl jsem podat úplné a všeobecné doznání.“

„Tak je to v pořádku,“ usmál se James, „Soud je stanoven na 19. dubna...“

19. dubna se Enkra probudil se zvláštní radostí. Když se najedl a řádně upravil, odjeli s Mikem a Sidem do budovy soudu. Před ní se na něj vrhlo klubko novinářů.

„Jste tady zajisté, Výsosti, kvůli začátku procesu s Brangem, ředitelem polepšovny, v níž jste byl uvězněn?“

„Ano, to jsem.“

„Co soudíte o tomto procesu? Jak podle vás dopadne?“

Enkra se usmál. „Když dovolíte, povím vám starou arminskou bajku. Šli dva sloni džunglí. Najednou za sebou slyšeli šustot a polekali se, tak vyšplhali každý na jeden strom...“

Někdo z novinářů se zasmál, jiný řekl: „Ale sloni přece nelezou po stromech!“

„Já vím. Vy jste myslel, že lezou? Tak tedy, ti sloni seděli každý na jednom stromě a třásli se strachy, co dělá ten šustot pod listím. Byla to malá myška, ale to sloni nevěděli, neboť pod listí nebylo vidět. Tak tam seděli až do chvíle, kdy opodál procházeli dva tygři. To už slony bolely tlapy a tak se pustili a spadli s hlukem dolů...“

Novináři zapisovali, usmívajíc se. Je to jenom dítě! usoudili.

„Podívej se, řekl jeden tygr druhému: Začíná podzim. Sloni už dozráli a padají ze stromů.“ dokončil Enkra.

Někdo se zasmál, nemastně neslaně. Nebyl to vtip, nebyla to skutečná příhoda. Byl to zjevný nesmysl. „A co to má znamenat?“

„Že přijde podzim. Že sloni dozráli a budou padat ze stromů. Jdeme, pánové?“ A Enkra se svým doprovodem vstoupil dovnitř.

Bylo nabito. Když vstoupili Armini, v černých slavnostních uniformách se svými osmihrotými kříži, blesky, všelijakými odznaky a medailemi, auditorium zašumělo a každý k nim otáčel hlavu. Usedli do vyhrazené lavice, ničeho si nevšímali, s nikým nehovořili. Jenom Enkra se rozhlédl po divácích a blahosklonně pokynul pravicí holdujícímu lidu.

Byli předvedeni obžalovaní. Brang, Warren, několik dozorců, Mathes. Prokurátor přečetl žalobu - týkala se pouze obchodu s dívkami, o Enkrově záležitosti ani slovo. Armini se tvářili netečně, bylo to v pořádku. Nebylo třeba o tom mluvit, pokud to nebude zapotřebí.

Prokurátor předkládal věcné důkazy. Brangovu účetní knihu, výkazy, některé Warrenovy listiny, falešné tiskopisy vyrobené Longem. Obhájce pana Branga vyvíjel podezřele malou aktivitu, aby tyto důkazy zpochybnil, nenaléhal na soud, aby jeho mandanta osvobodil, neprotestoval proti jasným důkazům, na nic se nevyptával a raději mlčel.

Byl předvolán James. Složil přísahu a vypověděl krátce podle pravdy, jakým způsobem bylo provedeno obsazení polepšovny. Při tom poděkoval za pomoc arminským kolegům a uvedl, že to byli oni, kdo první upozornil na Brangovy zločiny.

V křížovém výslechu se obhájce znovu zeptal na některé detaily postupu obsazování polepšovny. Zvláště ho zaujalo vhození granátu do strážnice a útok kočičí smečky na strážce. O tom se ostatně psalo v novinách, bulvární tisk dokonce svůj názor zveršoval:

Kočička - vyškrábe očička

očičko vyteče - kočička uteče...

James odpovídal podle pravdy, ale neřekl nic víc, než co byl podle předpisu nucen. Obhájce taky nehodlal nic rozvádět, věděl, jakou funkci James má a nehodlal si komplikovat život spory s mocnou tajnou službou.

Potom byli vyslýchání svědci zajištění kamionu na silnici, superintendant Trolly a jeho lidé. Obhájce se opět choval mírně, nic překvapivého se nestalo, novináři neměli o čem psát.

Pak byla udělána přestávka na oběd a po obědě byli vyslechnuti Jamesovi dva pistolníci (třetí zemřel na svá zranění). Potom se projednávala záležitost letadla, v němž se Warren pokusil o únos. V té souvislosti vypovídal pozdě odpoledne i Paul Fox. V sále vyvolalo oživení, když se představil jako agent Interpolu a důstojník arminského vojska. Nicméně ani tento křížový výslech nevyvolal velký zájem a vše skončilo v pohodě.

První den soudu skončil pro Arminy vcelku nezajímavě, jejich záležitosti se ani nedostaly na pořad jednání. Nicméně Mike byl spokojen a soudil, že kdyby se jim podařilo zakončit soudní jednání rychle a bez problémů, bylo by to nejlepší.

Domů jeli v autě čtyři - Mike, Enkra a Komtesa, Sid řídil. Enkra seděl vpředu, měl to místo rád. Najednou vykřikl:

„Zastav! K čertu, zastav, prosím tě!“

Sotva Sid zajel k chodníku a zbrzdil, otevřel Enkra dvířka a vyskočil. Rozběhl se ulicí zpátky, kde na rohu stála dívka v bílém kabátku a bílé čepici, rozhlížející se po ulici.

„Dot!“ vykřikl Enkra, „Hej, Dot - jsi to ty?“

Dívka se otočila. V očích jí blýsklo překvapením, usmála se a vztáhla k němu ruce. „Enkro! Kde se tady bereš? Myslela jsem, že seš už dávno doma v Arminu... Kde ses toulal?“

„Byl jsem zavřenej! Ten den, co jsme se rozloučili, mě sebrali! Pustili mě až před týdnem...“

„Ale proč, proboha?“

„Tak, pro nic za nic. Copak ty nečteš noviny?“

„Ani ne. Ono to je i v novinách? A vůbec, co ses tak načančal?“

„Jedem od soudu, zrovna jim to vracíme i s úrokama! Víš, Dot... když mě pustili, já jsem tě hledal, ale vůbec nevím, kde bydlíš, ani jak se jmenuješ! Já jsem tak rád, že jsem tě našel!“

Dot se rozhlédla ulicí. „Taky jsem na tebe vzpomínala... Čekala jsem pár dní u tygří klece v zahradě, jak jsi povídal, ale... ty jsi nepřišel!“

„Myslel jsem na tebe každý den po celou tu dobu! Když jsem si na tebe vzpomněl, bylo mi líp... cítil jsem se silnější...“

„Asi jsi toho zažil dost... Je mi tě líto...“ Opět se ohlédla.

„Ale teď,“ zasmál se Enkra, „Teď se všecko změnilo! Jsem silnej a mám moc, právo uskutečňovat svý přání! Přála sis poznat stará města Arminů na Jihu, já tě tam vezmu a zavedu tě tam! Budou tě mít rádi jako já, uvidíš, i divoký tygři ti leželi u nohou...“

Dot se trochu zachmuřila. „Bojím se, že nebudu mít čas na takovou dlouhou cestu...“ řekla opatrně.

Enkra ji neposlouchal. Smál se a mluvil jedno přes druhé, jak ho jen napadlo. Už dlouho se tak vesele, spontánně nesmál - oči mu v podvečerní tmě zářily jako hvězdy.

„A co se stalo s tvým koťátkem? Už je z něj velikej kocour, ne?“

„Ale, ty se na něj pamatuješ? Musela jsem ho dát k tetě na předměstí, máma se zlobila, že dělá loužičky... a vůbec, už jsem na něj neměla tolik času...“

Úsměv mu zmrzl na rtech, ale hned se zas usmíval. „Nevadí! Já ti seženu jiný kotě, z naší arminský krve! Rozumný kotě, chápeš? Bude hodný... z těch, co mňoukaj tence, nikdy neprosí...“

Mimovolně se usmála. „Ta stará písnička... Ale víš, maminka by se zlobila! Že prej jsem už velká, abych si hrála s koťatama... Bude asi lepší, když mi ho nebudeš dávat...“

V tu chvíli se vedle Dot objevil kluk v otřepané bundě. Dot se k němu obrátila a usmála se na něj. „Ahoj Frede, to je fajn, že jdeš, čekám tady už věčnost! Jo, tohle je Enkra Weston!“

Kluk vyvalil na Enkru oči. „Páni... ty seš ten...“

„Jo, asi ten.“ řekl Enkra mechanicky a podal mu ruku. Jenomže se díval na Dot, oči rozšířené úžasem.

„Já jdu s Fredem do kina! Dávají detektivku...“

„No jo. Tak to jdi...“

„Měj se, Enkro...“ zasmála se a otočila.

„Počkej! Kdy se... uvidíme? Kam tě mám jít hledat? Chtěl bych tě... ještě aspoň jednou vidět!“

Obrátila se k němu a potřásla hlavou. „Jakej by to mělo smysl? Abys mi zas dělal placky s marmeládou a povídal pohádky?“

„Snad ani ne. Ale...“ řekl sklesle.

„O co jde?“ ptal se Fred udiveně, „Tak jdem nebo budem kecat?“

„Enkro víš, já... Já jsem... Já ti přeju šťastnou cestu!“

„Hodně štěstí, Dot. Už se asi neuvidíme...“

„Asi ne. Pozdravuj svý kamarády tygry... a vůbec. Ahoj...“

Dot se rozběhla s Fredem pryč temnou ulicí. V běhu jí spadla čepice - než se zarazila, byl Enkra u ní, čapku zvedl a podával jí ji. S údivem zpozoroval, že má krátce přistřižené vlasy.

„Ty ses nechala ostříhat?“

„No... Dlouhý vlasy jsou tak nepraktický, víš? A potom, Fred říká, že je to takhle lepší!“

„Jo ták, Fred! No jo, poslouchat se musí. Já jsem taky trochu... ostříhanej. Tak sbohem, Dot...“ A Enkra poslouchal, jak její botky klapaly po chodníku, dokud nezanikly v dálce.

Když se potom obrátil k autu a vracel se, leskly se mu oči. Mike a Komtesa mu vyšli vstříc, Enkra k nim došel, opřel se o chladič auta a hleděl zamyšleně na vozy, svištící kolem.

„Jak se tak člověk může změnit...“ zašeptal.

„Stalo se něco?“ ptal se Mike.

„Ale nic. Jenom jsem... ztratil jeden sen.“

„To se stává.“ řekla Komtesa.

Enkra se k ní obrátil. „Ty seš taky holka! Můžeš mi říct, jestli holky vůbec věděj, co je to kamarádství?“

Komtesa se zarazila. „Řekla bych, že ano.“

„Já v to taky věřím.“ dodal Mike.

Enkra se k nim otočil. „Jo, já jsem taky věřil! Každou noc se mi o ní zdálo! Když jsem si na ni vzpomněl, cítil jsem takovou sílu v rukách, že bych dokázal převrátit zeměkouli naruby! Zdálo se mi o ní tolik nocí, že jsem věřil, že se musím vrátit už jenom proto, abych ji viděl! Ale ona už mě vidět nechce! Zradila mě, zradila všecko, co se mi na ní líbilo! Už mě nechce...“

„Neobviňuj ji ze zrady,“ řekl Mike, „Dívky nezrazují. Dívky jenom už jsou takové...“

„Měl jsi ji rád?“ pokusila se otázat Komtesa.

„Ne tak, jak si myslíš. Byla pro mě ale bližší než jakejkoliv kamarád. Rozuměli jsme si, na půl slova, na pohled... to, co si myslela ona, jsem si myslel taky já, co ona měla ráda, to jsem já měl rád! Povídal jsem jí o Arminu, vodil ji ke svejm pruhovanejm bráškům, a ona se smála... A teď na všecko zapomněla!“

„To se stává,“ řekl Mike, „Nezlob se na ni!“

„Ale já se nezlobím! Na ni se nikdy nemůžu zlobit! Nikdy...“

„Ani na něho,“ dodala Komtesa, „Radši na ni zapomeň. A neplač!“

„Bohové nepláčí.“ řekl Mike. „Jsi princ a...“

Enkra hleděl mlčky před sebe. „Ano,“ řekl mechanicky, „Zapomenu na ni...“ odvrátil se a hleděl směrem, kam Dot zmizela, „Jenže ona byla jiná než všecky ostatní! Byla zvláštní, byla jako já! Teď je stejná jako všecky lidi v týhle zemi... Jak měla ráda svoje koťátko! A teď ho nechce, určitě jenom kvůli němu. Mně by už taky nechtěla... A jak vypadá! A byla taková hezká...“

„To se stává.“ řekla Komtesa tiše.

„Myslíš, že na ni můžu zapomenout?“ ptal se Enkra Mika, „Že budu zas někdy věřit v upřímnost těch...“

„Ano. Brzo zapomeneš a budeš zas šťastný. Potkáš ještě mnoho dívek, se kterými si budeš rozumět na půl slova, na jediný pohled. Aspoň si to myslím. Jsi dost mladej, Enkro...“

„Tak jo. Já se pokusím zapomenout.“

„To je správné. Nic to nebylo. Nestojí to za vzpomínání. Možná jenom někdy v noci se ti o ní bude zdát...“

Enkra sebou škubl. Chvíli pozorně hleděl Mikovi do tváře, potom se obrátil na Komtesu: „A ona - vzpomene si ona někdy na mne?“

Komtesa zaváhala, pak pravila dívaje se do prázdna: „Ano. Myslím, že ano.“

„Tak proč mi teda radíte, abych nevzpomínal?“

„Protože je to tak lepší.“

Enkra na ně koukal a v očích mu blýskalo. „Jste oba bez srdce! Řídíte se jenom svým chladným rozumem, nedovedete pochopit, že člověk má taky nějakej cit a...“

„Třeba ano,“ řekl Mike, „Ale ty se musíš chovat co nejlépe z hlediska logiky. Neopakuj chyby jiných...“

„Jste oba dva tvrdý, zlý, jako ledový skály! Jste starý, tak otřesně, hnusně starý! Všecko už ve vás vyhaslo, uhynulo... už v žádným z vás není ani kousek lidskýho citu!“

„A to si myslíš proč?“ řekla Komtesa velmi potichu.

„Podívejte se jenom na sebe! Co vás znám, vidím, jak kolem sebe chodíte - jeden vedle druhýho! Takový dva skvělý lidi, ale ani vás nenapadne, že ten druhej... že je třebas sám, že třebas taky má nějakej lidskej cit! Z vás by byl přeci tak krásnej pár! Jenomže vy jste nafoukaný, mrtvý, bez srdce...“

„Mluví z tebe smutek a hořkost,“ řekl Mike, „Když chceš, tak se vykřič. Nám to nevadí.“

„Právě proto, že vám to nevadí! Já aspoň křičím - jenomže vy jenom mlčíte! Nikdy vás nic nepřinutí se probrat z toho vašeho klidu, stát se doopravdy lidma, který... Ale ne!“ Obrátil se od nich a zakryl si dlaněmi oči.

Možná proto neviděl, že stáli každý z jedné jeho strany a dívali se navzájem do očí. Rozuměli si na půl slova, na pohled. Co si myslela ona, to si myslel i on, co ona měla ráda, to on měl rád. Ještě i v této chvíli mezi nimi probíhalo neviditelné jiskření, ale to nemohl vnímat nikdo kromě nich.

„Miku,“ zaštkal, „Myslíš, že ji ještě někdy uvidím?“

„Nepřej si to. Pamatuj si ji takovou, o jaké se ti zdálo v té vězeňské kobce. Každé další setkání... by tě možná odradilo. Poškodilo by ten krásný obraz...“

„Věř, že na tebe někdy bude vzpomínat,“ řekla Komtesa, „Že i ty pro ni budeš jednou... krásnou vzpomínkou.“

Mike k ní zvedl oči a opět na ni chvíli hleděl.

„Musíš být silný.“ řekla Komtesa a hleděla mu přímo do očí.

„Budu silný,“ řekl Enkra. Otřel si dlaněmi obličej a vzal za kliku dvířek auta, „Tak pojedem, ne? Ztratili jsme dost času... a já bych už rád večeřel...“

20. dubna: Černoch neumírá

Druhého dne opět na Enkru čekal houf novinářů. Někteří z nich se podvědomě těšili na další jeho udivující prohlášení, protože jinak téměř neměli o čem psát. Enkra nevypadal tak vesele jako včera, oči měl nevyspalé a zarudlé, tvářil se vážně a důstojně. S tím černým šátkem a zamračenou tváří vyhlížel ponuře.

„Jak byste hodnotil průběh procesu?“ ptal se někdo.

„Vleče se to. Bylo by dobře to trochu popohnat.“

„To snad ne! Uplynul teprve jeden den procesu...“

„Tohle už je druhý.“

„Jenže u nás se někdy procesy vlečou dlouhé měsíce!“ poučil ho někdo velmi blahosklonně.

„Soud,“ řekl Enkra, „Může být rychlý jako kulka z pistole. Zbytečné zdržování škodí soudu a nahrává zločincům.“

„Jenže soudit nejde rychle a bez řádného projednání!“

„Můj pán Nrsinha-dév má jako jednu ze Svých zbraní disk Sudaršana. Když rozhodne, že se někdo dopustil zločinu, jenom ho vypustí z ruky. Disk prolítne sálem, někomu upadne hlava a...“

„A kočička uteče, že?“

„Tak nějak.“

„A sloni uzrajou a spadnou ze stromů.“

„Taky.“

„Chceš říct, že bys považoval za správný rozsudek něčí smrt?“

„Mzdou hříchu je Smrt. To říká Bible.“

„A lidských životů ti vůbec není líto?“

„Je, moc. Ale ti lidé si svůj trest přivolali sami. Já jsem nikomu neublížil. Oni sami nabídli démonům svůj život, když splní jejich přání. Démoni splnili úkol, je na čase zaplatit. A jít.“

„Jseš pěkně tvrdej, princi. Zažil jsi někdy případ, že bys dal někomu milost?“ Tohle řekl Harry Burn.

Enkra se mu zadíval do očí. „Ano, dal.“

„Tak se zkus slitovat i nad těmi, kdo ublížili tobě!“

Enkra na chvíli ztuhl. Díval se na Burna, potom na ostatní, kteří ho obklopovali. Některých si všiml vůbec poprvé.

„No dobře...“ zaváhal, „Mně už je to jedno. Dělejte si všichni, co chcete.“ Pak se obrátil a šel do soudní síně.

Když se usadili do lavic, obrátil se v šumu k Mikovi: „Jak to tady ještě bude dlouho trvat?“

„Slyšel jsi. Ale chtěl bych, aby bylo po všem co nejdřív.“

„Prosím tě! Už bych chtěl být pryč! Hnusí se mi celý tohle město, není v něm nic, co by mě těšilo! Chci pryč, kamkoliv, ale pryč odtud... prosím tě...“

„Ano. Odjedeme hned po soudu. Do Arminu...“

Enkra se zarazil, pak vztáhl ruku k hlavě. „Takhle? Ne - nechci vstoupit do své vlasti v hanbě! Chtěl bych se někde schovat, kdekoliv, třeba na konci světa, ale daleko od všech lidí...“

Mike hleděl nepohnutě před sebe a uvažoval. „Na konci světa? Mám splnit tohle tvoje pošetilé přání?“

„Ano! Kam?“

„Víš, kde leží země Shangri La?“

„Slyšel jsem... Něco jako Nepál, Sikkim... nějaké údolí v Himálaji, kam chodí meditovat poustevníci. Země lámaistických klášterů, ztracená ve velehorách. Tys tam byl?“

„Je to místo, kde není čas ani lidské vášně. Jenom ty a vesmír. Místo, kde pochopíš velice mnoho věcí...“

„Chci tam jít.“

„Nebude to lehké. Je to daleko, cesta je těžká. Opravdu chceš?“

Enkra nezaváhal ani na chvíli: „Ano.“

V soudní síni byl šum obvyklý před začátkem jednání. Mikovi přinesl poslíček z velvyslanectví obálku s pokyny, které dostali před chvílí faxem z Arminu. Mike zlomil pečeti a podíval se nejdříve na podpis.

„No ovšem, Roger Monroes. Jak šlechetné od Jeho Lordstva, že nás nenechá tápat a pošle nám rady do života!“

Nestihl si depeši přečíst, přicházeli další lidé: Komtesa, Paul a Zlatka, Romeo. Všichni si začali povídat, dokonce i Enkra se zapojil do rozhovoru a vypadal docela spokojeně. A už procházel uličkou zřízenec se zvoncem a ohlašoval začátek jednání soudu.

Projednávaly se záležitosti lidí, kteří dodávali povedenému spolku tipy na dívky vhodné k odeslání. Musely mít některé přednosti, například nezájem rodiny a příbuzných, což dobře znali zejména na školách. Mezi učiteli, kteří dodávali vhodné objekty, byli také Mathes, Dupont, Albrock a ředitel jejich školy. Warren je bez váhání „shodil“ a všechno na ně řekl. Kroutili se, ale soud měl Brangovy účetní knihy a velmi rychle je usvědčil.

Vyšlo také najevo, jak si poradili s Enkrou. Šel jim na nervy, takže se svěřili se svými problémy Warrenovi a ten zasáhl. Věděl o rvačce v hospodě „U Kormidla“ a doporučil pokusit se vyždímat peníze z pojišťovny. Hospoda za moc nestála, zbytek zásob před požárem přenesli jinam a ještě zafixlovali účty. Něco ukradl majitel, něco jeho ochotný personál. Od paní Snowberryové se dozvěděli o Enkrových nočních potulkách, takže očekávali, že nebude mít alibi. Past sklapla tak hladce, až se všichni divili. Teď zase pro změnu zůstali v železech oni.

Mike studoval Rogerovy pokyny.

Vzhledem k velké důležitosti osoby prince následníka Arminu Enkry Westona pro celé Impérium a zvláště pro řád Černé Lilie je bezpodmínečně nutné zachovávat nejpřísnější opatření, aby nedošlo třeba jen z neopatrnosti k diskreditaci osoby Jeho Výsosti. Je třeba mít neustále na paměti, že Enkra jako symbol I. a ČL. nesmí být předveden světu v jakékoliv situaci nedůstojné JV prince, ale musí vystupovat vždy jako suverénní pán a velitel. Z téhož důvodu není možno zavádět na veřejnosti jakoukoliv diskusi či pochybnost o jeho příkazech, i kdyby byly nevhodné nebo neproveditelné. Toto poučení je nutno odložit na dobu pozdější, samozřejmě v přísném soukromí. JV musí být poučen o důsledcích svého jednání a dalších skutečnostech, jež s tím souvisí. Je naprosto nepřípustné, aby JV podléhala jakýmkoliv náladám, choutkám a osobním přáním, ale je vždy nutno míti na paměti blaho Arminského Impéria a jeho reprezentaci. To se týká zvláště odívání, stravy, případně zábav JV, jsoucích současně akcí diplomatickou, jako recepce a kulturní podniky nevalné úrovně, na něž si některé státy potrpí.

Z hlediska utužení uvolněné morálky v Impériu je nepřípustné, aby se JV princ dostavil s vlasy zkrácenými pod mez slušnosti. Případné nedostatky v tomto směru je nutno řešit operativně a pružně, leč zásadově. Krajní přípustnou mezí jednání je v tomto případě krátkodobá rekreace v oblasti mimo působnost Arminu, jež bude národu vysvětlena princovým ochořením či jinak podobně.

Černá Lilie ručí za princovy platby dle zvláštního nařízení Vládce do výše pěti set tisíc dolarů. Tyto platby musí však být skutkově podloženy a účetně vykázány dle platných předpisů, aby byla odpovědným osobám umožněna kontrola účelnosti vynaložených prostředků. Účetní vypořádání bude provedeno včetně mimořádných plateb zvláštního charakteru, jako jsou úplatky, všimné, držhubné atd., avšak tyto budou vykázány jako platba ze zvláštního fondu X, aby je bylo možné odlišit od běžných nákladů.

V případě neschopnosti dodržet jednak platné zákony a nařízení, jednak morální předpoklady v Arminu obvyklé v této nadobyčej těžké situaci, je možno vyžádat si pomoc ČL u jejího velmistra, sira Rogera z Monroesu.

Přejeme mnoho štěstí ve vaší odpovědné práci pro blaho Černé Lilie a arminského státu a těšíme se na další dobrou spolupráci.

Za výkonný výbor Černé Lilie:

Roger, baron Monroes.

Mike několikrát zavřel a zas otevřel oči, zhluboka dýchal a snažil se napočítat do sta, než se naklonil k Oliverovi a řekl: „V Arminu se schyluje k další politické vraždě. Jen co uvidím tvýho bratránka Olivera, tak ho zakousnu...“

Oliver tázavě zvedl obočí.

„Rady do života!“ podal mu Mike dopis, „Dělej si, co chceš, ale zachovávej dekorum! Když má Enkra ostříhané vlasy, zařiď, aby mu dorostly. Udělej to jak chceš, ale utracené drobáky přesně vykaž, nebo to budeš platit ze svýho. A když si, dobráku, nebudeš vědět rady, zeptej se strýčka Rogera, on rád poradí!“

Oliver si přečetl dopis. „Hm. Co je na tom divnýho?“

„Nic. Jenom, že se mi vracejí vlastní hříchy. Tohle všechno jsem naučil kdysi dávno svýho žáka Clarence Whigga. A taky jiný, na liliový škole. On to naučil Rogera a ten mi to vrací...“

Sid sebral papír a přečetl si ho. Potom napsal na obálku:

POMNÍK

Jeho Veličenstvu Vládci Arminu a Světa

Lerovi de Guyrlayowe

Neporaženému vojevůdci mnoha bitev osvobozenecké války

Moudrému otci našeho vděčného národa

z hluboké úcty a vděčnosti postavil

ROGER .... MONROES

„Takhle vypadá návrh nápisu na pomníku á la Roger!“ pošeptal Mikovi. Ten si jen povzdechl, zato Enkra vyprskl smíchy.

„To jsem zvědavej, jak zajistíš, aby mu dorostly vlasy!“ šuškal dál Sid, „Moc by mě zajímalo...“

„Spolehnu se na nekonečnou Milost Boží.“

Mezitím prokurátor skončil svoje důkazní řízení. Dal možnost obhájci, který až do té chvíle zasahoval minimálně, vědom si toho, jak proces musí skončit. Ale byl nucen ukázat taky nějakou snahu, aby ho noviny nerozsápaly jako neschopného. Když byl tedy vyzván, aby se předvedl, nejdřív se obřadně uklonil soudu a potom udělal úklonu taky k lavici Arminů.

„Předem bych se dovolil zeptat ctihodného předsedy soudu, zda smím položit několik otázek Jeho Výsosti princi Arminů.“

Enkra zvedl hlavu od dopisu a pohlédl na něj udiveně.

„Není zvykem pokládat otázky dětem!“ řekl předseda soudu, „Ovšem v tomto případě se domnívám, že je možné to připustit. Jeho Výsost princ ovšem nemůže učinit přísežná prohlášení, neboť podle našich zákonů nemá doposud právo přísahat...“

„To naprosto nevadí. Směl bych prosit Jeho Výsost?“

Enkra vystoupil z lavice a dostavil se na místo svědků. V sále nastal šum, konečně se začalo něco dít.

„Vaše jméno, věk, adresa.“ řekl zapisovatel.

„Enkra nebo Edwin Weston, dvanáct let. Bydlím v Kingtownu, v zámku arminských císařů. Přechodné bydliště Londýn, palác baronů z Monroesu.“

„Jak dlouho jste byl uvězněn v ústavu ředitele Branga?“

„Od poloviny ledna do dvanáctého dubna tohoto roku.“

„Znal jste obžalovaného Branga?“

„Ano.“

„Jaký byl váš vztah k němu?“

„Byl to vztah vězně k žalářníkovi.“

„Tak to nemyslím. Jaký vztah jste k němu měl jako k člověku? Myslím, k jeho osobě...“

„Žádný. Neznal jsem ho jako člověka.“

„Cítil jste k němu sympatie?“

„Ne.“

„Můžete tedy říct, že jste jej neměl rád?“

„Ne.“

„Nenáviděl jste ho? Byl vám odporný?“

Mike pozvedl ruku a prokurátor řekl: „Vaše Ctihodnosti, já protestuji proti těmto otázkám. Jsou návodné a nepřípustné.“

„Protestu se vyhovuje. Pane obhájce, držte se prosím věci. Soud vztahy Jeho Výsosti k obžalovanému nezajímají.“

„Prosím. Tedy, Vaše Výsosti, můžete nám sdělit, kdo první přišel na stopu nezákonným obchodům obžalovaného Branga? Mohu vědět, kdo objevil tyto jeho obchody?“

Až doposud bylo před soudem řečeno, a to ústy Jamese, že na tyto skutečnosti upozornila tajná služba. Otázka byla tedy pro většinu lidí vrcholně zajímavá.

„Ano. Byl jsem to já.“

„Můžete nám říci, zda jste tyto skutečnosti objevil na základě náhody nebo výsledku systematického pátrání?“

„Na základě pátrání.“

„Za jakým účelem jste podnikl toto pátrání?“

„Za účelem potrestání ředitele Branga.“

„Má to snad znamenat, že jste pátrání započal s úmyslem přivést pana Branga do vězení?“

„Ano, přesně tak.“

„Aniž jste měl povědomost o charakteru jeho přečinů?“

„Ano.“

„Znamená to, že jste se pustil po stopě občana do té doby považovaného za nevinného s cílem přivést jej do vězení odhalením skutečností, za které by mohl být odsouzen?“

„Ano.“

„Od které chvíle jste započal svoje pátrání?“

„Od chvíle, kdy jsem byl uvězněn v jeho ústavu.“

„Z jakého důvodu?“

Enkra se ohlédl na Mika, pak řekl klidně a chladně: „Bylo to odvetné opatření za uvěznění, na které neměl právo.“

„Má to snad znamenat, že jste se ve chvíli příchodu do vězení rozhodl potrestat člověka do té doby bezúhonného jen proto, že byl ředitelem ústavu, v němž jste byl uvězněn?“

„Ano - i tak to lze formulovat.“

Obhájce se triumfálně rozhlédl. „A můžete mi říct, Výsosti, co byste učinil v případě, že by se dotyčnému člověku - čistě abstraktně - nedala dokázat žádná nezákonná činnost?“

Enkra se nevinně, dětsky usmál. „Ta možnost nemohla nastat.“

„Proč myslíte?“

„Protože každý zločinec má něco na svědomí.“

„Ale pan Brang v té chvíli nebyl zločinec.“

„Byl, jenom se to o něm ještě nevědělo.“

„Jestli dobře rozumím, považujete za zločince každého, kdo vám osobně jakkoliv ublížil?“

„Já je za zločince nepovažuji. Oni zločinci jsou.“

„A tím pádem si zaslouží co nejpřísnější trest?“

„Ano.“

„Lépe řečeno, vy toužíte je potrestat!“

„Ne. Oni sami na sebe přivolávají trest.“

„Můžete to vysvětlit?“

„Každý zločinec ubližuje lidem. Nikdo nespáchá jediný zlý čin, aniž by nezatoužil spáchat vzápětí další. Tyto zlé činy neustále narůstají, až zničí i samotného pachatele. To je zákon.“

„Váš zákon, princi?“

„Ne. Zákon, který stanovil Bůh.“

„Který Bůh?“

„Bůh je jenom jeden. Jména mohou být různá.“

„Takže, když se pan Brang a ti ostatní dopustili zločinu proti vám, vy jste usoudil, že mají na svědomí ještě něco jiného. Proto jste začal pátrání, které vás přivedlo až k těmto výsledkům?“

„Ano. Byla to moje povinnost.“

„Pomstít se?“

„I tak se to dá říct. Ale nesmím pomstít nic, co spáchali mně. Naopak musím potrestat zločin, který spáchali jiným.“

„To je povinnost prince?“

„Ne. Arminského bojovníka.“

„Co by se stalo, kdybyste tento úkol nesplnil?“

„Nevím. Pokud by situace přesahovala moje schopnosti, potom by to bylo záležitostí jiných osob.“

„Zřejmě mi nerozumíte, Výsosti. Jaká by nastala situace za předpokladu, že by dotyčný člověk nebyl vinen žádným zločinem?“

„To se nemohlo stát. Každý zločinec je něčím vinen. Vyplývá to z jeho ničemné osobnosti. Kdyby nebyl ničema, potom by se samozřejmě nepropůjčil k tak nízké činnosti, jako je vedení polepšovny. To je naprosto jasné.“

„U vás v Arminu nejsou ředitelé polepšoven?“

„Ano, jsou. A taky netvrdím, že jsou nevinní.“

„Existují lidé, které považujete za zločince jenom proto, že vám jejich činnost připadá nízká a nedůstojná?“

„Těžko definovat. Ale rozhodně, na takové činnosti se hodí jen určité typy lidí. Pokud by se do postavení třeba policejního špicla dostal člověk na vysoké duchovní úrovni, samozřejmě by nemohl mít úspěch, protože morální kritéria by mu zabránila udat kohokoliv, na koho by se něco dozvěděl.“

„Vaše Excelence, takové předpoklady jsou samozřejmě velice ušlechtilé, ale... nemohu se ubránit myšlence, že se jednalo jen o náhodu. V zásadě bylo vaše jednání spiknutím proti člověku, který byl do té doby považován za zcela nevinného.“

Enkra chtěl něco odpovědět, ale Mike mu dal pokyn zvláštním složením prstů. Princ se zarazil, pak řekl: „Obávám se, pane, že toto není vhodný čas ani místo k projednávání záležitostí vyšší filozofie. Odpovím vám velice rád na konkrétní otázky, ale pokud se týče záměrů a cílů našeho jednání...“

„Ano, ovšem. Myslím, že situace je i tak dostatečně jasná.“

Enkra si šel sednout na místo docela s ulehčením.

„Tak co, rozštípli jsme je?“ ptal se Mika.

„Vypadá to, že až moc. Nálada poroty je pod psa.“

„A bude ještě hůř,“ usmál se Oliver, „Až se dají do tebe!“

„Buď klidnej. Nedám se strhnout k nepředloženým výrokům.“

„Ty? To bych tě nesměl znát...“

Ale ctihodný pan předseda si hodlal ponechat Mika jako zákusek po obědě. Teď vyhlásil přestávku a všichni se šli najíst. Jenom novináři se rozběhli k telefonům a do redakcí, aby stihli odpolední vydání.

Obědvali v normální restauraci s tím, že Enkra si vybral různou smaženou zeleninu. Koukal však do talíře značně nepřívětivě a neměl snahu se zapojit do hovoru.

„Mám dojem, že nálada poroty poněkud poklesla,“ řekla Komtesa, „Nepřehnal to malej trochu s tím líčením?“

„Musel mluvit pravdu, nic než pravdu a čistou pravdu...“

„Rozhodně tím nikomu neudělal radost. Teď řekneš pravdu ještě ty a porotcům se udělá špatně od žaludku...“

„Nevěř tomu. Doufejme, že oběd bude pánům porotcům chutnat. Nacpou si břicha a dostanou chuť na líčení krvavých dramat.“

„Která jim ochotně a rád poskytneš.“

„Řeknu toho co nejmíň.“

„Veřejnost už má určitě svůj názor hotový.“

„Chápu. Jsme tady cizí a více méně nežádoucí. Jistě si už všichni říkají: Aby tygří děti čert sebrati ráčil...“

„Hm... Enkra taky nemá nejlepší náladu...“ pozorovala prince, který jedl mechanicky a zřejmě myslel na něco jiného.

„Potřebuje vyléčit z nešťastné lásky.“

„Neposmívej se mu!“

„Bohužel to myslím vážně.“

„Muži si často ledacos namlouvají! Někdy i o citech, které nejsou víc než přátelské...“

Mlčel a chroupal salát.

„Přátelství mezi chlapcem a dívkou se obvykle velmi rychle zvrhne,“ vysvětlovala, „Jak to pokračuje, vztahy se mění - někdy dojdou tak daleko, že je třeba přátelství... přerušit.“

„Kdybys byla klukem, bylo by zkrátka všechno jednodušší.“

„Zlatá slova! Dáš si ještě pečeni?“

„Nemám náladu se cpát... neprošel bych vraty!“

„To je způsobeno chuťovkami anglické kuchyně. Má tu výhodu, že všechno chutná stejně. Ideální pro tvoje tygry!“

„Chceš se bavit o vaření?“

„Nemusíme mluvit vůbec, když se chceš tvářit takhle!“

Po obědě to skutečně vyhlíželo, že porotci mají náladu o něco lepší. Předseda soudu povolal na lavici svědků Mika, obhájce si připravil svoje královské číslo a novináři magnetofony.

„Vaše jméno, prosím?“

„Mike George von Cross.“

„Povolání?“

„Pracovník arminského ministerstva vnitra.“

„Bydliště?“

„Kingtown, Armin. Tady bydlím v paláci Monroesů.“

„Opakujte prosím slova přísahy: Přísahám...“

„Přísahám, že budu mluvit pravdu, čistou pravdu a nic než pravdu!“ opakoval Mike po předsedovi soudu.

Poté bylo dáno slovo panu obhájci.

„Především bych si rád upřesnil totožnost pana svědka. Budete tak laskav a doplníte svoje životopisné údaje?“

„V jakém směru?“

„Jste hrabě von Cross, komthur-plukovník řádu Blesků?“

„Ano, to jsem.“

„Používal jste někdy nějaká jiná jména?“

„Ano, za jistých okolností. Pracoval jsem ve výzkumném týmu na různých místech světa a stýkal jsem se s místními lidmi. Na těch místech bylo třeba jméno přizpůsobit, aby je tito lidé dokázali vyslovit. Například v Tibetu nebo Amazonském pralese.“

„Používal jste další jména také v Evropě?“

„Nevzpomínám si.“

„Jste pracovníkem ministerstva vnitra. Přesněji řečeno, jste agent arminské tajné služby?“

„Ne. Existuje tým, který se zabývá shromažďováním vědeckých informací, ten tým se jmenuje AIA - Armine Intelligence Agency. Spolupracoval jsem s ním na úkolech, o nichž jsem mluvil.“

„Má tato práce nějakou návaznost na členství v řádu Blesků?“

„Přímou ne. Ale je zvykem, že každý člověk je členem určitých společností, které potřebují jeho služeb. Je pochopitelné, že když si nadřízení vybírají spolupracovníky, obrátí se na toho, koho osobně znají a vědí o jeho schopnostech.“

„Co je to řád Blesků?“

„Náboženská organizace.“

„Před chvílí jste přísahal na Bibli. Jste křesťan?“

„Ano, jsem.“

„Jaké náboženství jste vyznával v Tibetu a Amazonii?“

„V Tibetu je převážně rozšířen mahájanový buddhismus ve formě lámaismu. V Amazonii je velká soustava pozoruhodných náboženských představ na primitivní animistické úrovni. Pokud máte o tyto záležitosti zájem, napsal jsem knihu...“

„Neodpověděl jste. Jaké náboženství jste vy sám vyznával na místech, o kterých teď mluvíte?“

„Kněží těchto společností jsou na vyšší duchovní úrovni a jsou tím pádem tolerantní. Samozřejmě jsem jim vysvětlil, kdo jsem a čím se zabývám, v míře, kterou byli schopni pochopit. Domnívám se, že můj křesťanský názor přijali a tolerovali.“

„Hm. Navštívil jste někdy Mekku?“

„Ano.“

„Mekka je centrem náboženství Muslimů, kteří jsou všechno, jen ne tolerantní. Jaké náboženství jste vyznával tam?“

„Jednal jsem s nejvyššími ajatolláhy a muftími jejich církví, kde jsem se představoval...“

„Na to se neptám! Jak vás vnímali normální věřící?“

„Nemohu vědět, jak...“

„Zúčastňoval jste se nějakých obřadů?“

„Ano.“

„Jak jste si počínal?“

„Jako ostatní kolem. Ale nechápu...“

„Takže vás všichni považovali za muslima?“

„Moje víra se neliší od muslimské natolik, abych se musel hádat s přítomnými o detaily obřadů. Samozřejmě, s předními kněžími jsme hovořili...“

Předseda soudu zaklepal kladívkem. „Pane obhájce, vaše dotazy na svědka jsou velmi zajímavé, ale není mi jasné, čeho chcete dosáhnout. Týká se váš zájem nějak projednávaného případu?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Chci dokázat soudu, že pan svědek svou přísahu, kterou před chvílí složil, nebere vážně!“

„Z jakého důvodu?“

„Pan svědek složil přísahu na Bibli podle předpisů anglikánské církve, které není členem. Mám pochybnosti, je-li tento člověk vůbec křesťan. Přestože zřejmě s velekněžími hovoří otevřeně, před ostatními lidmi vyznává to náboženství, které zrovna v dotyčné oblasti převládá. Pane von Crossi, můžete nám dokázat, že vaše přísaha je něčím víc než jen dalším dodržováním místních zvyklostí, které vás osobně k ničemu nezavazují?“

„Pane obhájče, nemám námitek k diskusi o náboženských otázkách, pokud to dovolí ctihodný soud. Ale upozorňuji, že by to zřejmě bylo delší než jednoduchá otázka. Odpřisáhl jsem, že budu mluvit pravdu, což hodlám učinit.“

„Jste kněz, pane?“

„Ano.“

„Které církve?“

„Řádu Blesků. Jsme součást křesťanského hnutí.“

„Co znamená hodnost komthura?“

„Jsem velitelem určité skupiny.“

„Řád Blesků je náboženská nebo vojenská organizace?“

„Obojí.“

„Vy sám jste voják nebo kněz?“

„Obojí.“

„Máte ještě další zaměstnání?“

„Ano. Pracoval jsem jako vědec, novinář a lékař.“

„Z čeho pramení převážná část vašich příjmů?“

„Z výnosu akcií, které vlastním.“

„Pokud dobře rozumím, jste soukromý podnikatel, který přijímá určité vedlejší povinnosti, když je to zapotřebí, a je za ně různým způsobem odměňován?“

„Ano, tak nějak.“

„Jste zámožný člověk, pane von Crossi?“

„Ne. Netoužím po majetku.“

„Nechápu dost dobře právní postavení člověka, který slouží jako kněz, voják, lékař, novinář a podnikatel současně. Mám dojem, že kdybyste všechny tyto činnosti prováděl soustavně, musel byste mít veliké jmění, určitě mnoho milionů!“

„Nevím. Možné to je.“

„Ovlivňují váš postoj k této otázce náboženské zvyklosti?“

„Ano, také.“

„Vaše Ctihodnosti, dříve než se zeptáte, rád bych vysvětlil důvod svých dotazů. Snažím se objasnit mentalitu člověka, který bez zájmu o finanční důsledky svého počínání cestuje z místa na místo, vyjednává se členy různých sekt a spolků a riskuje život, pokud se o tomto jednání dozvědí prostí věřící. Domnívám se, že takový člověk je schopen konat tyto činnosti, jen pokud jsou mu diktovány silným náboženským přesvědčením, blížícím se fanatismu. Je otázka, je-li takový člověk důvěryhodným svědkem.“

„Pane obhájce, chápu vaše pocity. Ale domníváte se, že by soud měl výpověď pana von Crosse odmítnout jako předpojatou?“

„To zajisté nikoliv. Chci jen objasnit jeho mentalitu!“

„Pan Cross doposud žádnou výpověď neučinil.“

„To ne. Ale učinil ji pan Weston a jeho odpovědi byly značně kuriózní, nepřijatelné pro seriózní společnost! Pan von Cross je něčím jako duchovním učitelem předchozího svědka, ovlivnil jeho uvažování velmi silně! Chtěl bych rovněž odpovědi pana Westona definovat jako předpojaté.“

„To se týká jeho názorů, nebo faktů, o nichž vypověděl?“

„Názorů, samozřejmě.“

„Pane obhájče, tento soud se zabývá fakty. Bude-li pan Cross vypovídat o faktech, máte proti tomu nějakou námitku?“

„Ne, to nikoliv.“

„Děkuji vám. Pane von Crossi, prosím vás, abyste se omezil na faktické výpovědi a nevnášel do nich svoje osobní názory!“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“

„Tak. Prosím, pokračujte, pane obhájče!“

„Dobře. Pane Crossi, za jakým účelem jste přijel do Anglie?“

„Za účelem ochrany Jeho Výsosti Arminského prince.“

„V době vašeho příjezdu nebyl ještě princem, pokud vím!“

„Věděl jsem o Vládcově rozhodnutí předem.“

„Kdo vám dal příkaz k této činnosti?“

„Vládce Arminu sir Lera Guyrlayowe.“

„Osobně?“

„Ano.“

„Proč jste o tom neinformoval úřední orgány?“

„Považoval jsem za vhodnější prozatím to utajit s ohledem na princovu bezpečnost.“

„Domníváte se, že mu hrozilo nějaké nebezpečí?“

„Vím to jistě. Překonal je jen svou vlastní šikovností.“

„Od koho mu hrozilo?“

„Od obžalovaného Branga. Kdyby se předčasně dozvěděl o tom, že Enkra má proti němu důkazy, mohl by se pokusit ho zabít.“

„Udělal něco takového?“

„Vyslal na prince svého podřízeného, japonského instruktora karate Hamiró Ušiho. Enkra se mu ubránil s vypětím všech sil.“

„Kde je teď Hamiró Uši?“

„Je mrtev. Když byl poražen, provedl sebevraždu.“

„Jakým způsobem?“

„Tradičním. Provedl harakiri.“

„Jste si tím jist? Viděl jste někdy takovou sebevraždu?“

„Ano. Znám předpis, podle kterého se harakiri provádí.“

„Mohl byste jej citovat?“

Mike se pousmál. Pak začal něco povídat v řeči, které nikdo nerozuměl, ovšem kromě Enkry.

Soudce zaklepal kladívkem. „Co to povídáte, pane?“

„Cituji kodex rytířů Bušidó. Japonsky, ale pokud si přejete, mohl bych se pokusit ho přeložit...“

„Děkuji, není třeba. Pane obhájče...“

„Odpovídal způsob sebevraždy tomuto předpisu?“

„Dokonale.“

„Nemohlo k této smrtící ráně dojít jiným způsobem?“

„Jen velmi těžko. Pochybuji o tom u člověka, který byl takovým znalcem bojového umění jako Hamiró Uši.“

„Nemohl to být třeba následek souboje s vaším princem?“

Mike se krátce, přezíravě usmál. „Jestli dobře rozumím, chcete se zeptat, zda princ Enkra toho muže nezabil. Ne, nemohl by to udělat. Muž tak zkušený jako Hamiró Uši by dokázal jakoukoliv ránu dýkou odrazit. Dokázal odrazit jakoukoliv ránu vyjma přímý kop nebo úder hrany dlaně do předem zvoleného místa ve chvíli nekrytí. Navíc ta dýka byla jeho a byla v pochvě, ke které se nikdo jiný nemohl tak snadno dostat - ani v případě, že měl zlomenou pravou ruku. To se stalo v průběhu souboje.“

„Máte potřebné znalosti boje v karate?“

„Mám zase citovat nějaké předpisy?“

„Ne, děkuji. Raději mi vysvětlete, proč jste druhý den přehrabali celý byt Hamiró Ušiho!“

„Nic jsme nepřehrabali. Já a můj pobočník Sid jsme vstoupili do bytu, vyzvedli jedno prkno podlahy a vyjmuli ze skrýše krátký a dlouhý samurajský meč, jež Hamiró Uši odkázal princi Enkrovi.“

„Můžete dokázat, že se jednalo o odkaz?“

„Ano. Hamiró Uši prozradil Enkrovi, kde jsou meče uschovány. Těžko bychom o nich jinak věděli...“

„Dobře, dejme tomu, že vám věřím. Teď bych si dovolil obrátit pozornost soudu na jinou okolnost. Při akcích, konkrétně při zadržení kamiónu na silnici a při obsazování ústavu, jste vyslal do akce proti hlídkám kočky. Je to pravda?“

„Ano, je. Bylo třeba zneškodnit ozbrojené muže.“

„Tyto kočky patří k do jisté míry inteligentním šelmám?“

„Ano, dejme tomu.“

„Kolik jich máte?“

„V současné době čtyři. Zbývající padly.“

„Můžete nám objasnit, jakým způsobem útočí taková kočka na člověka? Viděl jste takový útok?“

„Ano. Kočka zahajuje boj skokem nejlépe z vyvýšeného bodu na hlavu nepřítele, jemuž zatne drápy předních tlapek do měkkých částí obličeje, případně mu způsobí tržné rány za účelem ochromení protivníka bolestí a znemožnění jeho obrany.“

„Může při tom zasáhnout i oči?“

„Zpravidla se tomu vyhýbá. Zasáhnout oči je dovoleno pouze v případě nezbytí. Přestane-li se nepřítel bránit, přestane kočka v této fázi boje útočit.“

„Ale člověk se přece většinou brání proti útoku kočky! Co se stane potom?“

„Dojde k usmrcení.“

„Kočka dokáže zabít člověka?“

„Ano, velmi snadno - prokousne mu krční tepnu. Pak už stačí udržet jej v neschopnosti boje až do vykrvácení. Většinou se nepřítel už nedokáže účinně bránit.“

„Nezdá se vám to trochu nehumánní?“

„Pokud vím, používáte služební psy. Vůči člověku, který se neumí bránit psovi, je to mnohem nehumánnější. Navíc naše kočky těžko chápou smysl slova humanita.“

„Vydal jste rozkaz, aby kočky takto zaútočily?“

„Ano.“

„Přišel někdo při takovém útoku o život?“

„Nevím přesně, jak kdo zemřel. Taky se tam střílelo.“

„Vy sám jste podle svědectví zabil muže, který byl těžce raněn jednou z koček.“

„Ano. Měl v ruce zbraň a střílel okolo sebe. Naslepo...“

„Kolik lidí jste zabil v průběhu boje?“

„Promiňte, pane obhájče, ale jednalo se o bojové střetnutí. My jsme stříleli, ale nepřítel také. Registrovat jednotlivé detaily bylo velmi obtížné. Střílelo více lidí.“

„Byl jste v boji často?“

„Ne. Obvykle mne předběhnou mladší a šikovnější.“

„Tento soud nemá v úmyslu projednávat vaše činnosti v průběhu boje, ale přesto bych chtěl vědět, jak všechno probíhalo!“

„Promiňte, prosím. V akci byli příslušníci policie, my a různí členové nepřátelského gangu. Kdybychom chtěli provést řádnou rekonstrukci, jsem ochoten se toho zúčastnit. Ale prozatím musím trvat na tom, že každý po někom střílel.“

„Dobře. Strážní měli psy. Je pravda, že jste je odvolal?“

„Ano. Uklidnil jsem je a poslal mimo dosah boje.“

„Jakým způsobem?“

„Dovedu jim předat signály. Jako každý v Arminu.“

„Dokáže to i Enkra Weston?“

„Ano, dokonale.“

Obhájce hledal ve svých papírech. „Superintendant Trolly vypověděl, že na lodi byly nalezeny mrtvoly pašeráků a lodníků. Kdo podle vašeho názoru zabil ty muže?“

„Nebyl to nikdo z mé skupiny. Byli mrtví, když jsme přišli.“

„Prohlásil jste jednou, že to byl Armin, jistý Luciper Wang, reprodukuji-li to jméno správně.“

„Ano. Je to pravděpodobné.“

„Kdo je Luciper Wang?“

„Je to mladý černoch, arminský bojovník. Nespolupracuji s ním a dal jsem všem právo zabít ho, kdekoliv na něj narazí.“

„Ale sám jste k jeho likvidaci příkaz nevydal?“

„Neprovinil se proti mně ani proti arminskému státu.“

„Proč tedy dovolujete jiným ho zabít?“

„Dávám tuto možnost oprávněným orgánům místní správy. Pokud se domnívají, že jim ublížil, mají tu možnost.“

„Jste jeho přítelem?“

„Ne.“

„Ale znáte se?“

„Ano.“

„Měli jste spolu nějaké nesrovnalosti?“

„Ne. Chovali jsme se k sobě vždy přátelsky.“

„Proč tedy souhlasíte s jeho zabitím?“

„Považuji to za účelné. Nicméně předpokládám, že Lucipera Wanga nikdo nedostane. V této zemi není člověk schopný ho přemoci.“

„Po vašem odchodu někdo zapálil budovu polepšovny a zničil ji. Ztotožňujete se s míněním IS, že to nebyl nikdo z vás?“

„Ano. Všichni moji lidé byli v tu dobu se mnou.“

„Kdo to tedy byl?“

„Pravděpodobně opět Luciper Wang.“

„Z jakého důvodu?“

„Princ vyjádřil přání, aby budova shořela.“

„Vy jste jej neposlechl?“

„Ne. Nechtěl jsem působit škodu na zařízení, které není moje.“

„Luciper Wang ovšem poslechl. Proč?“

„Slouží jen Arminu a jeho princi.“

„Domníváte se, že by Luciper Wang vystoupil na obranu Jeho Výsosti v případě, že by mu nadále hrozilo něco zlého?“

„Ano, zcela jistě.“

„Kde je teď Luciper Wang?“

„Nevím.“

„Je možné, že je v Londýně?“

„Ano.“

„Je možné, že je v soudní síni?“

Mike se ohlédl a prohlížel si lidi. „Nemohu to vyloučit.“

„Přece ho snad poznáte, ne? Viděl jste ho!“

„Dá se lehko poznat, je to černoch. Ale mohl by se maskovat za nějakou jinou osobu.“

„Řekl jste o něm nepříjemné věci. Mohl by se vám pomstít?“

„Nemyslím. Nezáleží mu na tom, co o něm kdo říká.“

„Zasáhl by, kdyby byl ohrožen princ?“

„Ano.“

Obhájce se otočil k předsedovi soudu: „Ctihodnosti, žádám, aby byl sál vyklizen a všichni účastníci prohledáni! Je důvodné podezření, že v sále se nachází protistátní zločinec!“

Soudce se rozhlédl - taky lidé se dívali jeden na druhého a ubezpečovali se, že jejich soused není černý vrah.

„Nedomnívám se, že by to bylo zapotřebí,“ řekl soudce, „Pane Crossi, skutečně jste přesvědčen, že ten muž je v tomto sále?“

„Neřekl jsem, že jsem o tom přesvědčen. Pan obhájce se otázal, zda to mohu vyloučit. To není totéž.“

„Myslím, že jakýkoliv poplach je zcela zbytečný,“ řekl soudce, „Pane obhájce, soustřeďte se prosím na věci, které souvisí s projednávaným případem! Mám pocit, že se pokoušíte vyvolat nepříznivý dojem o našich arminských hostech, což by vám mělo nějak pomoci ve vašich záležitostech...“

Obhájce se uklonil. „Prosím Vaši Ctihodnost za prominutí. A současně se omlouvám pánům z Arminu, vyvolala-li moje slova nějak jejich nelibost. Řídím se jenom zásadami soudního sporu a zájmy svého mandanta. Smím se ještě na něco zeptat, pane?“

Mike jenom pokývl.

„Několik osob, které měly účast v záležitostech Enkry Westona a nebyly preventivně uvězněny, bylo nalezeno na různých místech mrtvých, uškrcených ocelovou strunou. Víte o tom?“

„Nevím o tom nic.“

„Například o smrti Augusta Bergmanna, holiče, poctivého muže, který jenom plnil svoje povinnosti - a byl zavražděn?“

„Nevím nic než to, co psaly noviny.“

„Víte něco o tom, kdo by mohl být pachatelem těchto činů?“

„Nevím nic konkrétního.“

„Mohl by to být onen Luciper Wang?“

„Nemohu to potvrdit ani vyloučit.“

„Zastáváte poměrně vysoké postavení ve vašem státě. Můžete se zasadit, aby po vašem návratu do Arminu bylo provedeno řádné vyšetřování účasti Lucipera Wanga a aby byl řádně potrestán?“

„Mohu dát pokyn k vyšetření jeho činnosti. Ale pokud se týče trestu, obávám se, že nebude podle vašich představ.“

„Domníváte se, že Luciper Wang není vinen?“

„Jediný jeho přečin, o kterém vím, je zabraňování ve výdělku.“

„Komu - jak?“

„Mistru Horácovi Le Bruinovi, katu Vládce sira Lery a současně katu města Kingtownu. Luciper Wang mu zabránil ve výkonu jeho funkce, totiž popravy oněch ničemů, a způsobil mu tím škodu na výdělku v částce pěti arminských dolarů za jednu osobu.“

„Chcete naznačit, že všichni ti lidé měli být popraveni?“

„Ano. Dopustili se zločinu dle Lex crimae laescae maiestatis, zločinu urážky Veličenstva. Tento zločin může být prominut cestou milosti, ale není možné popřít, že se stal.“

„Ale tohle všechno se stalo dřív, než byl Enkra princem!“

„Nevinného člověka je možné beztrestně týrat a urážet? Ti muži se dopustili zločinu, protože se domnívali, že jsou beztrestní. Pak se situace změnila a oni dost rychle nepochopili, v čem. Proto zemřeli. Je mi jich líto, ale nemohu s tím nic dělat.“

„Jenže ti lidé pouze plnili svou povinnost!“

„Vím. Luciper Wang také.“

Obhájce prohlížel svoje papíry. „Vaše Ctihodnosti, myslím, že jsem dostal odpověď na všechny svoje otázky.“

„Já jsem důkazní řízení skončil,“řekl prokurátor, „Žádám porotu, aby se vyslovila o vině a nevině obžalovaného.“

Soudce zacinkal na gong. „Vzhledem k pokročilé době se jednání přeruší a bude pokračovat zítra, o deváté hodině dopolední. Přeji všem dobrou noc, pánové...“

Tentokrát se Komtesa nedala odvézt domů. Měla domluveno s lordem Johnem, že se pro ni staví v paláci Monroesů po cestě z nějakého svého jednání. Vpravdě ovšem dospěl ten mazaný lišák k názoru, že by pro něj nemuselo být nevýhodné, kdyby se objevil ve společnosti Arminů, když tak náhle získali popularitu u celé veřejnosti. Sešlo se také několik dalších přátel a lord Oliver to považoval za dobrý důvod k uspořádání malé recepce pro úzký kroužek zvaných. Byl tu i Harry Burn, takže si mnozí dávali více pozor, co v přítomnosti zástupce tisku řeknou či udělají.

Enkra neměl recepce rád, ale Mike mu slíbil, že okamžitě po skončení soudu odjedou, a to letadlem do New Yorku. Takže byl spokojený a choval se k hostům přívětivě. Nicméně přes všechno naléhání se odmítal napít jakéhokoliv alkoholu.

„Jak to je s váma vůbec?“ ptala se Komtesa, „Vy Armini nesmíte pít alkohol, kouřit, jíst maso a tak?“

„Smíme cokoliv. Ale ve společnosti starousedlíků je považováno za neslušné pít alkohol, kouřit, užívat drogy a tak. My jsme ale diplomati a moderní lidé, nebereme to tak přísně. Kamarádi z džungle by se trochu divili, kdyby viděli někoho pít alkohol nebo si takhle zapálit...“ vytáhl zapalovač a připálil jí.

„Ach, ta tvoje pistole! Ještě ji potřebuješ?“

Zasmál se. „Nech si ji. Nevím, jak dlouho bude fungovat, je hodně stará. Vystřeluje blesky a sama si hledá cíl. Jsi taky trochu čarodějka, tak snad s ní budeš umět zacházet. Ale nebylo by dobře, aby o tom věděli nezasvěcení...“

„Nech si ji,“ otřásla se, „Nechci mít nic takového v dosahu. Mohla bych dostat chuť ji použít.“

Lord John přijel dost pozdě, když už nálada dostoupila rozverné úrovně. Ačkoliv taky on na svém jednání něco vypil, choval se nicméně velmi uhlazeně a korektně a na rozveselené, zvláště Romea, který se neznal, pohlížel s despektem.

„Buď zdráv!“ řekl Mikovi, „Vidím, že jsi jako dobrý velitel nepodlehl všeobecné snaze oslavovat zdárný konec akce. Udivuješ mne, příteli, a zvyšuješ moje mínění o vašem národě...“

„Dovol, abych ti představil Jeho Výsost prince...“

„Bude mi velkým potěšením.“

Enkra pozoroval nový přírůstek do party se zájmem. Na vyzvání se zdvořile usmál a podal mu ruku: „Jsem šťasten, že tě poznávám...“ zapředl.

Lord John s kamenným úsměvem přijal jeho tykání: „Již dlouho jsem si přál tě poznat, princi... Pokud jsem informován, vyznáš se v koních. Byl bych ti povděčen, kdyby sis prohlédl moje stáje a řekl mi, co soudíš o zvířatech, jež jsou tam shromážděna...“

„Bylo by mi potěšením, ale bohužel zítra hned po skončení procesu odlétáme. Snad jindy, až se opět dostanu do Londýna. Ale mohl jsi požádat hraběte von Crosse, i on je odborník na koně...“

Lord John se mile usmál na Mika. „Pokud vím, v krocení klisen se příliš nevyzná. Jeho názor by však pro mne byl poučením...“

„Jsi si tím zcela jist?“ ptal se Mike.

Lord John se usmál a oči mu přejely po sále. „Já to vím! Bylo mi potěšením, princi...“

Mike napočítal do deseti a pokusil se i do sta, ale Enkra, hledící za Johnem, se zeptal reortsky, aby nikdo nerozuměl:

„Pokud jsem dobře rozuměl, tohle je majitel naší Yarky.“

„Ano.“

„Prosím tě, proč si ho brala?“

„Jo - to bych taky rád věděl.“ řekl Mike upřímně.

„Neměl by ses od něj nechat urážet!“

„To nezáleží na mně. Zatím bohužel... musím.“

„Řekl jsi mi, že Armin podřizuje svět své vůli. Není moc tak silná, aby odolala vůli arminského šlechtice...“

„Jsi zbytečně moc zvědavý!“

„Chci jenom pochopit, co je mezi vámi.“

„To by ti mohla vysvětlit jen Ona,“ ukázal Mike očima na Komtesu, „Nebo se případně můžeš zeptat Dot, až ji potkáš.“

Enkra sklopil oči. Pak řekl zdvořile: „Děkuji ti za vysvětlení, moudrý starče. Tvá slova mi byla poučením...“

Mike usedl na pohovku v koutě a hleděl na bavící se hosty. Těšilo ho, že jeho dočasný domov je tak pohostinný, ale uvažoval, jak je co nejšikovněji vyhodit. Vtom se otevřely dveře nahoře a vzápětí po schodišti sestupovala lidská postava.

Byl to mladý štíhlý černoch s dlouhými vlasy a ostrým nosem, šikmýma zelenýma očima a tenkými rty. Černé kalhoty, černá bunda, černé boty, okolo krku nákrčník z černé kočičí kůže, teprve nedávno vydělané. Jak kráčel, pohupovaly se při pohybu kyčlí na bocích perleťové pažby dvou revolverů.

Všichni ho poznali - a téměř žádný si před ním nemohl být jist, neboť každý o něm v posledních dnech řekl nebo napsal do novin něco zlého. Teď tu stál mezi nimi jako živoucí anděl pomsty, tvářil se netečně a ruce měl zasunuty za opaskem na dosah svých smrtonosných revolverů. Mlčel.

„Vítám tě, Lucipere Wangu!“ prolomil ticho Enkrův hlas.

Oliverova sklenice vyklouzla z prstů a rozbila se na zemi.

„Zdravím tě, princi Arminu a Světa.“ řekl Luciper Wang.

Lord John pozvedl svou sklenici a řekl vesele: „Vy Armini máte zvláštní způsoby, jak vcházet! Kudy jste to přišel, pane Wangu?“

Luciper si ho nevšímal. Obrátil se k Mikovi: „Přišel jsem se tě zeptat, komthure: chceš dostát svému slovu a dodržet zákony Arminu do všech důsledků?“

„Ano. V jakém směru?“

„Vím, jak probíhá soud. Ti muži nemají chuť ztrestat ničemu Branga, jak si zaslouží.“

„Žádal jsem jeho smrt!“

„Oni tě neposlechnou. Odsoudí ho do vězení a ponechají tam tak dlouho, až pomine čas pomsty. Musí zemřít. Žádám tě o to!“

„Poslyš, Luku, jsme na anglické půdě a tady rozhodují oni. Já s tím nemohu nic dělat, jejich zákony...“

„Výmluvy. Zítra v soudní síni bude stát proti tobě. Nosíš zbraň, tak ho zabij tam!“

„Nesmysl! Nemůžu začít střílet v soudní síni!“

Šikmé oči Lucipera Wanga blýskly zeleným ohněm. „Jsi zbabělec jako všichni bílí. Ten muž musí zemřít! Zabiju ho já, ale hanba padne na tvou hlavu. Říkáš, že jsem zločinec. Ty jsi horší: slizký zbabělý had, který se jen plazí a útočí na kořist, která mu nemůže uniknout. Já jsem bojovník - a splním povinnost!“

Enkra zvedl hlavu. „Výtečně! Ty, Lucipere Wangu, jsi pravý Armin - takový, jakým má Armin být!“

„Těší mne tvé uznání, princi!“ usmál se samolibě černoch a sklonil před chlapcem hlavu, „Odcházím - sbohem!“

„Počkej,“ řekl Mike, „Kudy to chceš jít? Zařídím, aby tě pustili vchodem, nebo se zabiješ...“

Černoch pohrdavě zkřivil rty. „Odejdu, jak jsem přišel. Vím, že okolo paláce jsou strážci. Jsem lepší než oni, nedostanou mě!“

Otočil se, vyběhl po schodišti a zmizel v jednom pokoji. Mike skočil k oknu - viděl, jak se tmavá postava objevila na laně, nataženém k sousednímu hospodářskému traktu, a přejela po něm. Pak se Luciper vyhoupl na úzkou zídku, přelezl ji a přešel po římse - tam se zřejmě něco stalo, nějaký kámen povolil pod jeho nohou a on sjel po střeše až k okapu. Zřejmě by se i z toho snadno dostal, držel se pevně a chtěl se vytáhnout nahoru, ale odněkud zarachotil samopal. Viděli, jak se Luciper Wang pustil okapu a padal dolů - pak zaslechli i pád těžkého těla.

„Nestřílet!“ křičel Mike, otočil se a vyběhl, ostatní za ním. Chvíli trvalo, než se dostali ven z paláce - Enkra se nezdržoval, rozběhl se po schodech a šel toutéž cestou jako Wang.

Dva policisté doběhli k černochovi a zastavili se nad ním - za několik okamžiků doběhl Mike a vzápětí seskočil se střechy Enkra.

„Co jste se to opovážili?“ rozkřikl se na ně, „Jak jste si mohli dovolit střílet?“

Starší z policistů se očividně urazil. „Máme příkaz střežit klid Vaší Výsosti! Ten člověk prchal přes střechu...“

„O můj klid se nikdo starat nemusí! Umím se ochránit sám!“

Mike se sklonil nad černochem. Ležel bezvládně a pod tělem se mu rozlévala kaluž krve. Na bundě byly zřetelně vidět prostřílené díry, kudy kulky vnikly do prsou.

„Tak to je konec,“ řekl Mike, „Tentokrát doopravdy konec...“

„Ne, to se nesmí stát!“ křičel Enkra, „Ten muž je věrný služebník Impéria, jeden z nejlepších! Nesmí zemřít...“

„Co to mělo znamenat?“ ptal se Mike policistů.

„Příkaz pana policejního ředitele! Nařídili, abychom střežili klid okolo paláce. Viděli jsme toho černocha, jak skákal po střeše, co jsme si měli myslet jinýho, než že je to zloděj?“

„Ovšem. Já vám nic nevyčítám...“

Společnost se přiblížila - Mike i policisté jim vyšli vstříc.

„Náš noční návštěvník zaplatil za svou pýchu! Zastřelili ho...“ řekl Mike. „Prosím, nechoďte sem...“

„Žádná škoda,“ řekl lord John. „Nevyhlížel jako gentleman!“

„Nicméně byl statečný!“ řekla Komtesa.

„Až moc statečný.“ soudil její manžel.

Enkra byl bledý a oči mu žhnuly jako uhlíky.

„Zavolejte ambulanci,“ řekl Mike, „Je třeba...“

Obrátili se - ale černoch už neležel na zemi. Jen jeden z jeho perleťových revolverů zůstal ležet v kaluži krve, jak zřejmě neměl sílu ho sebrat.

„Zmizel!“ vykřikl jeden z policistů.

Enkra vyletěl jako ohař po krvavé stopě.

„Zřejmě nebyl tak vážně raněn,“soudil Mike, „Ty díry v bundě? Asi měl neprůstřelnou vestu a ta krev je jen ze škrábnutí...“

„Je to ďábel!“ řekl Oliver, „Nesmrtelný ďábel!“

„Nesmysl,“ hádal se Harry Burn, „Ale perfektní bojovník...“

„Snad ho ještě doženeme...“ navrhl policista.

„Ne!“ vykřikl Enkra, vracejíc se, „Nedovolím, zakazuji to! Ten muž se uzdraví, bude žít - a přijde zas, až ho bude naše vlast potřebovat! Nedovolím mu ublížit, i kdybych ho měl sám bránit! Má právo, aby žil...“

„Ten chlapec má pravdu,“ uzavřel Mike, „A my máme myslím zrovna správnou chvíli, abychom šli spát...“

21. dubna: Sloni uzráli, padají ze stromů

Ráno byl Enkra opět nezvykle vážný a tichý. Oblékl se do své černé uniformy se zlatými šňůrami a emblémy Černé Lilie a svoje ostatní věci sbalil do kufru tak, aby je mohl už jenom vzít a opustit místo pobytu.

Vyjeli ještě dřív než obvykle, neboť Mike se rozhodl navštívit předsedu soudu. Enkra si vymínil, že bude přítomen jednání.

„Škoda, že Luciper Wang je mimo provoz,“ řekl Sid, „Mohl by nějak toho chlapa oddělat a ušetřit nám práci...“

„Luciper Wang nezemřel!“ řekl Enkra, „Přijde, až bude potřeba! Věřím mu ze všech nejvíc, on je fakt nejvěrnější sluha Impéria!“

„Ano,“ řekl Mike, „Myslím, že se ti podrobil. Z fanatiků bývají nejoddanější sluhové. Věř mu, Enkro, bude ti k užitku...“

Předseda soudu Mika přijal dosti ochotně, ale nad Enkrovou přítomností se trochu pozastavil.

„Potřeboval bych od vás malou službu...“

„Jistě se jdete zeptat, jak dopadne váš proces,“ usmíval se starý soudce, „Je už téměř jisté, že se porota vysloví pro vinu obžalovaného, buďte klidný...“

„S jakým trestem můžeme počítat?“

„Předpokládám, že vynesu trest dvanácti let těžkého žaláře.“

„Aha. Tak to je právě...“

„Copak? Zdá se vám to málo?“

„Chci, aby ten muž zemřel. Moje země to žádá.“

„Podle našich zákonů není důvodu...“

„Ani za obchod s lidmi? Ani za pokusy o vraždu? Ani za všechno ostatní, co ten člověk spáchal?“

„Ale uvědomte si, že není hlavním viníkem! Je tu Warren a jiní, taky ti z arabské strany. Nelze všechno svalovat na Branga!“

„Zájem Arminu to vyžaduje, pane...“

„Proč k čertu tak žízníte po jeho krvi? Co vám udělal?“

Enkra postoupil vpřed. „Já jsem ho odsoudil k smrti! A trvám na tom, aby zemřel! Včera jsem mluvil s mužem ochotným zaplatit provedení rozsudku svým životem! Nemám právo zradit zásady, které chci prosazovat v našem státě...“

„Ty že jsi ho odsoudil? Ale proč...“

Enkra se ohlédl na Mika - potom si rázem strhl černý šátek z ostříhané hlavy.

„Pro tohle! Řekl jsem, že ti, co to zavinili, zemřou! Bergmann za to zahynul podle práva, Hamiró Uši provedl sebevraždu, a taky Brang, který to nařídil, musí zemřít! Musí!“

Soudce se zamračil. „Drahý chlapče, jsme právní stát! To, co tady říkáš, se hodí snad do vaší barbarské země, ale...“

„Byli jsme ochotni připustit výkon práva,“ řekl Mike, „Proto jsme Branga nezabili, ale předali soudu. Nepožadovali jsme, aby byl souzen za to, co udělal Enkrovi, ale za svoje ostatní činy. Teď musí splatit i tento dluh...“

„Ven!“ vykřikl starý muž, „I kdybys byl tisíckrát princem Arminu, tohle po mně žádat nemůžeš! Neodsoudím nikoho k smrti, rozumíte? Nikdo mne nemůže přinutit...“

„V tom případě,“ řekl Mike, „Budeme muset použít vlastních osvědčených prostředků. Je mi líto, pane...“

„Dělejte si, co je vám libo! Na shledanou, pánové - ale pamatujte si, že zákony platí taky pro vás!“

Armini vyšli.

„Co teď?“ ptal se Enkra.

„Uvidíš. Jdi na svoje místo...“

Mike přistoupil ke dvojici policistů z eskorty.

„Pánové, vy mne asi znáte! Jsem tady na příkaz IS...“

„Jo,“ řekl starší z nich, „Je nám to jasný, pane...“

„Jakým způsobem se provádí transport obžalovaných?“

„Přivedeme je touhle chodbou až do sálu. Každýho se dvěma strážnýma vedle sebe, aby nemohli zdrhnout...“

„Dobře. A po vynesení rozsudku?“

„Vyvedem je zadníma dveřma přímo do auta, který je odveze do vězení. Tak se to dělá vždycky...“

Mike chvíli přemýšlel. „Dobře. Poslouchejte, co vám teď řeknu: Brang mimo toho, co se projednává před tímhle soudem, má na svědomí ještě další zločiny. Například spolupráci s jistou rozvědkou. Chápete, co tím myslím?“

„Jde o ty, co jste jim postřílel celou londýnskou agenturu?“

„O tu samozřejmě ne, ale spřátelenou. Intelligence Service má snahu ji odhalit a zničit. Jenže to jde jen jedním způsobem: nechat Branga po rozsudku uprchnout...“

Muži se na sebe pobouřeně podívali.

„Ale šéfe! Uvědomte si, co povídáte!“

„Vy si uvědomte, co říkám. Nebojte se a věřte mi, jsem arminský agent a přítel mužů z IS! Dělám to, co je nutné pro blaho vaší země, mně osobně ti chlapi nevadí. Co vám říkám, neví Scotland Yard ani řadoví agenti IS, dokonce ani moji lidé. Rozmyslete si to - o přestávce, až se bude radit porota, přijdu...“

Do zahájení jednání zbývala asi tak čtvrthodina a síň se už začínala plnit. Mike usedl vedle Enkry a přemýšlel, dokud se mu po boku neobjevil James a s ním sám jeho šéf - M.

„Zdravím vás, pane kolego!“ usmíval se, „A gratuluji vám k pronikavému úspěchu arminských metod na anglické půdě! Zbavil jste nás opět několika velmi nepříjemných lidí! Jenom ten váš malý agent se nemusel s těmi lotry vláčet zpět do Anglie. Znám daleko lepší způsob: slétnout níž k mořské hladině a otevřenými dvířky vykopnout ven. Je to čisté a nezůstanou žádné stopy...“

„Fajn. Já to Paulovi vyřídím...“

„Mimochodem, pane von Crossi! Máte-li trochu času, rádi bychom trochu využili vašeho talentu pro mimořádná úmrtí. Mohl bych vám dát seznam lidí, které bezpodmínečně nepotřebujeme pro zajištění hladkého chodu státu. Kdyby náhodou některý z nich byl zcela nepotřebný i pro vás, způsobilo by mi to potěšení...“

„Až jindy. Prozatím jsme vyčerpali příděl nábojů...“

„Tak snad aspoň malou instruktáž pro naše lidi byste nám mohli dát! Dejme tomu o tom, kteří lidé jsou pro stát nezbytní a kteří nikoliv. To by vám snad nic neudělalo...“

„Víte co? Půjčím vám svého Sida, ať vám tu udělá pár přednášek. Inteligenci na to má a já ho na další cestě nebudu potřebovat. Tak čtrnáct dní by vám stačilo?“

„Bohatě, pane - budeme vám vděční.“

Mike se usmíval a přemýšlel, jak prosadit svou.

„Připadá vám můj přístup k problému cynický?“ zeptal se M., „Ano, je svrchovaně nehumánní. Žijeme v právním státě. Pokaždé, když chytíme zločince, objeví se spousta polehčujících okolností a ten člověk vyvázne s lehkým trestem nebo vůbec bez trestu. Naší jedinou nadějí vlastně je, že ho zlikviduje samo podsvětí, to se na demokratické zásady neohlíží. Mnozí lidé mi jdou takhle na nervy už celá léta, a nemohu se jich zbavit!“

„To víte. Každý máme nějaké starosti...“

„Naše služba může provést určitá opatření leckde na světě, ale doma se musíme řídit našimi zákony. Váš tým se mi velice líbí a rád bych využil vaše zkušenosti. Oficiální vedoucí, který se přísně drží zákona, jeho zástupce, který vykonává rozkazy a hejno podřízených - moc pěkné! Ale nejvíc se mi líbí ten černý kůň vzadu. Ten váš Luciper Wang, víte? Ochotně vyřeší cokoliv, ale vy za něj neodpovídáte, je pro vás zločinec a když zákon chce, ať si ho chytí... To je přímo geniální!“

„Ale Luciper opravdu není můj podřízený...“

„Vím a chápu. Toho byste mi taky mohl půjčit? Využili bychom ho velice účinně...“

„Ne, toho bych nemohl. Jednání s ním nebývá jednoduché, ani já si nemohu být jist, co udělá. Jeho jednání vyplývá z jiných než komerčních zájmů, chápete?“

„Jistě, sleduji všechno, co s tím souvisí. Je to těžké najít takového člověka?“

„Jak pro koho. Řekl bych, že je to snadnější pro komando teroristů než pro státní orgány.“

„Ach tak... rozumím. No, uvidíme.“

„Ale Sida vám tu nechám. Jestli...“

„Mohl bych vám v něčem prospět?“

„Ano. Něco za něco. Potřebuji zabít Branga.“

„Ale klidně... vlastně moment, ten už je před soudem, ne?“

„Splnil jsem slib a předal ho soudu. Ale soud ho nepopraví, to jsem si zjistil. A já chci, aby zemřel.“

„No - pro mně za mně! Máte divné gusto, pane! Tak ať zemře.“

„Potřebuji, aby ho stráž pustila - aspoň pár kroků.“

„No prosím!“

„Potřebuji jim předat váš příkaz.“

„Cha!“ vykřikl M., „To je chytré, co? A já se v tom povezu?“

„Nedám jim ho, jenom ukážu. Pak ho vrátím Jamesovi.“

M. zafuněl, pak vytáhl z kapsy zápisník a napsal: „Uposlechněte ve všem pana von Crosse, plukovníka arminské policie. Jedná ve smyslu příkazů IS.“ A podepsal se.

Vytržený lístek předal Mikovi a Jamesovi řekl: „Hlídejte, tenhle pán by nám s tím mohl provést nějaký podraz!“

Pak se usmál na Mika a podal mu ruku: „Přeju vám hodně štěstí ve vašich kšeftech, kolego. Na shledanou...“ A odešel, k jejich velkému ulehčení. Ve dveřích se potkal s Komtesou - dnes přišla v civilu, což bylo pro mnoho lidí značné překvapení.

„Kampak ti mám vrátit uniformu?“ ptala se.

„Nech si ji, je tvoje. My jich máme dost.“

„A co s ní budu dělat?“

„Můžeš ji používat k maškarním plesům. Jistě ti bude slušet.“

„Další z řady tvých poklon? Přestaň mi lichotit, nebo si ještě začnu namlouvat, že jsem Miss Universe...“

„Tvoje vina, že nejsi! Když se nepřihlásíš, co se dá dělat? Přihlášku musíš vyplnit sama, to za tebe nemůžu udělat já...“

Zasmála se a zmlkla, neboť přišel Oliver a Romeo a hned za nimi Paul se Zlatkou. „Tak dneska už by to mohlo skončit, ne? Už mne to začíná nudit...“

„Skončí to.“ slíbil Mike. Obrátil se k Romeovi a dlouho si s ním povídal italsky. Pak se Romeo sebral a současně s příchodem soudu odešel.

Jednání bylo zahájeno závěrečnou řečí prokurátora. Snažil se o co největší stručnost, vypočítal, co se klade obžalovaným za vinu a navrhl pro ně vysoké tresty. Pro Branga dvacet let těžkého žaláře, pro Warrena osmnáct, ostatním od patnácti do pěti let podle stupně provinění.

Potom měl svou závěrečnou řeč obhájce. Všichni očekávali po včerejším výslechu Enkry a Mika, že se soustředí na úlohu Arminů a nějakým způsobem je napadne, ale kupodivu to neudělal. Jeho řeč neměla žádný překvapivý efekt a porotu žádal jenom o shovívavost a laskavost. Porota došla k názoru, že na obou stranách jsou pěkní mizerové, a jelikož Armini na lavici obžalovaných nestáli, rozhodla se potrestat aspoň ty, jež měla k dispozici.

Na to pronesl závěrečné slovo soudce a otázal se jednotlivých obžalovaných, zda se přiznávají a cítí se vinni.

Warren odpověděl, že je vinen a Brang rovněž. Ostatní přiznali také až na Mathesa, který tvrdil, že je nevinen a obvinil soud z komplotu vůči sobě. Byl mu připočítán rok za pohrdání soudem.

O přestávce, zatím co se porota radila, přišel Mike opět k policistům. Ukázal jim lístek a řekl:

„Už je rozhodnuto, jak se to provede. Vyvedete odsouzeného Branga nikoliv zadním, ale hlavním vchodem, kde připravíte auto. Jeden z vás se kvůli něčemu opozdí. V tu chvíli bude po vás vržena kouřová bomba. Ten, kdo povede odsouzence, se lekne, pustí ho a odskočí, takže Brang bude moci utéct. Dostanete sice trochu vynadáno, ale jinak je to v pořádku. Rozumíte?“

„Ano, šéfe. Vezmem si to na starost my dva. Já ho povedu a tuhle Frank se mnou. Spolehněte se...“

„Děkuji vám. Zajistím, abyste byli po zásluze odměněni...“

Mike se vrátil do sálu a řekl něco Sidovi. Pak všichni pohromadě čekali, na čem se usnese soud.

„Povstaňte!“ pravil soudní sluha, „Soud přichází!“

Enkra prudce vydechl. Armini stáli ve své lavici jako zeď černých uniforem přímo proti lavicím soudu.

„Porota se jednomyslně usnesla, že všichni obžalovaní jsou vinni v plném rozsahu obžaloby.“ řekl předseda poroty.

Soudce rozevřel svoje desky. „Jménem Královny!

Obžalovaný John Guswell Brang se odsuzuje k patnácti letům těžkého žaláře pro zločiny lidokupectví, ohrožení života a zneužití úředního postavení...“

Enkra otočil hlavu na Mika, ten však byl ledově klidný.

Soudce četl dál. Warren byl rovněž odsouzen na patnáct let, někteří jeho dozorci na deset, Mathes na osm, Dupont, Albrock a ředitel školy na pět, ostatní na čtyři roky. Ti však Arminy nijak zvlášť nezajímali.

Poté byla odsouzeným dána možnost říct své poslední slovo. Dozorci a menší provinilci, šťastní, že to dopadlo aspoň takhle, řekli pouze: „Nemám, co bych řekl.“

Ředitel školy na vyzvání odpověděl: „Lituji velice toho, co se stalo - ale nejsem vinen!“

Mathes prohlásil: „Obviňuju ty arminský svině ze zločinnýho spiknutí! To jsou praví zločinci, ne my, lidé počestní!“

Dupont na otázku mlčel, Albrock řekl: „Kdybych to byl věděl, v životě bych na toho malýho arminskýho hada nepromluvil!“

Warren na vyzvání povstal, rozhlédl se po soudní síni a zavrtěl hlavou, když se setkal s očima Paula Foxe. Pak ten muž, který se nebál unést letadlo, zavzlykal a klesl do své lavice.

Potom povstal John Guswell Brang.

„Odsoudili jste mne! Vím, že je to dílo toho kluka! Prohlašuji, že přes všechno, co proti mně udělal, jsem až do poslední chvíle myslel jen na jeho dobro! Ano, choval jsem se k němu snad trochu příkře, ale když teď vidím jeho pravou tvář, když cítím nenávist, kterou ke mně od počátku měl a která ho dohnala až k tomu, že mne zničil, nelituji jediné rány, jediného pokoření, kterého se mu ode mne kdy dostalo! Já vím, Armine, že jsi mě zničil za to, že jsem ti dal ostříhat ty tvoje drahocenný vlasy, na kterejch vám, vy šílenci, tak neuvěřitelně záleží! Ale já jsem rád, že jsem to udělal! A udělal bych to zas, jen pro to pokoření, který jsi ode mě musel strpět! Odsoudil jsi mě k smrti, ale já žiju a budu žít, abych se ti mohl smát a pohrdat tebou! Můžeš bejt princ, ale já jsem ti dokázal šlápnout na krk!“

Do ticha práskl jako bič řezavý Enkrův smích. Lidé se zachvěli při tom strašném zvuku - ale bedlivý a opatrný hrabě von Cross se lehce dotkl Enkrovy ruky a smích rázem ustal.

„Jednání je skončeno,“ řekl otřeseně soudce, vzal svoje listiny a odcházel.

„Proklínám tě!“ křičel Brang, „Proklínám všecky Arminy, ať jsou tady nebo na druhým konci světa...“

Pak ho policisté strhli na lavici a odvlekli ho.

„Půjdeme,“ řekl Mike, „Připraven, Side?“

Vyšli a zastavili se na schodišti soudního paláce. Lidé jejich černým uniformám ustupovali z cesty, jako by před nimi cítili bázeň. Málokdo se odvážil s nimi promluvit.

Přistoupil k nim lord John se svým blazeovaným úsměvem. „Buďte zdrávi! Přišel jsem na závěr jednání se podívat, jak si poradíš s výzvou, kterou ti včera přednesl ten roztomilý černoušek...“

Mike se usmál, ale neřekl nic.

„Chceš tím říct, že necháš bez odplaty i tu urážku, kterou vám Arminům vmetl do tváře v soudní síni?“

„Odplata je v rukou vyšší moci, než jsme my,“ řekl Enkra pomalu a vážně, „Nesluší se, aby ses jí poškleboval...“

Lord John se zdvořile uklonil. „Promiň, princi...“ řekl velmi omluvným tónem.

Sid vytáhl z krabičky v náprsní kapse cigaretu a pohrával si s ní v prstech. Komtesa nabídla manželovi a nechala si od Mika zapálit jeho revolverem. Pak jej zase schoval do kapsy.

„Nepůjdeme?“ ptal se lord John znepokojeně.

„Ne.“ řekl Mike lakonicky.

Lidé proudili po schodišti, někteří se zastavovali a ohlíželi se po skupince Arminů. Ti se dali také na cestu dolů, ale mnohem pomaleji. Sid stále ještě kroutil mezi prsty svoji cigaretu a neměl snahu si ji zapálit.

Nahoře na schodišti se objevil Brang, vedený dvěma policisty. Šel apaticky, bez vůle, jako by všechna jeho síla vyprchala v tom vášnivém křiku v soudní síni. Sid se otočil ke Komtese a požádal ji, aby mu dala připálit cigaretu - byl obrácen zády k Brangovi, scházejícímu dolů k úpatí schodiště.

Právě projížděl okolo černý automobil. V tomto okamžiku z něj vyletěl malý předmět a dopadl mužům k nohám. Policista pustil Brangova pouta ještě dřív, než kouřová bomba vůbec vybuchla, a Brang instinktivně odskočil na jinou stranu než strážný. V té chvíli se Sid zprudka obrátil a revolver v jeho ruce vychrlil smrtící obsah. Brang se otočil a nevěřícíma očima hleděl nahoru, na skupinku černých uniforem. Potom pochopil a pomalu, jako ve zpomaleném filmu, klesl k zemi. Teprve teď vybuchla kouřová bomba a zahalila vše dýmem.

„Finita la commedia.“ řekl lord John chladnokrevně.

Lidé pozvolna obraceli oči nahoru, k temné skupince Arminů, stojící na schodišti. Mladík s revolverem stál o krok vpřed a shlížel na ně dolů klidným, sebevědomým pohledem. Pak elegantně zatočil zbraní na ukazováku a se stejnou elegancí ji zasunul do pouzdra na boku.

„Armini musí vždycky vyhrát, že?“ zeptal se lord John.

„Ano, bezpodmínečně. To je zákon.“ řekl Mike.

„Je to radost, mít takové přátele! Domníval jsem se, že když zahynul ten černoch, nemá se už ubohých opuštěných práv arminského státu kdo zastat. Vidím, že ochotných revolverů se najde vždycky dost...“

„Buď bez obav. Nemýlíš se.“

Lord John se usmíval a hleděl na sbíhající se policisty a úředníky. Důstojník, který doběhl k oběma strážným, se začínal rozčilovat a křičel z plna hrdla:

„Jak jste si mohl dovolit pustit vězně? Byl jste tady proto, abyste ho střežil až do auta a ne, abyste ho pouštěl kvůli nějaké pitomé kouřové bombě! A co vy, kde jste byl, k čertu? Že se vám rozvázala tkanička u boty? V životě jsem neslyšel větší pitomost! A co vás to vůbec napadlo vést toho chlapa předním vchodem? Vy jste se snad zbláznili, pánové! Nebýt toho arminskýho důstojníka, mohl nám ten ptáček fouknout!“

Armini šli blíž, ale předešel je James, který se dostal k důstojníkovi dřív, uchopil ho za rukáv a pošeptal mu tak, aby to neslyšel stále vzrůstající houf čumilů: „Stalo se to na náš příkaz! Měl uprchnout, abychom s jeho pomocí našli jisté stopy po agentuře, pro niž taky pracoval. Lituji, ten kapitán od arminské policie to dost rychle nepochopil a zastřelil ho...“

Důstojník se pootočil. „Ale... v tom případě je to ovšem v pořádku!“ Obrátil se a rozkřikl se na zvědavce: „Tak co je to tady? Tady není nic k očumování, rozejděte se!“

James přikročil k Mikovi. „Boží mlýny melou pomalu - ale tvoje zatraceně rychle, příteli...“

„Armin musí zvítězit. Tuhle John to řekl...“

Lord John přistoupil k mrtvole a prohlížel si ji. „Není dobře ublížit Arminům. Myslím, že teď už si to každý zapamatuje.“ Obrátil se ke Komtese a řekl: „Půjdeme, miláčku - nebo ne?“

„Ano.“ řekla a přistoupila k Mikovi. Mluvila jejich mateřskou řečí, když mu říkala: „Sbohem - doufám, že jsem ti byla k užitku a že jsem splnila všechno, co sis ode mne přál.“

„Všechno ne. To, co bych chtěl...“

„Já vím. Ale to nemůže být.“

„Viděl jsem tě, to mi stačí. Na dlouho. Až jednou... až se mi zase bude stýskat, přijdu se na tebe podívat...“

„Budeš mi vždy vítán. Ráda tě uvidím...“

„To je víc, než v co mohu doufat...“

Podala mu ruku a on ji dvorně políbil. Pak podala ruku i ostatním Arminům a ti ji upřímně stiskli.

„Sbohem, komthure von Crossi,“ řekl lord John, „Těším se, že se opět někdy někde sejdeme...“

Stiskli si ruce a rozešli se jako přátelé - raději...

Mike sledoval, jak odchází - a najednou spatřil před sebou tvář princezny Asthry, s velkýma černýma očima plnýma smutku.

„Tys to věděla...“ vydechl.

„Naše prokletí je v tom, že vždycky všechno víme...“ řekla.

Stál a hleděl za autem lorda Johna.

Někde daleko je Černé Jezero, které dává život. Ale ti, kdo k němu nedojdou...

„No,“ řekl a obrátil se, „Něco mi říká, že bychom pomalu měli rozpustit naši legii. Je po vítězství a musíme domů...“

„Well,“ řekl Oliver Monroes, „Už se na tom pracuje.“

„Já zůstávám tady,“ řekl Sid, „Platí ta úmluva o čtrnáctidenním působení v IS?“

„Samozřejmě, šéf na ní trvá!“ řekl James.

„Dobře, hlavně dbej, aby těch čtrnáct dní netrvalo dýl než dva měsíce,“ podal Mike Sidovi ruku, „Když tě pošlou někam, kde jsem ještě nebyl, pošli mi odtamtud pohled. A hodně štěstí...“

„Spolehni se. Vždyť mě znáš, šéfe, ne?“

„Já nejsem pánem svého osudu,“ zasmál se Paul Fox a obejmul svou Zlatku, „Záleží na dámě...“

„Tak to ti závidím. Až bude potřeba, Oliver ti zajistí odjezd. Že ano?“

„Provedu.“ řekl Oliver vážně a klidně.

„Tak to je všechno. Co ty, Enkro, nechceš se ještě s někým v Londýně rozloučit? Letadlo startuje až za čtyři hodiny...“

„Nemám tady už žádné přátele - kromě těch, kteří jsou tady.“

Vrátili se do Monroesovského paláce. Tam čekal Murri Herzenberg a ti z jeho bojovníků, kteří přežili.

„Vy jste byli moji nejlepší přátelé,“ mazlil se Enkra se svými kočičími bratry a hladil je po hebkých kožíšcích, „Vám vděčím za svoji svobodu v první řadě... možná i za život...“

„Jsem šťasten, že jsem ti mohl pomoci,“ řekl Murri, „Jdi, princi, a buď šťastný. A pozdravuj naši milovanou vlast...“

Když se Enkra a Mike se všemi rozloučili, vzali si svá zavazadla a odjeli na letiště. Vyprovázel je pouze Harry Burn, který až do poslední chvíle pilně registroval všechny jejich pamětihodné výroky.

„Jsem šťastný, že odtud odcházím,“ řekl mu Enkra, „Nechávám za sebou všechno zlé a špatné. A před sebou... celý život...“

Brána nebes

TOKIO

Londýn vyprovázel Mika a Enkru mlhou, drobným deštěm a lezavou zimou. New York je naopak přivítal lezavou zimou, drobným deštěm a mlhou, navíc promíšenou smogem hustším než v Londýně. Mimo toho je tam očekávala spousta zvědavých amerických novinářů, předem informovaných londýnskými kolegy. Enkra odpovídal dost neochotně, choulíc se do kabátu, neboť se mu tady nic nelíbilo. Ale už za hodinu letělo další letadlo a to je zaneslo přes celé Spojené Státy až do Los Angeles.

V L.A. svítilo slunce, bylo tam horko a mnohem příjemnější krajina než v N.Y. Novinářů bylo méně a značně ohleduplnějších a Enkra byl plný dojmů z přeletu Skalistých hor, které na něj svojí impozantností silně zapůsobily. Potěšil novináře, když Los Angeles prohlásil za město velmi zajímavé: jednak je na jeho předměstí známý Hollywood, jednak tu žil a pracoval Chandlerův soukromý detektiv Phill Marlowe - osobnost a názory tohoto hrdiny byly Enkrovi poslední dobou značně blízké, i přes jistou skepsi a melancholii, která mu bývala často vytýkána.

Los Angeles si prohlédl a byl dokonce proveden i filmovými ateliéry Stevena Spielberga. Byl by si rád zahrál nějakou „kaskadérskou“ roli, ale čas byl neúprosný a nedopřál mu ani využít pozvání Michaela Jacksona na jeho farmu, které obdržel. Mike mu ale slíbil, že se bude do USA moci někdy vrátit.

Bělostná Caravella je pak přenesla přes Tichý oceán a přistála na letišti hlavního města země Nippon Tokia. Enkra se na Japonsko odedávna moc těšil, zajímal se nejdříve o styly sebeobrany, pak přešel na filozofii Zen-buddhismu a její praktické uplatnění v životním stylu. Byl ale Tokiem trpce zklamán, protože to bylo hotové mraveniště a bludiště, které mu silně připomínalo New York a tím se mu znechutilo.

Tokijští novináři byli až nesmyslně zdvořilí - každý z nich se před otázkou i po otázce zdvořile poklonil a po Enkrově odpovědi dokonce třikrát. Enkra to rychle postřehl a klaněl se tedy také před každou a po každé větě, čímž jeho prestiž u japonských gentlemanů jenom vzrostla.

V letištní hale je nečekal nikdo, ač Mike tvrdil, že je čekat budou. Taxíkem dojeli až na Ginzu, aby si Enkra mohl ten zmatek a ruch pořádně vychutnat. A skutečně, stačilo mu projet se po hlavních ulicích, a měl toho mraveniště nadobro dost.

Mike šel z Ginzy pěšky nějakými uličkami a rozhlížel se po firemních štítech. Konečně došli k vysokému modernímu mrakodrapu, na němž hlásala i anglicky psaná tabule, že tam sídlí firma Zprostředkovatelství Sakura.

Mike vešel do vrátnice a slečna v brýlích se mu zdvořile dvakrát uklonila. Mike se uklonil rovněž a tázal se: „Mohl bych prosím hovořit s panem Agakidou?“

Slečna v brýlích se zatvářila udiveně, už proto, že Mike jako běloch hovořil japonsky. Potom se zeptala: „Máte na mysli pana Agakidu ze zvláštního oddělení?“

„Ano, právě toho.“

„Pan Agakida bohužel není přítomen.“

„Tak pan... Hamoši. Nebo pan Asaguki.“

„Ti pánové bohužel opustili Tokio.“

„Je tedy vůbec někdo ze zvláštního oddělení přítomen?“

„Slečna Agašiková, sekretářka. Ale obávám se, že vám nebude moci být užitečná, nastoupila teprve nedávno...“

Mike se zarazil a chvíli přemýšlel.

„Snad by vám mohl pomoci někdo jiný z pánů?“ nadhodila.

„Tanaga. Je tady nějaký Tanaga?“

„Pan ředitel Tanaga?“

„Možná, že je to ředitel. Tak ten...“

Dívka vyťukala na telefonu několik čísel. „Promiňte, pane řediteli, je tady nějaký pan... Cross z Kingtownu v Arminu. Chtěl hovořit s panem Agakidou...“ Chvíli naslouchala rozčilenému štěbetání, potom položila telefon a uklonila se Mikovi. „Pan ředitel Tanaga prosí... Třetí patro, hned proti výtahu...“

Vyjeli výtahem do třetího poschodí - tam je očekávala dívka v brýlích, která se zdvořile uklonila a tázala se: „Pan Cross? Pan ředitel Tanaga vás očekává...“

Ředitel Tanaga byl postarší Japonec v brýlích, mírně obtloustlý a s prošedivělými vlasy, což obojí bylo známkou úctyhodnosti jeho zjevu. Mikovi sahal po rameno a klaněl se až do půli své postavy, když je vítal. Mike a Enkra se klaněli rovněž a ředitel Tanaga je pozval, aby usedli.

„Rozumím-li dobře, jste příslušníky organizace, ke které patří pan Agakida a jíž náleží naše firma...“

„Ano. A musíme bezpodmínečně hovořit s panem Agakidou, nebo se samotným knížetem Yamanakim.“

Pan Tanaga se zatvářil obdivně. „Můj vznešený a neskonale milostivý pane, nepovažujte tak skromnou prosbu za nehoráznost od svého pokorného sluhy, ale mohl byste se obtěžovat a ujistit mne, že máte - ač o tom nikterak nepochybuji - právo hovořit s kýmkoliv z těchto pánů?“

Mike se usmál. „Tohle je můj průkaz, zkontrolujte si prosím moji totožnost na terminálu...“ Ukázal na počítač v rohu.

Pan Tanaga osobně navolil kód podle čísel na průkazu. Objevila se Mikova fotografie a řádka japonských znaků, které si pan Tanaga přečetl a upadl do mírných rozpaků. Opět se uklonil: „Prosím, pane, můžete se ptát.“

„Kde je Agakida?“

„Odjel do Kjóta na tajnou poradu. O jejím významu mne nijak neinformoval. Jeho spolupracovníci odjeli s ním.“

„Kde se porada koná?“

„Obávám se, že bych vám to jen velmi těžko mohl vysvětlit. Vyznáte se trochu v Kjótu?“

„Byl jsem tam jen jednou.“

„V tom případě existuje jediná možnost, a sice vás tam odvézt. S vaším laskavým dovolením zajistím vůz se řidičem...“

Stiskl tlačítko telefonu a vydal příslušné příkazy sekretářce. Potom se usmál a znovu se zdvořile uklonil.

„Nevíte, bude-li tam přítomen také kníže Yamanaki?“ ptal se Mike. Ředitel se zatvářil zbožně a uklonil se třikrát.

„Nikdy jsem neviděl knížete! Vždycky s ním jedná jen pan Agakida. Kníže dosud nikdy nenavštívil Zasilatelství Sakura.“

„Kdo je vlastně nejvyšším ředitelem firmy? Domníval jsem se, že jste to vy, jako nejschopnější muž v celé organizaci...“

Ředitel Tanaga se zatvářil polichoceně. „Přikládáte mi příliš velkou čest, můj vznešený a draze milovaný pane! Ano, jsem ředitelem této agentury a celé Zprostředkovatelství Sakura je mi podřízeno. Pan Agakida pouze dohlíží na to, aby se činnost firmy srovnávala s požadavky majitelů - a disponuje penězi, které jdou z našeho zisku do pokladny sekty...“

„Děkuji, to jsem nevěděl. Jsem vám velmi vděčen a nezapomenu se zmínit knížeti o laskavosti, se kterou jste mne přijal...“

Po zaťukání na dveře vstoupila sekretářka, poklekla na paty a s rukama vztaženýma oznámila, že automobil je připraven. Mike a Enkra poděkovali co nejzdvořileji řediteli Tanagovi a šli. Mladý řidič je již očekával v hlubokém předklonu u černé Toyoty.

Vyplést se z Tokia trvalo dost dlouho navzdory dokonalému systému mimoúrovňových křižovatek a kvalitní dálnici. Řidič na to šlapal pořádně - Enkra soudil, že rychlost nikdy neklesla pod stočtyřicet kilometrů. Projížděli vesničkami s domky, postavenými skoro jako kulisy v divadle z papíru, plátna a trochy dřeva. Ale v těch kašírovaných domečcích bydleli lidé a zřejmě jim to vyhovovalo. Kolem byla pečlivě obdělávaná pole, ani kousíček místa nebyl nevyužit. Enkru potěšilo, když projížděli pečlivě uspořádaným lesíkem moruší, kde se pěstoval bourec pro výrobu hedvábí. Jinak se pěstovala bavlna, zelenina a spousta rýže. Při tom pomyšlení dostal Enkra hlad, jedl naposledy v letadle.

Mike se při zmínce o jídle obrátil na šoféra. Ten jim nabídl, že zastaví u nějakého motelu, kde by dostali evropskou kuchyni, ale Mike nesouhlasil a požadoval jídlo japonské. K Enkrovu nadšení zastavili u venkovské hospůdky, kde ani žádné jiné auto nestálo. Postarší majitel zíral dost překvapeně, když ho Evropan oslovil japonsky, ale začal ochotně snášet všechno možné.

Enkra měl možnost ochutnat vařené nudle s malými kousky rybího masa, vylepšené šesti druhy omáček a spoustou různé zeleniny. Ostatní hosté, prostí vesničané, kteří viděli bělochy snad poprvé zblízka, s úžasem přihlíželi. Enkra se rozhodl zahájit diskusi o filozofickém obsahu jídla z hlediska Zen-buddhismu, ale záhy mu došlo, že nikdo z přítomných tomu nerozumí. Ani řidič neměl o takových věcech sebemenší pojetí, jenom k nim okamžitě získal o poznání větší úctu.

KJÓTÓ

Do Kjóta vjeli už za večera, přesto Enkra mohl spatřit siluetu mohutného císařského hradu a množství chrámů a paláců toho starého města. Ale mířili do centra, vyznačujícího se stejným množstvím mrakodrapů jako Tokio a beznadějně se ponořili do spletitých ulic. Řidič je zavezl do podzemní garáže jednoho ze středisek, ale Mike si nestačil všimnout, jaká firma tu sídlí.

Byli samozřejmě ohlášeni - čekal je mladík v bílé košili a dva strážní v uniformách s tomfami. Zkontrolovali si Mikovu totožnost a pak je zavedli do výtahu, který je zavezl do patra. Tam sice byl přítomen pan Agakida, ale kromě něho okolo třiceti lidí, vesměs mladých. Byly tu i ženy, většina lidí byla ozbrojena, ale vypadali, že by měli mít zbrojní pas i na ruce. Pan Agakida je okamžitě představil mladému muži přísné tváře, působícímu na první pohled velitelským dojmem.

„Jmenuji se Yoši Sakeda.“

„Mike von Cross. A tohle je Enkra Weston, princ Arminu.“

„Slyšel jsem,“ stiskl jim Sakeda ruku, „Zúčastníš se s námi porady o zítřejší akci?“

Přešli ke stolu. Enkrovi blesklo hlavou, že o nějakém Yoši Sakedovi už slyšel, jeden z japonských instruktorů ho jmenoval jako pobočníka knížete Yamanakiho a jednoho z nejlepších znalců bojového umění sekty Bušidó.

„Kníže Yamanaki má neomezenou důvěru k Arminům,“ řekl Sakeda, „Snad proto, že jeho otec a starší bratři padli v jejich službách - taky já vám věřím a proto si vás dovolím přizvat k poradě...“

Na stole ležel plán města, v němž byly zapíchány různobarevné špendlíky. „Toto je plán zítřejší demonstrace občanů proti okupaci ostrova Okinawy Američany, proti ekologickým důsledkům jejich činnosti, znečišťování moří, lovu velryb a tak dál. Pořádá to Greenpeace, Studentské výbory, odbory, svaz žen a mládeže. My jsme pověřeni zajištěním ochrany demonstrantů před případným napadením ze strany policie...“

„Zajímavé,“ řekl Mike, „Jen čistě pro moji informaci, proč se tím zabývá i sekta?“

Yoši Sakeda se zarazil. „Je neoddiskutovatelné, že Okinawa patří nám! Američané tam nemají co pohledávat! Kromě toho, oni skutečně loví velryby, znečišťují světové oceány a dělají mnoho dalších nepěkných věcí. Kdyby si počínali rozumněji, potom by se také naši podnikatelé museli chovat lépe. Studenti by ti mohli svoje požadavky vysvětlit lépe, já jenom vím, že se akce zúčastní mnoho našich přívrženců ze závodů, škol a také buddhistických klášterů. Postačí to?“

„Ne. Jak jste na tom s vládou a policií?“

„Vláda je proti nám, policie nás pronásleduje. My neuznáváme tuto vládu, protože je prolezlá korupcí a neschopností a jsme proti policii, neboť nesouhlasíme s její brutalitou. Jsme toho názoru, že policie už dnes nechrání občany, ale zrádce národa proti hněvu všeho lidu.“

Yoši Sakeda hovořil ostře, odsekával jednotlivé věty a tvářil se velmi nepřívětivě. Ostatní u stolu stáli mlčky a zachmuřeně naslouchali jeho slovům. Yoši byl pravý samuraj podle starobylého vzoru, měl dokonale souměrný obličej, šikmé oči, dlouhé černé vlasy stažené na temeni do samurajského copánku. Byl oblečen do jednoduchého černého kimona, přepásaného páskem s nějakým znakem. Ostatní byli mnohem evropštěji oblečeni a netvářili se tak pyšně a důstojně - jeden ze starších vyhlížel jako dělník, podle upracovaných rukou, jiní byli zcela jistě studenti.

„Prosím, tohle je plán města. Červená čára se šipkami znamená směr zítřejšího protestního pochodu.“

„Kolik se ho asi zúčastní lidí?“ ptal se Mike.

Sakeda velitelsky kývl hlavou na starého dělníka.

„Od nás tak pět tisíc lidí...“

„Studenti?“

„Všichni.“ řekl jeden obrýlený mladík. „Taky tak pět tisíc.“

„Úhrnem tak patnáct tisíc lidí,“ řekl Yoši Sakeda, „Uvolníme na to oddíl pěti set našich lidí, včetně studentů a dělníků, kteří jsou u nás organizováni.“

„Děkuji.“ řekl Mike.

Yoši Sakeda ukazoval na plánu: „Očekává se, že ke střetnutí s policií dojde tady,“ položil prst na jedno místo, „Ulice je úzká a bez postranních východů, takže se dost dobře hodí pro podobné akce. Počítám, že nás napadnou skinheadi, které najala konkurence. Policisté budou čekat zde, postaví tady přehradu. Musíme počítat s vodometem, umístěným uprostřed ulice. Tady vzadu budou mít připravené vozy pro odvážení zatčených...“

Všichni pozorovali jeho ruce na mapě.

„Předpokládá se, že všechno bude probíhat jako obvykle. Po té rvačce se skinheady se policisté vrhnou na bojující, provokatéry nechají utéci, nás začnou vytlačovat a zatýkat. Sledujte mne!“

Ukázal prstem na starého dělníka a vyštěkával, odsekávaje slova, jako by skandoval povely: „Ve chvíli útoku policie musí vaši lidé bezpodmínečně couvnout z místa boje až za první linii těžkooděnců! Poučíte je, že se nám nemají plést jako poplašené slepice! Naši ochránci nebudou mít čas vyhýbat se tomu, kdo se tam bude motat. Mimo to nedopusťte rozčilující pokřik a pláč, který obvykle tropí ženské! Ti, co budou vpředu a hlavně ponesou transparenty, ať jsou připraveni na nějakou ránu! Vaši bojovníci půjdou těsně za našimi ochránci, jasné? Bude třeba se krýt proti vodometu a za našimi štíty je místa dost!“

Obrátil se ke studentovi: „Studenti budou podporovat ochránce kameny, případně střídat raněné, jasno? Snižte se také laskavě k tomu, abyste se bránili aspoň trochu sami! Vaše dívky budou připravené jak k ošetření raněných, tak k podávání kamenů. Kameny ponese každý aspoň čtyři s sebou, ne aby je hledal po zemi, jako když se opice pase v džungli!“

Ukázal prstem na patnáctiletého kluka, který vypadal jako z divokých vajec a vyvolal okamžitě Enkrovy sympatie: „Tvoji prakovníci budou na místě včas, ne jako posledně! Když přijdete zas pozdě, dostaneš dvacet ran holí!“

„Ty - zajistíš dopravu!“ ukázal na muže středního věku.

„Ty - vybavení!“ ukázal na dalšího mladíka v brýlích, „Aby bylo všechno v pořádku, ne jako před dvěma měsíci! Štít musí něco vydržet, ne aby praskl po každý ráně pendrekem, rozumíš?“

Ještě jednou se rozhlédl pyšným pohledem po svých podřízených: „Přátelé, jsem si jist, že zítra nás čeká těžký boj. Je jenom na nás, jak v něm obstojíme! Být poražen není žádná čest a žádné umění. Jen zvítězit je čestné - musíme soustředit svoje síly, svoje srdce, svoji mysl k jedinému společnému cíli: Musíme zvítězit! Opakujte si pořád pro sebe: musím zvítězit, musím zvítězit! Nejdřív musí každý z nás přemoci sám sebe, slabost a neschopnost svého těla! Pak přemůžeme nepřítele a tím splníme úkol, který jsme si dali!“

Mike pozoroval, jak extaticky, s rukama vztaženýma, vykřikuje svá bojová hesla. Zdálo se, že na všechny přítomné to velmi silně působí, alespoň jejich tváře zářily nadšením.

„Děkuji vám, kamarádi, za účast na poradě! Jste volní, až na velitele oddílů, s nimiž ještě proberu bližší podrobnosti!“

Asi polovina přítomných opustila sál, zůstali jenom ti, se kterými Sakeda ještě nehovořil. Odešel starý dělník, student i studentka, chlapec a starší muž s bílým límečkem, který celou dobu neřekl ani slovo a nikdo se na něj také s ničím neobracel. Ostatní se shromáždili blízko velitele.

„Promiňte,“ řekl Mike, „Nepovažujte to za troufalost, ale rád bych věděl, jakým způsobem je organizován boj. Používáte některé termíny, které mě zarážejí: těžkooděnci, prakovníci, štíty a tak. Co tím máte na mysli?“

Yoši Sakeda pokývl hlavou. „Znám bojové umění Arminů. Dovolím si vysvětlit ti to praktickou ukázkou. Tomo, pošli sem dva instruktory v polní výstroji. Jednoho jako policajta...“

Za okamžik vstoupili dva muži. Oba měli oblečeno něco podobného brnění, ovšem rozdílné kvality. Jeden měl litý laminátový štít velikosti asi dvou třetin dospělého muže, policejní přílbu se sklopným plexiglasovým hledím, laminátové chrániče na pažích i nohou a dlouhý obušek. Druhý měl štít asi přibližně stejné velikosti, ale mnohem méně dokonalý: svrchní štít z plechu, spodní strana ze dřeva. Tento štít byl mnohem těžší a poněkud neobratný, zato tam byla červenou barvou napsána bojová hesla. Na hlavě měl motoristickou přílbu s brýlemi, obličej zakryt šálou z jemné látky. Chrániče na rukou a nohou měl také, ovšem domácí výroby. Zbraní byla bambusová hůl delší než obušek policisty.

Oba zápasníci stanuli proti sobě, na dané znamení vyrazili a vrhli se do boje. Střídavě proti sobě mávali zbraněmi a kryli se štíty, o něž se zbraně zarážely. Policista měl víc štěstí, zasáhl soupeře do přílby a srazil ho na kolena. Ale mladík se zakryl štítem a odrážel rány obuškem. Potom vstal a po dalších několika ranách se zase jemu podařilo zasáhnout nepřítele. Ten upadl, student ho dalšími ranami zbavil obušku a tím ho přemohl. Zastavili boj a rozešli se, odložili štíty a sňali přílby. Byli oba mladí, těžce dýchali a pot z nich tekl.

„Príma,“ řekl Mike, „Kdo si tohle všechno vymyslel?“

„Policie proti nám nastoupila se štíty a v přílbách. My jsme se zpočátku bránili kameny, potom jsme si pořídili provizorní vybavení. Tu policejní výstroj jsme získali náhodou...“

„Je to dost impozantní. Vyhlíží až... strašidelně. Nicméně soudím, že proti tomu policajtovi bych se dokázal ubránit.“

„Jen si nemysli! Procházíme výcvikem v karate, naši ochránci jsou dobří, ale přesto na těžkooděnce nestačí...“

„Rád bych něco zkusil. Enkro, podej mi moji hůl...“

Mike uchopil hůl asi v polovině a švihl ohnutým koncem do vzduchu. Potřásl hlavou a řekl: „Až si ten tvůj gladiátor trochu odpočine, tak to s ním zkusím...“

„Nezkoušej to!“ varoval Sakeda, „Mohlo by se ti něco stát!“

„Přesto mě to moc zajímá...“

Mladý Japonec se usmál. „Já musím vydržet všechno, pane! Prosím, když si Tvoje Milost přeje...“ Nasadil si přílbu, uchopil štít a obušek a postavil se proti Mikovi. Mike s holí v obou rukou bedlivě sledoval jeho pohyby, přesně vystihl okamžik, kdy se chystal zaútočit a zachytil jeho ruku ohnutým koncem hole. Pak uskočil a trhnutím hole ho vychýlil z rovnováhy. Policista se zapotácel a Mike ho udeřil holí přes přílbu, až upadl.

„Rozumíš, co myslím?“ otočil se na Sakedu.

„To mohla být náhoda!“ řekl jeden z Japonců.

Mike očekával další útok. Tentokrát se tvářil velmi soustředěně a zdálo se, že se mu ruce trochu chvějí. Ve chvíli střetnutí podebral nepřítelovu ruku s obuškem zespodu, obrátil se, sehnul a přes hlavu si ho přehodil k nohám. Zadunělo to, mladík zasténal, Mike mu šlápl na ruku s obuškem a sebral mu ho.

„Rozumím,“ řekl Sakeda, „To je věc...“

Mladík se ztěžka zvedal. Sňal přílbu a držel se za nos, z něhož mu vytékala krev.

„Promiň,“ řekl Mike, „Povolání gladiátora je dřina...“

„To se stalo náhodou nebo to máš nadřený?“

„Předpokládal jsem to. Kdyby zítra k něčemu došlo, bránil bych se tímto způsobem.“

„Doufám, že ty se do boje nedostaneš!“

„Taky doufám. A ještě něco. Říkal jsi, že nemáte dost vybavení. Hodily by se vám policejní štíty a tak?“

„No samozřejmě! A jak!“

Mike vzal do ruky svoji hůl. „Představ si hůl s takto ohnutým koncem, nasazenou na čtyřmetrovém ratišti. Ve druhé řadě určení lehkooděnci v boji zachytí holí bojujícího policistu a podtrhnou mu nohy, někdo ho praští přes hlavu a tím na chvíli ochromí. Holí ho pak vytáhnou z boje a odzbrojí. Předají dívkám, které z něj stáhnou výstroj a chlapa spoutají. Výstroj se odnese, přemaluje, aby se naši lišili od policajtů a může se použít.“

„Máš výtečný nápady!“ ocenil Sakeda.

„Můj národ bojoval dlouhá léta proti rytířům zakovaným do železa. Naučili jsme se to. Je to sice už pár set let, ale ještě se na to pamatujeme...“

„Dobře, dáme to přes noc udělat. Tomo, zařiď to! Jinak jsou všem úkoly jasné? Tak děkuji, dobrou noc...“

Arminy odvedl Sakeda s sebou. Vyšli z podzemí a jeli jeho vozem do jednoho z klášterů. Enkra zřetelně oživl, když prošli branou Torii a ocitli se v příjemném prostředí, kde nic nenasvědčovalo trapné skutečnosti, že venku je dvacáté století. Tady bylo ticho, přerušované jen zpěvem manter, příšeří, ohleduplně se pohybující mniši v šafránových rouchách, s vyholenými hlavami. Enkra si s ulehčením stáhl z hlavy šátek, k mírnému překvapení Sakedy.

Když se vykoupali, převlékli se do mnišských hábitů, což se Enkrovi velmi líbilo. Sakeda je odvedl k představenému, starému vrásčitému mnichovi, který je ochotně uvítal a pozval k jídlu. Jak Enkra očekával, bylo vegetariánské a velmi chutné, takže si dal záležet a poděkoval recitací vhodných veršů v japonštině.

Spali na rohožích ve společné noclehárně. Enkra se na svoje lůžko jakž takž vešel, ale Mike byl na to příliš vysoký a musel se občas skrčit, aby mu nohy netrčely zpod deky.

Probudili se za časného rána. Enkru pozvali mladí mniši, aby si s nimi šel zacvičit, což mu udělalo radost. Navzdory třeskuté zimě vyběhli nazí do zahrady a potápěli se ve vodní nádrži, potom pod vedením starších cvičili katy, údery karate proti stínovému protivníkovi. Nakonec cvičili proti sobě - Enkra záhy přesvědčil ostatní, že je lepší, než odpovídá jeho věku a instruktor ho zdvořile poprosil, aby se s ním střetl. Enkra samozřejmě vyhověl, každý z nich zaznamenal několik zásahů a potom si začali vzájemně ukazovat různé šikovné finty, které znali.

Po cvičení šel Enkra s mnichy k snídani - naložili mu spoustu rýže, zeleniny a různých dobrot a bavili se tím, jak zkoumal jednotlivé chuti jídel a vyjadřoval se k nim. Téměř každý jeho výrok vyvolával smích mladých a určitou nepřízeň pokročilejších mnichů, kterým se nelíbil nastalý hluk. Mike seděl se staršími a snažil se nedat najevo pobavení, ale když se dostal k Enkrovi, přece jen svůj názor nemohl utajit:

„Víš vůbec, proč se ti všichni smějí? Ty totiž patříš k docela jinému pojetí oddané služby, uctíváš Pána Višnu v inkarnaci Nrsinha-déva. Oni jsou Zen-buddhisté, stoupenci neosobní podoby Boha, v podstatě transcendentální záře bráhmanu...“

„Ne, vážně?“ vykulil Enkra oči, „Tak tohle jsou ti majavádi, co je Šrí Čaitanja Maháprabhu na potkání fackoval?“

Mike si skousl rty, aby se nesmál, zatímco Enkra uvažoval, zda by neměl ve výchovné činnosti Šrí Čaitanji pokračovat. Vzhledem k tomu, že byl sám proti celému klášteru, bylo jeho odhodlání příkladné, leč nikoliv uvážené.

Nicméně jeho sláva už letěla klášterem, takže starý představený se rozhodl pohovořit s Mikem: „Vznešený Mistře, doslechl jsem se o schopnostech tvého žáka. Uvažoval jsi o tom, že bys jej po nějaký čas ponechal v naší péči?“

„Abych pravdu řekl, neměl jsem na mysli právě tento klášter. Mám v úmyslu dopřát mu vzdělání v místě, o kterém soudím, že by tam mohl dosáhnout nejvyššího duchovního pokroku...“

„Tvůj žák, pokud jsem slyšel, je vynikající student bojového umění čínského Šao-linského stylu. Mniši soudí, že by náš styl dokázal zvládnout během půl roku k naprostému mistrovství.“

„Toho jsem si samozřejmě vědom. Hluboce si vážím vašeho bojového umění, které je proslavené po celém světě. Ale domnívám se, že považovat bojové umění za vrchol studia je scestné.“

Představený se shovívavě usmál. „Nenavrhuji studovat bojové umění tobě, vážený Mistře. Ale Enkara Wasatone je dosud dítě, dospívající chlapec. Kdyby byl v naší péči, pomohlo by mu to ukáznit své tělo, obrnit se vůči smyslovým požitkům a získat základy pro pozdější studium filozofie.“

„Určité znalosti v tomto oboru už myslím má. Samozřejmě nejsou tak rozsáhlé, jak by měly být, ale věřím, že si je doplní.“

„A neobáváš se, že svět tvého žáka zkazí a svede k tělesnému pojetí života? Je velice mladý, impulzívní a zbrklý...“

„Je to největší obava, kterou mám. Proto ho vedu tam, kde mu snad dají nejobsáhlejší výchovu...“

„Smím se tázat, které místo jsi pro něho vybral?“

„Klášter Shangri-La.“

Představený se zachvěl. Na chvíli ztratil důstojný klid, který mu byl předepsán a který jej ovládal už dlouhá léta. Ale vzápětí se opět vzpamatoval: „Ten klášter neexistuje...“

„Byl jsem tam.“

Starý mnich sáhl na růženec, který mu visel okolo krku a šeptem přednesl nějakou mantru. Pak pokračoval opatrně: „Všichni, kdo věří v existenci kláštera Shangri-la, jej popisují jako místo, kde jsou vychováváni čarodějové.“

„Já si to nemyslím. Je obtížné posoudit, co považují neznalí lidé za čarodějnictví, a co je pouhým využíváním zákonů, které jsou stanoveny... přírodou. Nebo Bohem, jak říkám já.“

Mnich přebíral v prstech kuličky růžence. Obrátil šikmé oči na Mika a váhavě pronesl: „Do které duchovní linie patříš?“

„Jsem Evropan, Vznešený Mistře. Mezi moje duchovní učitele patří především křesťanští kněží, členové řádu Templářů.“

Mnich opět dlouho uvažoval. „Aha.“ řekl potom.

„Obávám se,“ pochopil Mike, „Že můj styl uvažování by se pro tento klášter tak docela nehodil...“

„Jistě, to je pravda. Ale ten chlapec... kdybys nám ho svěřil, dali bychom mu správné poučení podle odkazu našich patriarchů...“

„Kdybych vám ho svěřil, vedlo by to jenom k rozbrojům. Už teď se chystá vyřídit si s vámi některé teologické rozpory. Enkra patří k přívržencům indické bhaktijógy...“

„Nepřipadá mi zrovna pokornější než tráva a trpělivější než strom!“ ušklíbl se mnich, „To ho přece učíš, ne?“

„Než ho naučím tomu, uplyne ještě dlouhý čas. Ostatně, ani já toto poučení tak docela neovládám, Mistře.“

„Jsi ještě mladý,“ řekl mnich klidně, „Až uplyne patřičný čas, zajisté se ke správnému poznání dopracuješ.“

Mike pochopil, že mu bylo dáno dovolení odejít. Složili si vzájemně poklony a rozešli se jako přátelé.

Enkra zatím diskutoval s mladými mnichy o chystané demonstraci. Většina mladých a někteří jejich učitelé se hodlali zúčastnit, protože některá z hesel jim vyhovovala. Ovšem jiná, která se týkala činnosti Greenpeace a jiných organizací Zelených, dosud nechápali a Enkra považoval za svoji povinnost šířit mezi nimi poučení. Zatím to vypadalo, že se co nevidět servou.

Mike raději Enkru pozval na obřady do chrámu. Enkra přihlížel se zájmem - neznal ani tento způsob uctívání Buddhy, ani mantry, které tady zpívali. Protože ho všechno zajímalo, vyslechl si taky přednášku jednoho ze starých mnichů a položil řadu dotazů, které mu Mike ani při nejlepší vůli nedokázal zodpovědět. Vyptávali se tedy mnichů a ti se snažili odpovědět. Mike si uvědomoval jenom to, že Enkrovo myšlení tady působí stejně rozkladným způsobem jako v Londýnské škole, a že by asi mniši měli svého žáka brzo plné zuby, kdyby jim ho ponechal déle.

Co si s ním asi počnou v Himálajském klášteře?

Demonstrace se konala v jedenáct dopoledne. Enkra trval na tom, že se zúčastní s jinými mnichy oblečen do šafránového roucha, které se mu moc líbilo. Když dorazili na místo srazu, zjistili okamžitě, že je tady větší zmatek, než předpokládal Yoši Sakeda. Pobíhala tu spousta lidí s bílými, červenými i jinými páskami kolem hlavy, s praporci, plakáty a transparenty popsanými různými hesly. Mike se pokoušel pochopit, o co komu jde, ale brzy to vzdal. Postávali tu těžkooděnci, připravení k nástupu do boje, ale také všelijaké jiné bojové skupiny, náležející jednotlivým účastnickým skupinám demonstrace.

Yoši Sakeda vběhl na chvíli do domu, kde sídlil štáb, a přinesl Mikovi a Enkrovi bílé pásky s červenými kroužky na čele, aby si je uvázali na hlavu. Trochu to připomínalo japonskou vlajku, ale v detailech se označení různila. Těžkooděnci měli na přílbách podobná označení.

„Mám dojem, že něco se nedomyslelo,“ svěřoval se Sakeda, „Do té demonstrace se zapojili taky levičáci, a je jich poměrně dost. Možná by bylo lepší, kdyby ses do toho nepletl.“

„Jistě by bylo, ale já musím dávat pozor na Enkru, a ten se do toho chce plést přímo nadšeně...“

„Nemůžeš ho nějak usměrnit?“

„To jsem mohl ještě včera. Během dnešního rána se stačil velmi skamarádit s těmi kluky z kláštera. Teď od nich neodejde, dokud nedostanem všichni nářez, že polezem po čtyřech...“

„To se nestane!“ zasyčel Sakeda vztekle.

Na ulici povstal zmatek, hluk, rámus a blázinec ještě větší než doposud. Blížilo se čelo průvodu, tvořené aktivisty levicových organizací. V čele šli vlajkonoši s vlajkami japonskými, rudými, vietnamskými, kambodžskými, Fronty Národního Osvobození, čínskými a jinými, které Mike vůbec neznal - přes vlajky byla napsána bojová hesla. Vlajky neznámé patřily podle Sakedy jednotlivým organizacím, které manifestaci svolaly. Byly tu neseny portréty různých vynikajících osobností, mezi jinými Velkého Mao-ce-Tunga, Ho Či Mina, Kim-ir-Sena, Lenina, Fidela Castra a dalších, zcela neznámých. Také neobyčejné množství transparentů a hesel, načmáraných na všem možném. Lidé kráčející v průvodu skandovali ještě navíc další hesla. Někteří nesli svinuté vlajky americké, které hodlali demonstrativně spálit před americkým konzulátem.

„No, nevím...“ řekl Yoši Sakeda.

Jeho ozbrojenci si natahovali brýle, spojení místo obroučkami gumovými pásky. Bylo to proto, aby jim při boji nespadly. Mnoho lidé v Japonsku nosí brýle, takže bylo nutno vynalézt toto moudré zařízení, aby nebyli postiženi. Potom se mládenci se štíty a přílbami vmísili do davu a pokusili se s ním splynout.

Yoši Sakeda je přivedl k dodávce, popsané různými bojovými hesly, nasedli a vmísili se do demonstrace. Její účastníci se vůbec nezlobili, to auto bylo ve stavu blízkém totálnímu rozpadu a tím pádem vypadalo, že k věci patří. Sakeda řídil a bedlivě se rozhlížel - vedle sebe položil megafon s velkou troubou. Mike se snažil odhadnout, kde tak asi jsou a kde má Enkru, ale nedokázal se v tom zmatku orientovat, dokud se průvod nezastavil a nevznikl v něm jakýsi neklid.

„Už to asi začalo,“ konstatoval Sakeda, „Pojď na střechu!“

Auto bylo zařízeno tak, aby sneslo jejich váhu. Vyšplhali, Sakeda lehce a Mike s obtížemi. Ať se rozhlíželi jak chtěli, viděli vpředu jen neurčitou skrumáž a nic víc. V dálce na konci ulice vynikaly dva mohutné stroje červené barvy s hubicemi vodních děl, namířených proti demonstrantům.

„Ach, vodní děla!“ zasnil se Mike, „Ta mi připomínají moje mládí v Praze, jak jsme dělali demonstrace proti těm... To jsem rád, že je Enkra uvidí v činnosti!“

„Ještě ty mě rozčiluj!“ odsekl Sakeda poněkud nevlídně.

Nějaký mladík s červenobílou páskou na hlavě mu přinesl zprávu: vpředu došlo k potyčce mezi skinheady a skupinou levicových anarchistů. Žádný z účastníků bitvy nebyl na akci zván ani vítán. Nicméně, každému přišlo na pomoc několik (pár stovek) jeho kamarádů a obdivovatelů. Teď se řežou, až sanitky houkají.

„Nechte je se rvát,“ rozhodl Sakeda, „Zatím nezasahujte, náš problém to není. Trochu odběru krve nikomu neuškodí.“

Demonstranti se rychle přeskupovali. Dělníci, ženy a děti se hnali zpět s rozčíleným povykem, bojovní studenti, mladí dělníci a ozbrojenci se hrnuli zase dopředu. K autu přiběhla nějaká dívka jako spojka a hlásila, že je možné projet dopředu. Sakeda slezl dolů a popojel asi o dvě stě metrů. Odtud viděli docela dobře, jak se uprostřed ulice rvou všelijací mládenci - občas mezi ně vlítli policajti, udělali koridor pro nosítka zdravotníků a zas couvli, protože proti nim se obvykle všichni spojili. O kus dál vyčkávala hradba policistů se štíty, až přijde jejich čas.

„Kde může být Enkra?“ zajímal se Enkra.

„Támhle.“ ukázal Sakeda, „Se svými...“

Enkra se zařídil zajímavě. Držel se mladých mnichů, kteří měli s sebou hudební nástroje: bubny, gongy, kartály a zvonce. Teď spustili pořádný kirtan, při kterém se Enkra samozřejmě zpátky nedržel, půjčil si kartály, mlátil jimi o sebe a tančil. Mike ani neměl tušení, že něco takového dovede. Taky uvažoval, jaké asi používá mantry, nebylo vyloučeno, že jiné než ostatní.

Tato mnišská skupina se nacházela blízko průchodu mezi dvěma bloky domů, zakrytém stánkem se zmrzlinou a občerstvením. Ten měl teď samozřejmě stažené rolety a majitel se asi někde schovával. To nebylo překážkou tlupě skínů, kteří přelezli ploty a nejspíš chtěli vpadnout svým protivníkům do zad. Mnichů se neobávali, byli si jisti jejich mírumilovností.

Když je Enkra spatřil, zavyl nadšením a vletěl jim do cesty. Jeden ze skínů odhodil mnicha s bubnem, který se nemohl nijak moc bránit, další hrubě strčil do dalšího. V té chvíli Enkra zaútočil - vysoko vyskočil mezi nimi a zasáhl každého jedním chodidlem do hlavy. Skinheadi odlétli do stran, jejich kamarádi se vrhli na Enkru. Mniši se samozřejmě taky nedali moc prosit, skinheadi sice vypadali jako oni, ale jejich filozofie byly zcela protikladné. Zakrátko se to ukázalo: zatímco skíni, zvyklí opíjet se pivem, řvát a netrénovat, začali ustupovat, ukáznění a vycvičení mniši, vegetariáni, abstinenti a odpůrci drog, vítězili.

V té chvíli zjistili policisté, že na hlavním bojišti vítězí síly levicově orientované. To nemohli snést a proto velitel dal pokyn k zásahu. Hradba štítů se vyrovnala a začala se posunovat dopředu s úmyslem vytlačit rvoucí se demonstranty z jízdní dráhy.

Yoši Sakeda kývl spokojeně hlavou: „Teď Enkra uvidí ty tvoje vodní děla v činnosti:“

Zahučelo to, z obou trubic vyšlehly proudy vody. Naráz smetly anarchisty i skíny, omyly krev z nich i z dlažby a zbývající bojechtivé chvíli koulely po dlažbě. Potom se soustředily na demonstranty, kteří prozatím dramaticky přihlíželi boji a podle okolností vykřikovali svá hesla.

Teď se ovšem ani demonstranti nedali zahanbit. Přes hlavy první řady zasvištěly kameny z praků, do štítů policistů udeřily dlažební kostky. Kde k nim lidé přišli, když většina ulic je vyasfaltována, nad tím se teď nikdo nezamýšlel. Jeden z policistů dostal kamenem do přílby, plexisklo jeho ochranného hledí se rozbilo a muž upadl na zem. Hned ho odtáhli a namísto něho nastoupil další, odhodlaný to demonstrujícím natřít.

„Připravte se k boji!“ velel Yoši Sakeda do megafonu.

Demonstranti se počali přeskupovat. Mezi nimi se protáhli těžkooděnci ozbrojení štíty a bambusovými tyčemi a vytvořili podobnou hradbu jako policisté naproti. Kdo zůstal mezi nimi, urychleně se koukal ztratit, zřejmě tu byly nějaké zkušenosti.

Štíty demonstrantů postačily, aby zadržely proud z vodních děl. Obě řady se pohnuly směrem k sobě, policisté většinou mlčeli, demonstranti se posilovali bojovým křikem. Těžko říct, co bylo účinnější a pro nepřítele děsivější.

„Kontakt!“ řekl Yoši Sakeda.

Řady se srazily. Policisté zaútočili s tvrdostí, kterou jim dodával dokonalý výcvik, řada těžkooděnců sekty zakolísala, prohnula se, ale vydržela. Nastala řež těžkých obušků proti štítům demonstrantů. Kdo neměl patřičně dokonalé chrániče, byl bit, až krev stříkala.

„Trojky!“ zavelel Yoši Sakeda.

Jeho ozbrojenci provedli zajímavý manévr: každý třetí ustoupil o dva kroky a natlačení policisté se hrnuli za nimi do obranné linie. Vypadalo to, že se jim podaří prorazit, ale bylo to jen zdání. Zatímco jeden ze samurajů chránil štítem sebe i kolegu, druhý úderem odzadu omráčil proniknuvšího policistu a srazil ho k zemi. Většinou se to podařilo.

„Háky!“ hulákal Yoši Sakeda.

Háky byly ony tyče, které včera navrhl Mike. Muži jimi chytali otřesené policisty, vytahovali je z chumlu a předávali dozadu, kde je ženy, děti a hůře vyzbrojení demonstranti mlátili vším, co jim přišlo pod ruku. Bylo vidět, že vlečou nešťastníky ještě dál dozadu, aby je obrali o výzbroj a výstroj.

„A teď kupředu!“ řval Yoši Sakeda.

Jeho lidé poslušně splnili rozkaz. Tlačili policajty před sebou a ti se jen matně bránili. Doposud byly síly vyrovnány, policistů přece jen ubylo pod ranami bambusových tyčí. Zbylí se zoufale bránili a ustupovali k vodometům.

„Tam ten velitel je Hideki Inošima.“ ukazoval Sakeda na muže, který velel policistům s megafonem v jedné a samurajským mečem v druhé ruce, „Toho bych si vychutnal, kdybych ho chytil...“

„A on tebe, co?“ řekl Mike, sleduje situaci dalekohledem.

„Nepochybuj...“

Hideki Inošima zavelel - na jeho pokyn opět zahájila činnost vodní děla. Dva drtivé proudy vody smetly vše, co stálo na nohou, svoje i demonstranty, všichni se váleli po zemi v hrozném zmatku. A do toho vrazily čerstvé zálohy, po stranách posílené jízdou na koních. Sotva vodomety přestaly pracovat, vrhly se do boje.

„Ach, sakra!“ vydechl Yoši, „Tušil jsem, že Hideki na něco chytrého přijde! Projeli jsme to!“

Ale jeho lidé se bránili jako lvi, povstávali a rvali se, zatímco policajti zůstávali ležet nebo se plazili pryč.

„Co budeme dělat?“ zajímal se Mike.

„Ty zdrhat. Já zkusím...“ Sakeda zaváhal, pak se rozkřikl do megafonu: „Neustupovat! Vydržte, myslete na vítězství! Porážka je smrt, porážka je ztráta cti! Myslete na vítězství!“

Z bojové vřavy odvlékali policisté první zajatce. Ostatní sice pomalu, ale jistě ustupovali zpět, směrem k nim. Nějaký mladík se vypletl z bojové vřavy. Přílbu ztratil, kulhal a hlavu měl zkrvavenou. Doběhl k nim a křičel: „To je konec, veliteli! Ustupujem, prohráli jsme!“ Klesl na zem a svíjel se v křečích.

V tu chvíli se stalo, že se jízdní policisté rozhodli obejít linii a vpadnout demonstrantům do zad místem, kde už zase mladí mniši hráli na svoje bubny a gongy, za Enkrovy vydatné účasti. Před koňmi by se asi rozprchli, ale Enkra zajásal. Pronikavě zaječel nepopsatelný zvuk - při jeho zaslechnutí se koně začali plašit, přestali poslouchat svoje jezdce a naopak se snažili je co nejrychleji shodit. Enkra vykřikl ještě několikrát a když policajti popadali z koní, dal pokyn, aby je mniši uklidnili. Ani to nebyl takový problém. Sám Enkra si chytil pěkného vraníka s bílými punčoškami, naskočil na něho a projel mezi demonstranty k autu, kde bitvu sledoval Mike a Yoši Sakeda.

„Dobrý, ne? Miku, můžu si toho koníčka nechat?“

„Můžeš, ale zdrhej na něm, jak nejrychlej umíš!“ odpověděl mu Yoši, „Za chvilku nám nařežou, když to nestihnem...“

„Jo, my prohráváme? To je škoda... to by se nám hodila taková Godzilla... nebo ten trojhlavej drak, jak on se... Gidorrah?“

„Myslíš Rappona, ptáka, který dělá orkán,“ řekl Mike, „To spíš by se nám hodilo pár stovek posil...“

Enkra se nahnul ze sedla, sebral bambusovou tyč dlouhou asi dva metry a zatočil jí nad hlavou. „Tak jdem na to, ne?“

„Copak ses zbláznil?“ křičel Mike, ale Enkra neposlouchal. Pobídl koně, rozehnal se proti policajtům a z plna hrdla zaječel slavné bojové heslo Yamanakiho samurajů z dob války: „Torra - torra!“ (Tygr - tygr!)

„No nazdar,“ řekl Mike a škrábal se z auta dolů.

„Není tvůj princ náhodou blbej?“ řval Yoši Sakeda, „Jasně že je, jinak by u vás nemohl dělat prince!“

Jenže Enkra se vrhl mezi bojující. „Jaya Nrsimha-dév!“ zaječel a protože většina přítomných netušila, co znamená tenhle válečný pokřik, přidal strašný vřeštivý jekot jaguárů, až se okna třásla. Proletěl mezi policajty a koho zasáhl holí, smetl jako třísku. Moc sice nikomu neublížil, ale zmatek dokázal udělat pořádný, takže policisté zaváhali a demonstranti se vrhli s novými silami do útoku. Enkra si všiml velitele, který pokřikoval rozkazy do megafonu, natáhl mu jednu holí přes záda a megafon mu sebral, čímž ochudil jednotku o značnou část povelů. Přiložil si ten přístroj k ústům a zaječel jaguáří bojový pokřik ještě jednou, vylepšený o dlouhé táhlé vyvřísknutí, kterému se zas naučil od leopardů. Kupodivu se zdálo, že jeho bláznění nalilo ozbrojencům sekty novou sílu - vrhli se na policajty, někteří je sráželi na zem vlastními štíty, jiní je zas chytali háky za nohy, vyvlékali z chumlu a tloukli.

Mike sebral jednomu z policajtů jeho laminátový štít, navlékl si ho na ruku a do pravé vzal svoji ohnutou hůl. Potom se vydal za Enkrou, ovšem značně pomaleji, neboť pajdal pěšky. Policajti se trochu zarazili, potom usoudili, že by mohl být cennou kořistí a dva se na něj vrhli. Mike je uvítal štítem, o který zaduněly jejich obušky, ale nezakolísal pod těmi ranami, na chvíli se odkryl a úderem své ohnuté hole praštil policajta do plexiskla na obličeji. Muž se lekl, Mike ho uchopil za krk holí a strhl na zem. Pak se na něho postavil, čímž ho nadobro vyřadil z boje. Vynikal nad všechny Japonce výškou a objemností a tyčil se mezi nimi jako medvěd mezi vlky. Jeho hůl pracovala zákeřně a krutě, netloukl, ale zachytával končetiny nepřátel a strhával je na zem, kde mu druzí pomáhali je ztlouci.

Nikdo se nikdy nedověděl, kde Mike svou hůl ztratil nebo jak a o koho ji zlomil. Najednou zjistil, že ji nemá. Možná by ho to deprimovalo, ale neměl na to čas, musel se bránit štítem. Uchopil ho do obou rukou a hranami srážel jejich obušky, přičemž pomalu ustupoval dozadu a ohlížel se po nějakých spojencích.

Málem zakopl o odhozený obušek, sebral ho a praštil jednoho policajta přes lýtka, takže zařval a ustoupil. Pak zase vzal štít do levičky, pravou se bránil a snažil se dostat k Enkrovi.

Enkra ovšem na nějakou opatrnost neměl čas ani náladu. Projel všemi liniemi policajtů až mezi vodní děla, když se mu někdo přiblížil, srážel ho tyčí nebo kopanci nohou. Tam ho očekával důstojník se samurajským mečem a netvářil se nijak zvlášť přívětivě. Enkrovi se jeho meč zalíbil natolik, že se ohlédl a vzápětí sletěl s koně, neboť jeho vraník dostal kamenem a proto vyhodil. Enkra spadl přímo k nohám důstojníka, který si ho prohlížel a překvapeně kroutil hlavou.

Enkra přišel o koně, ale neztratil bambusovou tyč. Vyskočil na nohy, zavrčel jako tygr a zatočil tyčí tak, aby důstojník seznal, že ho hodlá vyzvat. Dost ho to překvapilo, málokdo by se odvážil s ním bojovat. Zkusil přeseknout Enkrovu tyč, ale Enkra ho odrazil dostatečně šikovně, aby Hideki Inošima usoudil, že mu skutečně něco hrozí. Pronesl nadávku tak sprostou, že jí Enkra ani nerozuměl, a zaútočil.

Mike se tou dobou dostal dost blízko, aby to viděl a mohl se děsit. Enkra byl o něco menší než Japonec, ale daleko rychlejší a šikovnější. Zato bral celý souboj jako hroznou legraci a pořád se smál, zatímco policejní důstojník začal poměrně rychle zuřit. Aby mu skoro v padesátce, po dosažení hodnosti majora a různých vyznamenání, dokázal vzdorovat nějaký kluk v šafránovém rouchu buddhistického mnicha, byla pro něj nepopsatelná urážka. Enkra ovšem nad ničím neuvažoval, uskakoval a uhýbal, srážel Hidekiho rány svou tyčí a snažil se dostat k vodometu. Teprve tam se zastavil a odhodil tyč. Hideki Inošima najisto očekával, že Enkra bude před ním utíkat, ale Enkra místo toho vyrazil dopředu. Ve výskoku zasáhl důstojníka kopem hrany chodidla do krku, Hideki se zapotácel a Enkra mu vzápětí druhou nohou vykopl meč. Upadli oba, ale Enkra byl rychleji na nohou - sebral zbraň a předvedl s ní několik cviků, které ho kdysi učil Hamiró Uši.

„Co jseš zač, ty zmetku?“ zeptal se Hideki Inošima vztekle.

„Ani bys neuvěřil.“ usmál se Enkra.

„Ty nejsi Japonec! Odkud tě čert přinesl?“

„Z pekla, když čert.“ šklebil se Enkra, „Kdo ti dělal ten meč? Vypadá jako tři sta let starej...“

Hideki pochopil. „Ty patříš do Yamanakiho linie, že? Některej z těch démonů z Ostrova?“

Enkra chtěl odpovědět, ale napadlo mu, že by tím způsobil ještě víc problémů, než když bude držet pusu (asi poprvé a naposled). Sebral pro jistotu ještě svoji tyč a snažil se ustupovat ke svým.

„Vrať ten meč!“ zařval Hideki, bez sebe vztekem.

„A když ne, co uděláš? Harakiri?“

Odpovědi nerozuměl. Rozběhl se zpět, policisté se před tím jeho mečem hbitě rozestoupili, ale Enkra jej roztočil a hodil jím po vodometu. Kdyby patřil k Nindža želvám, přesekl by hadici, která vodní dělo napájela a tím ho vyřadil z činnosti. Takhle se ovšem nestalo nic, jenom hasič, který dělo obsluhoval, se lekl a otočil trysku nevhodným směrem, takže rozehnal rotu policajtů. Než se Hideki Inošimovi podařilo vysvětlit si s ostatními, co hodlají dělat, byl už Enkra u Mika a společně prchali k demonstrantům.

„Nevím jak ty, ale já bych zdrhal.“ navrhl Enkra.

„Jestli jsem ti nikdy nedal pár facek, tak teď!“ funěl Mike, „Proč se za tebou ženu, ty idiote, co myslíš?“

„Já myslel, že mi chceš taky předvést nějaký nin-jutsu!“ řehnil se Enkra, „Nebo v tobě na starý kolena zvítězil samurajskej duch tvých vznešených předků a...“

Plesk! Mike nevydržel a skutečně mu vlepil pohlavek, ovšem Enkra se začal chechtat ještě víc. Doběhli k Sakedovu autu, kde je Yoši uvítal kritickými připomínkami, ale nestačil je vůbec dopovědět. Místo toho je nacpal o dalšího vozu, jehož řidič měl asi svoje instrukce. Vyrazil, ani se nestihli rozloučit.

„Že seš blbej, to jsem věděl,“ bručel Mike, „Ale že tak moc, to by mi v životě nenapadlo! Co to bylo za blbej nápad rvát se s tím zatraceným samurajem?“

„Hele,“ zaškemral Enkra, „Dej mi ještě jeden pohlavek! Když mám oholenou hlavu, tak to tak správně pleská...“

„Zakroutím ti krkem, ty...“ Mike se opřel o sedačku a ztěžka dýchal. Enkra dospěl k názoru, že pohlavku se nedočká.

„Kam vůbec jedem?“ zajímal se.

Mike položil tutéž otázku šoférovi.

„Velitel nařídil, abych vás zavezl do Yokohamy ke knížeti.“

„Skvělý. Jenže, naše věci zůstaly v klášteře a...“

„Velitel zajistí, aby vám je poslali.“

„Tak děkuju.“

Teprve teď měli kdy na bedlivou prohlídku vlastního zevnějšku. Oba byli samozřejmě promočení na kůži od vodometů a potlučení, Mike necítil vůbec levou ruku, otlučenou od ran do štítu. Enkra na tom byl hůř, přes celou hlavu měl krvavý šrám po nějakém úderu a jedno oko nateklé, že sotva viděl. Mike ho podle možnosti ošetřil, pokud se dalo při zběsilé jízdě automobilu.

„Máš to pěkně rozseknutý... skoro jako kdyby tě škrábl mečem ten zatracenej samuraj...“

„No vidíš,“ zakňoural Enkra, „A ty mě ještě mlátíš!“

„Protože ti to patří! Mám takovej dojem, že jsme se zase dopustili politicky značně neprozíravého činu!“

„Tady jsou takový věci na denním pořádku!“

„Viděl jsem. Je to radost bejt Japoncem. Taky jsem jich viděl pár ošklivě potlučených...“

„Jo,“ řekl Enkra, „Taky jsem jich pár ošklivě potloukl!“

JOKOHAMA

Řidič se hnal, jako by to Mitsubishi někde ukradl. Nejeli po dálnici, ale po nějaké místní silnici a jejich slalomy mezi volskými potahy a kárami venkovanů vypadaly sice úchvatně, přesto si oba cestující potrpěli víc na přihlížení takové jízdě ve filmu než na osobní účast. Byli jen rádi, když se dostali na dálnici a fantastická rychlost se trochu zlegalizovala.

Městem Jokohamou proletěli jako kulový blesk. Enkra po cestě usnul nebo možná dokonce omdlel, nevypadal nejlíp. Když ho za městem Mike probouzel a oznamoval mu, že jsou v sídle sekty, neprojevoval chlapec takové nadšení, jak by se čekalo. Zajeli do klášterního komplexu odněkud zezadu, kde se nacházely objekty sice v tradičním slohu, ale mnohem modernější.

Čekalo je tam několik mnichů, kteří se jich bez řečí ujali. Mika odvedl jeden stařík, Enkru vzali hned k doktorovi, který si pohněvaně prohlížel jeho zranění a něco bručel. Potom mu namazal hlavu čímsi, co strašně pálilo a z nelibé vůně se Enkrovi točila hlava. Na chvíli ho uložili na rohož a zamotali do horkého zábalu, takže zkolaboval definitivně. Všiml si, že k němu přišlo několik mnichů, mezi nimi Mike, a o něčem se dohadovali, ale vůbec jim nerozuměl. Usnul.

Když se probral, hlídal ho mladý usměvavý mnich. Enkrovi se zdálo, že má hlavu těžkou jako autobus a nějaký jiný autobus se mu po ní projel, nejspíš několikrát. Pokusil se zvednout. Mladý mnich se k němu naklonil: „Potřebuješ něco?“

„Tak trochu... ujasnit situaci.“

„Jistě, rád. Jsi v Jokohamě, v klášteře Lotosového květu. Asi ti není nejlíp, ale to vše se změní během několika dní...“

„Několik dní... proč tak dlouho?“

„Miko-san se domnívá, že máš otřes mozku. Někdo tě udeřil mečem a roztříštil tvé myšlenky jako jaspisový šálek.“

Enkra si představil jaspisový šálek a hlava se mu zas zamotala. „Ale já musím vstát. Máme jet... někam... nevím kam.“

„Půjdeme do lázně, kde si odpočineš v horké vodě. Potom tě bude Mistr Šingei léčit svými kouzelnými jehlami.“

„Musí to být?“ Enkra se sice zeptal, ale nedostal žádnou rozumnou odpověď. Mnich, který se mu představil jako Hato, jej podpíral až do dřevěného přístěnku, kde se nacházela dřevěná vana plná horké vody. Pomohl mu se svléknout a přelézt do vany, potom sám vlezl za ním. Další tři mniši přilévali horkou vodu, topili v peci v koutě a obsluhovali je vším možným způsobem. Přinesli taky šálek něčeho, co nazývali lékem a co silně vonělo po alkoholu. Enkra neměl sílu odmítat, nalil to do sebe a ještě víc otupěl, což zřejmě bylo účelem.

Během krátké chvíle se mu začalo zdát, že mnichů přibývá, že se vynořují z vody i z tmavých koutů a vzápětí do těchže míst zase mizí. Jeden z nich mu namydlil hlavu a znova mu ji vyholil. Enkra se tím hrozně bavil, smál se a povídal něco v různých jazycích, nikdo mu nerozuměl, ale všem to bylo jedno. Taky Hato si nechal odřít mech na hlavě, neznámo proč. Enkra si uvědomoval, že voda v níž leží, je horká až vařící, ale taky mu to bylo fuk. Konečně mu pomohli vylézt a málem se složil, kromě jiného hroznou zimou. Odnesli ho a namasírovali celé jeho tělo nějakými oleji, které voněly až k zešílení. Potom nějaký starý mnich napíchal do různých částí jeho těla jehličky, na jejichž konci byly kousky vaty napuštěné olejem, a ty potom zapaloval. Kromě toho zapálil taky nějaké tyčinky, které rovněž vydávaly intenzívní vůni. Enkra pro jistotu ztratil vědomí.

Když se opět probral, byl velice příjemný den, stěny byly odsunuté a dovnitř mohl vítr a slunce. Enkrovi bylo tak dobře, jako už dlouho ne, ochotně vyskočil a chtěl jít ven. Objevil se Hato a zadržel ho, aby si vzal aspoň mnišské roucho a nechodil nahý, protože klášter je turistickým centrem a nepůsobilo by to dobře. Enkra byl mimořádně nadšený, když viděl rafinovaně upravenou zahradu a vybraně jednoduchou výzdobu kláštera. Předtím si ničeho takového nevšiml.

Přišel Mike, v mnišském oděvu a velmi spokojený. „Tak co, jak se ti daří zase naživu?“

„To se mnou bylo tak špatný? Ani bych neřekl...“

„Nebylo to tak zlé, ale požádal jsem, aby tě trochu srovnali po všem, co jsi zažil. Nechali tě tři dny spát, víš to?“

„Ne, vážně? Proto je mi tak fajn...“ Enkra si sáhl na hlavu a přesvědčil se, že ho skutečně oholili a že taky šrám na temeni je skutečný. Problémy mu to nedělalo.

„Hovořil jsem s knížetem o tvé záležitosti a dosáhl toho, co jsme potřebovali. Dal mi doporučení, aby se o tebe postarali mniši z kláštera Shangri-la.“

„Copak ty se s nimi neznáš?“

„Znám, ale jeho slovo má větší váhu. Kromě toho mi dal nějaké užitečné rady, které se nám taky budou hodit.“

„Je některá z nich vhodná i pro mne?“

„S radostí pozoruju, že tvoje zvědavost nepominula. Jsem tomu rád, když jsme přijeli, byl jsi úplně off line.“

„To je odmítnutí?“

„Ne. Budu ti vyprávět jednu starou příhodu. Když vzbouřené kmeny afghánských banditů obléhaly klášter Nanga Pulji, rozhodl se představený vyslat tajného posla Velkému Vezírovi do Udajpuru. Aby nevzbudil podezření, postupoval takto: dal jednomu ze svých sluhů oholit hlavu a na tuto hlavu napsal nesmytelným inkoustem vzkaz a nakreslil přesnou mapu, kde hledat vzbouřence. Potom natřel sluhovu hlavu mastí, po níž během týdne vzrostly vlasy natolik, že nebylo patrno, že byly nedávno oholeny. Vzbouřenci posla samozřejmě prohledali a zjistili, že list nenese. Aby nemohl ani mluvit, dali mu vyříznout jazyk a pak ho propustili. Posel přišel k Vezírovi, ten mu dal oholit hlavu a přečetl si vzkaz. Nato udeřil na postavení nepřátel v nejslabším místě, povstání rozvrátil a všechny vzbouřence pobil.“

Enkra poslouchal velmi pozorně. „To se stalo kdy?“

„Ve třináctém století.“

„A tu mast ty znáš?“

„Přesné složení samozřejmě ne. Ani zdejší mniši je neznají, ale leccos vědí. Ale v klášteře Shangri-la vědí všechno.“

Enkra sklopil oči a intenzívně uvažoval. „Nevím, jestli ti to mám věřit. Jak může někdo nebo něco přinutit vlasy, aby rostly rychleji, než tělo stačí? Je to zázrak nebo podfuk?“

„Je to stimulace vlasových kořínků. Ostatně, dalo by se toho využít taky při léčení plešatosti. Existují prostředky, které donutí kůži pracovat třikrát rychleji než normálně.“

„Skvělé!“ rozesmál se Enkra, „Teď mi už ani nevadí, že mě zas takhle zřídili!“

„Pokud vím, jednou z metod stimulace růstu je opakované holení dotyčného ochlupení,“ usmál se Mike, „Takže by bylo vhodné to ještě párkrát opakovat, aby si tvoje hlava zvykla. To je stejné, když si někteří muži holí bradu...“

„Ale klidně. Mně se to docela líbí...“

Od této chvíle už Enkra neusnul a zúčastňoval se klášterního života, jak se patřilo. Jeho lékař by byl možná mnohem raději, aby ještě nějakou dobu odpočíval, ale nebylo možné ho zadržet. Při obřadech zpíval s ostatními, na přednáškách pozorně poslouchal a při jídle se cpal, jako kdyby chtěl dohonit všechno, co zameškal v bezvědomí.

„No, vypadá to, že jsi v pořádku,“ řekl Mike, „Takže to tady sbalíme a pojedem o kousek dál, souhlasíš?“

„Nadšeně. I když tady se mi taky líbí...“

„V tom případě tě ještě představím jednomu z nejvyspělejších světců v této zemi. Pozval nás k sobě kníže Yamanaki...“

Enkra přece jen trochu zvážněl. Než tam šli, důkladně se celý prohlédl a ujistil se, že jeho mnišské roucho je v naprostém pořádku. Když potom procházeli chrámovým nádvořím, kde pobíhaly sem tam davy prosebníků a obětovaly rýži, květiny, lampičky a vonné tyčinky různým ochranným božstvům, nevyvolával žádnou pozornost. To spíš Mike jim připadal divný - ačkoliv byl také oblečen jako mnich, měl vlasy i vousy. Obešli ohromnou sochu Sedícího Buddhy, poklonili se Mu a potom vstoupili do malého domečku s papírovými stěnami, celého obklopeného zelení.

Bylo tam naprosté ticho a šero, chvíli museli počkat, až si jejich oči přivyknou ve tmě. První, čeho si povšimli, bylo rudě žhnoucí světélko na oltáři v čele místnosti. V podstatě byl tento oltář jediným zařízením a pro příšeří nebylo ani poznat, který bódhisattva je na něm uctíván. Pak spatřili postavu muže, jenž seděl na patách před oltářem a nehybně zíral na to světýlko.

Byl už velmi starý, na kost vyhublý, navlečený do mnišského roucha z hrubého plátna. Holá lebka s hluboko zapadlýma očima se k nim ani neotočila a vrásčitá tvář se nepohnula, když vstoupili - jen seschlé rty tichounce ševelily nesrozumitelnou modlitbu.

Mike přistoupil ke knížeti a poklekl před ním. Mnich vztáhl ruku a položil mu ji na hlavu, přejel mu zlehka prsty po tváři a pronesl vlídně arminsky: „Požehnání Boží buď s tebou, synu...“

Enkra poklekl vedle Mika. Mike řekl: „Svatý otče, přivádím ti chlapce jménem Enkra. Toho, o nějž jsi se zajímal...“

„Zdravím tě, Svatý otče...“ zašeptal Enkra.

Vyschlá Yamanakiho ruka se dotkla Enkrovy hlavy, přejela po jeho oholené hlavě a pak pomalu prsty klouzaly přes tvář, jako by pátral po jeho rysech. Enkra pozvedl oči k tváři starého muže a uvědomil si, že stále ještě bez hnutí zírá na rudé světýlko. Teprve v té chvíli pochopil, že kníže Yamanaki je slepý.

„Vítám tě, synu. Nechť i ty jsi požehnán...“

Mike usedl na zkřížené nohy, Enkra to udělal po něm.

„Můj syn Yoši mi podal zprávu, že jste mu pomohli v boji a chovali jste se tak statečně, jak se sluší na šlechtice vašeho národa. Jsem vám za to vděčen. Bylo správné, Miku, že jsi tohoto chlapce osvobodil a smyl pohanu ze jména naší sekty...“

„Muž, který se provinil, je mrtev.“ řekl Mike, „Seppuku.“

„Budiž jeho jméno vyslovováno se ctí. Jak znělo?“

„Hamiró Uši.“

„Dostane ve svém příštím zrození tělo samuraje, jak se sluší na muže, který očistil svoji osobnost od hříchů, jichž se dopustil z hluboké nevědomosti. Byl jsi přítomen jeho smrti?“

„Já, otče.“ řekl Enkra, „Zemřel jako čestný muž.“

„Tak. Co je s mužem jménem Luciper Wang?“

„Nevím. Byl poraněn, pak zmizel.“

„Není to dlouho, co seděl na místě, kde nyní jsi ty. Pověřil jsem ho, aby vykonal spravedlnost. Splnil to?“

„Ano. Splnil všechny tvoje příkazy.“

„Tak je to dobře. Hovořil jsi s Yoši Sakedou. Domníváš se, že je vhodný na příštího knížete rodu Yamanaki?“

„Vážím si ho jako moudrého velitele a dobrého bojovníka. Jsem mu vděčen za to, že mne přijal.“

„Tak... Nyní opustíte Nippon. Kam vede vaše cesta?“

„Nejdříve do Pekingu.“

„Jokohama nemá přímé letecké spojení s Pekingem. Jedno letadlo odlétá z Tokia, druhé z Osaky, každé jednou týdně. Nemyslím si, že některé z nich je vhodné.“

„Co tedy navrhuješ, otče?“

Kníže se zamyslel. Mike věděl, že Yamanaki navzdory svojí slepotě a těžkým životním zkouškám si pamatuje všechno neobyčejně pečlivě a důkladně promýšlí každý krok.

„Dnes odlétá z Jokohamy letadlo do Ulánbátaru. Z Mongolska je rovněž možné letět do Číny...“

Enkra sledoval jejich rozhovor a už několikrát měl chuť do něj vskočit a zeptat se na něco. Například jak je možné, že kníže si pamatuje tak bezvýznamnou věc, jako jsou letové řády. Nebo proč je posílá tímto směrem, když by klidně mohli počkat na přímé spojení, Enkrovi se v klášteře líbilo a rád by pobyl. Nebo...

„Proč se nezeptáš, když chceš něco vědět?“ zeptal se kníže.

Enkra sebou škubl, protože otázka patřila jemu. Ale Yamanaki už odpovídal, aniž by mu byla otázka položena:

„Žijeme v hmotném světě a všechny předměty jsou jeho součástí. Každý z nich má svůj účel a my jej můžeme využívat. Nepřipadalo by ti divné, kdybych hovořil o zbraních starých tři sta let nebo o konvici na čajový obřad, že ne? Letadlo je také hmotný předmět a slouží k přemisťování lidí z místa na místo. Proto je beru na vědomí a využívám způsobem, k němuž se hodí. Jsou pro mne stejně významná jako jiné hmotné předměty.“

„Aha...“ řekl Enkra a připadal si jako hlupák, že to neví.

„Tebe osud postavil na místo prince své země, synu. Jako princ musíš brát do úvahy všechny faktory, které mohou tvé zemi pomoci nebo uškodit. Při tom samozřejmě nevíš, které to budou. Proto musíš vědět vše a ve vhodné chvíli si vybrat.“

„Proto mám taky letět do Mongolska?“

„Měl bys poznat všechno, co je možné obsáhnout lidským mozkem. Ten má mnohem větší možnosti, než se nám lidem zdá. Nauč se vnímat svět okolo sebe v aktivním polovědomí. Víš, co to je?“

„Ano. Trénoval jsem to. Moc mi to nejde.“

„Za deset let ti to půjde. Když jsem ztratil zrak, začal jsem se učit vnímat svět okolo sebe nejdříve bez očí, potom beze všech smyslů. Ve většině případů vím, co se stane, vím, co mi kdo řekne a vím řadu dalších věcí. Největší mou zábavou je očekávat, že se stane něco jiného, než předpokládám.“

„Ale... to snad...“

„Ne, mýlíš se. I starý muž si dokáže hrát, i slepec. Svět okolo mne nepřestal existovat proto, že já jsem ztratil oči. Pouze jsem si musel vybrat hry, které se pro mne hodí. Jedna z nich je hra na předvídání budoucnosti. Ve skutečnosti by mne mělo těšit, když se splní mé předpoklady, že? Ano, zpočátku to tak bylo. Teď už je to tak běžné, že jsem vděčen za každou neobvyklou událost.“

„Otče... jak dlouho...“

„Kdy jsem oslepl? V den, kdy zhynulo město Nagasaki. Šel jsem tam, abych chránil lidi před smrtí. Byl jsem lékař, důstojník armády. Zkusil jsem zabránit té bombě, aby vybuchla...“

Enkra překvapeně vydechl, ale Yamanakimu to stačilo.

„Ano, vím, udělal jsem to špatně. Nepodařilo se mi to. Zdržel jsem výbuch sotva o čtyři vteřiny...“

„Takže... tobě se skutečně podařilo...?“

„Ne. Částečný úspěch není úspěch. Kdyby se mi to bylo podařilo, ta bomba by nevybuchla. Chtěl jsem vzdálit od sebe obě poloviny kritické nálože, které jsou v ní uloženy. Cvičil jsem se v pohybování předměty na dálku...“ Yamanaki na chvíli zvedl ruku a natočil dlaň k červenému světélku a aniž se ho dotkl, posunul je o několik centimetrů. Potom je zase přitáhl na původní místo, ale nevyvinul zdánlivě vůbec žádné úsilí.

„Tomu se říká telekineze,“ vysvětlil vlídně, „Ty to cvičit nemusíš, v podstatě to není k ničemu... je to průvodní zjev získání moci nad hmotnými předměty. Takovým způsobem jsem chtěl zrušit tu bombu. Nepodařilo se mi to a já při výbuchu onemocněl. Pak přijela jedna žena z Arminu... byla to Mikova matka. Ta mne léčila, protože sám jsem si nemohl pomoci. Přežil jsem, ale zůstal jsem slepý. Trvalo mi určitou dobu, než se mi podařilo ovládnout svoje tělo. Vždycky všechno je otázka času.“

Enkra byl silně rozrušen, tím víc, čím klidněji hovořil kníže. Hlavou mu vířilo tisíc otázek, ale tušil, že na mnohé z nich by si sám dokázal snadno odpovědět, jen kdyby měl dost času. Starý mnich se mírně usmál.

„Teď už dokážu vnímat i myšlenkové proudy lidí okolo sebe. Ne to, co si konkrétně myslí, ale zda je těch myšlenek mnoho či málo, zda jsou pozitivní či negativní. Ty máš mnoho otázek. Mohl bych ti na ně odpovídat, ale namísto toho tě pošlu na místo, kde nalezneš všechny odpovědi. Mike tě tam zavede.“

„Do kláštera Shangri-la?“

„Ano, tam. Ale ještě předtím navštívíš několik míst. Nemá to žádný zvláštní účel, jen ten, aby sis uvědomil, že na každém místě světa se žije jinak, lidé tam jinak myslí, mají jiné zájmy.“

„To přece vím!“

„Budeš muset lidem vládnout. Mezi občany tvé říše budou lidé různého smyšlení. Mnohým z nich nebudeš rozumět. S mnohými nebudeš souhlasit. Ale všem jsi Vládcem.“

Enkra se pokusil to pochopit a přijmout a náhle se před ním rozprostřela propast. Něco si uvědomil, ale ještě tomu nedokázal dát přesné pojmenování. Nebo snad nechtěl?

„Ano,“ řekl kníže Yamanaki, aniž byl tázán, „Sleduji politiku na Ostrově dost dobře. K moci se teď právě dostaly síly, které tě chtějí mít za prince. Ale ve skutečnosti je těch, kteří tě sami od sebe podporují, menšina. Deset, patnáct procent. Další tě zásadně nechtějí, neboť správně tuší, že jim nebudeš nakloněn. Těch je tak pět procent. Ostatní jsou lhostejní, čekají, jak se bude situace vyvíjet a nakloní se na tu či onu stranu. Ty si budeš muset získat.“

„Ale to nebude lehké!“

„Vím. Ví to i Roger Monroes. Nikdy jsem s Rogerem nemluvil, ale zdálo se mi o něm a znám jeho myšlenky. On je dědic slávy rodu Baarfeltů a v jeho osobě se knížata z Baarfeltu vracejí ke dvoru. Roger se rozhodl vybudovat svůj stát, dokonalý stát. A nenechá se ničím odvrátit. Možná někdy vypadá měkký, podléhá svým vášním, zabývá se spoustou rozkoší a zbytečných her. Ale nenech se tím zmýlit. Hraje jen jednu skutečnou hru. Ovládnutí moci.“

Enkrovi napadlo, že taková hra ho bude docela bavit. Přemýšlel, že taky on má svoje hry, a ještě bude mít. A s Rogerem si tuhle hru zahraje docela rád... ale nestačil to říct.

„Já vím, proto si tě vybral. Roger umí ocenit spoluhráče. Umí toho vůbec hodně. Uč se od něho a nedělej si nic z toho, že třeba zpočátku někdy prohraješ. Všechny tyhle hry jsou dobré a nakonec přinesou všestranný užitek.“

Enkra si jenom povzdechl.

„Ano, je to těžké. Jsi nadějí své země, mnozí ti budou věřit a čekat, že jim pomůžeš. Nebylo by od tebe hezké, kdybys je zklamal. Snaž se jim pomoci.“

„Ano, otče. Ale... možná bych raději zůstal někde v klášteře. Zabýval bych se poznáváním Učení, které... no, láká mne to!“

„Ano, to chápu. Ale ne, tvoje práce je tam venku. Můžeš zůstat v klášteře po nějaký čas, dokonce by bylo dobré, abys to udělal. Ale ti lidé venku tě potřebují. Právě tebe a právě takovým způsobem, jaký ti připravil Roger, Mike, Lera a všichni ostatní. Až vykonáš svou práci, smíš se vrátit.“

Enkrovi napadla trochu neuctivá myšlenka, že takhle může mluvit člověk, který už od války žije v klášteře a do ničeho venku se nemíchá. Ale pak ho napadlo, že vyslal syna, Yoši Sakedu. Že asi všechno nebude tak jednoduché, jak se mu zdá. Kníže skutečně málokdy opouští svou mnišskou celu, ale dobře ví o všem, co se děje ve světě. A ovládá to.

„Svět, milý synu, je ovládán karmanovým zákonem. Jeho osud jsou váhy. Kvalita vášně udržuje rovnováhu. Na jednu misku vkládají lidé činnosti v kvalitě dobra, na druhou v kvalitě nevědomosti. Která převáží, tam se pohne svět. Ty jsi byl vyvolen, abys byl závažím na misce dobra. Snaž se být co nejtěžší. A vyhledávej další těžká závaží. Koho nezískáš ty, toho může získat tvůj protivník a položit na druhou misku. Víš to?“

„Ano, vím.“

„Tak je to v pořádku. Budu sledovat tvoje kroky. A budu velmi rád, když se ti něco podaří...“

Mike dospěl k názoru, že je čas odejít. Složili knížeti svoje poklony a opustili jeho celu.

Vůle knížete Yamanakiho se začala okamžitě plnit. Nějaký mladý mnich přinesl Mikovi potvrzenku o zajištěných letenkách do Ulánbátaru. Začali balit, ale Enkra se vzepřel a oznámil, že hodlá cestovat ve svém mnišském rouchu šafránové barvy.

„No a co? Mongolsko je buddhistická země!“

„Ale vládnou v ní komunisté! To nevíš?“

„Vím. Není na čase s tím něco udělat?“

Mike strávil půl hodiny tím, že mu vysvětloval principy komunistické vlády a různé její důsledky. Enkra naslouchal, ale Mikovi připadalo, že jeho výstrahy a upozornění považuje za kabaretní vystoupení. Hlavně, že se dobře bavil.

„Myslíš, že to nezvládneme, když budu oblečen jako mnich?“

„Zvládneme to, určitě. Ale...“

„Tak jedem.“

Mike ze sebe vydal zvuk, jaký umí medvěd, když jeho sousedovi v zoologické zahradě dají maso a jemu nic. Enkra se zašklebil.

„A nechám se ještě vyholit! Líbí se mi ta masáž hlavy!“

Mike tentokrát svoje hlasové projevy zvládl.

„Já vím, že to nesnášíš. Ale mně se to líbí!“

„To není přesné. Nic proti tomu nemám, naopak to zavedu jako povinný pro všechny pitomce!“

Enkra se začal bavit. Chvíli se pokoušel vyprovokovat Mika k nějaké hádce, ale nešlo to, Mike o něm věděl svoje a nedal se vytočit. Enkra zaběhl za jedním mladším mnichem a k jídlu se dostavil už s hlavou dokonale vyholenou břitvou.

Po jídle už jim přistavili auto a odvezli je na letiště. Enkra se po celou dobu na letišti choval normálně, usadil se na místo, sledoval dění a mlčel. Až když vzlétli tak vysoko, že se nebylo na co dívat, rozhodl se začít zlobit.

„Stejně je to fajn, holit si hlavu,“ prohlásil, přejížděje si se zalíbením po lebce, „Divím se ti, že si to taky nenecháš, když bydlíš v klášteře. Vypadáš divně.“

„Já vím.“ řekl Mike.

„A je to taky mnohem hygieničtější.“

„Vím. Taková hygiena žíhaná má něco do sebe...“

„Co by říkali lidi, kdybych takhle chodil doma v Arminu?“

„Podívej, když o to stojíš, zkusím navést Asthru, aby urychlila ty svý pokusy se Živým ohněm. Elegantně se každý ráno přelízneš a za půl roku každej zapomene, jakou jsi měl barvu vlasů...“

Enkrovi zablýskaly oči, ale probuzeným zájmem. „Živý oheň? Pořád se o něm mluví, ale ještě nikdy nikdo ho neviděl...“

„Já jo. Když jsem byl malej, ještě ho holky používaly...“

Enkra chvíli uvažoval. „Můžeš mi půjčit Bibli?“

„Jistě. Co hledáš?“

„První královskou, 18.31a dál. Poslouchej:“

„Nebo vzal Eliáš dvanácte kamenů (podlé počtu pokolení synů Jákobových, k němuž se byla stala řeč Hospodinova, že Izrael bude jméno jeho,)

A vzdělal z těch kamenů oltář ve jménu Hospodinovu; udělal také struhu vůkol oltáře zšíři, co by mohl dvě míry obilé vsíti.

Narovnal i dříví, a rozsekav volka na kusy, vkladl na dříví.

A řekl: Naplňte čtyři štoudve vodou, a vylíte na oběť zápalnou i na dříví. Řekl opět: Učiňtež to po druhé. I učinili po druhé. Řekl ještě: Po třetí učiňte. I učinili po třetí.

Tak že tekly vody okolo oltáře; také i struhu naplnila voda.“

Mike mlčel. Enkra přeskočil několik veršů:

„V tom spadl oheň Hospodinův, a spálil oběť zápalnou, dříví i kamení a prsť; též vodu, kteráž byla v struze, vypil.“

„No ano, ovšem.“ souhlasil Mike.

„Na jiným místě se říká, že shořely i kameny oltáře. Je tohle vůbec možný?“

„Kámen obvykle zůstane, ale pokud je to vůle toho, kdo Oheň ovládá, potom mohou shořet. V podstatě může shořet všechno, co není živé. Mohla by shořet celá Země, kdyby se Oheň vzbouřil.“

„A ty říkáš, že tohle umí ta tvoje Asthra?“

„Ani zdaleka ne. Učí se to.“

Enkra si opřel hlavu o křeslo a zabral se do úvah. Mike ho nechal, bylo mu jasné, že si musí spoustu věcí promyslet.

„Jaká je ta tvoje Asthra? Nejsem si jist, jestli jsem ji někdy viděl, ale rozhodně jsem s ní nikdy nemluvil. Je malá, černovlasá a dost tmavá, myslím. Obyčejná malá holka.“

„Už není malá. Je tak akorát, dospívá...“

„Co vlastně dokáže taková Panna ze Santanuevova rodu?“

„Není už panna.“

„Cože? Je přece psáno, že strážkyně Ohně...“

„Strážkyní Ohně má být Panna, to je pravda. Ale čarodějky jsou dospělé ženy. Dovolil jsem Asthře, aby se stala ženou, dokonce jsem pro ni vybral muže. Myslím, že to bylo správné.“

„Udivuje mne, že čekala na tvoje dovolení.“

„Nečekala na ně. Ale protože jsem poznal, jaká je její vůle, sám jsem jí to dovolení dal. Když poznáš, že je zapotřebí udělat nějaký čin, musí se to stát, i kdyby to odporovalo příkazům zjevených písem. To je vůle krále.“

„Ale... když nebudu postupovat podle vůle Písem, potom mne za to stihne trest, dostanu karmu!“

„Ano. Od toho jsi král. Každý, kdo dosáhl vyššího zasvěcení, musí vědět, že častokrát učiní rozhodnutí, za které ponese trest. Dávní králové to řešili tak, že se ve vhodné chvíli vzdávali vlády a odcházeli, aby svoje hříchy odčinili ještě v těle.“

Enkra se zašklebil. „Potom ale to moje vládcovské postavení nebude žádná výhoda!“

„Já jsem to taky nikdy netvrdil.“

Enkra chvíli bádal nad svým osudem. Mike podřimoval.

„Ale ano, začíná se mi to líbit,“ rozhodl se konečně chlapec, „Povídej mi ještě chvíli o Ohni a o tom, jak se používal!“

„Dobře. Živý Oheň je jev, který souvisí s mnoha věcmi. Třeba s tím, že něco někdy začne hořet samo od sebe, aniž by to mělo zjevnou příčinu. Také z toho důvodu je v Bhagavadgítě definován jako inkarnace Nejvyšší Osobnosti Božství.“

„To vím. Každý oheň, nebo jen Živý?“

„Každý oheň, i ten, co zapaluješ v kamnech. Ale Živý Oheň dokáže víc. Vyléčí nemoci tak, že oddělí živé buňky od mrtvých. Taky ti ovšem spálí vlasy, dokonce i nehty, až kam je třeba. Koním očistí kopyta, že bys je nikdy tak čistě neostrouhal. Celé kopyto je sice živé, ale část zrohovatí a je občas potřeba je opravit pilníkem. Člověk to někdy udělá špatně, ale oheň přesně ví, co a jak je potřeba. Někdy mám dojem, že si s námi hraje.“

„Souvisí to s Ašvamédhou, obětí koně?“

„Ano. Za védských časů bývalo zvykem, že dělali takovou jadžňu, oběť koně. Starého bělouše připoutali ke hranici a zapálili. Kůň vyšel z plamenů omládlý a plný síly...“

„Jenom mu trochu ohořela srst?“

„Přesně. Ale když ještě čarodějky používaly Oheň, neomývaly koně v plamenech celé, jen to kopyto, které bylo zrovna potřeba. Aspoň když jsem to já viděl...“

„Proč to tajemství zaniklo?“

„Zahynuli všichni, kdo je znali.“

„Kolikrát v dějinách se to stalo?“

„Mnohokrát. Staré knihy o tom vyprávějí ve všelijak překroucené podobě. Ale za časů dávných civilizací jej dobře znali. Téměř všichni kněží za těch dob bývali holohlaví, byl to znak jejich stavu. Až později, když se na Oheň zapomnělo, se začali holit, napodobovat přirozený účinek koupelí v Ohni...“

„Na obrazech z doby příjezdu Kolumba a jeho následovníků jsou taky Indiáni nakreslení s oholenými hlavami.“

„Hm... to nevím.“

„Aztékové dělali všelijaké věci... rozřezávali zajatce, trhali jim srdce. Sami se různě zraňovali... bylo by možné, aby někdo přežil takové zacházení, kdyby měl Oheň?“

„Je mnoho věcí, které jsou možné. Ale tuhle oblast světa jsem nestudoval tak pečlivě, takže nevím.“

„Odkud se vzalo tohle umění? Z Atlantidy?“

„Nevím. Možná.“

„Co byla doopravdy Atlantida? Země lidí nebo šelem?“

„Nevím. Ptej se Reortů, ti odtamtud pocházejí.“

„A Armin? Kolik bylo ostrovů, které tvořily naši vlast?“

„Enkro, otázky, na které se ptáš, řeší Akademie tygrů, leopardů a všech ostatních už dlouhá léta. Já ti nemohu říct víc, než sám vím. Zkrátka, musíš se zeptat někoho moudřejšího.“

„Kdo o tom ví něco víc než ty?“

„Snad tam, v klášteře Shangri-la. Ti muži sbírají veškerou moudrost světa už dlouhá léta. Sám jim tam nosím všechno, co považuju za zajímavé. Ale oni to i tak většinou už znají.“

Enkra se zahloubal, pak řekl vyčítavě: „Odpovídáš mi nevím, neznám, ptej se jinde. Já ti věřím, že to skutečně nevíš, že jsou záhady, o kterých nikdo nic neví. Ale co mám dělat já, když to chci vědět? Nebudu mít klid, dokud se to nedozvím!“

„To samé jsem řekl já, když mi bylo jako tobě.“

„Chceš tím říct, že od té doby hledáš a nic ses nedozvěděl?“

„Ne. Chci tím říct, že takto lidé hledají od chvíle, kdy Kršna vyprávěl o vesmírných vizích Ardžunovi na Kuruovském bitevním poli. Všichni ti, kdo hledali po nich, jsou nějakým způsobem vnitřně spřízněni. Teď k nim patříš taky. Je to příjemné?“

„No... nevím. Ale aspoň mám nad čím uvažovat.“

A uvažoval. Mike očekával, s čím přijde, a doufal, že se do té doby bude moci aspoň trochu prospat. Enkra se však podle očekávání zeptal na něco docela jiného než předtím:

„Jaké je teď moje postavení v řádu?“

„Nechápu, na co se ptáš.“

„Řád má sedm stupňů zasvěcení. Kam teď patřím já?“

„Ve kterém řádu? V Černé Lilii, Blesku nebo Templářích?“

„Ach... Nejlíp, abys mi to vysvětlil celé.“

„Tak dobře. Sedm stupňů zasvěcení funguje takto:

1. přátelé - to jsou ti, jejichž jméno zná některý člen řádu

2. bratři - ti, kteří vědí o existenci řádu a jsou si vědomi, že je některý člen řádu vede a vzdělává

3. vojáci - ti, kteří jsou členy řádu a pracují v něm, třebas jen na čas a za žold

4. důstojníci - ti vyspěli natolik, že jim mohou být svěřovány různé samostatné úkoly bez vedení vyšších

5. rytíři - dosáhli úrovně, na níž mohou přijmout zasvěcení

6. komthurové - dosáhli úrovně, na níž mohou konat službu duchovního učitele a dávat zasvěcení

7. čarodějové - skuteční světci, jejichž činnost je nejasná.

Během svého vývoje na Ostrově i ve Světě řád Templářů zmohutněl natolik, že bylo zapotřebí rozdělit jej na několik části, které mají samostatné názvy. Černá Lilie je organizací pro děti, je to hra a není to hra, jako všechny skautské a podobné skupiny. V Černé Lilii jsi komthur, nebo aspoň v krátké době získáš plné právo jím být. Řád Blesku je část řádu viditelná cizím, bojová organizace, která má svoji pevnou strukturu, včetně členských příspěvků a tak. Tam jsi bratr nebo voják, zkrátka nějaký učeň, zůstaneš na této pozici, dokud ti nebude jednadvacet a nebudeš plnoletý, abys to mohl podepsat. Ale čas od času při různých příležitostech můžeš získat i vyšší postavení, jak je třeba.

Řád Templářů je řád duchovní, hodnosti v něm získáš dosažením určité úrovně a máš je do té doby, dokud jsi na této úrovni. Čím složitější je činnost, kterou vykonáváš, tím neproniknutelnější je pro pohledy jiných. Dá se říct, že mezi Templáři můžeš mít vyšší postavení než mezi Blesky. Vychovávám tě, abys byl co nejdřív komthurem. Sedmé zasvěcení ti může dát jedině Bůh, to už nedokáže nikdo z lidí. Ale já mám za povinnost přivést tě tak daleko, abys mohl přijmout šesté.“

„Myslím, že rozumím. Tahle cesta je toho součást?“

„Všechno, co se až doposud s tebou stalo a ještě stane, je toho součást. Všichni jsme řízeni jednou rukou, nesmírně laskavou a patřící Vševědoucímu.“

Enkra si to chvíli rovnal v hlavě. „Miku, co je Bůh? A co jsou to duchovní bytosti... podle tvého názoru?“

„Podle mne? Jsem velmi málo znalý skutečného stavu věcí, jsem zaslepený hmotným pojímáním světa a nedovedu se přesně vyjádřit. Ale třeba takto: žijeme ve čtyřrozměrném světě definovaném pojmy délka, výška, šířka a čas. Bytost z vícerozměrného světa je pro nás zjevením, polobohem, démonem nebo čímkoliv chceš. Bytosti, které žijí v nadřazených dimenzích, mohou mezi nás vstoupit, projevovat se různými způsoby, přijímat různá hmotná těla... taky zase mizet, když pomine důvod jejich příchodu. Většinu takových bytostí lze takhle definovat.“

„Ano, chápu. A Bůh?“

„To je Nejvyšší Pán. Je nade všemi prostory. Není nikdo, kdo by Mu byl nadřazen. Je o Něm spousta knih, ve kterých jsou popsány Jeho činnosti a zábavy. Ale ve skutečnosti o Něm nikdo neví víc, než jsem ti právě řekl.“

„Projevuje se osobně nebo prostřednictvím polobohů?“

„Tak či onak. Všechny bytosti z vícerozměrných světů jsou mocnější než my, takže bychom je všechny měli poslouchat. Jenže, někdy se dostaneme do situace, kdy nevíme, jaký je jejich záměr. Je to poněkud složitější, než se nám zdá, takže ti to těžko můžu nějak vyjasnit. Sám to poznáš.“

„Když chci sloužit přímo Jemu, jak to mám udělat?“

„Především musíš vědět, že On sám ve skutečnosti nepotřebuje žádnou službu. Pokud ji od nás požaduje, je to Jeho bezpříčinná milost, kterou nám projevil. Jsou různé druhy služby, každá je pro někoho jiného a jiná... zkrátka, musíš to sám poznat. Někdy ti třeba bude připadat, že tvoje služba je protichůdná službě někoho druhého. To je hmotné pojetí, které v duchovním světě nic neplatí. Dokonce i když se dostaneš do boje s jiným oddaným, nic zvláštního to neznamená.“

„A co neoddaní? Lidé bez vědomí boha?“

„Ti jednají svévolně a zmateně. Ale je obtížné zjistit, kdo je v nevědomosti skutečně a kdo jen zdánlivě. Mnozí lidé občas konají, jako by měli vysoké vědomí a zatím jsou zaslepeni májou, iluzorní energií Pána. Další vypadají, že jsou stoprocentně v máji a při tom jim byla pouze dána jiná cesta. Jenže, ty budeš pánem všech, všechny musíš vést co nejlépe.“

„Vím, že to nebude lehká cesta. Dáš mi nějakou radu?“

„V tuhle chvíli nevím víc, než ty.“

„Máš ty sám vysoké vědomí Boha?“

„Myslím si to. Ale nikdy si nemohu být jist.“

Enkra si jenom povzdychl a zabořil hlavu do opěradla.

„Asi bude nejlepší se na to prospat...“ vzdychl.

ULÁNBÁTÁR

Enkra usnul později než Mike, zato spal déle. Mike se probudil dřív a ve zbývajícím čase studoval brožuru o Mongolsku, kterou mu přinesla letuška. Dosud nikdy tu nebyl a jeho znalosti této země byly nevalné.

Přistáli uprostřed stepi, jíž byl kus polit betonem. Enkra se na to netvářil nijak zvlášť nadšeně a napřed myslel, že snad přistáli nouzově pro poruchu stroje, ale pak zaregistroval v dálce moderní letištní budovu a za ní několik obytných domů, takže pochopil, že se nacházejí v Ulánbátaru, hlavním městě Mongolska. Proti Japonsku tu byla značná změna - bylo tu mnohem méně lidí, chodících bezúčelně sem tam po areálu, jejich krok byl váhavý a důstojný. Dokonce i letištní personál dával jasně najevo, že se nehodlá přetrhnout.

Zato na celnici to nebylo tak jednoduché. Především nedůvěřiví celníci nevěděli vůbec nic o Enkrově totožnosti a ani nic vědět nechtěli, nerozuměli anglicky ani nijak jinak a na Mikovu mongolštinu se tvářili tupě. Konečně přivolali velitele, ten se mírně podivil, neboť tu Arminy ještě vůbec nikdy neviděli, ba dokonce ani netušili, zda se v Mongolsku nachází arminská ambasáda. Po delším dohadování pustili Mika k telefonu a on zavolal na velvyslanectví, jehož číslo našel v telefonním seznamu. Přítomna byla pouze sekretářka, zřejmě z místních zdrojů. Mika zdvořile informovala, že pan vyslanec odjel na dovolenou do Arminu a vrátí se za čtrnáct dní, jeho zástupce odjel ke známým v Mongolsku a vrátí se za tři neděle. Tajemník, který má jediný právo vyřizovat cokoliv za celý úřad, odešel hned ráno a vrátí se bůhvíkdy.

Mike nedal najevo, co si myslí o arminských diplomatech. Připomenul si, že ti lidé sem byli zřejmě posláni za trest, čemuž jejich pracovní aktivita celkem odpovídá. Požádal dívku, zda by pro něj nemohla něco udělat. Prohlásila, že se pokusí a aby čekal, načež položila telefon.

„Tohle je výsledek tvého oblečení,“ vysvětlil Enkra Mikovi, „Měl jsem ti zakázat chodit oblečený jako mnich. Takhle máš sice všechnu úctu obyčejných lidí, ale úřady tě budou nenávidět jako mor. Kdybysme šli do Gandanu, to je zdejší klášter, asi by tě tam přijali, ale venku...“

„Tak fajn. To mě právě baví.“ řekl Enkra.

Za půl hodiny předjela limuzína se dvěma pány z ministerstva zahraničních věcí. Jeden dal Mikovi do pasu razítko, druhý prohlásil, že Enkra žádné razítko nepotřebuje a oba vlídně zvali, aby pobyli v Mongolsku co nejdéle, neboť jsou srdečně vítáni. Mike zdvořile poděkoval a jeli do města.

Během cesty se dozvěděli dost důležitou věc: letadlo do Pekingu nepoletí tak hned, neboť mezi oběma státy vládnou značné principiální rozpory, nehledě na to, že Čína je Mongolsku dlužna několik miliónů tugriků za leteckou dopravu. Na Enkrovu otázku, co je to tugrik, pán z ministerstva vytáhl z peněženky bankovku v hodnotě sto tugriků a dal ji Enkrovi na výdaje, tváře se, jako by to nic nebylo. Měl nejspíš pravdu.

Potom, na Mikovo naléhání, navrhovali ti dobří lidé, aby oba pár měsíců pobyli, než se to vysvětlí. Mike je zcela ohromil prohlášením, že se chtějí dostat co nejdříve do Himálají, což považovali ti dobří muži sice za zpozdilost, ale za rozumný důvod ke spěchu, takže se zamysleli. Potom navrhli, že zítra letí odtud nějaké letadlo do Pchjongjangu, odkud je už přímé spojení do Pekingu. A slíbili, že zajistí letenky.

„Kdybysme za sebou tahali drát, zadrátujem zeměkouli!“ řekl spokojeně Enkra.

Náměstí v Ulánbátaru je ohromné. Naštěstí tak nevypadá, neboť je celé zastavěno jurtami lidí, kteří to tady zkoušejí jen s přechodným pobytem. Enkra byl informován, že i každý slušnější občan bydlící v domě má svou vlastní jurtu za městem a že v jedné takové jurtě se dnes bude večeřet. Zatím je zavezli na ministerstvo, přidělili jim mladou dívku jako průvodkyni a pustili je do města, aby Enkra mohl utratit přidělené peníze.

Město Ulánbátar je skoro celé nové. Staré domky, pokud tady nějaké byly, byly lepeny z hlíny a bláta, do jednoho zbořeny a nahrazeny paneláky. Jedinou starou památkou je buddhistický klášter Gandan, kam pochopitelně Enkra chtěl nejdřív. Přestárlí mniši tam tiše drmolili posvátné texty z dřevěných tabulek, zapalovali olejové lampičky a tyčinky před božstvy a usilovně, leč marně se snažili předstírat, že klášter funguje normálně. Na Enkru vykulili oči překvapením - tak mladého mnicha snad nikdy neviděli. S Mikem se ani nepokusili hovořit, připadal jim příliš evropský. Enkrovi jejich klášter připadal jako žalostná napodobenina těch, co viděl v Japonsku, a bylo mu jich líto.

„Vláda klášternímu životu rozhodně nepřeje,“ vysvětlil mu Mike, „Nedovolí jim přijímat žádný dorost, proto se tak diví, když vidí tebe. Neboj se, zase se to změní...“

„Už aby to bylo!“ Enkra znepokojeně sledoval, jak se všichni lidé kolem pohybují pomalu a důstojně - čiperný chlapec jim svým rychlým pobíháním a přecházením zřejmě připadal velmi uspěchaný. Nakoupili si pár pohlednic a šli zase zpátky.

Jejich hostitel, úředník ministerstva jménem Yandžvagaj, je již očekával, posadil je do své Volhy a odvezl za město, kde se nacházela jurta. Tam je očekávalo několik dalších lidí, vesměs členů Yandžvagajovy rodiny a čestných hostí. Představili se navzájem a vstoupili do jurty.

Mongolská jurta vyhlíží zvenčí velmi hrubě a chudobně, neboť je na ní vidět, jak je sestavena. Kostra ze silných tyčí se potáhne kůží a vnější vzhled je hotov. Zato uvnitř je zařízení téměř přepychové, krásné kůže, pomalované národními ornamenty veselých barev, měkké vyšívané koberce, kožešinová sedátka a polštáře, na nichž se sedí. Moc nábytku tam ovšem není, protože bývá zvykem čas od času přestěhovat jurtu na jiné místo a překážel by.

Mika a Enkru usadili k severní stěně jurty, vyhrazené pro hosty obzvlášť čestné. Vedle nich usedli dva staříci a stařenka už téměř bezzubá, naproti nim Yandžvagaj. Sedělo se na polštářích se zkříženýma nohama, což jim vyhovovalo.

„Šťastný je ten, koho navštěvují hosté, radost sídlí v domě, u jehož kůlu stojí koně návštěvníků!“ prohlásil Yandžvagaj.

Enkra ožil při zmínce o koních a pokusil se přimět Mika, aby jeho jménem velmi zdvořile poděkoval a řekl na oplátku zase nějaké arminské přísloví.

Zatím jim přinesli tekutinu, o níž Enkra nemohl dosti rychle říct, co to je. Mělo to bílou barvu a všichni to pili s chutí, napil se tedy také a usoudil, že je to čaj.

„Ano,“ řekl Mike, „Čaj je základ zdejší stravy. Mongolové ho vypijí ohromné množství, v létě v zimě...“

„Ale co to v tom je? Máslo a nějaké zrní...?“

Mike krátce pohovořil s Yandžavajem. „Mléko, máslo, smažené proso a chužír, nějaká sůl. Cukr tam nedávají, ten jim nechutná.“

„No co - dost dobrý, ne?“

Yandžvagajovi přišel nějaký mladík něco oznámit. Hostitel se obrátil k hostům a požádal, aby povstali a následovali ho. Vedl je jenom do sousední jurty, kde jim několik žen připravovalo mongolské lidové oděvy z hedvábí a kůže, i s čapkami se špičkou uprostřed, které se Enkrovi velmi líbily. Byl to osobní dar Yandžvagajův a obleky si mohli odvézt s sebou do Arminu. Hned se převlékli a vrátili se zpět do jurty.

Mezitím rozložily ženy po koberci velké talíře, na nichž byly narovnány nejrůznější druhy zákusků. Ve stříbrem zdobených miskách jim podali mléko a ke všemu opět již známý čaj.

Enkra, který byl velmi mlsný, se zaradoval a nenechal se moc pobízet, což hostitele potěšilo. Yandžvagaj mu ochotně ukazoval na jednotlivé pochoutky a jmenoval je, Mike pomáhal s překladem a pomohlo mu podstatně, když jeden ze staříků začal spolupracovat docela dobrou čínštinou.

„Tohle všechno dohromady se jmenuje cagan-ide, doslova bílá strava. Máslo znáš, je skoro jako u nás, jenomže asi nebude od krav, ale od velbloudic. Tohle znám, to je kumys, zkvašené kobylí mléko. Téhle smetaně se říká urum. Pak tady máme sušený tvaroh arul a lisovaný tvaroh churud, suchý sýr, tomuhle kefíru říkají tarak. Ale hlavně ke všemu pij mléko, protože mléko, jak tvrdí hostitel, je považováno za symbol nezištnosti, čistoty a dobra.“

„To je v pořádku,“ souhlasil Enkra, „Já mlíko rád.“

Mike ho sledoval pozorným pohledem. Věděl, že u Mongolů velmi záleží na gestech, s nimiž se pohoštění přijímá a všímal si také, co dělají hostitelé.

„Počkej,“ zarazil ho, „Když ti něco podávají, musíš to brát oběma rukama, anebo pravou, kterou levičkou přidržuješ v zápěstí nebo v lokti. Je to výraz zdvořilosti a pozornosti.“

Enkra zrovna natahoval ruku po zákusku, který mu podával Yandžvagaj, zarazil se a rychle si ruku podepřel v zápěstí. Od té doby na to nikdy nezapomněl a zdálo se, že Mongolové jeho zdvořilost oceňují.

„Když piješ, držíš dno šálku napřímenými prsty. Levou ruku obrátíš dlaní vzhůru a ruku ohneš v lokti. Tak, teď se můžeš napít... Dlaň obrácená vzhůru je symbol vděčnosti...“

Enkra ochotně vyhověl, byl zvyklý domlouvat se gesty. Zatím do jurty vstoupili hudebníci, dva s flétnami, dva s nějakými strunnými nástroji, pátý s harmonikou. Usadili se a počali na své nástroje vyluzovat táhlou naříkavou melodii. Jakýsi stařík zanotoval do té melodie píseň, všichni mu pomáhali refrénem. Mike se pokoušel pochopit, o čem se zpívá, ale nepodařilo se mu to.

Potom zahráli hudebníci nějakou veselou píseň a Enkra se přizpůsobil okolí alespoň tím, že se smál, když se smáli ostatní, což hostitele potěšilo.

Mike postřehl nějaký ruch u vchodu do jurty. „A dostaneme beránka...“ řekl předvídavě.

Dvě ženy vnesly do jurty ohromnou beraní kýtu s tukovým vakem. Na kýtě trůnila navíc ještě beraní hlava s ohromnými zakroucenými rohy, zírající na ně smutným pohledem prázdných očních důlků. Mike si oddechl; bývá zvykem, že oči sní čestný host, ale ani jeden z nich k tomu neměl chuti. Yandžvagaj měl už asi s hosty z Evropy své zkušenosti.

Mísu s beranem položili před Mika a někdo mu úslužně podal něco mezi větším nožem a menší šavlí.

„Za dobrotu na žebrotu! Čestný host má právo kýtu rozporcovat. V životě jsem to nedělal...“

Je zvykem, že host porcuje kýtu na dlouhé plátky a rozdává je shromážděným podle úctyhodnosti. Mike se snažil to dodržet, a naštěstí správně odhadl, kdo zaslouží nejvíc úcty. Nejdřív podělil stařečky a stařenku, potom Yandžvagaje a teprve potom všechny ostatní. Zdálo se, že to je v pořádku.

Enkra statečně žvýkal kýtu, tuk mu tekl po bradě a kapal na svrchní plášť obleku. Mike ho poučil, že to je v pořádku, protože oděv má být mastný, snad proti dešti. Ukázal mu nenápadně, že si hosté otírají ruce do šosů svých plášťů.

Když bylo zlikvidováno beranovo tělo, došlo i na jeho hlavu; tu porcoval Yandžvagaj, odkrajoval z ní kousky masa a pravičkou, kterou si levičkou podpíral v zápěstí, podával jednotlivým stolovníkům. Enkra si dával pozor, aby svoje kousky bral také s vytříbeným mongolským vkusem.

Pak jim přinesli ohřáté mléčné víno - bylo podáváno ve stříbrné piale, položené na dlouhý hedvábný šátek chadak. Otevřený konec záhybu směřoval k hostům jako výraz toho, že hostitel jim z celého srdce přeje štěstí a jeho srdce je pro ně otevřeno.

Mike natáhl ruce, uchopil oběma rukama pialu, poté přeložil pravou rukou chadak na levou ruku, otevřeným koncem záhybu směrem k hostitelům, na znamení toho, že také on přeje štěstí a že jeho srdce je rovněž pro ně otevřeno. Potom palcem pravé ruky v dotyku s prsteníčkem vyjádřil třikrát znamení citové náklonnosti: vždy narovnal palec přidržovaný prsteníčkem. Toto gesto znamená: ctím nebe a zemi vaší vlasti a váš pohostinný krb.

Enkra dělal všechno poslušně po něm. Mike měl trochu obavy, zda Enkra bude vůbec víno pít, neboť jak známo alkoholem pohrdal. Nicméně bylo nutno učinit zadost ještě jedné povinnosti. U Mongolů je zvykem poděkovat za víno nějakým veršem nebo alespoň kratším proslovem. Mike řekl Enkrovi, aby odpověděl a Enkra povstav, přednesl začátek oslavné ódy, kterou si pamatoval ze školy a která začínala:

„Po dlouhé cestě pustinou a pouští

k pohostinnému domu vedou mne mé kroky...“

Mike postřehl, že báseň se vcelku hodí k atmosféře, proto se pokusil překládat. Mongolové poslouchali v tradiční poloze s dlaní pravé ruky ležící křížem přes dlaň ruky levé - mělo to být znamení souhlasu a pozornosti. Když Enkra dorecitoval a Mike dokončil kostrbatý překlad, zvolali:

„Ať se vyplní vaše dobrá přání!“

A potom už se víno pilo. Enkra se kupodivu vůbec neupejpal ani nezdráhal, napil se a tvářil se spokojeně.

Potom nastala družná zábava, to jest všichni Mongolové se seč byli snažili, aby vysvětlili hostům, jak rádi je vidí a co by pro ně všechno udělali, kdyby tady zůstali déle. Mike se nakonec ujal slova a procítěným projevem, smíšeném z mongolštiny, čínštiny a sánskrtu, poděkoval a slíbil, že Armini na ně budou skutečně vděčně vzpomínat a že se co nejdřív přijedou zase podívat, aby mohli ocenit tak skvělé ukázky mongolské pohostinnosti. Víno mu rozpalovalo hlavu a ke svému údivu hovořil mongolsky čím dál plynuleji. Hostitelé přijali jeho vyznání s nadšením a nalévali ochotně ještě další víno - Enkra však už poděkoval, řka, že na to není zvyklý. Pili tedy sami. Zatím se značně připozdilo, byl tedy podán čaj a hosté uloženi na lůžka z kožešin a polštářů, kde také okamžitě tvrdě usnuli.

Ráno byli zdvořile a jemně probuzeni a byla jim servírována snídaně - opět čaj, cagan-ide a mléko. Mike, který tušil něco nedobrého, je hned ráno varoval, aby jim už nepekli berana, dali jim tedy alespoň jehně a při tom se tvářili, jako by Mike pohrdal jejich pohostinstvím. Teprve další příliv několikajazyčných díků jejich podezření vyvrátil a dal oběma Arminům možnost po zkonzumování jehněte nastoupit do letadla a opustit tuto pohostinnou zemi. Enkra si pouze povšiml, že na jeho počest urychleně vyzdobili budovu letiště arminskou a mongolskou vlajkou. Mimo to měl Mike podezření, že ministerstvo zahraničních věcí upozornilo svoje kolegy v Pchjongjangu na návštěvu, ale doufal, že to nebude pravda.

PCHJONGJANG

Velmi se mýlil. V hlavním městě Země Jitřní Svěžesti je očekávala vojenská kapela, několik vážených pánů, důstojníků armády, milice i policie, čestná rota, krojovaní pionýři a smíšený dětský sbor, byl připraven červený koberec a projevy. Jen co vystoupili z letadla a objali se s představiteli tohoto státu, dostal Enkra: kytici, pionýrský šátek, knihu o životě Kim Ir-Sena, obrázkovou publikaci o Koreji, brožuru o péči o děti, spoustu polibků a živou opici. Tu ovšem odmítl a vyjádřil přání, aby byla puštěna na svobodu, neboť ji nemůže vzít s sebou. Na to mu bylo tiše vysvětleno, že opice působí v přírodě škodu, poněvadž krade banány. Proto je místní hodnostáři darují každému příchozímu státníkovi, leč přesto jich je pořád dost a dost a škodu na plantážích působí neúnavně. Mike slíbil, že ji pošle do nějaké vhodné zoologické zahrady.

Potom zazpíval dětský smíšený sbor píseň Song of Mangyongdae, jejíž text stojí za zaznamenání:

Daedong gang purun muldo angyodulgo

Naraga doneae duldo noredu rinun

Mangyongdae arumdaun sangisul genun

Hyokmyonge yusokipun jibiit tane

Mangyongdae arumdaun sangisul genun

Hyokmyonge yusoki pun jibiit tana.

Enkra to poslouchal s nadšeným obdivem a šeptal: „Miku, pro Boha, co to je?“

Mike uměl korejsky stejně bídně jako mongolsky, pochopil pouze, že se jedná o oslavu vršku zvaného Mangyongdae a jeho revolučních a historických tradic.

„To je hezké,“ konstatoval Enkra, „Ale co je to Mangyongdae?“

Nedopatřením řekl tuto větu nahlas - to bylo pro vedoucího uvítacího výboru důvodem, aby se poklonil a zdvořile pozval ctihodné hosty k prohlídce toho skvělého místa. Jen stihli sníst pohoštění v letištním salonu, předjelo auto s vlaječkami Arminu a Koreje a vyrazilo s nimi z města, moderního a výstavného, až Enkrovi oči přecházely. Oddechl si, když se vypletli z paneláků do rýžových políček a hájků borovic, a sledoval s potěšením, že všechnu přírodu doposud nestihli poničit ani zušlechtit.

Konečně dojeli ke kopci, na jehož vrcholku se tyčil krásný starobylý chrám. Vyjeli lesem až nahoru, ale zjistili, že z toho chrámu je agitační středisko ze všech stran opentlené rudými transparenty. Mezi rozkvetlými magnóliemi nalezli vesničku starobylých chaloupek z uplácané hlíny se střechami z rákosu, plnou výprav turistů, kteří si ji nadšeně prohlíželi. Policisté, kteří doprovázeli diplomatický vůz, udělali dostatečné místo a tak se Enkra dostal až do rodného domku Kim-Ir-Sena, největší postavy moderních dějin Koreje. Starý průvodce mu velmi pečlivě, v dosti dobré angličtině vylíčil celý životopis Kim-Ir-Sena, nato se Enkra i Mike zvěčnili do knihy návštěvníků a chtěli si zakoupit nějaké pohlednice z toho místa - jejich průvodci to nedovolili, ale naopak jim darovali všechno možné, co vůbec v krámku a agitačním středisku měli.

Po patřičném pohoštění se jelo zpátky do Pchjongjangu, kde se konala slavnostní hostina a slavnostní projevy. Kuchyně byla výborná, ale Enkrovi se nepodařilo zjistit, co to vlastně jí. Doufal, že to není pes, oblíbená pochoutka všech Korejců. Po hostině je už zase vezli na letiště, odkud měli odletět do Pekingu. Na letišti se s nimi opět rozloučil onen pěvecký sbor a zapěl tentokrát jinou místní píseň na podobné téma. Čestná rota krásně salutovala a všichni vyprovázeli Arminy jako rodné bratry. Dělové salvy a vyznamenání si naštěstí odpustili.

„Tak co, jak se ti to tady líbilo?“ ptal se Mike.

Enkra obrátil oči k nebi a přejel si dlaní po břiše. Potom vyhodnotil svoje dojmy jediným slovem:

„Horror.“

PEKING

Letadlo, kterým teď letěli, bylo čínské. To znamenalo, že sotva se vznesli do vzduchu, přišla letuška a nabízela kyselé bonbony a agitační publikace. Lépe řečeno nenabízela je, ale položila červenou knížku vedle ruky každému, kdo ji ještě neměl, aniž by pátrala, má-li o ni zájem či nic. Enkra zbystřil pozornost:

„Tohle je ta slavná Maova červená knížka?“

„To už bohužel asi ne, ale možná tam nějaká jeho moudrost bude. Když jsem sem jezdil před dávnými lety, tak jsem jich dostal několik. Můžu ti je doma ukázat...“

Enkra si knížku prolistoval a našel tam doopravdy jednu báseň, pod kterou byl Mao-ce-Tung podepsán. Mike mu potvrdil, že to byl skutečně talentovaný básník a z určitého hlediska moudrý člověk.

„Rozhodně bych s ním jednal raději. Myslím, že by mi vyhověl ochotněji než ti, co jsou u moci teď...“

„Ty jsi s ním někdy mluvil?“

„Ano. Bohužel jsem nevěděl, že bych od něj něco potřeboval. Dozvěděl jsem se to až později. Potřebuju se dostat do archívu císařského paláce v Zakázaném městě.“

„Hm... to bude fuška, ne?“

„Jo. Ale zkusit to můžeme.“

Enkra si opřel hlavu o křeslo a zavřel oči. Chvíli meditoval, pak se zeptal: „Bude to drsný?“

„Ale vůbec ne. Když jsme sem přilétali tehdy, už v letadle nám letušky zpívaly a tančily na motivy Maova díla. Všichni jako jeden muž, jedna žena a jedno dítě museli recitovat moudré myšlenky Velkého kormidelníka, aby povznesením svých myšlenek k výšinám jeho ideologie způsobili odlehčení našeho letadla. Možná by jinak spadlo, bylo dost mizerný. Když jsme pak vystupovali, letiště plný pionýrů, milicionářů a vojáků, každej z nich měl v kapse Maovu červenou knížku a většinou taky zbraně. Jen se otevřela dvířka, začali hrát novou čínskou hymnu Východ je rudý, Číňani se okamžitě postavili do pozoru a zpívali s sebou, letušky, piloti, všichni. Běda se hnout a nevzdávat poctu, to bys měl okamžitě po žížalkách... Na letištní budově obrovskej portrét předsedy Maa od země až ke střeše, orámovanej rudou látkou, a pod ním nápis: Veškerá moc se rodí z hlavně pušky!“

Enkra se bavil, ale bylo mu trochu líto, že ty dobrodružné doby už skončily a dneska v Číně žádnou zábavu neužije.

Letušky měly samozřejmě uniformy, ale teď na chvíli odběhly a za okamžik se vrátily převlečené do národních krojů. S nimi šel steward s magnetofonem Sony, na kterém pustil lidovou hudbu. Pak se jedna z letušek zdvořile uklonila a pronesla:

„Naši milí a zvláště příjemní hosté! Soustřeďte se prosím nyní na vnímání skvělých myšlenek našeho dávného mudrce Kon-fu-Tse, který položil základy k duchovní vyspělosti našeho národa! Naše letadlo se právě blíží k zemi. Je zapotřebí, abychom všichni jako jeden muž, jedna žena a jedno dítě přispěli povznesením svých myšlenek k výšinám jeho filozofie k odlehčení našeho letadla! Je to pouze učení našich mudrců Kon-fu-Tse a Lao-tse, které nás může bezpečně dovést do vytouženého přístavu...“

Mike se znepokojeně zavrtěl, zatímco Enkra poněkud znejistěl. „Dělají si legraci nebo co?“ zašeptal.

„Mlč a poslouchej!“

Dívky začaly tančit v uličce mezi sedadly, steward k tomu pouštěl hudbu a Číňané se nořili do hlubin meditace. Enkra měl na krku buddhistický růženec se 108 kuličkami, takže na něm začal ochotně džapovat. Nedalo se, bylo tu poněkud rušno.

Letadlo bouchlo koly o betonovou plochu, chvíli brzdilo a potom se zastavilo - zdálo se, že posádce spadl kámen ze srdce. Letušky se rozběhly do své kabiny a hbitě se zase přestrojily, zatímco letadlo pojíždělo až k letištní budově.

Když se otevřela dvířka, zaskučela zvenčí hudba a sborový zpěv. Letušky zůstaly stát u dvířek v pozoru a zpívaly, Číňané rovněž. Enkra vyletěl do pozoru a zůstal tak, dokud se nezačali hýbat i Číňané. Mike dělal samozřejmě totéž, ale Enkra si všiml, že někteří cestující se dost divili a vzdávat úctu se jim nechtělo. Mike kroutil ústy, jako by zpíval, a vysvětloval Enkrovi, že ta píseň je čínská hymna se stejným nápěvem, ale jinými slovy.

Potom jim dovolili vystoupit. Letištní plocha byla plná vojáků, milicionářů a pionýrů, z nichž každý měl na klopě rudý odznak, na rukávě rudou pásku a možná i tu knížku Maových citátů. Portrét předsedy Maa na letištní budově nebyl, ale zůstaly tam po něm držáky pro případ, že by bylo účelné ho vrátit na místo.

„Začínám se docela bavit. Co bylo potom dál?“ ptal se Enkra.

Mike jen mávl rukou. Zasnil se a vzpomínal na dobu, kdy byl o dvacet let mladší a přicházel do této země v určité věci, která dodnes nebyla zcela odtajněna. Jak to vysvětlit tomu klukovi?

Tehdy je obklopila eskorta Rudých gard, odvedli všechny do letištní budovy a pomalu je tam pouštěli do zvláštní místnosti. Čekajícím zpříjemňovaly pobyt dítky, které cvičily s ručnicemi o něco většími, než byly samy a prozpěvovaly k tomu bojové písně. Když docvičily, lépe řečeno když už dál nemohly, nastoupili mládežníci a mládežnice a v pestrém sledu vystřídali recitaci, zpěv, pantomimu a tance, to vše na námět idejí Velkého Kormidelníka a předsedy Maa. Mike ochotně tleskal.

Potom se objevil nějaký mladík v brýlích, jehož šikmé oči svítily ideologickou nesmiřitelností. Prohlédl si jednotlivé cestující a pak přistoupil přímo k Mikovi.

„Nestřídmost a přepych v oblékání a ozdobách je hlavním znakem revizionismu!“ rozječel se, „Prohnilí kapitalisté a zkorumpované revizionistické krysy dávají svým rádoby elegantním oblečením najevo pohrdání velkou proletářskou kulturní revolucí! Hanba kapitalistickým zaprodancům, smrt nesmyslnému a nepolepšitelnému revizionismu, smrt všem zrádcům a nepřátelům pracujícího lidu!“

„Rozdrtíme psí hlavu sovětského revizionismu!“ řval sbor lidu.

„Jako se rozplyne dým pod náporem větru, jako se rozplyne sníh pod paprsky všeobsahujícího slunce, tak zmizí prohnilá a zkažená morálka starého světa pod slavným náporem světové revoluce!“ křičel mladík, „Tak budou smeteni váleční štváči a jejich nesmyslné plány a bezvýznamné výhrůžky!“

„Atomová puma je papírový tygr!“ řval sbor a obklopoval hosty.

„Obávám se, že nám ti lidé chtějí ublížit!“ pronesla nějaká starší anglická lady a pevně sevřela rukojeť deštníku.

Mike se usmál koutkem úst. Sáhl do náprsní kapsy, vylovil odtamtud červenou knížku, nadechl se a zařval přes celou místnost, až se všichni otočili:

„Velká proletářská kulturní revoluce smete každý projev nenávisti třídní, rasové, společenské i kulturní a rozdrtí každého, kdo by chtěl z pozice síly vystupovat proti pracujícímu lidu. Hanba všem, kdo používají nesprávných argumentů a zaslepují náš lid barbarskými vyhrůžkami, namísto poctivé a tvořivé práce, která jediná dokáže dát trvalé bezhraničné štěstí našemu pracujícímu lidu! Pracující lid se osvobodí od těchto falešných proroků a smete je na smetiště, kam dávno patří...“

„Hanba revizionismu a kapitalistickému tmářství!“ zařval dav zapomínaje, že tu moudrost vyslovil někdo jiný než jeho velitel. Mladík v brýlích chvíli hleděl na Mika překvapeně, pak mu s velkým gestem podal pravici a srdečně ji stiskl, načež oba začali co nejhlasitěji prozpěvovat píseň „Východ je rudý“. Lidé na celé ploše se ochotně a rychle přidávali...

Teď to Mike vyprávěl Enkrovi a ten se tomu smál. Nepochyboval, že lidská společnost za tu dobu zmoudřela i v Číně. Rozhodně ti lidé kolem neměli chuť někomu ubližovat, usmívali se a svoje zbraně třímali jen na ochranu proti případnému nepříteli.

„No... já teda nevím.“ usoudil Mike.

Odvedli je do transitu a požádali, aby tam počkali, protože je nutno prověřit, zda někdo z nich nepašuje do země nějaké drogy, zlato, diamanty, peníze cizích měn nebo nedovolené propagační materiály. V transitu sedělo už několik všelijakých lidí - Mike si bystře prohlédl růžovoučkého holohlavého tlouštíka v brýlích, který vypadal tak dobromyslně a sympaticky, že by určitě nikdy nepašoval nic zakázaného.

„Jak to jde?“ zeptal se ho s úsměvem.

Tlouštík si jen povzdechl. „Čekám tady už dvě hodiny. Prosím, nehovoříte náhodou rusky? Víte, čekám tady už dvě hodiny... Já jsem inženýr Bogomolov, Anatolij Ivanovič. Nevím, co chtějí...“

Mike se pousmál. „Jestli vás to potěší, tak před chvíli tady někdo vykřikoval, že useknou psí hlavu sovětského revizionismu a rozdrtí celé to hadí hnízdo kontrarevoluce, které se nazývá Sovětský svaz. Ale vás osobně asi nemysleli.“

Inženýr Bogomolov se poněkud vyděsil. „Ale to snad přece ne! Já jsem tady jako odborník, budu pracovat v Kantonu v továrně...“

„Na letecké motory.“ dodal Mike.

„Prosím? Jak to víte?“

„Usmívejte se! Potěší je to, budou myslet, že máte takovou radost z jejich přítomnosti. Ještě víc by je potěšilo, kdyby věděli, že nejste žádný Bogomolov, ale jistý Byčkin, kterého hledá arminská tajná policie pro špionáž v továrně na letecké motory v Indiopolisu. Při svém víc než kvapném odchodu jste s sebou jistě omylem vzal ofotografovanou dokumentaci a zastřelil jednoho policistu, což byla čirá neprozřetelnost. Nehledě na to, že nikdo neví, proč jste tak nakvap utekl, neboť proti vám tehdy nebylo nejmenší podezření. Doporučuji vám, abyste se v Arminu radši víckrát neukazoval, Byčkine.“

Bogomolov-Byčkin se zmohl jenom na uděšené koktání.

„Já totiž patřím k tajné službě,“ vysvětlil Mike s tak dobrotivým úsměvem, že to až zaráželo. „A poznal jsem vás hned, jak jsem vstoupil do tranzitu, pane kolego...“

Byčkin to vzdal. „Ach jo... no tak mě teda udejte, když chcete - čert aby vás vzal... Tihle pitomci vám uvěří všechno!“

„Ale proč, Byčkine? Mně nevadíte. Ať si vás kolegáčci odhalí sami! A ještě vám přidám dobrou radu: když vám bude někdo dávat nějaký politický školení, odpovídejte mu cokoliv, ale dostatečně sebevědomě. Oni v tom taky mají příšernej guláš!“

„No jo - jenže já neumím čínsky!“

„Pane Bože, tohle jsou agenti! Člověče, to vám ani nestálo za to se to naučit? To bych byl teda blázen, kdybych vám chtěl kazit tuhle kariéru - vy se zahrabete sám!“

V té chvíli k nim přistoupil nějaký důstojník a rozkřikl se na ně s hlučným máváním rukama. Mike řekl jen jedinou větu, ale ta ho rozlítila natolik, že přivolal strážné, ti obklopili trojici a táhli ji ke kanceláři.

„Co se to děje?“ klepal se hrůzou Bogomolov.

„Zlobí se, že jsme mluvili rusky. Nemá to asi rád. Řekl jsem mu, že si u Číňanů nejvíc vážím jejich zdvořilosti a klidu...“

„Prosím vás, tak ho neprovokujte! Co s námi udělají?“

„Slyšel jste o mučících komnatách v podzemí Zakázaného města? Nebo o sedmadvaceti komnatách Šao-linu?“

„Držte hubu!“ zaječel na ně Číňan rusky a vrazil všechny tři do kanceláře. Enkra se pokusil předstírat, že se nesměje. V téhle kanceláři byl nějaký vyšší důstojník, který mluvil rusky a zdvořile. Zeptal se: „Kdo jste, prosím?“

„Mike George Cross. Jsem arminský diplomat,“ podal mu Mike svůj pas, „Doprovázím tohoto chlapce, který je vedoucím tajemníkem Arminského svazu mládeže, Černé Lilie. Cestujeme do Himálaje.“

Na důstojníka to neudělalo velký dojem. „Máte zbraň?“

„Ano, služební.“ Mike vytáhl z pouzdra pod paží svého Tigera a položil ho na stůl.

„A co vy?“ obrátil se na Bogomolova.

„Bogomolov Anatolij Ivanovič, inženýr, cestuji jako odborník do továrny na letecké motory v Kantonu.“

„Máte zbraň?“

„Ne, žádnou.“

„A ten chlapec - má zbraň?“

Enkra se jen usmál. Nemohl se svěřit, že jeho ruce a nohy jsou mnohem nebezpečnější než Mikova pistole, ale předpokládal, že právě tady v Číně by to měli vědět.

„Nějaké drogy, zlato, pornografie, ideologická diverze?“

„Ne, nic takového.“

Důstojník chvíli přemýšlel. „Vyndejte všechno z kapes na tento stůl, svlékněte se a postavte se ke zdi čelem s dlaněmi v týle!“

„No dovolte?“ ohradil se Bogomolov, „To je drzost! Já si budu stěžovat na vaše jednání u ministerstva zahraničí!“

„Proč? Pašujete snad něco nedovoleného?“

„Radši toho nechte,“ poradil Mike, „Tihle policajti a celníci jsou na celém světě stejní. Nechte ho, ať se vyřádí...“

Pod namířenými samopaly strážných se svlékli, důstojník sebral všechny jejich věci a odnesl je. Strážní zůstali.

„Co budeme teď dělat?“ ptal se Bogomolov.

„Můžete meditovat o nesmrtelnosti duše, Byčkine.“

„Říkejte mi Bogomolove, prosím! Nebo Anatoliji Ivanoviči. Jak se vy jmenujete křestním jménem a jménem po otci?“

Mike zapřemýšlel. „Mike George von Cross. To druhé není po otci, nýbrž druhé křestní, ale Rusové mi obvykle říkají Michail Georgijevič, nenapadne-li je nic geniálnějšího.“

„Radši uvažujte, co bychom teď měli dělat...“

„Můžeme si zazpívat.“ navrhl Enkra, který se docela bavil.

„Ty drž hubu, durak glupyj!“ zavrčel Bogomolov rusky, protože nepředpokládal, že by mu Enkra mohl rozumět. Enkra taky nedal své znalosti najevo, jenom mu zaškubalo ve tváři.

„Obávám se, že teď se nedá dělat docela nic.“ soudil Mike.

„Ale někdo nám přece musí pomoci!“ trval na svém Bogomolov, „Musíme se na někoho obrátit a požádat ho o ochranu...“

„No jistě,“ odpověděl Enkra vlídně, „Nrsinha-Déva, Pána se Lví hlavou. Vždy ochraňuje svoje oddané...“

„Ten kluk je debil!“ vybuchl Bogomolov vzteky, „Nám tady jde o život a on si blábolí nějaké nesmysly! Zakažte mu to!“

„Jenže on má pravdu. Nrsinha-dév skutečně ochraňuje oddané a má skutečně lví hlavu... nevím, proč by nemohl zazpívat.“

„Pro mě za mě... ať si dělá, co chce!“

Enkra si sedl na zkřížené nohy, tleskal si do rytmu a zpíval:

Om namo bhagavate tubhyam purusaya mahátmana

haraye?dbhuta-simhaya brahmane paramatmane

Ó můj Pane a Nejvyšší Osobo, Jsi pln šesti bohatství!

Nejvyšší Duše, Jsi ničitel veškerého neštěstí!

Ó Nejvyšší Osobo v podobě úžasného lva-člověka,

dovol mi prosím, abych Ti složil úctyplné poklony.

Bomomolov nechápal vůbec nic. Mike nejdříve naslouchal, potom se přidal a opakoval po Enkrovi. Ani to dlouho netrvalo a dostali se do extáze - Enkra měl oči zavřené, spokojeně se usmíval a zdálo se, že ho okolní svět přestal zajímat.

Konečně se otevřely dveře a vstoupil starší prošedivělý muž v civilu, ale viditelně úředník. Chvíli zíral na tu trojici s tichým úžasem a pak zakašlal, aby je upozornil. „Promiňte, prosím, mohu vědět, co se to tady děje?“

„To by nás taky zajímalo,“ řekl Mike, „Velmi rádi bychom věděli, proč nás tady vlastně držíte.“

Muž si to rovnal v hlavě. „Vaše situace je poněkud neobvyklá... Co se tady vlastně stalo?“

Mike mu to pokud možno jasně vyložil. Číňan chvíli uvažoval, pak pronesl něco, čemu Armini nerozuměli, ale týkalo se to nějakých idiotů. Vyšel a po chvíli se vrátil s vojákem, který přinášel všechny jejich věci. Zatímco se oblékali, začal se jim složitě omlouvat a vysvětlovat.

„Mám dojem, že jste byli omylem považováni za agenty cizí mocnosti, pánové. Je mi velice líto... máme tady těžkou situaci, prosím vás, abyste pochopili...“

„My to chápeme,“ řekl Mike, „Doufám, že teď už byste nás mohli propustit. A kdybych si mohl zavolat na naše velvyslanectví, aby pro nás poslali auto...“

„Bude nám potěšením poskytnout vám naše služební vozidlo, pánové,“ ukláněl se zdvořile důstojník, „Jsme velice poctěni vaší vznešenou návštěvou a uděláme všechno, aby se vám pobyt v naší zemi co nejvíc líbil...“

„To snad ani není nutné,“ usmál se Mike, „Myslím, že nejlepší by pro všechny bylo, kdybyste nás ponechali vlastnímu osudu. Nemůžeme vás přece natolik obtěžovat...“

Ještě nějakou dobu si vyměňovali různé zdvořilosti, potom dovolili Mikovi, aby si zatelefonoval. Vzhledem k tomu, že velvyslanectví bylo o jejich příjezdu informováno, nemuseli na dovoz moc dlouho čekat. Bogomolova svezli s sebou do jeho hotelu a tam se s ním srdečně rozloučili.

„Chováte se ke mně skutečně velkomyslně,“ ocenil to, „Směl bych se zeptat, co budete nyní dělat vy?“

„Přespíme a potom budeme vyjednávat s jejich vládními činiteli. Bohužel to asi nepůjde tak snadno, jako když jsem tady před léty jednal se samotným Mao-ce-Tungem...“

Bogomolov to považoval za plané vychloubání - ale na arminském velvyslanectví měli pamětní knihu a v ní si Enkra našel Mikovu fotografii v čínském předepsaném oděvu, modrých kalhotách a blůze polovojenského střihu a dokonce s čapkou s rudou hvězdičkou, jak si potřásá pravicí se stařičkým předsedou. Taky tam byla jakási fotografie, jak hovoří s Maovou manželkou Ťian-čchin, oblečenou do fantastického kostýmu z nějaké čínské opery. Bohužel, také tato dáma byla už revolučními gardami odsouzena k smrti a ve vězení spáchala sebevraždu.

„Máš opravdu zajímavý kamarády.“ prohlásil Enkra.

„Za pár let je budeš mít taky.“

Arminský velvyslanec v Pekingu měl šikmé oči a chování zcela souhlasné s místním obyvatelstvem, stejně jako většina jeho personálu. Ministerstvo zahraničí si potrpělo u svých zaměstnanců na dokonalé mimikri.

„Jsem rád, že jste tady. Sledoval jsem tu vaši cestu podle hlášení našich ambasád. Proč vlastně děláte takový okruh?“

„Nejjednodušší bude, když to budeš považovat za zábavní cestu za služební peníze. Chci ukázat Enkrovi trochu svět...“

„Enkra je princ. Může si jet, kam se mu zlíbí a vláda mu to bude ochotně financovat. Jenže... proč nespěcháte domů?“

„Bude to ještě chvíli trvat, než se vrátíme domů.“ povzdechl si Mike, „Prozatím budeme jednat s ministerstvem kultury...“

Enkra se mezitím vykoupal, převlékl se do nového šafránového roucha a šel si povídat do kuchyně o místních specialitách. Kuchaři byli odborníci, takže se ledacos zajímavého dozvěděl.

Ráno si mohli odpočinout, čehož Mike využil. Enkra nikoliv, naopak vyklouzl téměř tajně a šel na procházku po ulicích, samozřejmě ve svém mnišském kostýmu. Jeho oblečení vyvolávalo zcela rozdílné reakce - někteří za ním hrozili pěstí a proklínali ho, jiní se mu klaněli a žádali od něho požehnání. Trochu ho zarazilo, když se před ním klaněli stařečkové kolem osmdesátky a prokazovali mu pocty, ale rychle si zvykl.

O půl desáté předjelo velvyslancovo vozidlo, Mike a Enkra do něj nastoupili a nechali se odvézt na Předsednictvo Komunistické strany Číny, které je doposud rozhodujícím orgánem této země. Nejednalo se o budovu, ale o celý komplex staveb ve směsi starobylého a supermoderního slohu, tu a tam říznutého stalinskou zálibou ve věžičkách, sloupech a starořeckých portálech, zcela neorganicky zasazených. Všude byla spousta vojáků v nejrůznějších uniformách, diplomaté byli mnohokrát kontrolováni a Enkrovo oblečení přijímáno s velkou nelibostí, leč nebylo zbytí.

Konečně byli uvedeni do přijímacího sálu, kde se měli sejít se státním tajemníkem, jehož jméno Enkra pro jistotu okamžitě zapomněl. Aby jim zkrátili čekání, pouštěli jim na videu film o skvělé cestě Čínské lidové republiky k socialismu a nadšeném přijímání této cesty celým národem. Enkra měl několik zajímavých otázek ohledně obsazení Tibetu, útěku Dalajlámy a masakru na náměstí Tchien-an-men, ale Mike ho přinutil je nevyslovit.

Pan státní tajemník přišel v uniformě, s rudou hvězdičkou na klopě. Dobrotivě se usmíval. „Řekli mi, že pro mne máte určitý velmi výhodný návrh!“

„Ano, snad. Ovšem v tuto chvíli s vámi nehovořím jako zástupce arminské vlády, nýbrž jako reprezentant obchodního oddělení firmy Santanueva & spol., které mám tu čest být členem.“

Tajemník zamrkal šikmýma očima za silnými brýlemi a usmál se, ale nedal najevo žádné překvapení.

„Nedávno přeletělo nad Pekingem jisté těleso, s jehož přesnou identifikací si možná armáda neví rady. Jedná se o letadlo tvaru dlouhého doutníku s malými křidélky na konci trupu, z nichž šlehá oheň. Tomuto typu se říká Stříbrný šíp.“

„Ano,“ řekl tajemník, „Přelet tohoto stroje byl hlášen několikrát v poslední době. Třikrát po něm bylo vystřeleno balistickou raketou. Bohužel bezvýsledně.“

„Ano, to vím. Takže to, co jste zaregistrovali, je nové letadlo arminské výroby. Přesněji, Santanuevovo letadlo.“

„Doslechl jsem se o něm. Bylo mi hlášeno, že máte takové letadlo. Ale vím také, že existují jen dva prototypy.“

„Jeho sériové výrobě nestojí nic v cestě.“

„Chápu. Týká se tato záležitost nějak naší země?“

„Náčelník Santanueva se zaobírá myšlenkou prodat vaší vládě projekt letadla téhož konstruktéra, ovšem jiného typu. Takových projektů existuje několik v různých variantách. Letadlo, o kterém chci mluvit, je možno využít jako víceúčelové, to jest civilní... i vojenské.“ vysvětloval Mike.

„Má neprůstřelný plášť, obvyklý u arminských letadel? A má raketové motory?“

Mike sklonil hlavu. „Bohužel nemá to ani ono. Ale podle pokusů s modely je zřejmé, že je dokonalejší než typ Starfighter i typy Mig. Plášť, o němž se zmiňujete, je výrobním tajemstvím, které neznám ani já a které Santanueva prodat nemůže.“

Tajemník se usmál. „Budeme tento váš návrh konzultovat s komisí expertů, jakmile nám dodáte nějaké konkrétní návrhy.“

Mike otevřel svoji aktovku a podal mu složku obsahující jednak různé počítačem psané texty, jednak několik plánů. Tajemník si to všechno zběžně prohlédl, aniž dal najevo větší překvapení, ale bylo jasné, že ho návrh zaujal.

„Jak už jsem řekl, odevzdám tyto návrhy komisi expertů. Ale překvapuje mne, že jste se na nás obrátili tak náhle a bez našich předchozích pokusů o podobné jednání. Dává mi to tušit, že zřejmě budete něco požadovat jako protihodnotu.“

„Santanueva jistou nabídku dostal, ovšem od jiného partnera. Také nebylo dosaženo dohody v cenových otázkách. Ten partner má o ceně poněkud zkreslené představy... tak už to bývá u velmocí.“

„Z určitých náznaků vyrozumívám, že tento plán se nesetkal s vaší bezvýhradnou podporou. Proto jste se zřejmě rozhodl nabídnout tento obchod nám. Proč?“

„Protože ona mocnost pošetile opomněla slíbit mi provizi za zprostředkování prodeje.“

Tajemník poprvé za celou rozmluvu usoudil, že je vhodné být vyveden z rovnováhy. „Pane Crossi, většina lidí se pokouší, aby jejich duševní pohnutky, často velice soukromé, byly prezentovány jako snaha co nejvíce pomoci svému národu a jevit se jako osoby nesmírně ušlechtilé. Vy tady naopak přiznáváte, že se dáváte ve svých úsudcích ovlivnit korupcí. To je přinejmenším nezvyklé.“

„Ano. Nicméně je tomu bohužel tak.“

„Kolik chcete?“

Mike se usmál a začal počítat na prstech: „Mám více podmínek. Za prve potřebuji povolení volného průchodu po celém území Číny, zejména po oblastech buddhistických klášterů. Pro sebe a tohoto chlapce. Za druhé potřebuji jednu ze starých knih císařského archívu. Obsahuje náboženské texty, které mne zajímají jako badatele. Za třetí provizi ve výši dvou a půl procenta z ceny projektu, který vám Santanueva prodá. Za čtvrté po jednom exempláři všech pohlednic, které byly v poslední době v Číně vydány a ještě vydány budou...“

Enkra zakašlal a ukázal něco na prstech, Mike se usmál a opravil se: „Promiňte, ve dvou exemplářích. I pro Jeho Výsost.“

Tajemník chvíli tiše hleděl na svoje návštěvníky. „Slyšel jsem, že vy lidé z Ostrova máte vytříbený smysl pro žertování. Tohle je snad také nějaký žert?“

„Ne. To myslím naprosto vážně.“

„Tak vážně, že byste to chtěl zapracovat do smlouvy?“

„Předpokládám, že by se ve smlouvě měla objevit ta zmínka o provizi včetně procentuálního vyjádření. To ostatní snad nebude třeba... jsou to jen určité náznaky přátelství...“

„No jistě, to vidím. V jaké měně?“

„Nejlépe ve zlatě... a na moji soukromou adresu.“

„Dvě a půl procenta... to je hodně peněz a já jsem nucen rozhodovat o státních financích obezřetně. Obvyklá provize je jedno procento, i to je dost.“

„Ano. Ale to jen v případech, kdy je podobný obchod v zájmu státu, který zastupujeme. V našem případě nelze říct, že by tento obchod našemu státu přinesl nějaký prospěch.“

„Přesto jej vy jako státní úředník navrhujete.“

„Teď právě jako reprezentant firmy Santanueva.“

„Nechápu nic. Jste komthur, přítel Vládce, osoba veřejně činná v mnoha směrech. Kdyby se zvěst o vašem podnikání tohoto druhu roznesla na Ostrově, mohla by vaše pověst nezištného člověka být silně ohrožena. Vystupujete tady jako dealer s letadly, což je možná v pořádku, ale... jestliže si takto počínáte, potom to musí mít nějaký smysl. Například ten, že je to v zájmu vašeho státu, i když to tak nevypadá.“

„Vidím, že jste dobře znalý učení velkých duchovních mistrů vašeho národa, Lao-Tse a Konfu-Tse. Ano, jednám v zájmu své země a myslím na její prospěch. Také ovšem na svůj.“

„Záležitost s pohlednicemi je možná směšná, to uznávám, ale slyšel jsem, že se touto hrou zabýváte. Jsou lidé, kteří vášnivě hrají šachy nebo go, zabývají se cvičením tai-či a jinými věcmi, které posilují duševní rovnováhu. Předpokládám, že vaše zájmy jsou tohoto druhu. Bude mi potěšením zajistit vám tento dar.“

„Děkuji.“

„Konečně jste se zmínil o zamýšlené cestě po klášterech. Směl bych vědět, kam konkrétně chcete jet?“

„Nevím to ještě zcela přesně. Určité zkonkrétnění směru cesty získám ve Lhase, v paláci Potala.“

Tajemník viditelně zbystřil pozornost. „Ach tak! Konečně tomu začínám rozumět! Vaše jednání začíná mít smysl, pokud je vidíme jako politickou záležitost, napomáhající snahám bývalého Dalajlámy o zvrat poměrů v Tibetu. V tom případě je samozřejmě správné prosadit tento plán všemi prostředky včetně obětování vaší soukromé pověsti. Předpokládám, že vám více náleží na tom, co si o vás myslí mniši než voliči vaší země. Nebo je také možné, že v případě úspěchu by s vámi voliči souhlasili?“

„Vše, co říkáte, je pravda. Ovšem kromě jediného, nejednám v zájmu Dalajlámy. Naopak patřím k jiné duchovní škole, se kterou Jeho Vznešenost tak zcela nesouhlasí.“

„Jak se jmenuje klášter, kam chcete jet?“

„Šangri-La.“

„Je to na území Číny?“

„Ne.“

„Tedy na jakém území?“

„Je to ve vysokém Himálaji v údolí blízko vrcholu Čomolungmy. Jedná se o nezávislé knížectví, spíše církevní stát. Něco jako Sikkim či Bhútan, mniši platí určitou daň Nepálu jako poplatek za nevměšování do jejich záležitostí.“

„Je vám zajisté známo, že tato oblast je ve velmi složitém mezinárodně právním postavení. Před nedávnou dobou jsme o ni vedli spory se všemi, kdo si na ně také činí nároky. S Indií, Pákistánem, kašmírskými separatisty, agenty sikhského Chálistánu a pochopitelně také s tibetskými povstalci. Všechny tyto skupiny se pokoušejí upřít nám naše nezadatelná práva na tato území. Ke které politické skupině patříte vy?“

„Můj zájem není politický, ale čistě vědecký. Jsem badatel v oblasti náboženských představ primitivních národů, žijících v době okolo roku tři tisíce před naším letopočtem...“

Tajemník se vychytrale usmál. „Použil jste několika slov. Badatel, náboženské představy, primitivní národy. Takto se vyjadřují vědci, jejichž vlastní názor je ateistický. Dalo by se dokonce říct, že takové výrazy jsou urážlivé pro člověka vašeho vyznání nebo duchovní kvalifikace. Proč to děláte?“

„Promiňte. Snad jsem se vyjádřil neobratně, neumím čínsky tak dokonale, jak by bylo zapotřebí.“

„Nesmysl. Umíte čínsky lépe než já, protože hovoříte jako vysoce vzdělaný láma, ať už jste k této znalosti přišel jakkoliv. Ve vašem národě nic neobvyklého. Je ale naprosto nesmyslné, že by někdo na vaší úrovni byl skutečně ateista. O vás se říká, že jste velekněz sekty, která má sídlo v nějakém chrámu v Judeji...“

„Ve svatém chrámu v Jeruzalémě? Ano...“

„Tak vidíte. Primitivní národy měly své náboženské představy, ale tyto náboženské představy má také Mike George von Cross, komthur Templářů. Chce je konfrontovat s jinými lámy z kláštera Šangri-La. Také chce knihu, zřejmě dost starou, ve které jsou tyto náboženské představy vypsány způsobem srozumitelným pouze zasvěceným. Pro tyto své zájmy udělá cokoliv, využije svého politického i hospodářského postavení, nabídne obchod zdánlivě nevýhodný pro svoji zemi, vykašle se na provizi, o kterou ve skutečnosti nemá zájem a kterou určitě použije na nějaký podobný cíl na jiném místě světa. Chce jenom dostat tu knihu a odvézt ji do kláštera Šangri-la.“

Mike rezignovaně rozhodil rukama. „Odhalil jste mne.“

Tajemník si sundal brýle, vytáhl kapesníček ze žlutého hedvábí a rozvážně ty brýle čistil, ač to nebylo zapotřebí. „Jak myslíte, že bych na takový požadavek měl reagovat?“

„Nevím.“ řekl Mike podle pravdy, „Nicméně konstatuji, že se mi nepodařilo vás nějak obelstít.“

„Vy jste mne vážně považoval za hlupáka?“

„Nevím. Nevěděl jsem, jak s vámi jednat.“

Tajemník si ty brýle zase nasadil. „Vy jste tady byl před časem, za doby kulturní revoluce, že? Bylo to období, kdy vládl Velký kormidelník Mao-ce-Tung a kdy rudí gardisté ničili všechno, co nedokázali pochopit. Pamatujete se?“

„Ano, pamatuji.“

„Když vás tehdy zatkli na letišti, recitoval jste jim z Maovy rudé knížky nějaké citáty, ale velitel gardistů vás nechal zbít a uvěznit. Potom jste se dostal z vězení a jednal se samotným Velkým Maem. Čtyři velitelé Rudých gard měli být za svoji chybu utopeni ve Žluté řece, ale vy jste požádal, aby dostali milost.“

„Zdálo se mi to poněkud barbarské.“

„Byl jsem jedním z těch velitelů.“

„Vskutku? To mě těší, že jsem vám mohl prospět.“

„Prospěl jste mi, i když jsem se s vámi tehdy nesetkal. Byl jsem nadřízeným toho velitele, který vás dal zbít, a schvaloval jsem jeho počínání. Pak jsem byl uvězněn a čekal na smrt. Utopení ve Žluté řece je zvláštní trest. Uzavřou vás do železné klece, tu ponoří do vody a ponechají tam, dokud se nepřesvědčí o vaší smrti. Viděl jsem to často, je to asi velmi nepříjemné.“

„Už jsem řekl, že se mi to nelíbí.“

„Namísto toho jsem dostal... jiné pověření. Velitel mne poslal na jih Číny dělat vychovatele v pracovním táboře, kam zavírali náboženské fanatiky. Přesvědčoval jsem ty lidi o jejich šílených bludech v přestávkách, kdy nestavěli silnice a nelámali kámen... byli často velmi staří a nezřídka umírali vyčerpáním...“

„Myslím, že vím, jak to dopadlo.“

„Opravdu? Tak schválně!“

„Nejdřív jste je nenáviděl pro jejich tupý fanatismus. Potom jste hledal, jak narušit jejich skálopevné přesvědčení, že mají pravdu, abyste je změnil. Nakonec jste objevil v jejich myšlení určitou logiku a začal toto učení studovat. Tím způsobem jste se přesvědčil, že na jejich pravdě něco je. A nakonec jste mezi nimi objevil svého duchovního učitele, který vám vysvětlil skutečný stav věcí. Tím jste se stal duchovně uvažující osobností a to vám pomohlo dosáhnout vysokého společenského postavení.“

„Ano, zcela přesně. Jak to víte?“

„Všichni inteligentní lidé si tak počínají.“

Tajemník se usmál. „Teď musím rozhodnout, jak si počínat. Co je v zájmu mé vlasti, mého přesvědčení... a konečně i mne samotného. Není to tak jednoduché...“

„Kdyby bylo, nebylo by o čem hovořit.“

„Možná bude moudré začít od sebe. Pro mne osobně by bylo velmi užitečné, kdybych s vámi navázal přátelství. Budu něco určitě do budoucna potřebovat jak od vás, tak od vaší země. Přátelství je branou ke spolupráci...“

„To mne těší.“

„V mé zemi neustále dochází ke zmatkům a přehmatům. Mnozí lidé se dostávají do vysokého postavení bez náležité kvalifikace a z toho důvodu dělají chybná rozhodnutí. Za kulturní revoluce, o níž jsem se už zmínil, byla zničena řada cenných předmětů. Také knih podobných té, o kterou stojíte vy. Odvezete ji na místo, které je nedostupné obyčejným lidem. Tam bude sice ukryta, ale nikoliv nenávratně ztracena. Bude existovat někdo, kdo ji bude znát a pečovat o ni. To není nejhorší řešení.“

„Snad ne.“

„Můžete mne ujistit, že nic z toho, o čem jednáme, teď ani v budoucnu nějakým způsobem neprospěje Dalajlámovi?“

„Nemohu.“

„To je ovšem zlé.“

„Jednat o něčem důležitém znamená říkat pravdu. Ne ovšem pravdu v tom stavu, v jakém je nyní, ale ve všech jejích aspektech. Za současné situace je jasné, že nic z našeho jednání Dalajlámovi neprospěje. Ale do budoucna... nevím. Dalajláma může změnit své názory a vstoupit s mnichy ze Šangri-ly do jednání.“

„Dalajláma svoje názory nikdy nezmění.“

„Taky se může změnit osoba Dalajlámy. Je to duchovní pověření, o kterém rozhoduje Nejvyšší Osobnost Božství. Může své pověření odejmout jedné osobě a dát ho nějaké jiné. Dokonce se to zcela jistě stane, nevíme ovšem, kdy.“

„Z tohohle hlediska by nikdo nemohl zaručit nic.“

„Já taky nikdy žádné podobné sliby nedávám.“

„Dobře. Jaké mi můžete dát ujištění?“

„Slibuji vám tohle: Knihu odvezu do kláštera Šangri-la a předám ji představenému. Možná o ní budu jednat, možná nikoliv, nevím. Co s ní mniši udělají, to taky nevím. Ale jsem si jist, že svoje rozhodnutí neučiní dřív, než ji dokonale prozkoumají. To může trvat léta. Mohl bych zaručit, že k jakýmkoliv nepříjemnostem z této strany nedojde během pěti až deseti let.“

„A kdyby přece?“

„Pak přijdu a dám to do pořádku.“

„Takové tvrzení vyžaduje určitou odvahu.“

„Ano, vím. Proto je taky dávám.“

Tajemník uvážlivě kývl hlavou. „Zdá se, že jsme se dohodli. Tu záležitost s letadly potvrdíme smlouvou. Včetně té provize. Na ostatní vám napíšu povolení formulované tak, aby teď ani nikdy v budoucnu nemohlo být zneužito. Jste spokojen?“

„Nesmírně. To jsem si přál.“

„Výtečně. Můžeme tedy konstatovat, že naše jednání dopadlo ke všeobecné spokojenosti.“

Tajemník přivolal svoje podřízené a vydal jim příkazy. Potom napsal osobně několik listin, opatřil je svým podpisem a razítkem a předal Mikovi. Když podřízení přinesli dohody, Mike a tajemník je ještě ověřili a odsouhlasili.

Poté byli přivoláni fotoreportéři a novináři. Mike a tajemník podepsali před kamerami texty dohod, objali se a bratrsky políbili. Potom byly na rudém polštáři přineseny nějaké medaile, tajemník pronesl kratší oslavnou řeč a potom je Mikovi připjal na sako a Enkrovi na mnišské roucho, což působilo divně. Přesto ty fotografie vyšly nazítří v novinách.

Poté byli pozváni na slavnostní oběd za přítomnosti různých dalších vysokých hodnostářů. Ti dávali najevo svou spokojenost s uzavřenými dohodami tak přehnaně, že se nedalo nepochopit, že Mika považují za pitomce. Zvláště v tom vynikal ministr průmyslu, který se choval až arogantně.

„Slyšel jsem, že se do vašich potíží na letišti zapletl také jistý Rus! Hlásili mi, že je to nějaký inženýr, kterého si vybrala továrna v Kantonu jako leteckého inženýra, odborníka na letecké motory. Divím se, že se přátelíte s takovými lidmi!“

„Není to můj přítel. Jenom jsme se kdysi potkali v Arminu. Taky tam byl odborníkem na letecké motory. S úspěchem.“

„Výroba v Kantonu se modernizuje, proto tam byl pozván, aby ji pomohl zavádět. Jinak nemáme rádi zahraniční experty, bývají to většinou špióni. Napadlo mne, zda by tam nemohli přejít na výrobu motorů pro ta vaše letadla, až se obchod uskuteční...“

„To je vynikající nápad! Pan Bogomolov se vyzná speciálně v arminských leteckých motorech, má bohaté zkušenosti...“

„Myslíte, že se mu to může svěřit?“

„Za jeho odbornou úroveň ručím. Ovšem co se týče špionáže...“

„Cože - vy myslíte, že je to špión?“

„Vy jste řekl, že zahraniční odborníci bývají špióni!“

„No dobře, prosím! Když ho doporučujete, tak mu to svěříme...“

„Promiňte, rozumějte mi dobře. Já ho nedoporučuji, ani také nezamítám. Já ho znám jako odborníka, jaké jsou jeho morální kvality, to nemohu posoudit. Prověřte si ho sami a pokud bude vyhovovat, můžete mu to svěřit.“

„To samozřejmě uděláme...“ řekl ministr a nafoukaně odešel.

Tři následující dny strávil Mike a Enkra prohrabáváním starého císařského archívu, který byl povýtce ve stavu velice špatném. Tři staří čínští zaměstnanci, kteří tu byli ponecháni po čistkách v době kulturní revoluce i všech následujících, nebyli bohužel schopni nejen se o shromážděné poklady postarat, ale ani zjistit, co tu vlastně mají. Když postřehli, že Mike se po kratším váhání dokáže ve starých rukopisech vyznat, okamžitě k němu pojali hlubokou úctu a poslouchali ho ve všem. Taky tu byli všelijací mladí sebevědomí chlapíci, kteří viděli ve všem pouze kupní cenu. Jejich skutečné přesvědčení bylo, že zaprášené papíry ožrané od myší nejsou a nikdy nebyly k ničemu, kromě toho, že šíří tmářství a hlubokou nevzdělanost. Mike rozdal zdánlivě nesmyslným, leč ve skutečnosti přísně účelným způsobem různým lidem úplatky, které je příznivě naladily - pak mu dovolili odvézt si odtamtud celou třítunu papírů na arminské velvyslanectví, přičemž netrvali na jejich přísné inventarizaci.

Kniha, o kterou měl eminentní zájem, nebyla vůbec kniha. Byl to špalíček tenkých destiček bambusu, popsaných téměř nečitelnými znaky v sánskrtu. Oproti jiným, krásně zdobeným a bohatě iluminovaným rukopisům nevypadala nápadně a mladí obchodníci jí věnovali minimální pozornost. Nejstarší z archivářů se sice pokusil promluvit a nějak to komentovat, ale vzápětí zase zmlkl a choval se od té chvíle velice uctivě.

Mike předal na vyslanectví knihu odbornému fotografovi tajné služby a nařídil mu, aby každý list pečlivě okopíroval včetně rentgenového snímku kvůli případným přepisům. Fotograf patřil ke generaci, která prošla řádovými školami a ledacos taky znal, takže se do té práce dal s velkou chutí a věnoval jí celý den. Navrhl, že celou knihu přetáhne scannerem do počítače a vytvoří program, který by jim později doma v Arminu usnadnil vyluštění. Bylo mu jasné, že tahle kniha se jako detektivka číst nedá.

Enkru jeho práce zajímala a snažil se pomáhat. O fotografování toho doposud moc nevěděl, ale snažil se to poznat. Jediné, na co si stěžoval bylo, že v Pekingu všichni pracují velmi rychle, takže to nestačí patřičným způsobem sledovat.

„To je práce tajný služby, chlapče,“ smál se fotograf, „Jednou se válíš třeba půl roku na pláži s holkou, upíjíš whisky, kouříš drahý cigarety a sem tam se serveš s nějakým povalečem. Najednou přijde echo, že se něco děje, a pak třeba dva až tři dny děláš na důležitý věci, co ti bohatě zaplatí toho půl roku povalování. Nebo taky musíš zmizet, vlasy máš najednou blonďatý nebo vůbec žádný, na tvý jméno visej někde zatykače... no, zkrátka ten chlap, co jsi jím ještě předevčírem byl, už zmizel někde ve víru dějin a ty ani nevíš, kdo dneska jseš...“

„Stejně mám dojem, že tě to baví...“

„Jinak jsem se na tenhle kšeft nedal.“

Velvyslanectví vybavilo Mika i Enkru na cestu do jakýchkoliv podmínek. Podle toho, jak pečlivě se Mike staral o výstroj, Enkra dospěl k názoru, že jim možná bude tu a tam krušno. Mike byl obvykle nepřípustně laxní ke svému okolí a velké starosti si s ničím nedělal, takže Enkra zostražitěl.

První etapou cesty byl let z Pekingu do Lhasy, který zajistili běžnou turistickou linkou. Enkra podlehl Mikovu naléhání a oblékl si lidový čínský oděv z černého hedvábí, přepásaný žlutou šerpou. Nebyl to však oděv evropský, takže nijak neurážel jeho vytříbený jemnocit. V letadle byla obvyklá společnost místních obyvatel a turistů z různých zemí, kteří toužili prozkoumat památky Lhasy. Enkra neměl nic proti tomu, aby se s nimi seznámili taky.

Ve Lhase byli nuceni přespat v hotelu a řádně za to zaplatit. Enkra měl námitky a přál si přenocovat přímo v klášteře, ale když zjistil, že celý palác Potala je podřízen hrubě komerčním účelům a z klenotů lámaistické kultury se dělá folklór pro turisty, pochopil Mikovu nechuť a podvolil se. Vůbec se choval čím dál méně sebevědomě a dal na rady svého duchovního učitele. Mike to přičítal blízkosti cíle cesty. Postřehl, že přestože Enkra má na většinu světa svůj svérázný názor a nehodlá se nikdy nikomu podřizovat, o klášteře Šangri-la má doposud vysoké mínění.

LHASA

Na druhý den odlétalo letadlo do města, které Enkra označoval ve svých denících jako Šam-sing. Takové město v Číně neexistuje, ani žádné jiné místo, které jmenuje. Od chvíle odletu ze Lhasy podléhá zřejmě celá cesta utajení.

Letadlo, které je očekávalo, překročilo už rozpuk mládí. Mike si nebyl jist, jak je staré, ale tušil, že dost, aby bylo potřeba zacházet s ním opatrně. Rudí gardisté je kdysi popsali oslavnými nápisy, které byly místy ještě čitelné. Nenapadlo jim však dát opravit lak, který oprýskal, ani pneumatiky, které byly ošoupané tak, že hrozily se při brzdění rozpadnout.

Když Armini nalezli do letadla, našli tam společnost Číňanů, kteří naprosto klidně vyčkávali, až se poletí. Dva si oddaně říkali v červených Maových knížkách, zřejmě je nikdo neupozornil, že jejich platnost už skončila. Mika a Enkru velmi srdečně pozdravili a pronášeli k nim vlídné poznámky.

Pak čekali asi půl hodiny na start. Několikrát byli upozorněni, aby se připoutali, ale nic se nedělo. Nakonec je opět vyhnali a nařídili jim, aby poodešli do bezpečné vzdálenosti. Potom se přiřítily dva požární vozy, hasiči se rozestavili do kruhu kolem letadla a namířili na ně svoje hadice. Poté vlezlo do motoru pár mechaniků a něco tam kutili, dokud motor nenaskočil. Mechanici včas prchli z dosahu vrtulí, hasiči uvolnili dráhu a velitel letiště vyzval cestující, aby nastoupili. Očividně byl rád, že letadlo při startu nevybuchlo.

Start se podařil a letadlo se rozjelo po startovací dráze. Mike došel k názoru, že je na čase postarat se o svou duši a řekl to taky Enkrovi. Enkra se pošetile domníval, že by jim úřady nedaly letadlo, které v půli cesty spadne. Mike ho upozornil na možnost, že všechna ostatní letadla už havarovala a tohle je poslední.

Všechny stroje, jimiž doposud cestovali, letěly ve velkých výškách způsobem, který bylo lze označit za klidný. Tohleto letadlo se kolébalo jako postřelená kachna, většinou kopírovalo v nevelké výšce reliéf terénu a v případě, že bylo třeba přeletět nějaký kopec, řvaly motory jako šílení sloni, což je termín z buddhistické literatury, kterou si Enkra vzal na cestu. Pod nimi se odvíjel pestrý koberec malých rýžových políček, střídaný lesíky a pastvinami. Později políček ubylo a přibylo pastvin, pak už pole docela zmizela a všude bylo jenom kamení. Občas viděli stádo ovcí nebo strakatých prasat, když spatřili několik yaků, byl Enkra velmi nadšen. Ale to už viděli na obzoru taky vysoké štíty velehor s čapkami věčného sněhu na vrcholcích.

Ovšem tato cesta trvala několik hodin. Enkra začínal propadat znepokojení, kdy vlastně letadlu dojde benzín, ale nikdo jiný se o to zřejmě nestaral. Posádka dvou pilotů vynikala milými úsměvy a naprostou lhostejností, letušku letadlo nemělo a žádný systém informace cestujících taky ne. Otázku, zda letí vůbec správně, by těžko někdo dokázal zodpovědět, na Mikovy opatrné dotazy se všichni Číňané jen zdvořile usmívali. Náhle se stroj vrhl zběsile dolů jako poštolka na myš, chvíli to vypadalo, že se hodlá rozbít o skály, ale potom se objevilo mezi skalami improvizované vojenské letiště a pilot na něm bravurně přistál.

Bylo pozdní odpoledne, vzduch byl mrazivý a řezal do plic. Vítr po pravdě řečeno ani velký nebyl, ale zdálo se, že každý pohyb vzduchu působí lidem bolest. Mike a Enkra se chvěli zimou, i když si předvídavě oblékli vatované kabáty. Letiště bylo až směšně maličké, přirozená plošina vylepšená kameny, zalitými cementem v místech proláklin a osekanými v místech, kde bývaly vyvýšeniny. O kus dál začínaly ohromné balvany a zvedaly se do strmé stráně, pokryté jen klečí a nízkými travinami. Na dvou mohutných žerdích visel na plechu malovaný obraz Velkého Maa, na stožárech kolem pár čínských vlajek. Jiná výzdoba tu nebyla.

Enkru zajímalo, kde by tak mohlo být město. Hluboko pod sebou v údolí viděl několik střech vyčnívat mezi stromy, ale bylo jich tak maximálně dvacet, což za město nepovažoval. Žádné jiné stopy civilizace nepostřehl, ale spolucestujícím to viditelně nevadilo. Nahodili na záda svoje rance, rozloučili se a rozešli se do hor stezkami sotva viditelnými.

Čekal tu na ně mladý důstojník, který se jim představil jako Chao-Min-Sen. Měl tu gazík, do něhož Arminy naložil a sdělil jim, že je odveze do posádky, kde slouží. Řidič byl Tibeťan se širokou bezvýraznou tváří, lhostejný ke všemu. Rozjel se po kamenité, nijak neupravované cestě, která chvílemi visela na pokraji strašlivé propasti a hrozila pod váhou gazíku spadnout na skalní útesy, tyčící se výhružně pod nimi. Šofér si soustavně něco mručel, ve chvíli největšího nebezpečí pouštěl volant a s rukama před obličejem vzýval své ochranné bódhisattvy a různé démony, jejichž obrázky měl nalepené na předním skle. Takhle to trvalo další tři hodiny a ubozí cestující byli roztřepáni a rozkodrcáni tak, že když dorazili k cíli, sotva stáli na nohou.

Byla to vojenská pevnůstka, byl tu ještě horší mráz a ještě větší potíže s dýcháním. Museli být ve slušné výšce. Chao-Min-Sen tvrdil, že za příznivého počasí by viděli vrcholky Himálají. Vojáci byli velmi zvědaví, srotili se kolem a vyměňovali si posměšné poznámky, ježto je nenapadlo, že by jim Armini mohli rozumět. Přišel taky velitel posádky, chlapík okolo padesátky, který sem byl poslán z trestu za přehmaty během kulturní revoluce a jeho péče o svěřenou posádku vypadala podle toho.

„Jsme poslední pevnost před hranicemi,“ řekl Chao-Min-Sen, „Dál za námi už je jen sníh, led, hory a hranice...“

„Ano, vím,“ řekl Mike, „Tam právě jedeme.“

„Mám příkaz doprovodit vás k cíli vaší cesty,“ usmíval se mladý důstojník, „Pochopitelně vám poskytneme veškerou pomoc...“

„Víš něco o tom, kam jdu?“

„Vím, že hledáte někde v horách nějaký klášter, pane. Ale není mi jasné, jak ho chcete najít. Znám tady všechno, taky všelijaké zříceniny. Ale klášter, který hledáte, tu není.“

„Neboj se, najdeme ho.“

Enkra objevil v posádce kotce, kde chovali psy čau-čau, zřejmě jako služební plemeno. Okamžitě za nimi vlezl a začal se mazlit, ačkoliv jejich psovodi se jich většinou štítili či báli. Vojáci vůbec vypadali divně, nejspíš tu byli taky z trestu jako velitel. Mika zajímalo, proč je tady Chao-Min-Sen, zjevně inteligentní důstojník. Asi se taky něčím znemožnil.

K večeři dostali rýži s podivnou omáčkou, ve které plavaly kousky skopového masa. Enkra tentokrát nediskutoval o složení potravy, snědl svůj příděl a šel spát. Mike pošetile doufal, že už bude hodný až do konce cesty.

Ráno se probudili dosti časně. Byl mráz a od úst stoupala pára, ale dýchat se dalo dost dobře. Enkra zpozoroval, jak se na dvoře vojáci válejí ve sněhu namísto koupele, zaržál nadšením a vyletěl nahý mezi ně. Prohlašoval, že na krevní oběh není nic lepšího. Potom se ochotně zúčastnil rozcvičky, kterou vedl Chao-Min-Sen. Povšiml si, že do svého předcvičování zařadil řadu taoistických cviků, které používají bojovníci kung-fu a pocítil k tomuto důstojníkovi sympatie. Chao-Min-Sen si taky všiml, že chlapec se v tomto cvičení vyzná, ale svůj názor si nechal pro sebe.

Ke snídani dostali sladké ovesné vločky slepené jakýmsi sirupem a smetanou, pro normálního člověka mimořádně nechutné. Enkrovi to ovšem chutnalo, Mike se nevyjádřil. Po jídle se začala chystat doprovodná četa dvaceti vojáků na chlupatých dlouhosrstých konících podobných ponyům. Enkra objevil koně připomínajícího Strakáče, kterého měl v Arminu v dětství, vrhl se k němu a chtěl se s ním mazlit. Pony ho preventivně kousl, uši složil dozadu a vrčel jako argentinská fila, akorát že byl menší.

Chao-Min-Sen vše pečlivě organizoval, vnutil Mikovi a Enkrovi dokonce samopaly pro případ, že by se v horách setkali se záškodnickou bandou. Vyložil jim, že projdou zčásti po trase obvyklé patroly, kde se občas vyskytují nějací nepřátelé. Kdo tito lidé jsou, neměl tušení, ale podezíral horské kmeny, které o nějaké vládě v Pekingu buď vůbec nevědí, nebo je jim lhostejná. Za dřívějších časů se tu objevovaly čety indických fanatiků, které hodlaly prosadit svoji nadvládu. Pocházely z divize Horských Tygrů, o níž taky nic nevěděl, ale z dobrých důvodů se jich obával. Jaké další skupiny v horách jsou, nevěděl.

„Neboj se,“ řekl mu Mike, „Jestli se potkáme s indickými bojovníky, domluvím se s nimi. U horských kmenů nevím, ale možná si taky dokážeme porozumět.“

Chao-Min-Sen viditelně znejistěl. „Vznešený pane, jsem si vědom, že zřejmě patříte k lidem těšícím se důvěře ústřední vlády a vykonávajícím v těchto místech určité poslání. Ale my jsme prostí vojáci a z nepřátel máme strach. Rád bych věděl, zda mohu svoje vojáky ujistit, že jim nechystáte nic zlého.“

„Dost chytrá otázka,“ ocenil Mike, „Tak dobře. Jsem Armin, nesloužím ani indické vládě, ani žádné jiné kromě své. Dohodl jsem se s vašimi nadřízenými, že tudy projdu a budu potřebovat pomoc armády. Jsem ochoten udělat pro vás cokoliv, dokonce taky vyjednávat s nepřítelem, i když nevím, s jakým výsledkem. Moje zájmy nejsou o žádné lidi ani národy, sloužím Bohu. Jak rozhodne Bůh o tvých vojácích, tak se stane.“

„Rozumím. Ale vojáci věří, že v horách žijí duchové a zlí démoni, kteří pijí lidskou krev a zabijí každého, kdo vstoupí na jejich území. Není dobré chodit do hor. Tady dole jsme chráněni veškerou silou našeho státu. Ale v horách jsme bezbranní... Snad by bylo lépe tam ani nechodit!“

„Jistě, milý Chao-Min-Sene. Ale neboj se, máme ochránce, který je mocnější než všechna lidská moc. Chrání nás Bůh.“

„Nevěřím v žádného Boha, pane. Někteří vojáci uctívají Buddhu, ale já jeho učení neznám a nezajímám se o ně! A ani nebudu, protože jsem člověk dvacátého století a pověry neuznávám!“

„To děláš dobře, chlapče. Takže ty říkáš, že Bůh neexistuje?“

„Ano, to říkám. Žádný Bůh není a všechno, co se o něm povídá, si vymysleli obyčejní lidé!“

„Výborně. Právě to tvrdí Buddha v Diamantové sútře.“

Potom vyjeli. Mike s Enkrou a Chao-Min-Senem napřed, za nimi dvacet vojáků. Nejdřív jeli dlouho obvyklou cestou, kterou jezdili i domorodci, potom zabočili kamenitou stezkou vzhůru do strání, jako by chtěli vyšplhat až na bělostně zářící štít Kančendžangy, tyčící se nad nimi. Vojáci, zachumlaní do zvířecích kožešin, mlčky popoháněli svoje poníky vpřed. Občas zastavovali, Chao-Min-Sen si prohlížel dalekohledem krajinu a byl spokojen, protože nikde nebylo znát stopy života.

Ale zřejmě mladému důstojníkovi přece jen vrtala hlavou Mikova slova. Když zastavovali k odpočinku, začal se vyptávat, jak to Mike myslel. Mike mu vyprávěl o Buddhových kázáních a jejich smyslu a Chao-Min-Sen jenom kroutil hlavou.

„Ale nám přece říkali něco jiného!“ namítl.

„Já vím. Jenže co jsou slova člověka? Zafouká vítr a odnese je. Kdyby sis přečetl originální texty, věděl bys, co máš proti nim vznést jako námitku.“

„Ale... jak bych mohl číst Buddhovy texty?“

„Jak je můžeš odsuzovat, když jsi je nečetl?“

„Kdybych si je přečetl, třeba bych jim uvěřil a...“

„A toho se tak moc bojíš?“

Opět nějakou dobu jeli. Ocitli se v divokých horách, kde už vůbec nikdo nevěděl, kde se nacházejí. K večeru dorazili k rozvalinám něčeho, co Mike identifikoval jako bývalý klášter. Chao-Min-Sen tu možnost připustil a vysvětlil, že tady vždycky táboří, protože je tu střecha nad hlavou a míň zima než venku.

Zatímco vojáci rozbalovali svoje spacáky a vařili večeři, Enkra prolezl celou zříceninu. Zjistil, že sochu Buddhy i všechny oltáře důkladně rozbili neznámí vandalové, kteří taky ukradli všechno, co stálo za odnesení. Ale objevil na zdi nějakou značně poškozenou fresku, kterou se jim zcela zničit nepodařilo.

„Nevím, co je to za božstvo,“ řekl Mike, když si ji prohlédl, „Vidím jenom, že to má zvířecí hlavu a hodně rukou. Zřejmě nějaký bóddhisatva, který má chránit zdejší mnichy.“

„Ne,“ řekl Enkra nezvykle vážně, „Myslím, že si někdo z těch mnichů vzpomněl na Pána Nrsimhu. Nevidíš snad lví hlavu?“

„Může to být hlava kterékoliv šelmy nebo čehokoliv jiného.“

„Ne. Poznám svého Pána, když ho někde spatřím.“

„Co chceš dělat?“

„Zazpívat mu.“

Enkra se dal do práce, Mike mu dle možností pomáhal. Před tou zdí byly trosky oltáře, Enkra očistil tu největší, prostřel na ni svůj černý šátek jako ubrousek, položil na něj obrázky Božstev, které dostal v klášterech, postavil tam svíčku a plechový hrnek s vodou. Květinu ani žádnou jinou oběť neměl. Potom usedl před oltářem, tleskal rukama a zpíval tiše svoji mantru:

namas te narasimháya prahládahláda-dáyine

hiranyakasipor vaksah-silá-tanka-nakhálaye

Došel k nim Chao-Min-Sen a chvíli na ně vykuleně zíral. Když slyšel, že Mike zpívá s Enkrou opakování manter, pokusil se zazpívat také. Mike se na něj povzbudivě usmál.

ito nrsimhah parato nrsimho, yato yato yami tato nrsimhah

bahir nrsimho hrdaye nrsimho, nrsimham adim saranam prapadye

Enkrův zvonivý hlas naplnil celý prostor, opět jednou po dlouhé době mlčení. Přestože síň ozařovalo světlo jediné svíčky, zdálo se, jako by se stíny probraly z dlouhého spánku a začaly se vlnit a pohybovat v rytmu jeho zpěvu.

tava kara-kamala-vare nakham adbuta-srngam

dalita-hiranyakasipu-tanu-bringam

kesava dhrta-narahari-rúpa jaya jagadísa hare

Nakoukli sem i vojáci, velmi překvapení, co se to děje. Zpívat náboženské texty bylo zakázáno zákonem, byli mladí a dosud nikdy neviděli živého lámu, snad jen posměšné karikatury v novinách. Zůstali stát okolo a pozorovali, co to cizinci dělají. Některým se pozvolna začalo v očích probouzet pochopení.

„Co to dělá?“ ptali se jeden druhého, „Proč tady zpívá? Komu to zpívá? Koho to uctívá?“

Mike vstal a přistoupil k nim. „Zpívá na počest Nejvyšší Božské Osobnosti Pána Kršny, kterého vy možná znáte jako Velkého Slitovníka Avalokitéšvaru a který se kdysi z lásky k lidstvu projevil jako Nrsimha-dév, Pán se Lví hlavou. Jedním z dalších jmen Jeho inkarnací je Buddha...“

„Ale pane... to je přeci něco... z náboženství!“ zděsili se.

„Ano, ovšem.“

„My ale v žádného Boha nevěříme!“ řekl někdo opatrně.

„Nechci, abyste v něco věřili. Chci, abyste chápali.“

Nemohlo se podařit, aby něco pochopili - ale stáli kolem nich a se zájmem sledovali, jak zpívají. Někdo se přidal tleskáním rukama, jiný si pobrukoval refrén. Enkra zpíval dlouho a s vášní, pozvolna se dostával do extáze a ztrácel ponětí o okolním světě. Když pak skončil a vstal, vojáci mu ustupovali z cesty s patrnou úctou a chovali se k němu jako ke světci.

Chao-Min-Sen byl po dobu večeře značně zamlklý a rozpačitý, zdálo se, že o něčem uvažuje. Mike vyčkával, až překoná svoje obavy a samozřejmě se dočkal, protože když většina mužů ulehla, důstojník jej s velkými rozpaky zadržel:

„Pane, já vím, že to bude vypadat jako veliká drzost, ale... směl bych tě požádat, abys mi něco vysvětlil?“

„Samozřejmě. Proto jsem přece tady.“

„Viděl jsem, že jste uctívali... no, nějakého boha. Vypadá to, že vy tedy... přes všechny vědecké důkazy... v Něho věříte!“

„Nedá se mluvit o víře. Víra je stav připouštějící možnost, že by skutečnost mohla být jiná. My máme vědomí Boha, to jest máme přesné informace o tom, jak to je.“

„Aha. A mohl bys mi to taky povědět?“

„Jistě mohl, ale to není vyprávění na pár minut. Vyžaduje to určitý čas, zvláště jestli budeš požadovat další vysvětlení těch bodů, které napoprvé nepochopíš.“

„No... nevím. Jak dlouho to studuje ten kluk?“

„Asi tak pět let. Ale v jeho případě se nejedná o poučení zcela neznalého jedince, ale o probuzení vědomí, které už měl ze svých předchozích životů a které je nutno jenom obnovit. Je nesporné, že ten, kdo chápe náboženské principy, už někdy v dřívějších zrozeních tyto věci studoval...“

„Vážně? A jak by to bylo možné...?“

Mike tedy seděl a vysvětloval. Kromě Chao-Min-Sena seděli kolem nich další vojáci a se zájmem naslouchali. Konečně šli spát. Když je ráno probudila zima, zjistili, že Enkra odešel ještě jednou do chrámu a zpívá tam svoje mantry. Když skončil, klaněli se mu vojáci jako lámovi.

Ten den postupovali ještě výše a do ještě divočejších hor. Na noc se tentokrát hodlali utábořit v pouhé kamenné chatrči, zcela opuštěné a ztracené v balvanovém poli. Vojáci tvrdě odmítali strávit noc mimo úkryt a prohlašovali, že duch hory by je zničil. Na dotvrzení ukazoval jeden z nich špetku ryšavých chlupů, které kdysi nalezl tady v horách. Mike prohlásil, že je to srst sněžného muže yetiho a nijak ho to nevzrušilo. Zapálili před chatrčí velký oheň a sami požádali Enkru, aby zazpíval mantry na ochranu před zlými duchy. Enkra se jim smál.

„V Boha nevěříte a duchů se bojíte? Bytosti, ze kterých máte strach, slouží Nejvyššímu Pánovi stejně jako já, takže jsou to vlastně moji bratři v dharmě. Proč bych se jich bál?“

„No jo - ale tys je neviděl! Jsou strašní!“

„Můj Pán naháněl svým nepřátelům strašlivou hrůzu jenom svým zjevem a já se ho přesto nebojím. Kdyby sem už přišel nějaký démon nebo strašidlo! Ale yeti je obyčejné zvíře!“

„Není obyčejné, Enkio-Rhimpočhe. Sám to uvidíš.“

Enkru pobavil titul, který mu udělili. Po večeři Mike opět pokračoval v poučování Chao-Min-Sena i jeho vojáků. Pak šli spát, ale příjemně strávili noc snad jenom Mike a Enkra.

Druhý den ráno ukázali vojáci Enkrovi stopy yetiů na sněhu dosti blízko chaty. Nebylo pochyb, že yeti tady v noci byli. Mike s tím souhlasil a nařídil pokračovat v cestě.

Jenže vojáci odmítli poslušnost. Prohlašovali, že nikdy nešli dál než sem, odtud se vždy vraceli zpět do údolí a oklikou do svých kasáren, což jim stačilo. Pokračovat v cestě by znamenalo vstoupit na území horských duchů, kteří nemají jinou starost, než jak připravit ubohé vojáčky o jejich bídné životy. Jestliže Mike a Enkra vědí, jak se proti nim bránit, je to možná v pořádku a můžou jet, ale vojáci se rozhodně vrátí domů.

Chao-Min-Sen se s nimi hádal, přikazoval, křičel, vyhrožoval a prosil. Vojáci trvali na svém, pojedou domů do pevnůstky a budou tam odpočívat po přestálém nebezpečí. Enkra neříkal nic, chystal svého koně na cestu a tiše si při tom zpíval.

Konečně se Chao-Min-Sen rozhodl. Nařídil vojákům, aby pod vedením svého staršiny dokončili obchůzku a vrátili se domů. On sám doprovodí bílého muže a chlapce, kam až budou chtít jít. Vojáci se na to tvářili velice podivně, ale trval na svém. Enkru požádali, aby jim před rozloučením požehnal a on to ochotně a rád udělal, takže se muži dost uklidnili.

HIMÁLAJ

Celý den tedy projížděli ledovou plání. Na noc se uložili všichni tři do jednoho horolezeckého stanu, který vezli s sebou, hovořili o Bohu a světu, který vytvořil a zahřívali se navzájem. Rozpoutala se sněhová bouře, takže druhý den nemohli vylézt, jenom vykonat tělesnou potřebu znamenalo hrdinský čin. Zdálo se, že Enkrovi ani Mikovi takové podmínky nevadí a Chao-Min-Sen si už začínal zvykat na jakékoliv zacházení. Čekali tedy, až bouře skončí a zatím si povídali.

Další den bylo krásně a sníh oslnivě jiskřil ve slunečních paprscích. Enkra si namazal oční víčka sazemi z kotlíku a druhým doporučil udělat totéž, aby neoslepli. Klopýtali pěšky a koně vedli za sebou, nedalo se na nich jet. Okolo se tyčily nejvyšší hory, dýchat bylo čím dál obtížnější a museli často zastavovat, aby si odpočinuli.

V nějakém průsmyku dorazili k mohutnému kůlu, na jehož vrcholu byla nasazena a pevně přibita volská lebka s velkými rohy.

„Chao-Min-Sene,“ řekl Mike, „Tady se musíme rozloučit. Toto je poslední místo, ze kterého se ještě můžeš vrátit domů.“

Důstojník se k němu otočil a z očí mu kanuly slzy. „Rozejít se, pane? Chceš, abych odešel? A co ty a Enkra? Ne, máte-li zemřít, potom chci zemřít s vámi...“

„Nejdeme na smrt. Tady začíná jiná země.“

„Tam nahoře je jenom smrt!“

„Někdy musí člověk zemřít, aby získal nový život.“

„Ne. Chci jít s vámi.“

„Když půjdeš, už se nikdy nevrátíš domů.“

„Nemám tam nic, na čem by mi záleželo.“

Vyrazili na cestu. Koně klopýtali a lidé jen s námahou hleděli vpřed, na cestu utápějící se v záplavách sněhu. Nejdříve přešli nějaký ledovec, to ještě vystupovali vzhůru. Potom zabočili do úzké soutěsky a dostali se náhle do stínu - všude kolem nich se tyčily vysoké hory. Zřejmě zašlo slunce a obloha nebyla modrá, ale temně šedivá, věštící další sněhovou bouři. Kdyby tady byl Chao-Min-Sen sám, dávno by se otočil a vrátil, nevěřil, že se těmi skalami dá projít. Ale Mike se nebál, vedl je po sotva znatelné stezce a jen občas si kontroloval směr pohledem vzhůru ke strmým štítům. Tentokrát za soumraku nezastavil, rozsvítil baterku a šel pořád, s neochvějnou jistotou, že najde, co hledá. Enkra si zpíval, Chao-Min-Sen se rozhodl svěřit svůj život do vůle Boha, jehož právě poznal. Až pozdě v noci nalezli chatu. Vklopýtali dovnitř dveřmi ze silných desek, zavedli tam i koně, zalezli do spacáků a okamžitě usnuli spánkem spravedlivých.

Enkra se probudil první. Oba druzí leželi na zemi jako mrtví a i jejich otužilí koníci leželi na zemi a spali. Enkra cítil bolest ve všech kostech, únavu, ale taky hlad a žízeň a to bylo dobré znamení. Připlazil se ke dveřím a otevřel je.

Venku oslnivě zářilo slunce a v jeho záři svítily bělostné ledovce velehor. Chata byla přilepena na srázu porostlém nízkou, brčálově zelenou travičkou. Opodál bublal potůček, spadající dolů do údolí jako vodopád, a jenom tři metry od chaty oslnivě svítil trs horských blatouchů. Enkrovi se zdálo, že se ocitl ve snu. Rozhlížel se a nemohl se nasytit té podívané. Bylo tady teplo a i dech se zlepšil, snad přizpůsobením horským podmínkám. Naproti na stráni se páslo několik ryšavých zvířat. Jedno z nich se náhle zvedlo a rozběhlo se po zadních nohou k Enkrovi.

Jak se ten tvor blížil, všímal si Enkra opičí hlavy, dlouhých paží a silných nohou. Ryšavá srst, kterou byl tvor porostlý, nezakrývala mohutné svaly hrudníku a zad. Byl vysoký asi dva metry a Enkrovi připadalo, že jeho hlava není tak docela opičí: spodní čelist nevystupovala tak dopředu, lebka byla mnohem větší na úkor obličeje, než je tomu u opic. Nepochybně to byl yeti, sněžný muž, který se stal legendární postavou těchto hor. Enkra tušil, že je první, kdo má možnost vidět ho zblízka.

Yeti se zastavil tak pět metrů od Enkry, zaclonil si oči dlaní a chvíli chlapce pozoroval. Enkra byl sice připraven se bránit, kdyby něco, ale yeti vyhlížel mírumilovně. Po bedlivé prohlídce se začal pomalu kolébat směrem k chlapci, natahoval k němu ruce a bručel a kvákal při tom cosi v nesrozumitelné řeči.

Enkra se rozesmál. Yetimu se to líbilo, přikolébal se až těsně k chlapci a natáhl ruku, jako by o něco žebral. Vydával různé zvuky a snažil se něco vyjádřit, ale zřejmě nedovedl.

Za Enkrou se ozvalo podobné zamručení a Mike vystoupil z chýše. Yeti se k němu vrhl a Mike mu podal kus placky, která jim zbyla od večeře. Yeti si ji nacpal do širokých úst a začal šťastně žvýkat, přičemž cenil v úsměvu všechny zuby i s hroznými špičáky, a pořád něco radostně brebentil.

Tím se probudil i Chao-Min-Sen. Vyskočil a když viděl sněžného muže, vrhl se po pušce, naštěstí ho Mike zarazil.

„Nestřílej! Oni nám neublíží, jsou ochočení. Žebrají hlavně o jídlo, nože a lesklé předměty. Jestli máš knoflíky z kovu, dej mu je, bude velice spokojený...“

Yeti nedůvěřivě očichal Chao-Min-Sena, podal tlapu Enkrovi i Mikovi a mručel při tom. Mike vytáhl z opasku svůj nůž a dal mu ho, načež sněžný muž počal radostně vřískat, vyskakoval a mával nožem nad hlavou, a nakonec se rozběhl po stráni za svou tlupou, aby jim krásný dárek ukázal.

„Jsou na úrovni lidí doby kamenné,“ vysvětlil Mike, „K nám se chovají přátelsky a dá se s nimi vyjít. No, pojedeme...“

„Ale kde to jsme?“ rozhlížel se udiveně Chao-Min-Sen, „Včera jsme sem přišli za sněhové bouře, byli jsme uprostřed skal, sněhu a ledu, a dnes jsme v notovém pozemském ráji...!“

„To je země Shangri-La.“

Po krátké snídani vyrazili. Dojedli poslední zásoby, další už nebudou potřebovat. Něco rozházeli yetiům, kteří je zpovzdálí sledovali, ale netroufali si přijít blíž. Po stráni vedla dolů do údolí stezka, která se posléze rozšířila v cestu. Páslo se tam stádo antilop, které zvedly přemýšlivě hlavu a sledovaly trojici pokojným zrakem. Mike upozornil Enkru, jak se antilopám vemena nalévají mlékem - místní lidé je chovali jako jinde krávy.

„V klášteře mají kravičky taky. Říká se jim surabhi a dávají tolik mléka, že je nestačí dojit a mléko jim kape z vemen na zem. Pamatuješ se, píše se o nich ve Védách...“

Konečně potkali také první obyvatele. Stařík s bílými vousy jel na dvoukolé káře tažené buvoly, s úsměvem jim pozvedl na pozdrav ruku a klidně pokračoval v cestě.

Jeli podél zurčící bystřiny, dobře vyšlapanou cestou. Na polích okolo nich rostla dobře ošetřovaná rýže, trochu výš na stráních pšenice. Ještě výš se táhly vinohrady a sady kvetoucích ovocných stromů. Na polích pracovaly ženy, brodící se po kolena v kalné vodě. Na chvíli nechaly práce, hleděly za jezdci a brebentily, než jim zmizeli za ohybem. Na jednom poli několik svalnatých mužů hnědé pleti, s černými vlasy a vousy, kopalo motyčkami. Volali něco na pozdrav a Mike jim stejně odpovídal.

Enkrovi už bylo vedro, svlékl kožešinovou kazajku a pověsil ji přes sedlo. Taky Chao-Min-Sen cítil žár a svlékal se z teplé výstroje. Cítil se zvláštně lehce a vesele a věděl, že skutečně učinil dobře, když vyjel s těmi lidmi na tuto cestu.

Blížili se k vesnici. V rozšířeném korytě říčky se tam máchalo několik nahých hnědých dětí, mezi nimiž si Enkra povšiml malého yetiho s koženým obojkem, řádícího stejně jako lidská škvrňata. Všechny děti jako na povel vylezly z vody, přiřítily se k jezdcům a skákaly kolem, pokřikovaly a ječely a pak se otočily a utíkaly, seč byly, k vesnici. Naproti Arminům vyšel kluk tak čtrnáctiletý, stejně vysoký jako Enkra. Přes rameno měl luk a toulec se šípy, ve vlasech barevná pírka, v nose cvoček, ale žádné oblečení. Mikovi se zdvořile uklonil, Chao-Min-Senovi podal ruku a pak se přidal k Enkrovi, kterému něco povídal a smál se při tom. Enkra požádal o luk a prohlížel ho, pak vzal jeden šíp a bez problémů trefil kus dřeva na druhém břehu řeky. Domorodec pochvalně kýval hlavou, doběhl pro šíp a od té doby byli kamarádi.

Ve vesnici nebyl nikdo, jen stařík s bílými vousy a turbanem, sedící ve stínu pod velkým stromem na návsi a slabikující si v knize, podobné jako ta z císařského archívu. Povstal, poklonil se hostům a zval je do svého domu, ale odmítli a Mike vyložil, že jedou do kláštera. Hovořili řečí podobnou sánskrtu, se kterou měl Enkra určité potíže. Nikde jinde na světě se tak nemluvilo.

Chao-Min-Sen se zase zajímal, ke kterému státu ti lidé patří. Mike vysvětlil, že k žádnému, neboť toto údolí se nachází na hranicích. Každý, kdo odtud chce odejít, musí složit přísahu, že nikdy neprozradí cestu nepovolanému.

„V této zemi vládne štěstí. Nikdy se nesmí stát, že by ji objevili zlí lidé. Mniši říkají, že zemi Shangri-la nesmí nikdy ovládnout zlo. Je zasvěcena věčné laskavosti, věčnému dobru, věčnému míru. Tak určili bohové a ti nás chrání...“

Chao-Min-Sen hleděl jinam, na práh jednoho domku, kde stála a sledovala je mladá dívka v průhledném závoji, který byl jejím jediným oděvem. Když postřehla pohled mladého Číňana, usmála se na něj a pokynula mu rukou.

„Neodejdu odtud!“ řekl Chao-Min-Sen, „Zůstanu tady. Věčně...“

Pokračovali v cestě ke klášteru - chlapec s lukem vyrazil před nimi, aby upozornil mnichy.

V kotlině byly čtyři vesnice a klášter, to stačilo. V klášteře sídlí moudří mniši, kteří učí děti, vládnou dospělým a rozsuzují spory. Jsou to starci, kteří odešli na vysoký vrch do starodávné kamenné stavby s mnoha věžičkami, aby tam meditovali o smyslu života a věčných pravdách vesmíru.

Enkra viděl klášter už zdálky a mohutná stavba z tmavého kamene mu imponovala. Nad klášterem se třepetaly barevné prapory s napsanými modlitbami, které rozechvíval vítr. Okolo cesty stály malé pagody s modlicími mlýnky a Mike, jak procházel, je všechny roztočil. Mlýnky vesele klapaly a cinkaly a Enkra se smál. Brána byla rozevřena a v ní čekalo několik mnichů různého věku v rouchu barvy šafránu, s vyholenými hlavami. U vyzdobené dřevěné budky byl na řemínku přivázán ochočený sněžný leopard a Enkrův kamarád u něj klečel a hladil ho po hebkém kožíšku.

Došli k bráně a předali svoje koně mladším mnichům. Všichni ti muži je obklopili, klaněli se navzájem, objímali se a pronášeli uctivé pozdravy. Mike přistoupil k nejstaršímu z velekněží, v rouchu už zcela vybledlém, poklonil se mu a mnich jej objal. Pak vyndal z kožené brašny na sedle knihu a podal mu ji.

„Děkuji ti, bratře,“ řekl stařec, „Nezapomněl jsi a splnil svůj slib...“ a znělo to tak, jako by se to rozumělo samo sebou.

„Přivedl jsem s sebou chlapce. Bude tady jen krátký čas, ale rád bych, aby za tu dobu poznal, co je možné poznat z moudrosti, kterou vám odkázaly věky. Bude tady, než mu dorostou vlasy podle zvyklostí naší země. Ty víš, co s ním máš dělat.“

„Ano, bratře. Vím, a udělám to.“

Vstoupili do chrámu, v němž vládlo tajemné šero a klid. Enkru odvedli do jeho cely, byla v ní jen rohož a polička na knihy, ale oknem bylo vidět štíty velehor. Byl tady klid a mír, z dálky zněly tiché zpěvy manter a z kuchyně vonělo dobré jídlo. Enkra se cítil šťastný a spokojený.

„Děkuji ti, Miku! Udělal jsi pro mne to, po čem jsem nejvíc toužil. Tady budu šťastný - a ty se mnou.“

„Ne, já tady nezůstanu. Musím odejít. Moje cesta vede do Sikkimu a Nepálu a pak dolů, až do Indie. Musím se vykoupat ve vodách posvátné Gangy a složit poklony Božstvům v mnoha chrámech. Půjdu a jenom poutnická hůl mi bude ochranou...“

„Ale proč? Proč nemůžeš zůstat tady?“

„Provinili jsme se, můj princi. Každý z nás má nějaké viny, každý z nás cítí v srdci neklid a bolest. Ty na ni zapomeneš v meditacích, v učení v klidu těchto zdí a v práci na polích tohoto kouzelného údolí. Já musím jít tam dolů, abych ze sebe smyl svou vinu a hřích. Teprve až se očistím, budu smět opět vstoupit do tohoto pozemského ráje...“

A Enkra pocítil v očích slzy.

„Vrátíš se?“

„Přijdu, až přijde čas.“ slíbil Mike.

Narozeniny

Narozeniny princezny Asthry navzdory obavám proběhly v klidu. Tedy, přiměřeném okolnostem.

Když na ně dorazily sestry Monroesovy a začaly vykládat z auta spoustu předmětů, už to vypadalo, že hřívám nejdřív Asthry a následně celé party hrozí akutní nebezpečí. Dany však rázně prohlásila, že se na Asthře sice hodlá vyřádit, ale přála by si, aby výsledky viděli všichni kdo přijdou, takže zásadní ostříhání nepřichází v úvahu. A hned se dala do práce.

Rozdělila Asthře vlasy na patnáct pramenů a každý nabarvila na jinou barvu, kontrastující se sousedními. Trvalo to několik hodin a všelijakých slovních provokací padlo tolik, že je nelze vypsat. Zbytky barev vypatlala na všechny holky, které byly zrovna při tom nebo třeba jen přišly se podívat, co s princeznou dělá. Pouze na Asthřiny důrazné prosby vyhověla jejím perverzním sklonům a mezi jednotlivými prameny jí vyholila proužky, ne však širší než pár milimetrů. Taky jí sem tam hřívu prostříhala a provzdušnila, když se jí někde něco nelíbilo, nůžky prostě cvakly a Asthra jen sladce zavrněla. Postup práce sledovala v zrcadle a byla odhodlána k daleko ráznějším zásahům, ale Dany chtěla dokázat, že je dobrá kamarádka a chce, aby Asthra byla na svoji oslavu tak krásná, jak jen to půjde.

Když byla Asthra hotová, prohlédla se pozorně ze všech stran a přesvědčila, že její proměny byly řádně fotograficky zdokumentovány. Potom se oklepala jako pes, rozhlédla se po přítomných kamarádkách a sladce se na ně usmála.

„Tak! A teď se dáme do holek!“

„Já teda ne,“ odpověděla unavená Dany, „Já se natáhnu do horký vody a budu relaxovat. Kromě toho někdo říkal něco o hostině...“

„Ta bude, spolehni se. Vůni z kuchyně cítím až sem. Ale chtěla bych, aby taky moje dvorní dámy zářily...“

„Jo ták! Ona nám panenka musela dlouho držet ručičky v klidu a cuká jí v nich, že? No prosím, máš tady všecko co potřebuješ a dívala ses, jak to dělám, tak můžeš začít. Zkušebním potkanem může být Jeane a v nejhorším já, když se ti podaří mě vytáhnout z vany. Ségru nešetři, já ji taky používám na všecko, co mě napadne...“

Asthra se do práce zas tolik nehrnula. Daleko nadšenější byly její kamarádky. Když ji viděly, kámen jim spadl ze srdce a pochopily, že tentokrát jim nic zlého nehrozí. Napevno počítaly s tím, že po tomhle mejdanu se nebudou muset půl roku česat; teď to vypadalo, že naopak budou muset o svoje hřívy pečovat víc než kdy jindy. Teď měly jiný problém: stanovit pořadí, v jakém budou upravovány. Ještě jim do toho kecala Jeane, která měla zkušenosti z Kingtownu - tam je už dlouho stanoveno pořadí klanů i pořadí jednotlivých členů v klanu, a to klukovské i dívčí. Přesuny nejsou vyloučeny, ale vždy musí být něčím konkrétním zdůvodněny...

Problém: v Iron-city v podstatě nebyly šlechtické rody. Okolo Asthry se hemžila spousta děvčátek mezi deseti a dvaceti lety, všech možných barev pleti a divných kombinací původu, všechny byly půvabné jako exotické panenky a odhodlané k čemukoliv. Jejich rodiče však byli chudí a mnohdy ani neměli přesný přehled, jak ke které přišli. Pokud mělo dítě nějaké bělošské znaky, bylo často důsledkem prostituce nebo znásilnění. Jiné neměly potuchy, kdo by mohl být jejich otec a nijak jim to nevadilo.

Za války bylo město Iron-city obsazeno nepřítelem dřív než zbytek území, velení armády tam soustředilo většinu vojáků a vysílalo je odtamtud do akce. V těch časech vzniklo všeobecné mínění, že každá žena ve městě je prostitutka, a vojáci s ní jednali podle toho. Po pravdě, většina žen neměla zásadních námitek proti sexu, dokonce je překvapovalo, že jim za to někdo chce něco dát. Pokud některá nechtěla, vžil se zvyk odstranit její nechuť pár fackami. Samozřejmě nikdo z vojáků nepoužíval ochranu, když otěhotní, je to její problém.

Potom válka skončila. Nová vláda začala do Ironu verbovat přistěhovalce, byly tam průmyslové podniky a potřebovaly pracovité ruce. Bohužel se ukázalo, že kvalifikované a zkušené. Svět se rozdělil na techniky a dělníky, kteří vydělávali dost, a pomocné síly, které vydělávaly málo a když je podnikatel nepotřeboval, prostě je vyhodil na dlažbu. O jejich manželky a dcery nebyl zájem vůbec žádný. V toulání po ulicích a navazování známostí děvčatům naopak nikdo nebránil, a rychle pochopily, že za trochu pomazlení dostanou víc než za celý den pilné práce. Rychle se vynořili pasáci, barmani, majitelé heren, šmelináři se vším možným. Zločin vtáhl do města na rychlých koních, zákon za ním přikulhal pěšky. Iron-city proslulo jako město zločinu a neřesti, kde je k dostání, cokoliv si vaše úchylná dušička zamane.

Dětská prostituce je mimořádně ohavná věc. Vysvětlete to holčičce, jejíž matka i babička jsou prostitutky a šťastné mamince ještě nebylo patnáct, když ji přivedla na svět. Za otce považuje matčina pasáka, a ten už se postará, aby se zbytečně neflákala.

Do tohoto světa přišla princezna Asthra a její okované nunčaky, jimiž ochotně zdůrazňovala svoji koncepci. Žádný zločin! Žádné prostitutky, žádní pasáci, žádné herny, žádné drogy! Zpočátku jí kryl záda brácha Pedro, potom okolo ní vykrystalizovala tlupa děvčátek, která si taky nechtěla dát nic líbit. Nedávno se zúčastnily likvidace drogových band, tím jim stouplo sebevědomí a nahrnula se k nim spousta dalších, které se přestaly bát a byly odhodlané udělat ve městě pořádek. Tahle slavnost měla všem ukázat, kolik jich je a jak jsou silní.

Chvilku to vypadalo, že se holky porvou mezi sebou, pak se situace uklidnila a bylo rozhodnuto, že všechny mají rovná práva a nikdo nemá právo na přednostní obsluhu. Vhodnou oběť tedy nebude vybírat ta, která chce být zkrášlena, ale ta, která má konkrétní nápad, co s kamarádkou udělat. Tak se na křesle všelijak střídaly a ostatní hlídaly, aby nebyly překročeny meze slušnosti.

Jeane byla hodná holka. Když vypadla Dany i Asthra, začaly z ní ty ostatní tahat rozumy a Jeane žasla, jak příšerné pomluvy se o jejich rodu šíří. Nikdo nepochyboval, že jakmile někdo překročí práh Monroesova paláce, jde mu o život. V jednom sklepení je přepychově vybavená mučírna, kde jsou hosté nataženi na skřipec, krutě mučeni a znásilňováni. Holky překvapovalo, že Jeane vůbec má nějaké vlasy a nemá o moc víc tetování než jiné dívky. Ani jizev po bičování neměla tolik, jak by se slušelo. To proto, že ji Dany šetří?

Jeane je ujistila, že mučírnu sice mají, ale z dávných časů a co její paměť sahá, nikdy ji nikdo nepoužil. Určité záměry s ní má Roger, který by tam docela rád trýznil zajatce, ale jeho vrchní kat Sonny Albert nad nástroji jen pohrdavě ohrnul nos. Dany sice kamarádky stříhá, ale nikdy žádnou nevzala strojkem, ani to nikdy neudělá, dokud nebude napadena. Jenže pohledem kolem sebe zjistila, že se na to holky těší jako malé dítě na stromeček, tak položila zásadní otázku. Že by si to nechaly líbit a s chutí to provedly nejlepším kamarádkám, je jasné - ale která se odváží přivolat na sebe věčnou hanbu a vykonat to první? Na to nálada poněkud ochladla a nikdo se nepřihlásil.

Jeane bystře obrátila jejich pozornost na jiné místo: většina dívek v Kingtownu si holí nohy, někdy i ruce. Nohy oholené měla, magický trojúhelník zarostlý jemným tmavým kožíškem, lákajícím k pohlazení. Ironské dívky si tělo neholily a jejich kluci to nevyžadovali. Ony byly taky mladší a těch kluků neměly tolik, ačkoliv se těšily, že v průběhu slavností rozšíří repertoár. Jeane navrhla začít s depilací hned, holky nadšeně souhlasily a tím se zabavily, dokud je nepřešly všechny hloupé nápady.

Ráno došlo k mírnému konfliktu ohledně vhodné doby vstávání. Asthra měla jasno: budíček za úsvitu, koupel pro osvěžení ve studeném bazénu, rozcvička a výcvik se zbraní, většinou tyčovou. Dnes navíc vyhodnocení a pochvala těch, které měly krásně vyholené tělo. Potom snídaně a rozchod do zaměstnání, školy atd. Dany a Jeane měly jasno taky, a není vůbec pravda, že spávaly do oběda. Jejich systém (i po mejdanu) byl následující: budíček ve vhodnou dobu, třeba i opláchnutí ve vodě, resuscitace kávou či posilujícím čajem, snídaně skládající se z pamlsků, návrat do ložnice a vykopání toho kluka, se kterým strávily noc, pokud se ještě neuráčil vstát. Potom se přemístily na terasu, natáhly se do lehátka a líně projednávaly včerejší události. Pokud si některá kamarádka zdřímla, ohleduplně ji nerušily. Když jim bylo horko, ošplouchly se v bazénu nebo se přemístily do stínu i s lehátkem. Kolem oběda skutečně ožívaly a začaly plánovat, co dělat večer. Tento styl Asthra neuznávala; naopak během rána přišla na spoustu dobrých nápadů, jak vyzdobit celý svůj dvůr a hodlala to realizovat.

Její oblíbená kultura byl starý Egypt. Původně počítala s tím, že všichni budou zcela vyholeni, což v Egyptě bylo normální. Sama si uchystala několik korun ve stylu královny Kleopatry, které hodlala různě střídat a ty přebytečné nainstalovat na hlavy nejlepším kamarádkám. Šatů měla podstatně míň, než by se u princezny čekalo, a taky si na ně moc nepotrpěla. Oblíbený oděv: široký náhrdelník se spoustou ozdob, který ale nesmí zakrývat prsa, sukýnka pošitá zlatem, drahokamy, perlami atd, pokud možno tak úzká, aby byla vidět, ale nic moc neskrývala, opasek se zbraněmi a dalšími potřebami, na kterém ta sukýnka visí a zakrývá klín. Těch sukniček měla víc a taky je rozdala kamarádkám. Potěšilo ji, že se tak pečlivě vyholily, v kombinaci se sukýnkou to je moc pěkné. Náušnice, náramky na rukou i nohou, prsteny, případně další ozdoby. Byla ochotná si nechat propíchnout bradavky, aby si do nich mohla nasadit zvonečky či rolničky. Holky se smály a vyptávaly, kde má jakou látku, vlastně byla oblečena jen do šperků. Předvedla, že ty šperky jsou našity na látkové podložce, aby vůbec držely pohromadě.

Tehdy se holky vytasily s dárkem, který jí přivezly. Úprava vlasů byl taky dárek, ale ne jediný; přivezly pár hrstí šperků, které už delší dobu překážely v jejich klenotnici, a teď budou překážet v Asthřině, než je dá dál. A potom předmět, který objevila v paláci Dunbarů Kate, přesněji někdo z jejích kámošek, a zpočátku nikdo netušil, co by to mělo být. Pak na to přišly: zdobička. Přinesly tu věc Dany, chvilku zkoumaly a potom zjistily, jak ji použít. A hned vyzkoušely jedna na druhé.

Čelní strana byla tak tři palce velká a rovná. Nad ní bylo jakési mechanické zařízení, ne však kovové, nýbrž... neurčité. Na vhodném místě páčka. Rovná strana se přitiskla ke kůži a když se páčka stiskla, vysunul se mechanismus, který vyleptal do kůže obraz: stylizovaného okřídleného koně, tančícího na zadních kopytech a cenícího zubatou tlamu. Taky to mohl být drak. Nebo cokoliv. Každopádně to příšerně bolelo a to dlouho, ať se rána ošetřovala čímkoliv. Kresba nebyla odlišnou barvou, jen odlišným odstínem kůže, takže byla dobře vidět, ale detaily jen velmi zblízka. Zvíře se dalo otočit, aby koukalo doprava či doleva; možná by se dala najít i jiná kresba, ale nikdo nevěděl kde a jak. Holky se shodly, že to byl zřejmě dar odněkud z altisvěta, obdarovaní si s ním chvilku hráli a pak ho pohodili tam, kde ho holky našly.

První si to vychutnala Kate, chtěla na rameno, ale měla tak tenké ručky, že spíš na plece. Do očí jí vhrkly slzičky a chvilku lapala po dechu, než se odhodlala potvrdit, že je to nezapomenutelný zážitek. Ale napadlo ji, že když lze vytvořit dvě protilehlé kresby opačně orientované, nejvhodnější místo je dívčí zadeček, obvykle nejmasitější část těla. Zdobičku držela v ruce zrovna Dany, takže vhodná oběť byla Jeane. Při druhé aplikaci měla povoleno řvát, čehož využila. A trvala na tom, že to musí Dany oplatit, protože když si zítra nebude moci sednout ona, neměla by ani... Dany se ani na chvíli nezdráhala, naopak předstírala, že se těší. Pak si sedly... ale kdepak! Obložily si postižená místa ledem a začaly přemýšlet, na kom by tu novou hračku ještě se zdarem vyzkoušely.

Asthra zaržála nadšením a prohlédla si výsledek. Problém byl, že bylo těžké zjistit původní barvu kůže. Holky se často a rády opalovaly, různě se pomalovávaly a tak. Každopádně byla kresba ostrá a jasná, dokonce ještě trochu citlivá na dotek. Asthra ji chtěla okamžitě, ale trochu výš na bedra, pro případ, že by zase někdy dostávala na zadek rákoskou. Podle stop už někdy dostala, a hodně. Vyšlo najevo, že sázky se v Ironu uzavírají na deset až pětadvacet ran, splatno veřejně za přihlížení lidu. Nejhorší varianta je 3 x 25, tedy pětadvacet tři dny po sobě, což se ale vykonávalo jen jako mimořádně přísný trest kdysi v historických dobách. Dany i Jeane byly okouzleny.

Jeane upozornila, aby se před vyleptáním kresby řádně vymočila, jinak si bolestí ucvrkne. Asthra se zasmála hahaha, ale pro jistotu se přemístily ven na trávník. Při prvním dotyku zasténala, ale odvážně žádala pokračování. Takže se vzápětí přesvědčily, že na ten trávník nepřešly zbytečně. Když se vzpamatovala, začala vyzvídat, na jaký je to vlastně pohon, protože nějak se to dělat musí. Nikdo neměl tušení a rozebírat tu věc nebylo radno, obvykle je už nikdo nedokázal dát dohromady.

Pochopitelně se okolo shromáždila spousta čumilů, a okamžitě požadovali stejnou výzdobu. Asthra okamžitě rozhodla právem, že tato kresba se stane upomínkou na její oslavu a vrhla zdobičku do placu. Co s ní bylo dál, se nikdo nezajímal, ale večerní hostina se odehrávala uctivě ve stoje a v noci spala většina lidí na břiše.

To vše se odehrávalo v jejich paláci v Kasbě. Slovo palác lze použít jen proto, že patřil šlechtickému rodu. Jinak to byl obyčejný dům, mírně opevněný proti venku, uvnitř se zahradou. Kromě sourozenců a jejich nejbližších přátel se tam nevešel nikdo, všichni ostatní museli odcházet domů. Pedro měl v úmyslu... měl mnoho úmyslů. Asthra rozhodla, že oslavy budou uspořádány v Rossa Blance, vesnici na břehu moře, konkrétně v houštinách mangrove asi půl míle od velké pláže. Někdo navrhl postavit tam provizorní opevnění, o které se povede válka, v jejímž závěru budou holky pochytány a použity, jak se sluší. Asthra zdráhavě souhlasila. Na Pedrův příkaz kluci skutečně vysekali kus divočiny a vybudovali pevnost, ale ani zdaleka ne provizorní, naopak schopnou dost dlouho odolávat.

Asthra změnila názor. Když se chystala na ztrátu hřívy, měla s oholením padnout veškerá morálka a každý si s ní mohl dělat, co by chtěl. Nyní se situace změnila a Asthra dala najevo, že nebude nic. To se některým dívkám nelíbilo, na dívčí válku se docela těšily. Asthra neměla námitek, ať si klidně zahrají, ale ona se nezúčastní. Taky chtěla znát názor Dany a Jeane; potvrdily, že všelijaké varianty Lovů se konají často, ale obvykle se nikomu nestane nic, co by nechtěl.

„To víš,“ vysvětlila Jeane, „Kluci moc dobře vědí, že se s náma budou zítra zas potkávat ve škole...“

„Kluci jsou srabi,“ řekla Dany, „To bysme je musely příšerně ožrat. Nebo nadopovat ještě něčím horším!“

Asthra stáhla nespokojeně obočí. Měla husté, výrazné a krásně vykroužené, navíc si po egyptském zvyku namalovala víčka a obočí protáhla až ke spánkům. S oholením hlavy se smířila, ale obočí by si asi namalovala, i kdyby jí je opálil Oheň.

„Budeme tam muset co nejdřív odjet,“ řekla nejistě, „Jinak uspořádají tak brutální mejdan, že... ani nechci mluvit!“

„Opovaž se!“ zasáhla rychle Dany, „To jim nedopřeješ trochu zábavy? Víš, jak se na to těší?“

Asthra se zamračila ještě víc. Nevím, co všechno chtěla říct, ale bylo toho hodně.

„Víš, kočičko moje, s tebou totiž nebude žádná zábava. Ty se totiž neumíš pořádně odvázat. Tvoji poddaní potřebujou pustit ze řetězu. Určitě se strašně ožerou a hrozně pomuchlají holky. Doufám, že i některý, co nechtějí. Nezapomeň tam poslat všecky ty porcelánový panenky, co oxydujou tady všude kolem. Doufám, že za půl roku budou mít pěkně kulatý bříško...“

Asthra zaváhala. Nezamračila se, ale taky nezasmála.

„Já nemám děti, protože beru léky. Proč je nemáš ty?“

Teď sebou Asthra škubla. Odpovídat se jí nechtělo, ale Dany trpělivě vyčkávala.

„Nevím. Nikdy jsem se nechránila. Spousta holek už děti má, mladších než já. Ne že by je vyloženě chtěly, ale...“

Dany přikývla. Ženy z nižší kasty se nad takovými otázkami nezamýšlely. Narození dětí byl přirozený důsledek sexu a sex přirozenou součástí života. Když holka povyrostla a začala být pěkná, chlapi si toho dozajista všimli a udělali jí to. Občas i dřív, než se slušelo. Ne že by byla nějak moc proti, spíš doufala, že se jí ten kluk bude líbit a že si slušně řekne. V očích veřejnosti byla jednoznačně zodpovědná za všecko, měla se chovat tak, aby nepřišla do pokušení. No co, tak přivede na svět dalšího parchanta. Jako by jich na světě nebylo už dost.

Zatímco Asthra byla zásadně proti jakékoliv prostituci, širší okolí to tak přísně nebralo. Prostituce se dělila na řemeslnou a příležitostnou. Ta první byla důkladně organizována a propojena s jinými oblastmi zločinu, ale využít příležitosti byla ochotna kdejaká holka i spousta kluků. Probíhalo to takto: do země přijel relativně sympatický cizinec. Za jakýmkoliv účelem, ale ochotný si zpestřit pobyt. Seznámil se s někým místním a když spolu seděli a popíjeli, postěžoval si na nevalnou úroveň místních lehkých žen. Domorodci to rychle zacvaklo do správné dírky a navrhl, že ho seznámí se svými přáteli. Nejlepší bude uspořádat (zaplatit) pořádný mejdan. Cizinec je ochoten. Během večera teče alkohol proudem a pod jeho vlivem se do něho přítomné dívky krátkodobě zamilují. Ráno se vedle některé probudí a když si vzpomene, co se dělo v noci, třeba se stydí. Dívka se nestydí vůbec, docela se baví a navrhuje, že by si to mohli občas zopakovat. Což se stane. Cizinec možná není přehnaně bohatý, ale rozhodně má víc peněz než všichni ostatní a je náchylný zapojit se do podivných finančních transakcí. Časem to dopadne tak, že živí celou partu, postupně ztrácí zájem o svoje podnikání a připojuje se k značnému množství těch, co se flákají po barech a žijí ze dne na den.

Tento systém velmi nevyhovoval šéfům organizovaného zločinu. Proč by měl bohatý cizinec cpát peníze nějakým mladým flákačům, když je může docela dobře utratit v jejich baru, herně, nevěstinci? Mladí byli naopak nadšenými přívrženci Santanuevy, dívky obdivovaly Asthru. Ta neměla námitek proti zábavě jakéhokoliv druhu, kamarádky byla ochotna podpořit. Považovala za přirozené, že dívka během dospívání vyzkouší všecky kluky v dosahu a nebrání se seznámení s někým novým. Žádný chlap není natolik špatný, aby mu nevěnovala aspoň jednu noc. A když jí za to něco hezkého koupí, proč se bránit? Však kvůli tomu nezchudne, aspoň ne hned.

Když na sebe obě strany narazily, mohlo snadno dojít k boji. Kluci jsou bojovníci, ochotní rozbít hubu komukoliv, kdo se jim nelíbí. Organizovaný zločin je zlo, to je jasné. A proti Zlu bojujeme vždy a všude. Asthra nemohla nosit do školy meč ani nic podobného, tak jí kluci darovali parádní červené nunčaky, na konci okované stříbrem. Rychle se s nimi naučila, je to zbraň a Asthra zbraně miluje. Trvala na tom, aby taky dívky z její družiny uměly dokonale bojovat, zbraněmi i holýma rukama. Vlčice není slabší než vlk! Holky to pochopily okamžitě a zařadily se. Ostatně, sex je taky docela dobré posilování tělesné kondice a když holka zvládá nějaké akrobatické polohy, bude jí to k užitku. Tyto názory se šířily ve vlnách, až se nakonec všichni přiklonili k názoru: když holka cvičí s kluky, je sex přirozená odměna za dobrý boj.

Na Asthřinu oslavu se plánovaly velké bojové hry, kterých se kromě jejich smečky měla zúčastnit spousta mládeže, která se zatím nezapojovala, jen Santanuevy zdálky obdivovala. Situace byla příznivá: hry se budou odehrávat dost daleko od města, mimo dohled rodičů a všech dospělých, kterým by se to třeba nelíbilo. Přítomní nebudou k poznání, kromě oholení se taky všelijak pomalují, takže nikdo nebude vědět, kdo s kým. A hlavně: přestane platit zákon. Samotná princezna se dopustí nejstrašnějšího zhanobení, jaké může dívka připustit. Co bude potom? Nikdo netušil, ale nastane nový zákon a nové pořádky. Jenže...

Ha, sklaplo ti, sluho vodní!

Bleskem se rozšířila zpráva, že Asthra se ostříhat nenechá. Mnoha dívkám spadl kámen ze srdce, ale zároveň je zamrzelo, že monstrózní mejdan nebude. Jasně, jakési oslavy budou, ale zákon platit nepřestane. To je ta Asthra tak vznešená, že se nemůže ponížit až na samotné dno? Za to asi může ta mrcha Dany Monroesová, ty vychytralé potvory z Kingtownu, plné neřesti, smilstva a krutosti! Dany, která se oddává nepřirozenému sexu se školačkami, a za odměnu je pak nechá natáhnout na skřipec ve své mučírně, vypálí jim na kůži svoje znaky a nakonec je nechá znásilnit svými milenci. I Asthře přivezla jakýsi strojek, který vyleptá na kůži nádherného okřídleného koně! Je parádní a taky bych takového chtěla, akorát že pak holka nemůže tři dny pořádně sedět ani ležet na zádech, a když ji kluk bere odzadu, tak... oj joj!

Vzápětí po první zprávě (katastrofické) se rozšířila druhá: vlasy se stříhat nebudou, ale jinak se sluší oholit celé tělo. Správně, budeme přece chodit nazí. I na veřejnosti, což je zpráva docela příjemná. Od chvíle, co přišly do školy, byly děti masírovány intenzivní propagandou: nikdo nikdy nesmí být vidět nahý, nahé chodí opice! I když se jdete koupat, měli byste mít na těle plavky! Tento nátlak přirozeně zesílil v době dospívání. Malým dětem to bylo jedno, ale puberťáci se svlékali velmi rádi a často, a nejradši když mohli provokovat. Na plážích byli nazí běžně, ale ve městě mohli být pokutováni, když je strážníci chytili. A teď opravdu můžeme? Pravda je, že rozumnější strážci pořádku si drobných provokací nevšímali, ale předpisy zůstávaly v platnosti, a mohly být kdykoliv využity.

A po městě se šířily drby. O kus výš na pobřeží je jedno město: Indiopolis. Staré, velice staré město. Někteří se domnívají, že jeho základem je legendární Dváraka, kde před tisíciletími vládl král Kršna, samotný bůh v lidské podobě. Město patřící bohyni Ecsxatli, která se zjevuje v podobě stříbrného delfína. Město, kde vládne Garda. Když městští strážníci chytí nějakého výtržníka, ať kluka či holku, zavlečou ho do svých kobek a tam podrobují zkouškám. Mučení, souboje, zvrhlý sex, alkohol. Pokud projde zkouškou, zařadí ho do Gardy, a od té doby patří k nim. Gardisté nosí nápadné přílby fantastických tvarů, v běžném provozu černé uniformy nebo jejich součásti. Každým dnem jich přibývá, a kdyby Indiopolis někdo napadl, roztrhají ho na kusy. V jejich městě se nikdo neodváží spáchat zločin, protože by po něm šli všichni od malých dětí po starce. Vypráví se, že před Gardou si není nikdo jist, ani když uteče do ciziny, i tam ho pronásledují a rafinovaně týrají, dokud se sám neoběsí.

V Iron-city je klíčová otázka, kdo patří k Santanuevově smečce a kdo ne. Jednoznačně kluci a holky z Kasby, barevní ze vznešených rodů. Trochu méně smečky z dělnických čtvrtí a předměstí, jejich náčelníci sice patří do rady, ale jsou relativně nezávislí. Potom je tu mládež ze slumů, která se neodváží ani pozvednout oči k princezně, když ji někdy zpovzdálí spatří. Ve slumech neplatí žádné zákony, i policie se tam odváží jen s těžkou výzbrojí a ve skupinách. A potom jsou úřednické čtvrti za řekou, kde žijí slušně vychované děti světlejší pleti, které by Santanuevové brali, ale oni dávají přednost zábavným bojům a podrobit se nechtějí. Děti ze slumů nikdy nebojují pro zábavu. Od malička se rvou proto, aby uhájily větší kus jídla, postavení, vlastní život.

Ale Asthřiných slavností se mohli zúčastnit všichni. Stačilo se oholit. Ještě teď můžou přijít, když se zbaví ochlupení po těle. Taky by se měly umýt, nejlíp v kašně někde ve městě. Ve slumech není vodovod a koupání není běžná součást života. Taky je možné se koupat v řece, ale ta není tak čistá, aby to mělo smysl. V Rossa Blance je moře, ale bylo by lepší tam přijet už očištění.

Rossa Blanca je vesnice vzdálená zhruba dvacet mil. Dneska už míň, město se rozšiřuje tím směrem a vesnice mu jde vstříc. Po dálnici tam jste za půl hodiny. Tramvají to trvá déle, zastavuje na každém rohu. Taky tam jezdí vlak, ale většinou nákladní nebo dělnické motoráčky. V Rossa Blance jsou kromě jiného loděnice, kde pracuje spousta lidí. Když se tam vypravíte rozhrkanou dodávkou, kam se nacpe co nejvíc kamarádů, může taková cesta trvat klidně celý den a zažít při tom spoustu dobrodružství.

S tím oholením těla je to všelijaké. Děvčata vcelku souhlasí, mají ve zvyku holit si nohy a všelijak o sebe pečovat. Ale kluci? Jsou podstatně chlupatější a doposud to nikomu nevadilo. Začíná to už na tváři; okolo třinácti začnou některým růst po obličeji podivné chlupy a slušelo by se, aby se buď holili, nebo nosili vousy. Minimálně knírek. A kotlety až k bradě. Praxe je taková, že nechají všechno růst volně, leda když se chystají na nějakou slavnost, nechají se oholit. Od své dívky, samozřejmě. Při nejhorším od kamarádovy dívky, ale některé dívky jsou (mohou být) společné. Vlastní dívka taky pečuje o vlasy, které kluci nosí dlouhé, ale nejsou proti různým úpravám. Nyní vyvstala potřeba oholit celého člověka. Na koho se obrátit jiného, než na osvědčenou kamarádku?

Pravda je, že to holky bavilo. Další pravda je, že jejich šikovné ručky probouzely v klucích různé pudy, které způsobovaly překvapivé tělesné reakce. No, tak velké překvapení to zas nebylo a holky si vyhrály. Jenže taky kluci měli ruce a holky nebyly nepřístupné vůči něžnému dráždění. Konec konců, docela dobrý trénink na večer, ne?

Takže se nelze divit, že řádná úprava zevnějšku trvala dlouho a všem se líbila. Jenže potom kluk předstoupil před zrcadlo, prohlížel se a žasnul, jak ve skutečnosti vypadá. Jenže někteří si prohlíželi hlavu, všelijak přihlazovali vlasy a váhali, až se některý odvážil říct:

„Mohla bys mi taky udělat něco s hlavou? Třeba bojový cop?“

Kluci z Kingtownu nosí dlouhé vlasy, protože jim to sluší a jsou parádníci. Kluci z Ironu nosí hřívy, protože je to zvykem a všichni by se jim smáli, kdyby vypadali jinak. Jenže z Ironu pocházel taky proslavený náčelník El Torro, který poražené nepřátele stříhal a jejich skalpy si našíval na štít. Později ho porazil Pedro Santanueva, ale jeho názory přežívaly dál. Když se měli všichni ostříhat, kluci nebyli proti. Leda že by se před tím řádně porvali, ale to oni kvůli čemukoliv. K zachování slušnosti postačí chomáč vlasů, visící z oholené lebky dozadu nebo trčící nahoru, o slavnostech nějak vyzdobený. Konečně, i v Kingtownu už lze takové věci vidět.

Holky se nedaly dlouho přesvědčovat. Nejdřív vzaly kluky, kteří moc škemrali. Potom všechny ostatní. Zkontrolovaly svoji práci a usoudily, že to klukům sluší. Akorát ty bílé odstálé uši... co s nimi? Každá správná holka má spoustu přebytečných náušnic, co je lepšího než je rozdat klukům? Jednu hodně parádní, s výrazně barevným kamenem či perlou, aby visela dolů. Jednodušší kroužky či cvočky vedle a když se nevejdou, třeba do nosu, do obočí... Kluci trpělivě drželi a ještě děkovali.

Jenže holky to začalo bavit a rozhlížely se, koho ještě... Ne, nedošlo k masovému stříhání mezi děvčaty. Ale málokterá si nechala ujít příležitost něco se svými vlasy udělat. Barevné proužky, vyholené ornamenty... prostě, co se kdo odvážil.

Upravit hlavu několika kamarádům trvá dlouho a nadělá se při tom spousta řečí. Koho nejlépe zkritizovat? Oslavenkyni, samozřejmě. Navíc když se dopustila tak odporného přečinu a nenechala se ostříhat, když to slíbila? Všichni se tak těšili... jenže proč to udělala? Jenom proto, že jí nějaká holka z Kingtownu řekla, že by neměla? A udělala jí barevné copy? Kdo vůbec je Dany a Jeane? Princezny z Baarfeltu. Všichni z toho rodu mají znalosti magie. Takže není vyloučeno, že to byla vyšší moc, co donutilo Asthru změnit záměry?

Když se řekne magie, každá správná holka zvážní a v očích se jí objeví nebezpečný svit. Je mnoho magických škol, co jedna přísně zakazuje, to je pro druhou základ vší moudrosti. Každá správná holka o tom něco ví. Nejvíc Asthra, samozřejmě. Ale my taky nejsme blbý!

Netuším, kterou důvtipnou hlavu to napadlo první, ale rozneslo se to jako požár. Zlé Kingtownské čarodějnice to Asthře zakázaly, neboť obětování vlasů velkého množství lidí by způsobilo nepředvídatelné mocenské přesuny v astrálních sférách. Jaké? Těžko říct. Iron-city vždycky patřilo zlým bohyním. Za války Kálí Tisíciruké, Ničitelce Světů. Po válce nějaký čas Tiámat, babylonské bohyni Chaosu. Asthra slouží bohyni Astoreth, známé také jako Lvice Ištar nebo Isis, dárkyně vší moudrosti.

Neslouží. Ona sama je Astoreth.

Normální holka by dostala strach. Ironské holky napřímily záda a stouplo jim sebevědomí.

Ona je Astoreth a my jsme její kněžky. Cokoliv řekne, my vykonáme! Kluky, kteří Jí budou oddaně sloužit, odměníme nádherným sexem. Kdo se jí postaví do cesty, toho spálíme očistným plamenem!

Podaly si na to ruce a mohly vyrazit na mejdan do Rossa Blancy.

Jak už bylo řečeno, do Rossa Blancy jezdí tramvaj. Šalina nebo šmirgl, v místním jazyce. Děti by měly platit, ale zkuste něco vyrazit z tlupy rozchechtaných puberťáků! Taky by se měly v tramvaji chovat slušně, tedy ne se honit, prát, ani hrát hry, jejichž podstatou je postupné svlékání veškerého oděvu. Vzhledem k tomu, že normálně nosí tričko a trenýrky, netrvá svléknutí dlouho, stačí dvakrát prohrát. Než tramvaj opustila střed města, svlékli se a hadříky nacpali do báglů; obléknou se, až se do města vrátí.

Kluci, kteří si nechali udělat skalpovou kadeř, vypadali trochu směšně, s mléčně bílou hlavou, krkem a ušima. Kdo oholený nebyl, tiše záviděl. Hitem byly velké odstávající uši, do kterých se pěkně zezadu cvrnkalo. Některé dívky měly taky vyholené proužky, ale ne tak brutálně, takže jejich uši nebyly tolik v nebezpečí. Diskutovalo se, že se s neopálenými částmi těla bude muset něco udělat, nejspíš něčím namazat. Ale to se vyřeší až v Rossa Blance, tam na to bude správná nálada!

Tramvaje jezdily v intervalu patnácti minut. V jedné si děti všimly kapesního zloděje, který zrovna okradl starou babičku a chystal se předat její peněženku své společnici. Děti spustily křik a dvojici chytily. Teď je pomalu lynčovaly, přivázaly je zády k sobě a cvičily si na nich vysoké kopy. Zvykové právo říká, že zločinci má každý občan právo dát jeden úder denně, přičemž muž by nikdy neměl udeřit ženu. V Ironu ty zákony zas tolik neplatí, takže se děti cvičily na obou a instruktoři dohlíželi, aby se učily zasahovat nejcitlivější místa. Kde jinde si může desetiletý kluk zkusit kop do břicha, nebo do zubů ve výskoku? Zločinci se napřed hádali, vyhrožovali, nakonec prosili o milost. V tramvaji byl přítomen taky jeden policista, momentálně mimo službu, ale jelikož byl původem Korejec a vrozeným rysem jeho povahy byla krutost, smál se a jenom dohlížel, aby dvojici neublížili tolik, že by nebyla schopna výslechu, až je v Rossa Blance předvede na stanici.

Rossa Blanca je spousta věcí. Je tam rybářská vesnice, loděnice, přístav, bažinatá delta. A začínají se šířit rekreační chaty.

Nejstarší a nejpůvodnější jsou malebné rybářské domky, častý objekt fotografování. Včetně obyvatel, starých rybářů, převážně z různých etnik. Usadila je tam císařovna Diana a nechala žít, jak sami chtěli. Jejich potomci už ovšem chodili do školy, pochopili hodnotu peněz a zapojovali se do pracovního procesu. Vnoučata však strčili dědečkovi a babičce, aby je naučili vyjíždět na moře a lovit ryby. Děti jezdily na moře rády, nejmenší sedělo na přídi a jak se člun zmítal na vlnách, nechalo se vymrštit do výšky a skočit šipkou do vody. Děti byly opálené, rozesmáté, dokázaly ulovit rybu harpunou, v nouzi i nožem. Jenže když jim skončilo bezstarostné dětství, musely odejít a žít jinde. Třeba v loděnici nebo přístavu.

Loděnice byly důležité. Během císařské vlády tam postavili celou válečnou flotilu a ještě spoustu dalších potřebných věcí. Část flotily kotvila v přístavu, druhá v Indiopolisu. Jenže pak přišla okupace, a s ní úpadek. Ještě se stavěly obchodní lodě, ale hlavně opravovaly ty staré. Dnes výroba stagnuje a neví se, co bude dál.

Když obyvatelé hledali, čím by si vylepšili rozpočet, pochopili brzy, že největší výnosy jsou z turistů. Karnevaly se v Rossa Blance pořádaly vždy, ale ne tak slavné jako teď. Rybáři byli vcelku jednoduchých mravů; když dívka přišla do jiného stavu (podstatně dřív, než rodiče chtěli), zašla s tím klukem za jejich knězem a ten je bez cavyků oddal. Když odešla sloužit do města, vrátila se obvykle těhotná s někým, koho si vzít nemohla, tak se dítě narodilo bez otce a patřilo dědečkovu rodu. Pokud se proslechlo, že se holka ve městě zvrhla a snížila k placenému sexu, rod se za ni styděl a dědeček jí trochu nadával a vyhrožoval vyhnáním z rodu, ale pak se uklidnil. O karnevalu otěhotněly všechny ženy, které nebyly těhotné už předtím, většinou s někým cizím, za což dostaly trochu výprask, ale méně, než zasloužily. Chlapi zahýbali taky, ale u nich to nemělo tak zřejmé následky. Děti se rodily soustavně, rostly a běhaly kolem, dokud rodiče neusoudily, že už jsou dost velké, aby šly do školy.

Staří rybáři postupně vymírali a jejich malebné domky by se rozpadly, kdyby je nezakoupili bohatí občané Iron-city. Samozřejmě je přestavěli, ale někteří měli dost vkusu, aby jejich vzhled zachovali. Jiní boháči si stavěli podivné novostavby ve stylu podnikatelského baroka. Taky tu rostly hotely, kasina, dokonce i několik obchoďáků. Starousedlíci nadávali, ale jinak nemohli dělat nic.

Oslavy se měly konat uprostřed divočiny, v mangrove, kde kluci postavili tábor. Teď se usilovně snažili vytvořit bahniště, větší než obvykle, aby se tam mohly pořádat zápasy v bahně. Uprostřed dosahovalo až k pasu a kdo tam neskočil dobrovolně šipkou, byl tam hozen násilím a ještě vyválen. Při tom zjistili, že řadu výhod mají ti kluci, co si nechali vyholit hlavy, protože z copu se dalo bahno vymýt lehčeji než z hřívy. Takže když dorazily holky, něžně je namatlali, trochu pomuchlali a začali přesvědčovat, aby je taky upravily. Holky se nejdřív bránily, ale kluci umějí přesvědčovat. Našly se taky patřičné nástroje, a bylo možno na vhodném místě pláže zřídit kadeřnický salón.

Depilace celého těla nebývá klukům příjemná. Je však velmi zábavné sledovat, jak to dělají kamarádovi. Náčelníci se dohodli, že se depilace stane součástí mučení zvláště významných zajatců, rozhodně kluků z Kingtownu, Indiopolisu atd. Holky vyslechly jejich požadavky a zásadně odmítly - leda že by je kluci začali brát s sebou na výpravy. To zas odmítli kluci, leda že by se jim dobrovolně staraly o vzhled a trochu rozptýlení. Vznikla z toho nádherná hádka a nic se nedohodlo, ale dalo se tušit, že k nějaké dohodě dojde.

Při tom všem jen tak mimochodem vykonaly vše, co od nich kluci chtěli, v podstatě je stříhaly jako na běžícím pásu. Pár holek se s nimi taky svezlo, ale rozhodně méně a jejich úpravy nebyly tak výrazné. Ačkoliv...

Když pak odpočívaly, padla taky věta: „Před chvílí, jak jsem tě stříhala, jsem musela překonávat strašnou chuť pokračovat. Zajela bych ti dál a za pár minut bys měla hlavu jako vajíčko. Co bys dělala?“

Kamarádka odpověděla bez rozmyšlení: „Držela. Ale nechtěj vědět, co bych potom udělala s tebou!“

„Taky bych se nebránila. Ale něco mi napadlo. Víš, v souvislosti s Asthrou. Že nám to někdo dělá.“

„Co jako?“

„Ty nápady. Někomu se strašně moc nelíbí, že to princezna nespustila. Chce nás to prostě donutit.“

„Myslíš něco mimo nás?“

Zamyslely se. A přivolaly k tomu ještě pár zkušenějších. Všechny konstatovaly, že je podobné věci napadají, aniž by věděly proč.

„Ale proč to dělá? Myslíš, že si chce jenom hrát?“

„To záleží na zásadní otázce: Je to dobré nebo zlé?“

Na takto postavený problém se nedalo dělat nic než mlčet.

Jenže: mezi mládeží se volně pohybovali kluci a holky ze slušných rodin. Definice: slušná rodina je, když je bílá a zámožná. Otec úředník nebo technik, matka v domácnosti, děti navštěvují lepší školu. Rodina si postavila v Rossa Blance sídlo s bazénem, zahradním grilem a vysokou hradbou, aby jim chudí a barevní nečuměli přes plot. Mladí jsou vedeni, aby se nemísili s chudou pakáží, když doma mají všechno. Jenže mladí namítají, že doma je především neskutečná nuda. Kdežto venku jsou diskotéky, bojové hry, zábava všeho druhu. Rodiče povolovali pomalu, ale mladí útočili soustavně a leccos si vynutili. Proč nemůžem chodit nazí jako ostatní? Můžeme se opalovat doma u bazénu, ale to není jako načančat se, vyrazit někam kde to žije, muchlat se s kluky při ploužáku a hrát hry, při kterých postupně přijdem o těch pár hadříků, co musíme nosit! Jsou tam daleko mladší holky a mají každou chvilku jinýho kluka, pokaždý hezčího než ten předtím! No dobře, tak budu brát prášky. Ale...

Kluci byli bez problémů zaintegrováni do smeček, stačilo nechat si vyholit skalpovou kadeř. V potyčkách sice prohrávali, ale nálada byla všeobecně vstřícná a ostatní je brali. Holky se taky rády připletly k všelijakým úpravám a byly často odvážnější než princezny. Nedivte se, tmavá holka z Kasby nemusí nikomu nic dokazovat, má svoji urozenost napsánu přímo na kůži. Bílá holka musí dokázat, že je princezna a má nárok na titul čarodějky. Cože? No tak ne, ale ráda bych se tu vaši magii naučila! Tak mi něco řekněte, ne?

Setmělo se, holky se choulily u ohníčku a na obloze zářil kulatý měsíc. Těšilo je, že jsou náhle, celkem bez zásluh, považovány za zkušené čarodějky, tak začaly říkat i věci, které tak docela neovládaly. Asthra přistupovala ke svým magickým pokusům maximálně opatrně. Bílé holky byly odhodlány vrhnout se do jakékoliv akce po hlavě a bez váhání. Taky hodně četly rady z magazínů pro dospívající dívky, a všemu věřily. Třeba že každá holka z Kasby ovládá magii na špičkové úrovni, jenom jim nechce nic prozradit.

„Tuhle jsem byla na takovým táboře, a bylo tam pár holek z Indiopolisu. Ty jsou tak prosáklý magií... Povídaly, co všecko se v tom jejich městě zjevuje. Třeba o úplňku vystupují z moře všelijaký bytosti...“

Domorodé holky moc nevěřily, ale byly ochotny si o tom povídat.

„Když je úplněk, chodí se všichni o půlnoci koupat do moře. Potom se milují přímo na pláži až do svítání... Občas se mezi ně vmísí někdo, kdo není tak docela člověk!“

„No nevím! Že by to nepoznali?“

„No jasně, že to poznají! Když má nějaká holka modrozelenou pleť a dokáže dejchat pod vodou, je to jasný. Nebo kluk, kterej dokáže uspokojit čtyři, pět holek za sebou a není vůbec unavenej...“

„To něco takovýho vážně existuje?“

„No, já v Indiu v životě nebyla. Ale ty holky to tvrdily. Jenže je to nebezpečný. Pak se občas naroděj všelijaký mutanti...“

„Něco ti nakecaly. Viděly, že seš blbá, tak plácaly, co je napadlo. To bych taky uměla!“

„Tak mi zkus něco nakecat, když seš tak chytrá! Vy z Kasby toho hodně víte, jenom nechcete nic prozradit!“

„Až na to, že já vůbec nejsem z Kasby. Moji předkové byli Číňani, Indové a Malajci, ale třeba o tátovi nevím vůbec nic. Máma sloužila u pánů...“

„Ale máš tetování jako princezna! A chodíš s takovým krásným klukem... nosí náhrdelník z krokodýlích zubů!“

„Cože, Ronny? To je brácha! Chodila jsem s Bradem a Leonem, ale... no, už to skončilo.“

„Tak to je tvůj bráška? A seznámila bys mě s ním? Je hezkej...!“

„Především je to neskutečnej pitomec. Jasně, má svaly jak orangutan a moc rád se rve. Holky si ho chválej, že má dlouhýho ptáka a skočí na každou, která před ním neuteče. Jenom nevím, jestli je vůbec rozezná od sebe...“

„Takže je dobrej bojovník? Já jsem teda tomu svýmu absolutně věrná, ale kdyby si mě někdo vybojoval v souboji... Co bych mohla dělat? Jasně že bych se bránila, pokaždý se bráním, ale kluci jsou silnější...“

„A ty se s nima tak ráda pereš!“

„Jasně, že se peru! Každou chvilku přijdu s modřinou pod okem, naši mi nadávají... Ty máš taky na ksichtě parádní jizvu...“

„Tohle? To není ze rvačky, prostě mě shodil kůň a narazila jsem na větev. Myslíš, že jsem to chtěla?“

„Já bych chtěla vypadat jako ty! A hlavně být taková... suverénní! Ničeho se nebát, vyznat se v magii...“

„Počkej, zklidni se. Nevyznám se v magii a že bych se ničeho nebála... prostě se neženu do průserů!“

„Náhodou! Vykládala si, jak si byla s klukama lovit žraloky...“

„No, tak to je pravda. Kluci lovili, my jsme se cachtaly u skály a smály se jim, když jim některej utek...“

„Žraloci snad útočej, ne?“

„Tak blbý zas nejsou. Jak zmerčej kluka s harpunou, berou šmíra a už je neuvidíš. Ale blbý bílý turistky sežerou, to je jasný!“

„A to brácha taky lovil?“

„Kterej, já mám tři... Jo Ronny? Ten zabije všecko, co se hejbá. Říkám ti, že je to pitomec.“

„To by zabil i člověka?“

„Byl v boji o plantáž. Tvrdí, že dostal tři lumpy, ale asi se jen vytahuje. Jednoho ale ulovil, má po něm parádní revolvery...“

„Takže je hrdina, jo?“

„Jo, hlavně v hospodě, když se vytahuje. Zabít lumpa není tak těžký...“

„Nekecej, že si taky někoho zabila!“

„Zatím nebylo potřeba. Ale kdyby přišla válka... co můžeš dělat?“

„A to bys zabila kohokoliv? Třeba holku - jako jsem já?“

„Tobě bych prokousla krk. Takhle bych si tě podržela a...“

„Tak kousni! Ale ať jsou pořádně vidět stopy po zubech!“

„Jseš vážně tak pitomá? Jasně, že bych ti neublížila. Ale jestli si to chceš zítra rozdat v bahně na pěsti... říkalas, máš ráda modřiny, tak ti můžu rozmlátit ksicht, že tě doma nepoznají...“

„Tak jo! Ale když vyhraješ, ostříháš mi vlasy! A ten tvůj hezkej brácha mě surově znásilní!“

„A ty se budeš zoufale bránit, že?“

„Jasně, já se pokaždý bráním! Jenže kluci jsou silnější.“

Povídaly si, dělaly si legraci jedna z druhé a všelijak provokovaly.

„Hele holky, bude půlnoc a je skoro úplněk. Kdybysme si šly zaplavat do moře, myslíte, že by něco přišlo?“

„Ty máš vážně chuť provokovat?“

„No, když už jsme tady... dokázaly byste to přivolat?“

„Nesmysl. Jak to myslíš, přivolat?“

„Nekecej, že to neumíš. Nakapat do vody trochu krve... žralok to ucítí na dálku. Promění se v člověka...“

„To jsou pohádky pro malý děti.“

„Tys ale žraloky lovila. Možná bys je dokázala i nalákat...“

Ani ta nejrozvážnější dívka není zcela odolná proti lichocení. Samozřejmě neznaly tajné mantry, ale něco tajuplného pronést...

A ještě ke všemu přišli kluci. S patřičným hlukem.

„Hele, co tady děláte? Jdeme si zaplavat, nechcete s náma?“

Chtěly.

(Komentář jedné z účastnic druhý den ráno: „To bylo fantastický! Lana zašla po pás do vody, nám to nařídila taky a řekla, abysme to pustily přímo do vody. Mumlala při tom takový zaklínadla... Moře začalo šplouchat a šly vlny... Potom vzala žraločí zub, co nosí na krku, a každou z nás škrábla tadyhle na rameně, koukej, jakou tam mám ještě jizvu! Trochu krve jsme taky nakapaly do vody. A ještě vyškubla každý pár vlasů a hodila po větru. Potom už jsme se mohly začít potápět. Krásně jsme si zaplavaly, a když nás rozklepala zima, vylezly jsme a řekly klukům, aby nás zahřáli. Nedali se prosit. Já měla tři a ani jednoho jsem neznala, nevím, kde se všichni vzali. A bylo to nádherný!

Seš kráva, žes tam nebyla.“)

Asthra přijížděla do Rossa Blancy s celou družinou, nahá na neosedlaném koni. Bylo to příjemné; srst koně příjemně šimrala, slunce a vítr příjemně hladilo kůži. Za chvilku si dopřeje další příjemné zážitky: vodu, bahno, dotyky rukou. Zachvěla se, když si to uvědomila: má ráda, když se jí lidé dotýkají. Má ráda, když se může dotýkat druhých. Lechtat je, dráždit, provokovat. Mazlit se.

Meditovala. Vnímala. Babička jí odjakživa povídala, že jednou začne vnímat, co cítí a myslí druzí. Neuměla si to představit, pouštěla to z hlavy jako spoustu věcí, které říkala ta stará slepá žena. Babička byla mírně pomatená, ale znala spoustu krásných pohádek. Maličká Ass pohádky milovala. Slib, že je někdy bude prožívat, nebrala vážně.

První člověk, s kým to zažila, byl Sid. Nepřekvapilo ji to, myslela, že to tak má být. Byla do něj zamilovaná a její tělo toužilo, aby bylo hlazeno. Tak se rozhodla, že vše, co s ní udělá, bude příjemné - a bylo. Byl trochu překvapen, ale příroda jej ovládla a udělal, co mu poroučela. Byl velký, silný a měl dost energie, aby přemohl drobnou třináctiletou holčičku. Když si uvědomil, co udělal, ovládla ho hrůza, v jeho světě to byl zločin. Asthra byla spokojená, prožila vše, co očekávala. Chvilku jí trvalo, než ho přesvědčila, že je to v pořádku, že nikdo mu nebude nic vyčítat, že naopak prokázal jí i smečce významnou poctu. Řekla mu to ona, mluvil s ním Pedro, vysvětlil mu to Mike. Sid chápal pomalu, ale nakonec se dal přesvědčit, že od teďka je jeho povinností každý večer udělat Asthře všechno, co bude chtít. A nešetřit ji.

Vnímala, co pociťuje, a snažila se mu vyhovět. On necítil nic. Nemluvili o tom. Vůbec málo mluvili. Ona jeho jazyk znala, ale najít výstižná slova nebylo lehké. Nebyl hloupý, byl chytřejší než většina jedinců jeho druhu, ale nemohl chápat čarodějku. Nikdo na světě ji nechápal. Pokusila se to říct babičce, ale ta jen pokyvovala hlavou: „Ano, tak to začíná. Brzo ti nebude stačit nikdo z lidí.“ Tehdy nechápala, co tím myslí. Dnes to chápe.

Po nějakém čase se Sid vrátil domů, docela šťastný, že odjíždí. Každovečerní milostné rvačky s Asthrou ho vyčerpávaly a ničily. Ona se smála, vůbec neměla pocit, že by ho ničila. Jistě, usínal vyčerpáním, ale ona měla taky dost, usínala spokojeně a netrápily ji žádné sny. Kvůli tomu snad milování je, ne? Měj se tam v dálce hezky, můj milý. Má láska je s tebou.

Jenže potom byla sama. Nikdo ji nestiskl, nikomu nemohla darovat svoje vzbouřené city. Jistě, mohla to poručit komukoliv ze smečky, každý kluk by bezpochyby poslechl a ještě se cítil poctěn. Dávné čarodějky to tak dělaly. Jenže ať se rozhlížela jak chtěla, nikdo se jí nelíbil natolik, aby si ho vybrala jako prvního. Nelíbilo se jí jen tak se předhodit davu. Kdyby to nařídila jednomu, mohla by se už nabídnout všem. Možná to jednou bude muset udělat. Ale dnes ještě ne.

Genetická paměť jí opět pomohla. Co dokázala tělesně, dokázala stejně dobře v mysli. Nejen to, v mysli to dokázala ještě líp. Ze začátku se sice trochu zmítala a křičela, ale bylo to v jejím pokoji a nikdo to neslyšel. Tloukla hlavou o zeď, bičovala se vším, co jí padlo pod ruku, vrážela si jehly pod nehty na rukou i nohou. Nechala si vylepšit tetování. Bolest nebyla přesně to, co jí působilo rozkoš, ale když skončila, uvolnění bylo příjemné. Později se naučila prožívat vše v meditaci. Hrála si sama se sebou. Topila se v moři, létala ve vzduchu, tančila na žhavých uhlících. Rozpouštěla se v kyselině. Nechala si do těla vniknout jed a sledovala, jak jí ochrnují svaly až k srdci. Prožívala kosmický mraz i pekelný žár. Opakovaně hořela na hranici. Nechala se žrát divokými mravenci. Hnila a rozpadala se na atomy. To všechno byly ale jen dětské hry.

Její dětství skončilo ve chvíli, kdy zabili otce. V té chvíli se změnila v útočný meč. Navenek byla pořád mírná, trochu zakřiknutá dívenka, která ani moc nebrečela, jen tak smutně koukala. Pedro vedl válku, mstil se, velel svým oddílům. Asthra vystřelovala blesky. Ležela ve svém stanu, nebo seděla ve stínu, vypadala že podřimuje. Jenže někde v dálce, kam nikdo nedohlédl, se najednou nějakému muži udělalo špatně. Byl to mocný boss, obklopený svalnatými tělesnými strážci, vyzbrojenými spoustou pistolí a samopalů. Jenže náhle se velký šéf zhroutil a přivolaný lékař konstatoval srdeční infarkt. Taky uměla mozkovou mrtvici, prostě postavila krvi v některé žilce překážku a počkala, až praskne. Nebo ve chvíli, kdy ten chlap střílel po nepřátelích a potřeboval být hodně rychlý, mu na chviličku ochrnuly svaly. Byla spokojená, patřilo jim to.

Jenže potom dlouho tiše brečela. Dovnitř, nic nebylo vidět.

Vrátil se Sid, vedl válku mezi nepřáteli, moc se neviděli. Jenže když se sešli na jednom lůžku, už to nebylo ono. Moc se na něj těšila, zase bude prožívat ten slastný pocit uvolnění, sladké bolesti ve všech svalech, totálního vyčerpání... Jenže už to nebylo ono. Snažil se, dělal co mohl. Asthra ho chápala, odpouštěla mu... nesmysl. Nebyl schopen ničeho víc. Nikdo z lidí. Věděla to. Ale pořád ještě ho milovala. Ne. Milovala vzpomínku na to, jak ho milovala, když ještě byla dítě. Jak ji to nádherně bolelo, když se do ní dral, jak ji drtil a tiskl.

Za poslední rok udělala spoustu prudkých skoků. Snažila se si toho nevšímat. Potřebovala silné emoce. Mohla by si chytit otroka a přinutit ho, aby ji miloval až do smrtelného vyčerpání. Nějakého zločince, kterého není škoda. Nemusela by nic dělat, umřel by sám. Nikdo by to nevěděl. Jenom ona. A ten, kdo si jednou přečte její vzpomínky.

Za dávných časů ničemové říkali: Radši chcípnout, než se dostat do drápů čarodějkám.

Všechno to byly myšlenky, které zaháněla. Nikdo o nich nevěděl. Než potkala Dany.

Dany Monroesová je sestřenice, princezna Baarfeltovského rodu. Má stejnou paměť jako já. Je starší, to všechno už prožila. Není tak dobrá jako já. Fuj, co si to myslím? Nepotkala žádného Sida, do kterého by se zamilovala. Jak vůbec o to přišla? To byla někde na akci a hráli apol, ragby s tenisovým míčkem. Bezva rvačka o míč, ze které nikdo nevyjde bez modřin. Správná holka, když jí uděláte loktem, kolenem nebo čímkoliv pěkný monokl, zatne zuby a rve se jako pitbul. Jediná možnost, jak ji uklidnit, je přejít plynule z rvačky do sexu. To napadlo některého kluka z party, hned to realizoval a ostatní se přidali. Dany jenom zavřeštěla a snažila se si to co nejvíc vychutnat. Ten kluk se lekl, když ucítil krev, ale tolik jí zase nebylo a nezdálo se, že holka je proti. Potom někdo navrhl střídání. Nebyl tam nikdo, kdo by rozdivočelou mládež uklidnil. A Dany se smála.

Nikdy nechtěla vědět, kdo to byl. Ten kluk se jí přišel dokonce omluvit, ale zakřikla ho, aby jí neříkal jméno, natož rod a kastu. Nechtěla vidět ani jeho tetování. Naopak navrhla na večer co nejrozsáhlejší orgie, střídačka každý s každým, aby nikdo nic nevěděl. Princezně není radno odmítat. Když se jí pak někdo zeptal, s kým o to přišla, řekla: se všemi.

Od té doby Dany vyhledává rozkoše těla i mysli. Co nejdivočejší emoce. Baví ji prožívat bouřlivé zážitky, ale ještě víc nahecovat na to ostatní holky. Některé má zvlášť oblíbené, Asthru k nim přidala. Ještě nikdy nikomu neublížila, nepřinutila nikoho udělat něco proti své vůli. Ale jakmile postřehne touhu po něčem neobvyklém, hned ji povzbudí. Taky vnímá emoce druhých. Není jasné jak moc, ale...

Asthra touží být přinucena. Mučena, zhanobena, znásilněna. Chtěla si to dopřát o těchto oslavách. Dany odmítla, příliš dobře jí rozumí. Zahraje si s ní, ale až bude správný čas. Chce být dvojka v Sesterstvu, kde Asthra bude jednička. Nebo možná ani ne dvojka. Chce být uvnitř, ale taky tak trochu venku. Vést válku čarodějek, když bude mít chuť, ale nevyvolat dlouhodobou nenávist. Jednou skončí obě kočičky na jednom lůžku a budou se mazlit tak dlouho, až si navzájem proniknou do mysli a prosondují ji do nejmenších detailů. Jsou stejné. Jsou natolik odlišné, aby pro ně bylo zajímavé se zkoumat. Potom přiberou do hry další Sestry. Jako první Jeane, mladší sestru, nádherně talentovanou. Další sestřenky z klanu Therlowů, Diettermannů, Albertů, celý cowen, který se momentálně lísá k Dany jako k velitelce a mnohé členky jsou zde přítomny. Taky Asthra má cowen, nejlepší je z nich Deborah, Židovka z rodu velekněží, která by se jednou ráda napojila na klan Therlowů, jen co na ni Jackie dostane chuť. Jenže je příliš mladý a než dospěje, třeba se situace ještě nějak zajímavě zauzlí. Dany by ráda situaci pěkně zauzlila...

Teď si například pěkně vychutnává jízdu na neosedlaném koni. Srst příjemně lechtá na čerstvě vyholeném klíně... Moment! Dany jezdí nahá na koni od dětství, pro ni to není žádná novinka. Baví se cizími emocemi... vzala s sebou několik bílých holek, z přistěhovaleckých rodů nebo dokonce cizinek, pro ty není normální depilace těla ani vlnění koně mezi stehny. Kdybysme je trochu pošťouchly, třeba se některá udělá...

Dany k ní obrátila oči a škubla koutkem úst. Vnímá?

Asthra se pokusila poprvé v životě vyslat myšlenku. Ahoj, sestřenko!

Dany neodpověděla, nejspíš neumí. Ale za pár okamžiků začalo Asthru nesnesitelně svědit pravé chodidlo. Zvedla nohu a podrbala se, svědění se uklidnilo, ale přesunulo výš, na lýtko, stoupalo ke koleni. Samozřejmě tohle umí taky, ale v bdělém stavu? Když bojovala, musela se ponořit do transu, opustit vlastní tělo a hledat... nepřátele vyhledávala podle barvy jejich aury, ale to bylo... sakra počkej! Svědění stoupalo a už pochopila, kam dojde... tak ty takhle? Zkoncentrovala se, zkusila si vzpomenout jak se to dělá a oplatit... Dany zkřivila tvář, asi to bylo moc, spíš bolelo než svědilo, ale to A nechtěla, stáhla to na únosnou mez a prošlehávala D krátkými impulsy, jenže to už svědění dorazilo k cíli a stávalo se nesnesitelným, bylo nutno zajet tam rukou a usilovně se drbat... A kňučela a vrčela, bojovala s touhou skočit na tu mrchu a pořádně se s ní porvat... Cítila, že D chce přesně tohle, byla by z toho parádní rvačka a zapojily by do ní všecky ty křehotinky kolem...

Jenže vjely do mangrove a zachytily další zajímavé emoce. Asthra stihla jen vyslat: To si ještě vyřídíme! Potom toho bylo kolem moc a bylo nutno si to roztřídit. Příval vjemů ji zahltil, dělo se toho moc najednou. Totiž, jak očekávala, v noci se spousta lidí všelijak spárovala. Odpoledne tvořili to bahniště a kluci si nedali ujít rvačky v bahně, ve dvojicích i hromadné. Holky se taky nedaly odradit a když narazil kluk na holku, byl to parádní nájezd na noční hry. Někteří si dokonce vybudovali soukromé pelíšky na dostřel od hlavního sídliště, aby nebyli rušeni. A bylo to fajn.

Potom přišlo ráno a začalo se řešit, jak odměnit soupeře za vítězství. Nejpřirozenější je hezky vyzdobit. Kdo ještě nemá vyžíhaného okřídleného koníčka? Kdo ještě nemá tělo úplně bez chloupků? Kluci přišli na to, že mít na hlavě jedinou, byť slušně dlouhou kadeř je výhodnější než být celý zarostlý, zvlášť když se chci rvát v bahně. A to teda chci, musím ještě utopit pár kamarádů! Takže hodná kamarádka vezme nějakou ostrou čepel a pěkně mě oholí. Nebude to tak příjemné jako mýdlem, ale chlap něco vydrží! Počkej, to chceš říct, že my holky nic nevydržíme? Tak to bysme si mohly dát soutěž, kdo vydrží víc!

Nějakou důvtipnou hlavu napadlo, že by bylo hezké uvítat Asthru špalírem ztýraných obětí podél cesty. Když jelo turecké poselstvo ke knížeti Vladovi Draculovi, nechal kolem cesty napíchat zajatce na kůly a dost se tím proslavil. Kolem cesty k pevnosti rostla řada všelijak pokroucených stromů, jejich větve visely dost nízko... proč se k nim nepřivázat za zápěstí, ale ne tak, abych si potrhal šlachy, můžu stát na nohách, ale pořádně našponovanej, třeba i na špičkách. Samozřejmě mi každej bude moct dělat co ho napadne, bránit se můžu leda kopáním, ale na to se musím pořádně chytit větve... Hlavně děti si vyhrajou! To je bezva, uvažte mě taky!

Takže Asthra se svou družinou projížděla mezi všelijak zmučenými kamarády a bavila se jejich zážitky. Někteří už toho měli dost, chtěli se nechat odvázat a jít si odpočinout, ale další chtěli dokázat, že ještě vydrží. Mezi nimi pobíhaly neúnavné děti, které mohly kohokoliv beztrestně lechtat a pošťuchovat, kopům vždycky včas unikly a z výhrůžek si nic nedělaly. Starší a odvážnější uvažovaly, že by se taky nechaly přivázat, aspoň na chvilku. A vyžíhat toho koníčka na tělo, aby se po letech vědělo, že jsem tady byl!

Asthra zjistila, že bez obtíží vnímá, kdo s kým v noci spal. Stačilo se přiblížit. Ne že by ji to tolik zajímalo, leda u lidí, které znala, ale jejich emoce byly příliš silné a neodbytné. U některých dokonce vnímala, koho se chystají dneska večer sbalit. Trochu předpokládali, že se připojí taky. Dany by to udělala, kdyby to byla její oslava. Dany by se taky rychle zbavila toho směšného ježka, co má na hlavě. A se ohlédla, D se ušklíbla a pokrčila jedním ramenem. Spousta mladých taky očekává, že se Asthra možná ještě nechá ukecat a udělá to. Hodně kluků a některé dívky mají už takové účesy, že stačí odříznout skalpovou kadeř a bude vymalováno. Taky by se to mohlo vyzkoušet na dětech, za trest!

Asthra se zhluboka nadechla a vydechla, aby se zklidnila. Napřed chtěla vyslat všeobecný impuls, že nic nebude a přestaňte otravovat, ale potom ji napadlo, že ji samotnou láká lehnout si a nasunout hlavu pod břitvu. Koukla po Dany, ale nezdálo se, že jí tu myšlenku podsunuje ona. Napadlo ji taky, že jí to dělá někdo mimo cowen. Nejlíp kdyby nějaký zlý démon, s tím by mohla bojovat!

Sakra, démoni! Spousta lidí na ně nevěří. Asthra jejich existenci připouštěla, ale nechtěla o nich slyšet. Zatím ji neobtěžovali, leda že se jí o nich občas zdálo. Jenže, za to můžou asi všelijaké pohádky a hloupé filmy. Žádný démon se nemůže zjevit v těle, aby do něj mohla pořádně sekat mečem nebo ho ztřískat nunčaky. Ale vychutnala by si to.

Dany se opatrně pokusila o první směrovanou myšlenku. Co se od ní dalo čekat? Pojďme se taky nechat uvázat!

No jasně, miluje mučení. Vychutnává si, když je svázaná, nemůže se hnout a můžou si s ní dělat, co chtějí.

Asthra naopak promluvila nahlas a velitelsky: „Jedem! Chci vidět tu pevnost!“

Jeli. Ta pevnost byla kolová ohrada, přes jakou se schopný bojovník dostane za pár vteřin. Uvnitř stany a všelijaké přístřešky, kde mladí strávili noc a občas uzavřeli krátkodobé manželství. Někteří byli partnery už dlouho. Někteří... Asthra potřásla hlavou a odmítla se tím zabývat.

Bahniště bylo zato parádní, dost velké a z čistého bláta a vody. Uprostřed dosahovalo dospělému muži do pasu, drobné Asthře mnohem výš. Bez váhání sklouzla s koně a s potěšením se nořila do bahna. Probíhaly tam nějaké potyčky, ale bojovníci to stopli a sledovali, co ona. Po pár krocích tam byla po pás, neskutečná rozkoš! Šla dál, jak nejhlouběji to šlo, ale o něco zakopla a natáhla se. Původně se chtěla elegantně zanořit, ale to se jí nepodařilo. Tak aspoň přiměřeně zavřeštěla a párkrát se převalila, aby dala najevo, jak se jí to líbí.

Dany skočila do bahniště šipkou. To byl pokyn pro všechny, vrhli se do bahna a zahájili všeobecnou rvačku. Asthra se s nadšením vrhala do nejhustšího chumlu a nešetřila nikoho. Vychutnávala si dotyky rukou na těle. Dany milovala osahávání, nejvíc v kluzkém prostředí. Asthra neměla vyhraněný názor. Jako dítě se mazlila ráda, později ubývalo lidí, kteří si troufli na ni sahat. Sid, samozřejmě. Jiní kluci ji objali a políbili, ale další něžnosti si odpustili. Těžko říct, jak by reagovala. Dany má ovšem ve zvyku, když se jí přijde pochlubit kamarádka, zalézt si s ní do horké vody, omatlávat se, povídat si, co s ní dělal její nový kluk a předvádět si to navzájem. Slyšela, že existuje něco jako lesbický sex, ale nechápe to. Mazlení mezi děvčaty je přece přirozené, sex je výhradně koitus s penisem ve vagíně, nic jiného. Spousta hezkých věcí se dá dělat taky prsty a jazykem, ale to ještě není nic závazného. Osahávání od kluků je roztomilá něžnost, možná výzva k milování, ale ne vždycky to vyjde. Dany netouží milovat se s úplně všemi kluky, ale aspoň zkusit by se to mohlo.

Asthra se proti takovým návrhům ostře ohradila, ale občas na to myslela. Konečně, přesně to jí Dany prorokovala. Rvačka v bažině se jí líbila, sahalo na ni hodně rukou a bylo to příjemné. Není jasné, zda ji kluci poznali, byla celá zablácená. Ona by je snadno poznala podle aury, ale neměla zájem. Ještě hezčí by bylo, kdyby všichni byli vyholení a neviděli, buď že by byla tma, nebo by jim ochromila zrakové nervy... Fuj, démone hnusný, padej odtud a už se nevracej! Nic nebude, ani stříhání, ani orgie! Ale ty ruce na těle jsou tak příjemné!

Když toho měli všichni dost, vylezli z bahna, seběhli k moři a očistili se. Byla tam malá písečná pláž a správné vlny, které občas někomu podrazily nohy a chvilku ho mlely v příboji. Opodál rostly velké stromy s rozvětvenými kořeny, dalo se po nich lézt a skákat z takové výšky, jaké se dotyčný odvážil. Asthra lezla po stromech jako opice, vyšplhala kam až to šlo, zhoupla se na větvi a nechala se vymrštit, aby padala dlouhým obloukem. Ve snech létala a padala do neskutečné hloubky, teď to zkoušela po nohách, šipkou se složenýma rukama i sbalená do vajíčka. Kluci měli označkované vhodné větve a dlouhé liány, na kterých se dalo houpat a nechat se hodit co nejdál do vody. Když se to správně povedlo, zanořila se tak hluboko, až jí bolelo v uších. O kus dál byly pod vodou útesy, kde se dalo potápět s otevřenýma očima, zkoumat všelijaké úkryty a chytat ryby do ruky. Kdysi tu byli i žraloci, ale kluci je tak dlouho obtěžovali, až i tak tupé zvíře pochopilo nebezpečí a uprchlo někam jinam. Šikovní lovci nosí dneska na krku náhrdelník ze žraločích zubů, ti méně šikovní jizvy po žraločích zubech.

Asthra konečně vylezla, vytřásla vodu z vlasů a přesvědčila se, že tam nezůstalo žádné bahno. Ještě lepší by bylo, kdyby měla těch vlasů míň. Ještě párkrát se v bahně vyráchá a kdyby třeba měla jedinou kadeř... Tedy dvě po stranách, je děvče. Kdysi se tomu říkalo wingy a byla to velká móda. Kdyby ji pak přestaly bavit, stačí udělat dvakrát šmik... Zmiz, démone, naposledy tě varuju!

Jednu věc Asthra věděla. Tohle jsou jen opatrné žertovné náznaky. Skutečný útok přijde se setměním. Jestli je to opravdu démon, tak to nevzdá a bude se vracet. Nabízet nevídané rozkoše. Vtírat se nejdřív kamarádkám, však podívej, nic to není, všechny to dělají! Asthra byla rozhodnuta tvrdě bojovat. Ale nebyla rozhodnuta, že nepodlehne.

Najednou jedna holka vstala a natáhla ruku k obzoru: „Hele!“

Blížila se odtamtud plachetnice. Krásná, dvojstěžňová, tak na pět až deset lidí. Obsluhovaly ji tři dívky, velmi šikovné plachtařky. Skasaly většinu plachet, a když se přiblížily, zapjaly motor a přibrzdily. Na správném místě vyhodily kotvu, vyskočily a brodily se na břeh.

Byly z Indiopolisu. Vypadaly tak, a měly na rameni vyžíhaného stříbrného delfína, znak bohyně Excatli. Jinak vyhlížely jako naklonované, lišily se leda tetováním. Pleť přecházela z hnědého opálení přes mléčně bílou a šedivou až k namodralé, podle toho, z jakého úhlu se na ně člověk díval. Vlasy krátké, ale nebyl to pozůstatek žádného určitého účesu. Barva? Vyšisovaná sluncem a mořem, ani ne blond, spíš špinavě světlá. Bylo na nich vidět, že jsou zvyklé se často potápět. Neměly plovací blány mezi prsty, chápavé dolní končetiny, koketní ocásek ani velké špičaté uši, takže asi byly lidé. Oči měly modrozelené a výraz podivně zasněný, jako by se vynořily přímo z moře.

Představily se jako Thea, Lea a Nea. Řekly která je která, ale nepočítaly, že si to někdo zapamatuje. Oznámily, že přišly předat Asthře dar Sester z Indiopolisu, nepoužily však elfské jméno Telporontost. Ale ten dárek lze předat jenom někde, kde je velká nádrž na vodu, jaké bazén.

Jedna z bílých děvčat dostala šanci zabodovat. Upozornila, že v Rossa Blance je zcela nové rekreační středisko, které bazén vlastní. Majitelem je samozřejmě přistěhovalec, komerčně založený, ale dal by se ukecat k pronajmutí. Thea kývla, že může být. Navrhla, aby se co nejvíc děvčat nacpalo k nim do lodi a zkusí plachtit po moři, ostatní můžou jet na koních. Asthra souhlasila.

Majitel bazénu byl mírně v šoku. Byl přistěhovalec a smečky děvčat se polekal. Thea mu nabídla peníze, ale vypadala při tom tak, že jenom blázen by je od ní vzal. Taky znal Asthru a slyšel o princeznách Monroesových. Ochotně nabídl svůj bazén k disposici a nic za to nechtěl.

Jedna z dívek přinesla z lodi kanystr s nějakým roztokem. Před očima několika málo hostů, slunících se na terase (v parádních plavkách) nalily obsah do bazénu, pak Thea nařídila: „Zamíchat!“ a jedna po druhé skočily do vody. Plavaly, potápěly se a hrály si jako delfíni. Po chvíli vylezly a Thea řekla: „Sleduj!“

Na vzduchu začala jejich kůže pomalu zlátnout. Za pár okamžiků byly celé zlaté, kromě vlasů, prořídlého obočí a možná pár chloupků po těle.

„Skvělý!“ řekla Asthra a skočila tam.

„Jak dlouho to vydrží?“ neodolala a položila otázku Dany.

„Týden až čtrnáct dní, jak u koho.“ odpověděla Lea, „Ale recept ti nedáme.“

„Mrcho!“ řekla Dany a skočila do vody.

Naskákali tam všichni přítomní. Postupně dojížděli další, ti zlatí zase mířili zpátky, pochlubit se. Barva nebyla stejná, u černochů měla nejtmavší odstín. Hodně mladých bylo zvědavých, jaký odstín bude mít zrovna jejich kůže, tak vznikaly různé zábavné spory. Zlatá barva nepřekryla tetování, naopak krásně vystoupilo. Vyžíhaný koníček taky. A dalo se na kůži taky krásně malovat.

Dívky z Indiopolisu usoudily, že je to v pořádku. Thea řekla: „Ta loď je taky tvoje. My zpátky doplaveme.“

A chystaly se na to. Jenže Asthra se zarazila: „Snad s námi zůstanete aspoň na slavnosti?“

Domluvily se pohledy. Potom jedna z nich řekla: „Zůstaneme.“

Sotva princezny zmizely z dohledu, začal majitel koumat, jak nenadálého daru využít. Jako první mu napadlo začít vybírat vstupné, neustále sem přijížděli kluci i holky a hned se vrhali do bazénu. Součástí dohody bylo, že nechá vykoupat všechny, dokud bude zájem, ale nebylo pochyb, že se přidají i zcela cizí lidé, kteří k Astřiným hostům nepatří. Po krátké úvaze ten nápad zavrhl, mohl by udělat chybu a chtít peníze od někoho, kdo by to práskl princeznám. Nebylo pochyb, že by se naštvaly. Čelit rozzuřené princezně je šílenství. Ještě nebezpečnější je čelit princezně, která si chce hrát a hledá někoho, na kom se vyřádit. Takže z toho nic nebude.

Je možno prodávat nápoje, ty jsou jeho. Ten pán se jmenoval jinak, ale v rámci image si vymyslel jméno Ellias a snažil se chovat jako šlechtic. Na domorodce tím dojem neudělal, ale jeho klientela byli turisté. Mladí měli žízeň i chuť na chladné nápoje, ale žádné peníze. Což je logické, když byli nazí, neměli kam je dát. Lord Ellias se zachoval jako gentleman a rozhodl se pohostit je limonádou zadarmo. Ostřejší nápoje ovšem... Přijali to bez komentáře, teda řečí měli spoustu, ale žádné proti. Naopak, chovali se vstřícně.

Turisté ten mumraj sledovali a bavili se. Přibylo jich, z okolních penzionů. Nebyla sezóna a zařízení moc neprosperovaly, ale nějací turisté tady přece jen byli. Momentálně namítali, proč jim nikdo o nové atrakci neřekl předem. Ellias neprozradil, že to taky nevěděl, snažil se vypadat chytře a svést všechno na princeznu Asthru. Měl některá ustálená vyprávění, kterými oblboval zákazníky. O čarodějkách taky.

Někteří turisté zahájili pozoruhodné stížnosti. V rámci zábavy navštívili všelijaká kasina, se striptýzem a společnicemi. Když si teď prohlíželi tu partu mládeže, došli k poznání, že chlapci i děvčata jsou daleko krásnější než profesionální tanečníci. Proč tedy nevystupují v kasinech ti hezčí? Proč jsou prostitutky v Ironu i Rossa Blance nic moc, některé vyloženě nechutné? Proč pan Ellias nezajistil...?

Pan Ellias za nic nemohl, ale byl si vědom, že v očích turistů může za všechno. Kecal, co mu slina na jazyk přinesla. Prohlásil, že dívky jsou tak krásné proto, že jsou buď samy čarodějky, nebo je kamarádky magicky vylepšují. Naopak klukům, se kterými se milují, magicky prodlouží a zesílí penis, takže další ženy s nimi prožívají neskutečné rozkoše. Kromě toho umějí vložit na svoje milence zakletí, aby každý, kdo s nimi prožije noc, byl naplněn štěstím a radostí. Na holky taky, pochopitelně. Turisté nebyli úplně hloupí, aby věřili všemu, ale výsledky viděli přímo před očima, tak v nich přece jen něco podvědomého zůstalo.

Samozřejmě se mohli taky vykoupat. Bylo jen zapotřebí odložit plavky a ostych. Tedy, mohli do bazénu i v plavkách, ale mladí by se jim smáli. Když získali nádherně zlatou barvu, zlepšila se jim nálada a dostali chuť se bavit. Někteří mladí po vykoupání spěchali zpátky do lesa, ale jiní se zdrželi, obsadili telefonní ústřednu a volali do Kingtownu i leckam jinam, že je tu fajn zábava a když skočíš hned na rychlík, ještě to stihneš. A vem si s sebou peníze, ten majitel hotelu je příšernej zloděj a za každej hlt šťávy chce neskutečný prachy.

Slyšel to pan Ellias, ale slyšeli to taky někteří významnější hosté. Takže zahájili opatrný dialog:

„Vidím, že jste dostala na něco chuť, slečno. Dovolíte, abych vás pozval do místního baru?“

Slečna zamrkala dlouhými řasami a chvilku vyhodnocovala, co řekl. Byla z přistěhovalecké rodiny, ale od malička v Arminu a vychovaná místním prostředím. Ohlédla se na kamarádky a řekla: „Máme chuť? Chceme jít do baru?“

Pán sice pozval pouze ji, ale došlo mu, že ji oslovil v množném čísle. I když, ty ostatní byly taky hezké.

Co pro ně bylo sprostě drahé, byl pro něho pakatel. Vylezly si na barové sedačky a začaly studovat nápojový lístek. Neměly sebemenší zkušenosti, zato se všemu nepřetržitě smály. Z jejich štěbetání by slabší povaha dostala záchvat. Objednal jim krásně barevné koktejly, každé jiný. Byly sladké, osvěžující a alkoholu tak akorát. Vymlaskly to a chtěly vědět, co měla kamarádka. Objednal další.

Holkám se zlepšila nálada a začaly být zvědavé. Pán sdělil, že se jmenuje Sam a je majitelem firmy Export - Import, dovoz a vývoz čehokoliv. Pak jim vysvětlil, co to znamená. Je tady na dovolené, ale taky okouknout, co by se dalo, kdyby se dalo.

Přišel nějaký kluk a chtěl vědět, co tady holky dělají a jak dlouho tu chtějí ještě oxydovat. Dostal velkou whisky a přisedl si.

Pánův původní záměr byl dostat tu nejhezčí do baru, trochu ji opít a zatáhnout do postele. Problém byl, že reagovala jinak než všechny ostatní, se kterými se mu to povedlo. Především vše, co řekl jedné, bylo záležitostí celé smečky, nejen zde přítomných, ale snad stovky dalších. Nebyla proti sexu zásadně, ale zatím se dobře bavila a nechtěla opouštět partu. Naopak by jí nevadilo, kdyby ostatní byli při tom a sledovali, jak to umí. Tedy on, ona nepochybuje, že je dobrá. Lechtivé řeči měli rádi všichni a s chutí vyprávěli o svých dobrodružstvích. A až přijedou kamarádi z Kingtownu, to bude teprve mejdan! Sam povadl a začal se obávat, že se jeho záměry neuskuteční.

Kluci byli zvědaví na tu jeho firmu. Když z něj vypadlo, že obchoduje také s léčivy, zarazili se. „Drogy?“

„Léky! Existuje spousta farmaceutických firem a ty potřebují suroviny. Jasně, dají se zneužít, ale tohle jsou solidní firmy!“

Nastala mezi nimi diskuse. Po vítězství nad gangstery zůstala uprostřed plantáží rafinerie, ve které se dříve vyráběly drogy, nyní... co vlastně? Byla založena společnost, kterou vytvořili přední odborníci a značný podíl v ní měl i Pedro Santanueva. Protože však výrobě nerozuměl a neměl čas se do toho plést, spokojil se s výnosem a starosti nechal odborníkům.

Ačkoliv Sam tvrdil, že jeho firma je naprosto čistá a solidní, mladí nabyli dojmu, že určité problémy tu přece jen jsou. Taky se prokecl, že má jisté potíže s konkurencí, které je jeho dokonalá bezúhonnost trnem v oku a rádi by ho zlikvidovali. Ne že by po něm rovnou stříleli, ale vyskytují se různí pochybní jedinci, zaměstnanci jsou lhostejní a ochranka neschopná. Taky s ochranou zásilek jsou potíže...

Kluci po sobě mrkli. Něco někam převézt není problém. Někteří už mají i řidičák a spolehlivě ovládají vše, co má motor a kola. Taky umějí rychle a přesně střílet a ovládají šestadvacet druhů bojového umění. Že z nich jde hrůza na první pohled, nemuseli říkat, to viděl. Holky jsou navíc schopné rozjet divoký mejdan, jak zakrátko uvidíš, pokud objednáš ještě jednu rundu dokola.

To už Sam chápal něco, co by se dalo nazvat Mejdanové zásady. Správné je, když se do hry zapojí všichni v dosahu. Ne každý musí mít sex s každým, ale měl by být při tom a dostat příležitost. V takovém případě si nemá kdo na co stěžovat, ani kdyby se mu to později rozleželo v hlavě. Že byla nějaká holka znásilněna? Ostatní taky, tak co? A v tu chvíli jsi vypadala, že tě to docela baví!

Sam si nebyl jist, co na to říct. Kdo by si mohl stěžovat? Nedalo se nic dělat, museli mu vyložit politickou situaci. Existují dvě mocné strany. My jsme přistěhovalci, kdysi strana Bílých, ale to se už nesmí říkat. Jasně, většina se narodila už na Ostrově, takže jsme šlechta, ale nejsme takoví blázni jako Černí. Jižané, potomci starých rodů. Jistě, spousta jich je taky náplava z ciziny, ale patří k Černým, chápeš? Taky existují Rudí, teda jako komunisté, Zelení, to jsou všelijací vandráci, ekologové a tak. Na křesťany zbyla Žlutá. Taky existovali Modří, to byli lautr cizinci, co se odmítali přidat ke šlechtě. Už to chápeš?

Ovšem že nechápal. Tak teda, když na sebe narazí Černí a Bílí, tak se vždycky porvou. Asthra patří k Černým. My jsme Bílí, takže se porvem, jen co bude šance. Černých je míň než nás, ale ovládají magii. My taky ovládáme magii, ale míň. Uměli bysme víc, kdyby nás čarodějky něco naučily. Možná to udělají, když je donutíme. Černým nikdo nesmí sáhnout na vlasy, jsou posvátné. Nám taky ne, ale kdyby se stalo... konečně, to co mám na hlavě já, je bezpečnostní minimum. Kdybysme je ostříhali, tak je přejde pýcha a třeba se nebudou tak nafukovat. Nejlepší by bylo, kdyby všichni přišli o hřívu, byla by sranda a nikdo by neměl proč se vyvyšovat. Jenže my to spustit nemůžeme, to by musely princezny...

Sam už neobjednal nic, ale někdo jiný z hostí. Bar byl přecpaný, v koutě už se nějací lidé omatlávali a zejména dámy se zajímaly, jak urostlí jsou místní chlapci. Kluci neměli nic proti, navíc měli v úmyslu způsobit jim hezké překvapení za devět měsíců. Slyšeli, že existuje něco jako ochrana proti početí, ale nic takového zásadně nepoužívají. Holky používají antikoncepční žvýkačku (zelené zuby), a některé nemají zásadní námitky ani proti dítěti. Když se to povede, rychle se vdají a rodina s tím souhlasí. Taky existuje interrupce, ale to by žádná žena neudělala; i potrat z lékařských důvodů je neštěstí a hanba pro celý rod a všichni truchlí jako při úmrtí drahého příbuzného.

Dívky měly zajímavé dotazy. Nedávno se profláklo, že jistý mezinárodní gang prodává krásné dívky bohatým arabským šejkům do harémů. Taky obchoduješ s děvčaty? Dalo by se nějak proniknout do toho systému? Jako že bys mě třeba prodal, smečka by šla po mojí stopě a až by mě našli, osvobodili bysme holky, co tam už jsou, a ty lumpy rozsekali na nudle. V takovejch palácích je zlata, drahokamů a všeho, to by byla kořist! Jasně, šlo by mi o krk a zažila bych trochu brutálního sexu, ale bylo by to fajn dobrodružství!

Sam čuměl jako Bú. Ta dívka vypadala tak křehce a bezbranně, jako něžná květinka vyžadující ochranu.

Nějací kluci začali vzadu řvát: Rež a rúbaj do krve, nebude to poprve...

Už dávno tu nevelel Ellias ani Sam. Někteří mladí odešli, další přišli, vyznat se v nich nedalo, když byli všichni zlatí. Všichni pili jako o život a nebylo radno je žádat o placení. Vlastně nebylo jasné, kdo co objednává, většinou cizinci. Ellias se rozhodl nechat věcem volný průběh, po skončení spočítat škody a přirazit každému z hostů adekvátní částku k účtu. Klidně trochu víc, oni to překousnou.

Sam dosáhl částečného úspěchu. Jeho vyvolená už dávno nepila koktejly, lila do sebe tvrdé drinky, nechala se omatlávat a něžnou ručkou ho hbitě zbavila nežádoucího přepětí. To se naučila dělat kamarádům v šesté třídě. V sedmičce už byla společensky nemožná holka, která by se zdráhala vzít ho svému klukovy do pusinky a pěkně vykouřit. V osmičce soutěžily, která líp dokáže udělat to samé, co viděly na videu. Komu rodiče koupili videokameru, natáčel s kamarády vlastní pornofilmy a předváděl je spolužákům.

Sam žasnul. Dívky postřehly, že ho to baví, a začaly vyprávět o svých zkušenostech z diskoték. Vyhlášené podniky jsou na předměstí, uprostřed města by přece jen vyvolaly pohoršení. Zhruba do půlnoci je tam docela bezpečno, pak se zábava patřičně rozproudí. Po druhé hodině ranní je už trochu o hubu zajít na dívčí toaletu, ukrývají se tam různí úchyláci a než holka stačí zařvat o pomoc, přimáčknou ji ke zdi a vrazí to do ní. Rozumná holka se nechá doprovázet svým klukem a je úplně fuk, jestli na holčičí nebo klukovskej záchod. Stejně ze všeho nejdřív zrušili kabinky, tam mohl někdo holku zatáhnout a vážně jí ublížit, třeba i zabít. Jsou tací úchylové a na pohled je nepoznáš. Zatímco to dělá, kluk stojí nad ní a hlídá, a kdyby někdo něco, serve se s ním. Rvačky na hajzlíkách jsou bezva věc a každé holce polichotí, že se o ni kluci rvou. Občas taky dostane pár přes držku, ani neví jak a od koho, natož proč. Větší bitky se konají venku před diskotékou a mívají dozor. Jasně, každá diskotéka má ochranku, ale právě ti kluci z ochranky jsou sprostí rváči a myslí si, že všecky holky patří jim. Kdyby tak narazili na nějakou jižanku, ta by z nich nadělala trhací kalendář! Správná holka má přijít ze zábavy s pořádným monoklem, aby měla v pondělí co vyprávět spolužačkám. Z týhle akce se ale chci vrátit dohola a s parádním tetováním! Vůbec by neškodilo, kdyby to bylo tetování přímo na hlavě. Máma má fotku, jak vypadala bez vlasů, když jí bylo šestnáct...

Zatímco poslouchal jejich vytahování, jeho dívka se tiše vytratila a už se nevrátila. Naopak některé další dávaly najevo, že by si daly říct, i když se nemůže vyrovnat klukům, se kterými chodí normálně. Což ostatně viděl kolem sebe.

Neznámo kdy a jak vnikla v tom čase do hotelu jakási ženština. Malá, snědá, tváře divé, pod plachetkou osoba, o berličce, hnáty křivé, hlas vichřice podoba. Ve skutečnosti to byla starucha neurčité národnosti, svraštělé tmavé pleti, vlasy spletené do rastafariánských copánků, na sobě potrhané hadry, bosé špinavé nohy, na krku náhrdelník z podivných předmětů, taška s předměty ještě podivnějšími. Na jediný pohled prodavačka pochybných amuletů. Nejspíš příbuzná někoho z personálu. Pan Ellias takové neviděl rád a hned by ji hnal, kdyby nebyl poněkud pod vlivem. Svým podřízeným zakázal jakékoliv návštěvy příbuzenstva, ale co platno, byl tam zadní vchod pro zaměstnance a nedalo se zabránit, aby ženské z kuchyně nestrčily pár dobrot svým hladovým dětem. Ty děti samozřejmě hned objevily, co se děje, a naskákaly do bazénu, čímž získaly stejnou barvu jako všechny ostatní děti, které tu byly právem, snad trochu tmavší, ale to Arminům nevadilo. Ovšem tahle ženská, to bylo moc.

Mírně podnapilí hosté ji okamžitě vyhodnotili jako čarodějnici a začali z ní tahat rozumy, co by všechno mohla. Ellias se pokusil jim vysvětlit, že je to špinavá podvodnice a neumí vůbec nic, ale ženština se divně pochechtávala a říkala věci, které málokdo chápal. Kromě jiného tvrdila, že umí kouzelný nápoj, který dodá lidem ještě lepší náladu než alkohol. Ovšem museli by ji pustit do kuchyně. Pan Ellias se pohádal s hosty, kteří to chtěli vidět, až nakonec podlehl a svolil s výhradou, že se baba osprchuje. Což učinila s viditelným potěšením.

Když se vykoupala, zjistilo se, že není ani tak stará, ani tak ošklivá, jak se původně zdálo. Tělo měla hubené a šlachovité, prsy vytahané od kojení dětí, ale staré a docela hezké tetování, jistě z dob mládí. Hosté naléhali, aby se taky vykoupala v bazénu, aby bylo jasnější; nebránila se. Když jí kůže zezlátla, získala dokonce cosi jako náznak vznešenosti. Skoro by jí uvěřili, že byla kdysi čarodějka.

Nebyla. Přiznala, že sloužila v kuchyni jako pomocnice, byla tehdy skoro dítě. Takových tam byla spousta a učily se. S kuchařkami se okamžitě domluvila, postavila na plotnu velký hrnec, naházela do něj všelijaké ingredience a přidala něco z pytlíčku sušených bylin, který vytáhla z tašky. Potom vařila a bručela k tomu zaklínadla, která byla zcela zbytečná, ale dobře to vypadalo.

Chuť nebyla nic moc, ale nálada se skutečně pozvedla. Vedlejším efektem bylo, že odešla další část mladých, pozvaných na narozeniny. Naopak přišli jiní, kteří zastávali názor, že zábava bude lepší tady než u Asthry. Jak to vypadá, k absolutnímu rozpadu mravů nedojde, stříhání se nekonalo a orgie asi taky nebudou nic moc. Kdežto zde... Však uvidíte po setmění!

Pan Ellias se naposledy pokusil zabránit nejhoršímu. Zkusil apelovat na ty, co jsou ještě při smyslech, ale jemným násilím ho přinutili vypít šálek toho čaje. Přestal se hádat, sedl si do kouta a sledoval, jak se hosté dobře baví. Když se po něm začala plazit nějaká holka, nebránil se.

Asthra byla klidná, uvolněná a spokojená. Všichni měli dobrou náladu. Zlatá barva se jim líbila a slušela jim. Ani ten škodolibý démon, který jim pořád podsouval ošklivé myšlenky, už neotravoval. Mohla být bez starostí...

Jenže nebyla. Věřili byste, že takový démon odejde sám od sebe? Asthra nebyla slepě důvěřivá. Stálo jí za to propátrat okolí.

Našla si skryté místo, kde se mohla uložit a zkusit meditovat. Opřela se hlavou o kmen starého stromu, uvolnila se a sledovala, jak jí tuhnou ruce a nohy, jak se pomalu kalí vědomí a jak její tělo chladne a přestává reagovat. Pak z něj vystoupila a začala stoupat. Trochu ji ještě rozrušilo, když si sama sebe prohlédla a usoudila, že jí to sluší. Pak už se nezdržovala. Propátrala okolí. Většina mladých hrála na pláži bojovku, honili se a házeli po sobě drobné kamínky. Kdo byl zasažen, upadal do otroctví a musel bojovat za svého pána, dokud nebyl osvobozen. Bylo to přiměřeně zmatené, mohli se u toho hádat a křičet a sem tam se i poprali, takže byli spokojení. Nikde nic podezřelého.

Ti zbývající si našli podobné úkryty jako ona, ale byli v nich po dvou. Co prováděli, je jasné. Asthra se jen tiše usmála.

Rozhodla se propátrat širší okolí. Narazila na stopu Vivenny, což je taky mocný a nebezpečný démon, ale šla po něčem jiném a mladých si vůbec nevšímala. Asthra neměla Vivennu radši než kteréhokoliv jiného démona, ale věděla, že obvykle plní nějaké úkoly a nechtěla se s ní střetnout.

Zkusila se podívat do Rossa Blancy. Babička seděla před chatrčí, obrátila slepé oči vzhůru a všimla si Asthry, ale neudělala nic.

Jakési napětí vycítila v zábavním komplexu. Že by bazén se zlatou barvou? Ano, bylo to blízko, ale ta barva to nebyla. Asthra prošla stěnou do hotelu a okamžitě si všimla změny nálady přítomných. Měla by zasáhnout? Co se vlastně děje?

Vtom dostala ránu, až se celá otřásla. V posledním okamžiku si všimla vyceněných zubů a napřažených drápů šklebící se bytosti, démonky natolik mocné, že se dokáže proměňovat v cokoliv dle libosti. Chápala, co to znamená: Vypadni, tady je to moje!

Tím úderem se probrala z transu. Třásla se po celém těle. Počurala se. Na tom samozřejmě nezáleželo, byla uprostřed lesa. Ovládla ji hrůza, chvíli musela zhluboka dýchat, aby se vzpamatovala. Aha, tak je to. Démon nechal ji a její cowen, soustředil se na ty cizince. Není divu, jsou snadnější kořist. Kdyby jí je nechala na pospas, bude to v pořádku, tady bude klid. Jenže...

Ovládla se a začala myslet logicky. Zatím jim nic nehrozí. Démonka si s nimi bude trochu hrát. Někoho možná přinutí k neprozřetelnému chování, ale neublíží jim, dokud nenastane noc. V noci bude silná. Mohla by je ovládnout. Asthra bude muset bojovat. Jenže do té doby musí vymyslet, jak na to. Každý démon se dá porazit, ale každý jinak.

Už se uklidnila a její dobrá nálada se obnovila. Budou to bezva narozky.

Sam se poměrně rychle vzpamatoval a navázal známost s další dívkou. Byla taky hezká, pocházela z Kingtownu a hned ze začátku mu řekla, že v sexu žádnou morálku nezná a nepostrádá. Kluci pro ni vymysleli přezdívku pičná princezna, neboť ji nastavuje ráda a častěji než jiné dívky. Za svých sedmnáct let života se vyspala se všemi, kteří zásadně neodmítli a hodlá svoji sbírku ještě rozšířit. Sice očekává, že jí Sam nebude stačit ani náhodou, ale třeba ji překvapí.

Měla však roztomilý požadavek: nesnáší chlupy na těle a přeje si, aby se celý důkladně vyholil. Což je ochotna udělat vlastnoručně. Lhala, naopak měla ráda, když ji chloupky příjemně šimraly, ale tušila, že to pro něj bude nepříjemné a bolestivé. Sam zaváhal, ale potom podlehl. Vytasila kazetu s toaletní soupravou, v níž dominovala parádní břitva. Nařídila mu, aby si lehl na stůl, namydlila ho a potom si hrála. Jinak se to nedá nazvat, mávala mu okolo nejcitlivějších míst břitvou, sem tam seškrábla mýdlovou pěnu a vtipkovala s kamarádkami, které se zájmem přihlížely. Během té hry přešly Sama veškeré touhy po milování, naopak byl rád, že ho nechala odejít ve zdraví.

Což byl správný signál. Mládež vyhlásila, že si neškrtne nikdo, kdo nebude mít tělo ideálně hladké, a vzali to po pořádku. Dívky holily pány, kluci se věnovali dámám. Všichni se perfektně bavili a kdo si udržel touhu, mohl si na místě vybrat cenu. Jenže pořád ještě tomu chyběla koruna; občas někdo kamarádovi či kamarádce trochu poopravil účes, ale to nebylo ono. A stačilo tak málo...

Stará šamanka byla tou dobou v kuchyni, vařila další dávku čaje. Když se vrátila, začaly se jí nějaké holky vyptávat na její tetování. Netajila nic, a neprozřetelně se prokecla, že nejparádněji má vyzdobenou hlavu. Škoda, že to není vidět...

„Ty máš vážně tetování na hlavě?“ obdivovaly ji, ačkoliv nemohly nic vidět, „To jsi byla celá oholená?“

„Koupali jsme se skoro každý den v Ohni. Vždycky, když jsme se chtěli očistit.“

Další vlna obdivu.

„Nebo to šlo taky Krabem. To byla taková hračka. Strojek, který tě zbavil veškeré srsti...“

„Jak to vypadalo?“

A tehdy vytáhla tu věc ze své tašky. Vypadala skutečně jako vodní členovec s dvěma dopředu nataženými klepety.

„Doufám, že ještě funguje, je strašně starý. Takhle stiskneš, a mezi klepety začnou přebíhat impulsy...“

Dívka uchopila Kraba a prohlížela. Potom se obrátila k nejbližší kamarádce a zajela jí klepety do vlasů.

Ta druhá vypískla, ale hned se začala smát. „To je paráda! Bezvadně to šimrá...“

„Teď ty mně!“ podala jí první Kraba a s potěšením sledovala, jak její kadeře padají na zem.

Potom vypukla bouře. Krab šel z ruky do ruky, málem se o něj poprali. Nejdřív vzali děti, které sice pištěly a protestovaly, ale neudělaly sebemenší pokus o útěk. Potom přišly na řadu dívky, dle osvědčeného systému, čím hezčí, tím dřív. Nakonec kluci, kterým to ani moc nevadilo. Cizinci, když se někomu napletli do cesty. Při tom zjistili, že celé utrpení s depilací těla nebylo vůbec zapotřebí, Krab by to zvládl rychle a bezbolestně. Šamanka taky přišla o svoje rasta copánky, seděla na stole u vchodu do kuchyně a smála se.

Co jim neřekla, že impulsy Kraba posilují chuť na sex. Stačila letmá výzva a vypukly orgie, přesně takové, na jaké měli celé odpoledne chuť. Kdo se vrhl na koho, je celkem fuk, neušel tomu nikdo. Jenom děti pobíhaly sem tam a využívaly toho, že mohou beztrestně pošťuchovat dospělé a oni se nemůžou bránit.

Asthra přišla ke kotli a nasála vůni. Byla zřejmě spokojena, neboť kývla hlavou a posadila se bokem.

Přišla Dany. Tvářila se vážněji než kdykoliv předtím. „Tak co?“

„Myslím, že je to Aradia. Jestli jo, nevím, co si o tom myslet. Není vyloženě zlá, spíš hravá. A nikdy se nepokusila nikomu ublížit.“

„Aradia je Velká Matka řádu Wicca. Myslíš, že jde po tobě?“

„Kdybych věděla, kdo je a po čem jde, byla bych klidnější. Začínám si myslet, že je to jenom hra.“

„Vážný dotaz: může být nebezpečná?“

„Všechny jsme nebezpečné. Je mocnější než ty nebo já.“

„Mocnější než ty, já a všecky ostatní Sestry?“

„Tím myslíš co?“

„Trochu jsem rozhodila sítě. Sestry se jen klepou do toho jít. Nejvíc holky z India...“

„Ne. Nechci vás tam mít, ani nechci, abyste se pletly. Půjdu do boje sama.“

„Nebojíš se?“

„Nejvíc se bojím, že do toho někoho zatáhnu. Zkrátka ne.“

„Co uděláš, abysme...“

„Uspím vás. Na to je tenhle čaj.“

„Děláš přesně to, co ona.“

„Mečem, kterým se dá člověk zabít, se dá taky ochránit.“

„Ale ne! Jak to víš?“

„Jako co mám vědět!“

„To mělo být překvapení!“

Když přišly na to, že mluví každá o něčem jiném, rozesmály se. Dany vzala Asthru za ruku a vedla tam, kde tábořili kluci.

„Tak už jí to dej! Možná to bude potřebovat!“

Kluci přestali popíjet, vstali a začali se tvářit slavnostně. Gratulaci přednesl Roger, pak pokynul Jackovi, který si do této chvíle povídal s Deborah a co chvíli vyprskli smíchy. Teď vypadal velice vážně a držel v ruce něco dlouhého, zabaleného v hedvábném šátku.

Asthra to rozbalila, ale už na dotek věděla, co to je. Nádherný meč vysoce ušlechtilých tvarů, s rukojetí ze slonoviny, krásně vyřezávané.

„Nádhera!“ vydechla, „To je parádní zbraň... ale nepoznám, jaké kultury!“

„Pochází z tajné zbrojnice vévodů z Dunbaru,“ řekl Jackie, „Řekl bych, že ho vykovali elfové.“

„Lehký a krásně vyvážený,“ dodal Roger, „Pravá zbraň pro princeznu...“

Asthra věděla, co se od ní očekává. Pečlivě si meč prohlédla, potěžkala v ruce, mazlila se s ním. Potom začala cvičit bojové sestavy, tančila jako motýlek a sekala do vzduchu. Na závěr se lehce čepelí škrábla do čela, aby mu dala ochutnat svou krev. Potom jej s úctou zasunula do pochvy, kterou jí podal Pedro.

„Ta pochva je docela nová,“ podotkl, „Původní by tisíc let nevydržela...“

„Tisíc let?“ vzdychla.

„Nevíme, jak je starý. Nevíme, kdo jej odkud přinesl. Ale za císařství sem chodily všelijaké bytosti.“

„Obávám se, že teď taky.“

Nepřeslechli to. Hned se zajímali a chystali se pomoci, ale Asthra odmítla. „Musím to vyřešit sama. Jedna proti jedné.“

„A my máme dělat co?“

„Chystám vám nápoj, po kterém se vám budou zdát sny. Chtěla bych, abyste je pozorně vnímali. Možná prožijete něco, co nemá možnost vidět nikdo z lidí. Nevím, co bude sen a co skutečnost. Ale buďte připraveni na všechno...“

Okamžitě je to zaujalo. Daleko víc než všechny bojové hry, na které se chystali do té chvíle.

Každý dostal jediný pohárek nápoje. Nechutnal nic moc, vlastně nechutnal nijak. Byl to prostě odvar z bylin. Když se napili, odešel každý ke svému pelíšku a pohodlně se uložil. Kdo měli či navázali známost, uložili se spolu a hladili jeden druhého.

Tábor utichl a Asthra osaměla. Pouze ze tmy zářily oči knížete Quiroqy. Asthra přistoupila a pohladila jaguára po hlavě.

„Něco jsem jim neřekla,“ pronesla, „Kdybych se nevrátila... budeš mě muset zabít.“

Na nic se nezeptal. Jen jí olízl ruku.

„Já nevím, co se stane.“ hladila ho, „Možná je to hra, možná útok. Možná uváznu někde, odkud se nebudu moci dostat. Žila jsem patnáct let... snad se vrátím a budu žít dál. Kdyby ne...“

„Neboj se,“ řekl, „Ohlídám tě, sestřičko.“

Opět se pohybovala mimo prostor a čas. Jedinou myšlenkou se ocitla na tom místě. Celé rekreační středisko bylo plné zlatých postav, nehybně ležících a všelijak propletených v milostném spojení. Všichni dokonale oholení.

Šamanka seděla se zkříženýma nohama na stole uprostřed místnosti. Usmívala se.

„Vítám tě, panenko.“ řekla, „Vyrostla jsi. A jsi moc krásná.“

„Známe se? Myslím, že jsi Aradia. Ale nikdy jsem tě neviděla...“

„Já tebe, když ses narodila. Myslím, že jsem tvoje víla kmotřička.“

„Ta zlá, co prorokuje špatné věci?“

„Proč hned tak přísně? Nikdo ti nepřál nic zlého. Věděly jsme, že si dost zkomplikuješ život sama.“

„Tak fajn. Před patnácti lety jsi mě křtila. Teď mě přicházíš zabít?“

„Bezva vtip, ne? Neboj, nezabiju tě. To bych ti už nemohla ubližovat. Měla bys to moc lehké.“

„Jo takhle! Tak co chceš?“

„Ostříhat tě. Jsi už poslední, tak se nevzpouzej, za chvilku to máš za sebou...“

Místo odpovědi Asthra tasila meč.

„Ale, to sis pořídila parádní zbraň! Čekala jsem spíš ty tvoje červený nunčaky...“

Asthra meč nechala zmizet. „Ty mám taky. A budu bojovat.“

„To doufám! Ale pojď někam ven, nemusíme jim tady všecko rozbít!“

V astrálním světě neexistuje žádné nahoře ani dole, venku ani uvnitř. Ocitly se mimo prostor a kolem bylo absolutní Nic.

Aradia si vytvořila kusuri-gama, srp na řetěze. Asthra musela šikovně uhýbat a odrážet, několikrát jí srp zasvištěl těsně kolem hlavy.

„Nevzdáš to? Měla bys to lehčí!“

„Leda kdybys mě porazila!“

„Stejně jsi poslední. Podívej se dolů!“

Asthra viděla z výšky svůj tábor, směšné opevnění z kůlů a pelíšky všude, uvnitř i kolem. Všichni tam leželi a spali, uprostřed ležel jaguár Quiroqa a lízal si tlapu. Všichni byli holohlaví; nikdo je neostříhal, vlasy jim prostě vypadaly.

„Jako kdyby vypelichala smečka psů.“ smála se Aradia.

„To znám. Dům o tisíci patrech od Jana Weisse.“

„Vzdělaná. Když se necháš hezky ostříhat, zajistím ti absolutní vzdělání...“

„Mám univerzálku.“

„Pch! Já mám přístup k moudrosti celého vesmíru!“

Asthra po ní mávla nunčakem a podařilo se jí mírně ji štrejchnout.

„Vážně seš šikovná. Tak jo, přijímám boj na meče, když se tak těšíš...“

Měla křivou, dvakrát prohnutou zbraň s rudě rozžhavenou čepelí. Ušklíbla se. „Ano, bude to bolet. A buď si jistá, že si tě vychutnám!“

Asthra opět tančila s mečem v ruce. Elfská zbraň byla lehká a šikovná do dívčí ruky. Ale bylo nutno si pospíšit, démonce síly neubývaly, kdežto Asthra těžce dýchala a začínala být unavená.

„Nejsem démonka, ale lichotku přijímám. Opravdu nejsem unavená...“

Asthra zavrčela jako šelma. Měla chuť jí říct nějakou nadávku, ale žádná jí nepřipadala výstižná.

„Nenamáhej se. Vnímám každou tvoji myšlenku...“

Asthra měla pouze jedinou myšlenku: že prohraje a bude zhanobena. Vlastně to chtěla, ještě před pár dny. Ale teď má v ruce meč...

Piruetou se dostala Aradii za záda. Jak se démonka otáčela, sekla a zasáhla ji přímo do prsou. Aradia zasténala, vytryskla purpurová krev.

„Tohle jsi taky čekala?“

Aradia si svírala ránu. Purpurová krev z ní stříkala. „Jsi dobrá, holčičko. Lepší než jsem čekala.“

Asthra sklonila elfský meč. Necítila vlastně ani jedinou stopu nenávisti.

Aradia mávla zbraní a změnila ji v kytici rudých růží. „Vlastně jsem ti přišla jen blahopřát k narozeninám.“

Zasmála se a zmizela.

Dany Monroesová se ztěžka probírala. Koukala zblble, ohmatávala si hlavu, pak si prohlížela sestru Jeane a brášku Rogera, kteří leželi vedle. Taky se už začínali probírat, ale dalo jim to dost práce.

„Zdály se mi hrozný pitomosti,“ řekla konečně, „Že nás nějaká ženská všecky ostříhala. Tebe poslední.“

„Vážně?“

„Porazila tě v souboji na meče. Pak nás vzala do nějakýho světa... neskutečně krásnýho. Hory, moře, divoký lesy, stepi... spousta zvířat...“

„Byl to jenom sen.“

„Já vím. Teď už to vím. Ale byl krásnej. Jak dlouho jsem spala?“

„Tři dny. Všichni spí už třetí den.“

„Aha. Proto mám takovej hlad.“

Asthra ukázala hlavou k ohni. „Nasmažila jsem kupu placek. Ber si, dokud je co.“

„Nakrmit zástupy sedmi chleby a třemi rybami tě taky naučila?“

„To asi neumí. I když jinak to není špatná holka.“

Daleko zajímavější než Danino bylo Rogerovo probouzení. Taky ho nejdřív překvapilo, že má vlasy. Tvářil se divně. Přišel k ohni, všiml si kotle čaje, podezíravě ho očichal a pak se napil.

„Čistě posilující.“ ujistila ho Asthra, „Nic jsem tam nepřidala, už bylo legrace dost.“

„Děkuju, bylo to pěkný,“ řekl spokojeně, ale hlas se mu trochu třásl, „To jsem si vždycky přál...“

„Jako co?“

„Pěkně jsme se pomilovali. Hezky šoustáš.“

„Díky, ale já u toho nebyla.“ (A vůbec se neurazila, spíš smála.)

„Ty ses vyspal s Asthrou?“ šklebila se Jeane.

„Se všema holkama, co tu jsou. Neboj, s tebou taky.“

„Se mnou?“ Jeane se smála už docela otevřeně.

„A proč ne? S tím incestem se nadělá keců... Čím se liší ségra od jiný holky?“

Jestli chtěl rozesmát úplně všechny, tak to dělal dobře. A ještě to vylepšil, obrátil se na Jacka: „A pozdravuj ségru. Taky je milá...“

„Naše Kate?“ zaváhal Jackie, „Ta tady přece vůbec není!“

„Sex nic moc, ale ječela a cukala se víc než všecky ostatní...“

Jackie sice chápal, co mu říká, ale asi ne, co to znamená. Zato se hbitě vrhl na jídlo.

„Fakt, Rogere,“ ujala se výslechu Dany, „Kate zůstala doma v Kingtownu!“

„Tam byla. A byla pěkně přítulná, když jsem ji přemohl.“

„Neříkej, že ses s ní rval! Nechceš nakonec říct, že jsi ji znásilnil?“

„Jako všecky ty mladý kočičky. Holky Diettermannovy a tak. Ať se bránily, jak chtěly. Prohrály sázku, tak musely držet. Ale křičet mohly.“

Tohle nebral nikdo, kdo Rogera znal. Všichni věděli, že se zásadně vyhýbá veškerému násilí a jeho síla je v rozumu, ne ve svalech. Představa, že by byl schopen se vrhnout na dívku a přemoci ji násilím, nebyla přijatelná.

Na druhé straně Kate Therlowová je dobře trénovaná dívka, kterou by hned tak někdo nedostal. Nelze říct, že se bezhlavě vrhala do každé rvačky - ani nemusí, o to se postará Sue Albertová. Kamarádit se Zuzankou znamená nebýt háklivá na nějakou tu ránu a bystře reagovat na každý útok. Kate sice nehodlala soutěžit v dívčím boxu, ale bojovky všeho druhu měla ráda a byla v nich dobrá.

Dany navíc věděla, že jako každá správná dívka má pořadí kluků, kterým by neodmítla, kdyby něco. Roger tam byl zařazen někde do desátého místa. Problém byl, že hlavně první místo dosud nebylo obsazeno. Kdyby se tedy o něco pokusil, Kate by neječela a nebránila se, nejspíš by jenom potřásla hlavou a řekla: „Vážně ti o to tolik jde? No, jestli mě přemůžeš...“ Naproti tomu Roger by určitě nebojoval. Když už, tak by ji někam pozval a bavil veselými historkami (čím dál víc lechtivými), až by sama dostala chuť.

„No co koukáte?“ pronesl rázně, „Když jste nás ostříhaly, padla veškerá morálka. Patří vám to!“

Dany řekla: „Zdá se, že každý měl sny podle toho, co si přeje. Ale že ty máš zrovna takovýhle přání...?“

„Však vy jste taky pěkně řádily! Řekni, Jeane, kolik jsi měla kluků?“

Ke všeobecnému podivení se Jeane začervenala.

„Ale zas vám to všem slušelo s bříškem. A měly jste krásný děti. Skoro by stálo za to to zkusit ve skutečnosti!“

„Děti?“ zarazila se Asthra, „Kolik? Jak dlouho to vůbec trvalo?“

„Tys měla napřed holčičku a pak dva kluky. Jak se sluší na deset let...“

„Deset let?“

„Já bych to odhadovala tak na dva, tři roky.“ řekla Jeane. „Teď mě trochu zaráží, že mi tam nerostly vlasy a neměla jsem hlad. Vlastně, mám v tom trochu mezery. Vím, že jsme hodně cestovali a kluci lovili ty... asi to byli mamuti. Ale byli menší než na obrázku...“

„Nemuseli jsme lovit,“ namítla Deborah, „Jedli jsme ovoce ze všech stromů, co tam byly...“

„Ale uprostřed byl strom, ze kterého jste jíst nesměli, že?“ řekla Asthra docela vážně, „A vytékaly odtamtud čtyři řeky...“

„Ne, nic takového. Jedli jsme ze všech stromů. Možná to byla zahrada Eden, ale ten zakázaný strom už tam není...“

„Co bylo ve tvém světě, Dany?“ zeptal se Roger.

„Nejzajímavější byly jeskyně,“ vzpomínala Dany, „Slézala jsem do nich a zkoumala je. Moc jsem se bála. Byly tam příšery.“

„Chtěly tě znásilnit nebo zabít?“ ptal se Roger.

„Obojí. Ale nakonec jsem vždycky vyhrála. Když je ovládne vášeň, přestanou si dávat pozor. Dají se přemoci.“

„Něco na tebe prásknu,“ řekla Jeane, „Její oblíbený film jsou Vetřelci, všecky díly. Kdyby jí chtěl někdo udělat radost, mohl by to natočit s ní, aby do ní vetřelčí královna nakladla vajíčka a pak z ní vylézaly ty příšerky se zubama...“

Dany se smála. „Jo, zahrála bych si to. Ty bys hrála v čemkoliv, jen kdybys mohla lítat hodinu po plátně nahá...“

„To je fakt. Za celou dobu neměl nikdo na sobě ani fíkovej list...“

„Tys věděla, že tam na tebe číhají příšery, a přece jsi tam lezla?“ ujasňovala si Asthra.

„Strašně jsem se bála. Ty příšery byly každá jiná. A něčím jiným nebezpečná. Bála jsem se, ale zvědavost byla silnější.“

„A byla jsi často v nebezpečí smrti?“

„No... tak bych to zrovna neřekla. Bylo to o hubu, ale vždycky jsem to nějak rozchodila.“

„Zážitky na pomezí smrti. Volný pohyb v prostoru a čase. Varianty podle osobního přání...“ bručela si pro sebe Asthra. Pak vysvětlila: „Uvažuju o tom pro příště, kdybych to ještě někdy dělala...“

„Jasně, co nejdřív!“ nadchl se Roger, „Ale příště s sebou vezmem všecky kamarády! Hlavně holky...“

„Počkej, tak snadný to není,“ řekla Asthra, „Neovládala jsem to jenom já. To s vlasy zařídila nejspíš Aradia. Jako vtip, víš?“

„Kecáš! Udělala jsi to ty, šlehala jsi po nás Ohněm! Na koho jsi namířila prstem, na toho to blaflo. Jako plamenomet!“

„Já? Proč bych to dělala?“

„A naučila jsi to všecky holky, hlavně ty malý bestie! Za to jsme je přeci museli potrestat!“

Asthra byla překvapená, ale Jeane potvrdila: „Má pravdu. Pamatuju se, jak jsme se honily a prošlehávaly. A Kate tam opravdu byla taky!“

Dany řekla: „Kate tam byla, i Senta a další. Ale Asthra ne, ta v tu chvíli bojovala s tou čarodějkou s ohnivým mečem.“

„A prohrála.“ řekla Asthra.

„Jo. Šlápla ti nohou na krk a tím mečem ti opálila vlasy. Řvala jsi a kroutila se jako červ.“

„Ve skutečnosti jsem s ní bojovala, ale vyhrála. A ostříhala vás už předtím. Nevím jak.“

Dany potřásala hlavou. „Co přesně chtěla?“

„Vlastně nevím. Provokovala, zlobila. Vyřádila se na těch, co zůstali v tom baru, bez ochrany. Ani nevím, jak to tam dopadlo, musím tam zajít. Pak jsem s ní bojovala a porazila... sekla jsem ji. Tekla jí purpurová krev. Pak mi dala kytici růží. Patnáct, jak se sluší.“

„To jako že jsi ji zabila?“

„Nedá se zabít. Teda dala by se, ale... démona se tak snadno nezbavíš. I když ona démon není. A já bych ji stejně nezabila. Je fajn.“

„Takže příště ji můžeme čekat znovu. Silnější a chytřejší.“

Asthra se tvářila divně, ale odsouhlasila to.

„Už jsi pochopila, co chce?“

„Obávám se, že přesně tohle. Abych se stala čarodějkou. Obávám se, že mě nakonec donutí.“

„Obáváš se, nebo těšíš?“

„Obávám se asi tak, jako když jsi ty lezla do těch jeskyní.“

Dany k ní znenadání přistoupila a objala ji. Asthra se tentokrát nebránila, naopak přitiskla se k ní jako k záchrannému kruhu.

„Sestřičko! Je ti patnáct a padla na tebe tíha celého světa! Jednou nás uvítáš tak, že zapálíš Živý Oheň a všichni si v něm zatančíme!“

Asthra vyjekla a odskočila, jako by se spálila.

„Dneska ne, ale přijde den, kdy budeme ostříhané a budeme se smát jedna druhé. Dneska by to nebylo ono, už jsme si moc zvykli...“

„Ty seš přeci mrcha!“ objala ji tentokrát Asthra.

„Jsem, a proto vydávám příkaz: až se vrátíme domů, všichni si zkusíme vzpomenout, co přesně jsme prožívali. Pamatujte, Asthra tam nebyla. Pak to sepíšeme a pokud možno, nebudeme si moc vymýšlet. Já vím, paměť je zákeřná. Pak to pošleme Asthře, aby věděla. Třeba z toho něco vyčte. Jsme její cowen, musíme jí pomáhat, jak to jde!“

„Děkuju, budu ráda.“

„A teď se seberem, sbalíme co je naše a rozejdem se domů. Nemusíte zdrhat jako od ohně, ale postupně se rozpouštět. Oslavy skončily...“

„Já bych jenom...“ zvýšila hlas Asthra, „Že všem děkuju. Za účast, za dárky i za... za všecko. Že jste byli se mnou.“

Loučení trvalo dlouho. Hodně lidí si chtělo ještě popovídat, ale řada dalších už odjížděla.

Asthra zakotvila svoji novou plachetnici v Rossa Blance. Dívky z Indiopolisu už zmizely, snad skutečně domů plavaly. Nikdo by se nedivil, kdyby se uměly proměnit třeba v delfíny. Nebo jsou delfíni, kteří se umějí proměnit v lidi?

Rekreační středisko nalezly prázdné, jen pan Ellias tam seděl a držel si hlavu v dlaních.

„Tys mi dala!“ vzdychal, „Všichni účastníci té... toho... , zkrátka podali na mě žalobu. O náhradu škody za zohavení a pohlavní zneužití.“

Asthra neměla ráda podnikatele a možná by mu to přála, ale byla tu Dany a ta se rozlítila.

„Pokud vím, tys jim nic neudělal! Ani jsi je neostříhal, ani neznásilnil...“

„Jsem majitelem tohohle komplexu a mám peníze. Na té ženské by si nic nevzali...“

„Jak to víš o těch žalobách?“

Dal jí hrst úředních papírů a Dany je zběžně prostudovala. Potom se vrhla na telefon a vyťukala nějaké číslo.

„Ahoj, teto Vivian! Jak se pořád máš?“

„Ale ne, Dany? Zrovna jsem na tebe myslela. Copak potřebuješ?“

„Jsem ještě pořád na té Asthřině oslavě. Teď zrovna prohlížím ty žaloby... Jsi ještě pořád náměstkem předsedy Nejvyššího soudu?“

„Kdybych nebyla, nevolala bys mě. A nepočítej, že ti pomůžu. Zlobím se na vás. Nepozvaly jste mě.“

„Neříkej, že bys přijela?“

„To neříkám, ale radost by mi to udělalo. Jak vypadáš?“

„Pořád stejně. Proč?“

„Podle těch turistek jste všichni zlatí a ostříhaní. Právě uvažuju, jak by mi to slušelo...“

„Zlatá jsem, ostříhaná nikoliv. Zlatá můžeš být taky, když přijedeš jako vrchní vyšetřovatel do Rossa Blancy, ten bazén ještě funguje. Doufám?“

Lord Ellias vzdychl, ale neřekl nic.

„A hleďme. Jak to, že oni jo a vy ne?“

„Jestli to nebude tím, že nejsme blbí. Ne, je to jinak. Asthra je srab a odmítla se ostříhat. Au, nech toho! Teď mě zrovna bije...“

„Patří ti to. Hele, tuším co chceš a zahraju to nějak do autu. Třeba, mají nějaké svědky? Jejich výpovědi jsou dost zmatené!“

„Naše by byly daleko zmatenější. Děly se tu věci. Vypadá to, že se nám tu vyloupla pravá čarodějka.“

„A sakra. Ta stará šamanka? Víte o ní něco, třeba kde ji najít kvůli výslechu?“

„Podle nás se jmenuje Aradia. A potkáš ji, až umřeš a půjdeš tím dlouhým tunelem. Nemyslím, že má smysl tam spěchat.“

„Díky, seš milá. Všecky bych vás nakopala, ale... bavte se, holky. Až budeš slavit ty, uděláš taky něco takovýho?“

„Spolehni se. Asthra kývá, že mi pomůže. A tebe taky pozvem.“

„Tak dík. Fakt nejste ostříhaný? Ani Asthra?“

„Není, ale je krásně barevná. Patnáctibarevná, jak se sluší. Možná uvidíš fotky v novinách!“

„Patnáct barev? To mě ty mý ještěrky uječej. Jedný bych se ubránila, ale dvě jsou moc.“

„Na mejdany jsou ještě moc malý! To jim řekni!“

„Jak se proslechlo, že se bude stříhat, hned si vymrčely mašinku. Napřed se daly jedna do druhý, potom do kamarádek...“

„Doufám, že se neostříhaly nějak moc?“

„Dohola nejsou. Na to se strašně těšily, ale zatím se držely zpátky. S klukama to měly jednoduchý, udělaly jim parádní kadeř a kluci jsou vrcholně spokojený. Zato holky se furt dohadujou, kroutěj se před zrcadlem... až zjistěj, že by mohly být barevný, nic je neudrží!“

„Tak jsme se nějak dohodly s Asthrou. Nevím, k čemu dojdeme, kde to skončí. Ale zatím...“

„Chápu. Tak nic, já zažehlím tu aféru. Mějte se holky. A stav se pokecat, až půjdeš kolem...“

Kate Therlowová se o dění v Rossa Blance dozvěděla z první ruky, přímo od sester Monroesových. Nereagovala nijak, teprve na důraznou otázku řekla: „A co, byl to jeho sen. Ve snu si se mnou může dělat, co chce.“

Stejně laxně reagovala na všechno ostatní. Jak moc jí můžou zkrátit hřívu? Ukázala rozpětí mezi palcem a ukazováčkem, zhruba pět palců, ačkoliv musela tušit, že zaberou víc. Jakou chce barvu na dočasně dlouhé kadeře? To je fuk, jaká vám zbyla. Tak se na ní vyřádily. Prohlédla se v zrcadle, poděkovala a odešla spokojená.

Kdo spokojen nebyl, byly mladší sestřičky Laura a Beata. Ještěrky žíhané,momentálně doopravdy, protože se nedávno pomalovaly a jak to moc neuměly, nebyly pruhované ani skvrnité, tak nějak střídavě. Nebyly samy, každá měla svoji partu a když přišly všechny, povolily občas nervy i velmi tolerantní matce Therlowové. Těšily se, jak velké holky ostříhají a budou dohlížet, aby jim už nikdy nic nenarostlo. Když jim sklaplo, měly spoustu keců a nedaly se usměrnit ani bitím.

Přestože byly ještě maličké, měly dokonalý přehled o sexu. Odborně ze školy, konkrétně z drbů, které kolovaly městem. Najisto předpokládaly, že na Asthřiných narozeninách dojde k všeobecným orgiím, které budou pokračovat i v Kingtownu a zasáhnou taky Kate a všechny její kamarádky. Když bude ostříhaná a zprzněná, snad se přestane vytahovat a bude s nimi víc kamarádit! Například bude chodit na všechny mejdany a vezme je s sebou jako obsluhu, případně jim vrazí do ruky fotoaparát či kameru, aby pořizovaly dokumentaci. Všecky velký holky to tak dělají! Jasně, budou se muset taky ostříhat, ale to by udělaly stejně, hned jak střihnou Kate. A taky Zuzanku, Sentu, Biancu a všechny ostatní.

Kate je nezbila, ani jim nevynadala. Mávla nad tím rukou.

Čas od času projednávaly s kamarádkami otázku, kdy a jak se vrhnout do života. Všechny se chystaly balit kluky jednoho po druhém, a všechny měly v seznamu Rogera na předním místě. Vlastně, jejich seznamy byly skoro totožné, každá akorát vynechala svoje brášky. Jenže nejdřív toužily prožít velkou šílenou lásku, při které ztratí veškerou soudnost a vrhnou se bez zábran do náruče tomu prvnímu a nejlepšímu. A ten jaksi nebyl. Nebo ještě nebyly tak velké, aby snížily standard. Mladší sestry s tím nedělaly cavyky; až ony povyrostou, vezmou to bez výběru, jak kdo přijde, hlavně aby měla každý týden jiného. Kate se smála - přesně takové řeči vedla v jejich věku taky.

Teď zvážněla, přestala se bezhlavě vrhat do každé skrumáže a netrvala na modřinách v obličeji, ačkoliv jí slušely. Vůbec byla ještě hezčí než dřív, ačkoliv se o to moc nesnažila. I když, než odešla z domova, vždycky se přesvědčila v zrcadle, jestli vypadá pěkně. Ano, vypadala.

Takže není to k vzteku, když tak krásná dívka vůbec nechodí na mejdany a klukům sice dává šanci, ale neřekne kdy? Jak se vůbec baví?

Kate se bavila docela dobře - objevila v paláci Dunbarů nejlepší zdroj zábavy: knihovnu. Dle jistých náznaků patřila kdysi Clarisse, nejmladší dceři, ale je obtížné stanovit, komu kdy co patřilo. Princezny měly k vlastnictví laxní vztah; obvykle se vědělo, kdo co vytvořil a proč, ale když to přestal potřebovat a měl pocit, že by se to mohlo hodit komukoliv jinému, odešel a nechal to k volnému použití. Přesně tak si počínala také Clarissa.

Pokud se dá zjistit: v jistém období života si přála přečíst si nějaké knihy. Požádala některou čarodějku, aby ji naučila číst. Nejspíš ne matku, ale to bylo docela jedno, WZ byly telepaticky propojené a co věděla jedna, věděly vzápětí všechny. Snahu Clarissy uznaly za ušlechtilou a hned jí snesly veškerou literaturu, na kterou narazily a která jim patřila. Cla do té hromady zavedla nějaký systém, ale jaký, Kate nechápala.

Knihy byly v Arminu jednak tradiční, přivezené z Evropy na přání císařovny a jejích dvorních dam. Diana podporovala vzdělání a nařídila cokoliv popsaného převézt na Ostrov a důkladně střežit pro případ, že by to někdo chtěl přečíst. Tehdy vznikly Velké knihovny v Kingtownu a Indiopolisu. Později se čarodějky naučily informace vnímat, tj. zjistit naráz celý obsah knížky, případně celého regálu knih, ovšem bez detailů. Pokud se chtěly potěšit nádherou slovního vyjádření, četly normálně.

Na Atanoru byla velká spousta nadšených a schopných žákyněk. Učily se jedna od druhé a soutěžily, která bude lepší. Některá vymyslela způsob, jak věci kopírovat, tedy vytvořit kopii na jiném místě, ale ve stejné kvalitě. Když měly dost energie, mohly vytvořit kopii korunovačních klenotů jakéhokoliv státu. Na hraní pro děti, samozřejmě. Ze zlata a drahokamů, proč ne? Ale také knížku pohádek, kterou dotyčná četla jako malá holčička, včetně čmáranic, které tam kdysi udělala (a dostala na zadek). Kamarádky přišly na to, jak věci vylepšit: neudělat knihu z papíru, ale fyzicky nezničitelné fólie, odstranit skvrny, oslí uši, čmáranice. Později vytvořit první variantu, tak jak ji napsal sám autor. Najít v minulosti rukopis a zrekonstruovat ho. Přeložit text do jazyka, který WZ bezpečně ovládala, a vytvořit ve stejné kvalitě. Vytvořit knížku, kterou sama dotyčná vymyslela a do níž klidně zařadila i svoje kamarádky.

Takže když Cla projevila snahu číst, zahrnuly ji kamarádky také knihami, vytvořenými v jednom exempláři přímo pro ni. Byla to skvělá možnost dát jí nějaký dárek; existoval totiž trvalý problém, jak malou čarodějku odměnit či potrestat. Milovaly dárky, ale muselo to být něco, co si dotyčná nedokázala udělat sama a hodilo se jí to. Oceňovala se nápaditost.

Takže když Kate nalezla a otevřela dveře do Knihovny, objevila tam řadu regálů, na nichž byly bez ladu a skladu srovnány knihy staré, nové i podivné. Nikdo si nedělal starosti s jazyky. Kate měla Univerzálku, rozuměla tedy všem běžným řečem, a také mnoha zvláštním, třeba elfštině v několika variantách. Některé knihy byly přesto psány v jazyce, kterému nerozuměla. Nebylo vyloučeno, že si jej autor vymyslel sám pro sebe. Taky tu byly knihy odborné, kterým sice rozuměla, ale nechápala nebo ji nezajímaly.

Každopádně měla novou zábavu: prohledávala Knihovnu a když narazila na něco zajímavého, četla buď přímo na místě, nebo si ji odnesla na zahradu, do bazénu či kamkoliv, kde neotravovaly děti. Nejradši četla ve své soukromé kapli, tam se nedostal nikdo. Snadno poznala, která kniha je z křehkého papíru a která z fólie, takže by ji mohla klidně hodit do vody, pak vytřepat a nic se nestane. Taky mohla brát knížky s sebou do školy a půjčovat kamarádkám. Měla pocit, že by je dokázala i zkopírovat, až se to naučí, ale ještě to nezkusila.

A některé knihy byly zvláštní. Třeba v nich nebyl žádný text, jenom obrázky, nebylo jasné, zda fotografie či dokonalé kresby. Stačilo otevřít, na kresbu položit ruku a upadla do zvláštního stavu, kdy se sama stávala jednající postavou, nejčastěji hrdinkou. Někdy nejbližší kamarádkou, pokud se hlavní postavě v průběhu děje stalo něco hodně zlého, třeba zemřela nebo zešílela. Což nebylo vyloučeno, některé se dostávaly do podivných a nebezpečných světů, kde se dalo přežít jen s obtížemi. I tak si však uvědomovala, že je Kate a příhody pouze zažívá, mohla je kdykoliv přerušit a příště se vrátit do stejného místa. Na takové příběhy narazila jen několikrát, ale tušila, že další ještě objeví.

Spolu s ní chodily do paláce sestřičky Laura a Beata a houf jejich kamarádek. Jako všichni Therlowové byly velice družné a shromáždily kolem sebe spoustu děvčat, někdy i kluků. S oblibou prolézaly ty nejstrašidelnější chodby paláce a hrály si s věcmi, které tam objevily. Kate je vlastně měla na starosti, maminka soudila, že uhlídat pytel blech je pro ni hračka. Problém byl, že Laura i Beata byly skoro stejně nápadité jako Kate a ty jejich kamarádky se taky snažily. Ničeho se nebály, strašidla považovaly za svoje nejlepší kamarády. Rády vyprávěly příhody, které byly výrazně pochybné, někdy technicky nemožné. Kate tedy usoudila, že nejlíp je ohlídají psi, velcí, drsnosrstí a rudoocí, kterých tu byla smečka a říkalo se, že kdysi požírali neopatrné hledače pokladů. Děti milovali a nikdy jim neublížili, i když po nich děti vyžadovaly ozdobné jizvy po zubech.

V kterémsi patře podzemí holčičky objevily tajnou koupelnu. Stejně jako Kate vnímaly, že někde je další místnost, a dokázaly najít místo, kde se dala otevřít. Utajených prostor tu byla spousta; WZ vlastně nic neukrývaly, to jenom lidé nedokážou věci najít a použít. Malé holky to dokázaly bez problémů. Tak pronikly do koupelny s velkou vanou, napustily si příjemně horkou vodu a začaly zkoušet voňavá mýdla, která nalezly v úkrytech ve zdi. Taky objevily butelku, označenou výrazným varováním, ale nebylo jasné před čím. Nakapaly tedy trochu do vody a vznikla nádherná růžová a voňavá pěna. Hned do ní všechny naskákaly a přesvědčily se, že je velice příjemná na kůži a pěkně klouže, takže uspořádat v ní rvačku je lepší než v bahně, v oleji a v čem se tak děti rády perou. Smích je přešel v okamžiku, kdy začaly pelichat; jedna zkusila chytit kamarádku za vlasy a ony jí zůstaly v ruce. Hned se přesvědčily, že se jim to stalo všem a když se osprchovaly, zbavily se i chloupků na rukou a nohou, ba i obočí.

Když přestaly brečet a hádat se, svolaly poradu. Bylo jim jasné, že se to velkým líbit nebude. Udělaly průšvih, spouzet po tajných chodbách měly zakázáno. Nejvíc vynadáno dostane Kate, která je má na starosti, ale ony určitě taky. Přiznat se budou muset, je to na nich moc vidět, jde o to, kolik a k čemu. Schovaly všechno, co ještě neprozkoumaly, butelku vzaly s sebou a než odešly, ještě jednou se vykoupaly v té prima pěně. Trochu je při tom mrzelo, že některé kamarádky tady zrovna nejsou a oholení unikly, ale co se dá dělat. Třeba narazí na něco ještě lepšího.

Kate se zděsila. Byl to její průšvih. Chvilku uvažovala, zda by pomohlo, kdyby se taky zbavila hřívy. Pak zapochybovala. Její vlasy už dávno nebyly majestátní hříva, ale hezký vzdušný účes, který jí velice slušel. Ze začátku o ni pečovala Dany, později její nadšené žákyně. Kate si taky zkusila dělat něco s vlasy jiných děvčat, bavilo ji to, ale ne tolik jako ty ostatní. Přišla však na účel toho, co v butelce je: starší dívky si holily nohy, ruce a leccos jiného, a aplikovat pěnu na tělo kromě hlavy byla nejlepší možnost depilace. Návod naznačoval (pokud mu dobře rozuměla), že očista je zaručena na třicet až čtyřicet dnů, takže po měsíci začnou děvčatům vlasy zase růst a všechno bude v pořádku. Kate ještě jednou překonala touhu to vyzkoušet na sobě a šla se přiznat domů.

Kupodivu nedostala vynadáno tolik, jak se obávala. Matka konstatovala, že holky přežily bez úhony na zdraví, čehož se obává nejvíc. Že se dříve či později podivně ostříhají, očekávala, nepřála si, ale... Vzala na vědomí, že jako rodina dostanou vynadáno od matek kamarádek, ale na to si už taky zvykla. Takže trestem (neurčitým) pohrozila, ale nevykonala. Butelku odnesla Kate Dany, která ji nadšeně přijala a hned odebrala vzorek k laboratornímu prozkoumání. Touze vyzkoušet účinky na sobě prozatím odolaly.

Smířlivý postoj matky Therlowové byl možná ovlivněn tím, že při výtkách a výčitkách dcerám kojila maličkého Arthura, nejmladší ratolest rodu, jehož zásluhou se počet kluků a holek v rodině vyrovnal na 3 : 3. Holky ovšem požadovaly, aby v dohledné době přivedla na svět ještě jednu malou princeznu, kterou budou usilovně opečovávat, vychovávat a otloukat, aby z ní byla co nejdokonalejší verze jich samých. Zda na ní budou taky zkoušet, co najdou v tajných úkrytech, se nesvěřily.

Kate se rozhodla, že zkusí ovládnout techniku vytváření příběhů. Potom vytvoří knihu jednak dokumentární, co si pamatuje a co se skutečně stalo, a potom řadu fiktivních, co by se mohlo stát, kdyby se nenarodila v tak nevhodnou dobu a nemohla prožívat ta úžasná dobrodružství. Prozatím usilovně studovala a těšila se.

Trocha politiky

Arminské státní zřízení je parlamentní demokracie, v čele s presidentem, jímž je sir Lera de Guyrlayowe. Nějakou dobu byl císařem, ale po úvaze abdikoval a vyhlásil všeobecné volby. Byl zvolen presidentem a z úcty k němu bylo jeho funkční období prodlouženo na doživotní. Tak je to psáno v učebnicích a všichni dobří občané s tím souhlasí.

Skutečnost není zas tak moc odlišná. V Arminu kdysi proběhla válka, ve dvou etapách. V první byli zbývající představitelé státu zahnáni na jih. Ve druhé se vrátili a zlikvidovali usurpátora Monty Draggona a jeho přívržence. Princ Lera byl jako osvoboditel uvítán nadšeným jásotem a nikdo se neodvážil proti němu otevřeně vystoupit.

Princ nebyl hlupák. Bylo mu jasné, že devět desetin jeho obyvatelstva je proti němu. Většinou byli umírnění, nějakou vládu mít museli, ale mnozí měli za Draggona významné postavení a teď o ně přišli, takže ho upřímně nenáviděli. Volby vyhlásil, protože musel, a císařské koruny se vzdal, aby na přistěhovalce udělal trochu dojem. Moc to nepomohlo a ještě to rozladilo jeho přívržence. Když byl tedy donucen uspořádat volby, chápal bez pochybností, že v nich shoří jako papír. Pokud...

Jeho oporou byly šelmy. Tvořily jádro jeho armády a byly mu absolutně oddané. Taky jediné, koho měl skutečně rád a komu věřil. Jistě, jeho dvůr tvořilo několik lidí, na které se taky mohl spolehnout, ale ty zas nenáviděli přistěhovalci. Takže co mohl dělat? Dát šelmám volební právo. Císař Charry, ba ani jeho manželka Diana, nikdy na takovou možnost nepřišli, a šelmy to ani nežádaly. Jejich vrcholným orgánem byl Velký kruh, jinak měl každý národ své vlastní vedení a jejich představitel schvaloval všechna státní rozhodnutí. Tak tedy princ Lera právo volit vyhlásil a tím rázem získal převahu. Navíc se předáci šelem nechali slyšet, že když se jim cokoliv nebude líbit, budou klidně bojovat dál.

Pak utekla řada let. Volby do parlamentu se pořádají pravidelně. O presidentovi se nikdo nezmiňuje. Kolik přesně má sir Lera přívrženců a kdo je proti němu, se odhaduje podle novinářských průzkumů. Být proti se samozřejmě nesluší. Zkusil to Herbert Alwin, a skončil oběšený na vlajkové tyči před palácem. To jeho spojencům na dlouhou dobu zchladilo nadšení.

Většina Bílých byla proti umírněně. Sir Lera stárl a neměl legálního dědice, takže se předpokládalo, že až zemře, dojde k výrazným změnám. Radikální křídlo sice požadovalo urychlenou demokratizaci, ale byli tu taky Černí, a ti požadovali, aby se vrátila doba císařství. Umírnění hleděli na jejich potyčky s úsměvem a nevycházeli z klidu.

Ale teď najednou sir Lera nástupce měl. Enkru nikdo neznal, leda z kresleného seriálu v nedělní příloze Hlasu Arminu. Tam vycházel jako největší borec, a další zprávy to potvrzovaly. Lidé ho měli celkem rádi. Děvčata, protože byl hezký a vtipný, chlapci že byl statečný a dostával se bez vlastní viny do četných průšvihů. Ideální hrdina. Taky se scénáristé snažili, aby byl každému sympatický.

Avšak politicky zkušení pozorovatelé tušili, v čem je háček. Bylo jasné, kdo za princem stojí: Roger Monroes. Klan Monroesů byl nejmocnější v zemi, a Černí ho považovali za vhodného kandidáta na příštího presidenta. Nejdřív Leona, ministra vnitra, ale ten byl příliš uvážlivý a do nejistých podniků se nehrnul. Byly tu jeho dcery - rozmazlené, vychytralé a dost zkažené, aby je mládež obdivovala. Co se v budoucnu vyklube z Rogera, to se ještě nevědělo, ale už z principu mu nevěřili. Kdyby se Leon či Roger ucházeli o místo Vládce, postavila by se proti nim celá opozice jako jeden muž, ať je zatím rozhádaná jakkoliv. Roger to nejspíš chápal, proto hledal, koho nastrčit místo sebe. Sám se chtěl stát ministerským předsedou.

Za císařství byl předsedou vlády sám císař, a sir Lera to po něm zdědil. Přesněji, za císařství žádného premiéra neměli a nepostrádali. Kdo vlastně byl prvním ministrem? Kancléřem byl kardinál Tomáš Baarfelt, ale vzhledem k množství církevních funkcí tuto vykonával formálně až vůbec. Významný byl rovněž vévoda Jan Dunbar, ale to byl Baarfeltův zeť, manžel jeho dcery Julie. Syn Denis se staral jen o to, co chtěl, a do řízení státu se odmítal plést. Tehdy vůbec šla většina věcí sama od sebe bez potřebných zásahů.

Tak najednou tu byl korunní princ Enkra, a s ním se vracel do hry Roger Monroes. Než se opozice probrala ze šoku, národ už měl jasno: Enkra je skvělý kluk, odvážný a dost divoký, aby se jim líbil. Syn národního hrdiny. Sám hrdina, který nemilosrdně trestá veškeré zlo. A přitom sympaťák, se kterým se rozhodně nebudeme nudit. Roger se pečlivě staral, aby veškerý tisk tento názor podporoval.

A vzápětí vyvstala další celebrita: Asthra Santanuevová. O Pedrovi a jeho válce s pašeráky drog už se vědělo, ale považovali to za záležitost města Iron-city. Že má geniální sestru, to vědělo jen pár lidí. Její narozeniny byly bomba. Kdo se jich zúčastnil, pyšnil se zlatou barvou pokožky a někdy divným účesem. Kdo se nezúčastnil, tiše záviděl.

Takže opozice byla nucena přeskládat karty a zvážit situaci. Jejich předák Alwin byl mrtev, mnoho dalších také, zbývající předvídavě uprchli ze země nebo přestali jevit aktivitu. Naproti tomu vyvstali noví charismatičtí předáci Černých: Enkra, Roger, Dany a Jeane, Asthra a Pedro, všichni Therlowové, Diettermannové, Albertové, MacLeodové. Kamarádi od dětství. Jak si rozdělí funkce, nebylo jasné, ale je dost času, jsou ještě děti. On taky sir Lera ještě neodchází ze světa a že by byl sesazen? Teď, když ho celý národ obdivuje?

Opozici zbývala jediná možnost: vyčkávat, až soupeř udělá chybu. Roger těžko, ale Enkra by mohl. Něco někde plácne, znemožní se a národ ho přestane obdivovat. Je taky možno doufat, že se znemožní někdo jiný. Třeba někdo z Therlowů.

Že Therlowovic děvčata unikly trestu, ještě neznamenalo, že aféra proběhla v klidu. A kupodivu reakce nenastala hned, ale až se zpožděním, když se o tom dozvěděli politici. Existovala řada lidí, kteří chtěli využít každé možnosti k prosazení svých záměrů. Někteří byli pro Rogera, jiní proti. Být proti princi Enkrovi si netroufal nikdo, s tím by neuspěl. Ale vynořila se řada lidí, kteří přesně věděli, co princ chce a co zásadně nechce, a spousta toho měla souvislost s účesem. Většina tvrdila, že princ je proti veškerému stříhání a přeje si, aby vlasy rostly tak, jak si přeje příroda. Neřekl to Enkra ani Roger, ba ani Dany. Ta soudila, že kluci ať se podřizují svým válečnickým předpisům a holky nosí to, co jim nejvíc sluší. Ale postupně ji kadeřnictví přestávalo bavit a přehazovala je na mladší, pokud se nejednalo o oblíbené kamarádky. Padl dokonce návrh, aby se všichni princovi přívrženci ostříhali na znamení solidarity s jeho utrpením, ale zapadl bez komentáře. Kdosi taky prohlásil, že Enkra je v hloubi duše zákeřná bestie a rád si dělá z lidí legraci, takže stejně jednou vymyslí něco, kvůli čemu se ostříhají všichni. Nikdo tomu nevěřil.

K žádnému závěru nedošlo; když se všichni příslušně vykecali, záležitost utichla, ale určitě se zase vynoří, jen co bude vhodná příležitost. Barvy zatím vybledly, vyholené proužky zarostly a efektní účesy se změnily v původní neudržovanou džungli. Většina měla taky jiné starosti, třeba učit se do školy a těšit se na příští prázdniny.

Beata Therlowová byla ještě moc malá na zásadní stanoviska, tak pustila všecky problémy z hlavy a těšila se, až jí zase narostou vlasy.

Laura Therlowová byla přesně o tolik větší, aby se považovala za velkou holku, jejíž názory je třeba brát na vědomí. Důkladně a často se prohlížela v zrcadle, až došla k názoru, že jí holá hlava sluší a že je vlastně velmi hezká dívka, skoro tak hezká jako Kate. Od té chvíle věnovala většinu času a energie na přesvědčování veřejnosti o tomtéž. Každému, kdo ji chtěl poslouchat, vysvětlila, že je ostříhaná proto, že studuje na čarodějku; všechny její kamarádky to odsouhlasily a pilně roznášely dál. Záhy přišly na to, že jsou vlastně její cowen, takže též čarodějky, do čehož se snažily stylizovat. Zvláště ty, které s ní chodily prolézat tajné chodby paláce.

Smečka dětí, posílená o smečku psů, najde ledacos. Třeba krabičku, ve které byla halabala uložena ošklivá příšerka z neurčitého kovu, něco mezi drakem a dravým ptákem s nápadným zobáčkem. Po průzkumu rozhodly, že je to hračka, a je krásná. Některé měly podezření, že taky něco dělá - snad ne něco tak škodlivého jako depilační pěna. Až na to přišly: ze zobáčku po stisknutí plivla maličkou dávku stříbřitého kovu, která se na místě vpálila do kůže a vytvořila maličkou perličku. Pálilo to jako čert, ale vznikla nádherná ozdoba, něco jako piercing. Některé si ozdobily nosánek, některé obočí, Laura si kápla i na podbřišek. Soutěžily, která dřív přestane brečet bolestí. Beatce taky káply na nos, aby nežalovala. Potom vrátily ptáčka do krabičky a důkladně schovaly - příští použití jen za mimořádné zásluhy.

Celkem správně tušily, že se na ně Kate trochu zlobí, a protože byly holky hodné, hledaly čím ji potěšit. Laura tvrdila, že dokáže nacházet tajné chodby a místnosti; dokázala to tím, že nalezla pro Kate dokonale zařízenou komnatu. Kate jen zírala.

Nábytku tam mnoho nebylo, leda skříň ve zdi (prázdná) a na zemi spací rohož, která se sama od sebe mírně vlnila a byla velmi příjemná na dotek. Kate na ní skutečně spávala a vešel se k ní jakýkoliv počet dalších dětí (a psů, koček i dalších bytostí), pokud se řádně propletly do jednolitého klubka. Skříň holky důkladně prozkoumaly, dokonce se do ní zavřely a přesvědčily se, že se z ní nedá projít do Narnie ani kamkoliv jinam. Přesto měly dojem, že někde tu musí být průchod, ale důkladně ukrytý. Našly koupelnu, do vany tekla horká i studená voda a byly tu zbytky kosmetiky, ale žádná depilační emulze ani nic překvapivého, jen voňavá mýdla.

Ale proč se komnata hodila pro Kate? Na stěnách proti sobě visely dva portréty dívky, která jí byla překvapivě podobná. Hodně překvapivě, neboť podle uší byla elfka. Na prvním portrétu měla dlouhé světlé vlasy. Dlouhé znamená: mohla se do nich zahalit, dosahovaly jí do půli stehen, a bylo jich tolik, že nemusela mít nic jiného. Taky neměla. Leda si koketně odhalila levý prs, aby bylo vidět, jaké má na něm parádní tetování.

Na tom druhém byla asi o něco starší. Vlasy už neměla. Tím ztratila účel taky filigránská perlová čelenka, zato v těch něžných ouškách nosila velké nápadné náušnice, v levém ještě něco neurčitého, ale moc hezkého. Hlavně však celou hlavu a tělo, až kam bylo vidět, pokryté nádherným barevným tetováním. Pokud to tak lze nazvat, něco bylo vyleptané, vyžíhané... Prostě byla vyparáděná.

Laura tvrdila, že Kate je jí velice podobná, hlavně na prvním portrétu. Kate oponovala, že na tom druhém jako by jí Laura z oka vypadla. Beatě to bylo jedno. Ostatní holky tvrdily, že dcery Therlowů jsou jedna jako druhá, jenom nechápaly, kdo je ta na obrazech. Podnikly průzkum; některé záznamy udávaly, že Dunbary ráda navštěvovala dcera May-Britt a elfa Awaena, jejíž jméno bylo ale zapsáno odlišnými runami, takže je nelze přečíst. V klasické elfštině by znělo snad Arinmistë, což znamená Jitřní rosa nebo Ranní deštík. Nebo cokoliv. Byla krásná, něžná, přinášela různé podivné dárky a byla naprosto neutahatelná v sexu. Za války sloužila jako pilotka útočné stíhačky. May-Britt, Awaen i starší sestra Sif během války zahynuli. Arin možná ještě žije, pokud se jí povedlo včas zmizet. Není elfka, jen míšenka, ale dožít se pár set let by mohla.

Proč je však podobná Kate, Lauře, Beatě a leckomu dalšímu? Inu, Baarfeltovské geny. Stejně tak si jsou podobné s Monroesy, Diettermanny, Asthrou a leckým dalším. Když princezny pořádaly nějakou zábavu, rády si oholily hlavu a zamaskovaly odlišný odstín kůže, aby je od sebe nikdo nerozeznal. Jistě, měly odlišnou barvu očí, Arin velké špičaté uši a všechny zcela individuální tetování, ale schopná čarodějka si dokáže poradit s daleko většími problémy. Zato auru měly hodně podobnou a jak se zdá, i současné sestřenky si ji zachovaly. Snad proto je Palác poslouchá?

Kate to nekomentovala. Laura jásala: tak vidíte, že můžu být čarodějka! Hned se rozhodla nechat si vyparádit hlavu tetováním, matka vzdychla, dala jí pleskavý pohlavek, ale svolila. Co byly holky ostříhané, nechaly se jemně pohlavkovat s potěšením. Kate vzala sestřičku ke známému čínskému mistrovi a hned si nechala taky vylepšit tetování na zádech a ramenou. Laura získala nádherný barevný ornament, při dalších pohlavcích sykala bolestí, ale hlavičku nastavovala bez zábran.

A ještě jedna výhoda: Laura nahradila Kate v postavení oblíbené sestřenky Dany a Jeanne. Nechala si všechno líbit, přímo se vtírala, kdežto Kate se vzpouzela a měla řeči. Laura trávila spoustu času v Monroesových palácích, nosila jim drby a spala s nimi v posteli, i když tam třeba měly nějakého kluka. Jestli při tom obsluhovala záznamové zařízení, není známo. Určitě by to dělala ráda.

Kate si oddychla. Měla aspoň víc klidu na čtení.

Taky se od ní trochu odtáhla Zuzanka. Jejich cesty se rozcházely; Sue měla snahu získat dorostenecký titul v dívčím boxu, Kate to nezajímalo, ani někdy nepřišla na závody, když to nebyl důležitý přebor. Zato Sue dostala novou trenérku, skvělou mladou ženu, která jí hodně pomohla. Kupodivu byla původem Američanka, ale z té země musela odejít a radši se už nikdy nevracet. Zatímco Zuzanka se prala, aby byla bita, Lynn bojovala vždy za něco ušlechtilého: protestovala proti ničení deštných pralesů, zabíjení velryb, utloukání tuleních mláďat, ničení ozonosféry, proti MacDonaldu, Mezinárodnímu Měnovému Fondu a obchodním řetězcům. Většinou se dostala do rvačky s policajty, často byla zatčena a různí lidé jí vyhrožovali soudem. Takže vystudovala práva. Na Univerzitě se jí zalíbilo, našla tam spoustu kamarádů a placené místo asistentky. Globalizace, ačkoliv proti ní usilovně bojovala, jí zajistila možnost cestovat ze země do země a všude se chvilku držet, než se zažehlí dosavadní průšvihy. Teď byly zrovna tady, trénovala vrcholové družstvo a učila je svojí filosofii.

Zuzanka se v ní viděla. Okamžitě se rozhodla, že bude taky bojovat proti všemu a hned na ukázku rozbila hubu několika spolužačkám, které měly něco proti. Okolo ní se rychle shromáždila parta dalších, které byly sice mladší a křehčí, ale tím odvážnější. S Kate počítaly do budoucna na místo čarodějky, a když jí to řekly, ani se nenaštvala, jen potřásla hlavou.

Nejdůležitější bylo prosadit práva prince Enkry. Většina mládeže ho sice obdivovala, ale bylo pořád několik hlupáků, kteří ne. Pokud byli tak pitomí, aby to řekli nahlas, byl to dobrý důvod je spráskat. A když to udělali, s úžasem zjistili, že oslavovat vítězství s nimi hodlá řada dalších, kteří se do boje sice nehrnuli, ale asi byli taky pro.

Před mistrovstvím Zuzanka navštívila Dany a požádala, aby jí něco udělala s vlasy. A vůbec. Porůznu po těle jí totiž rostly ošklivé chlupy, které jí normálně nevadily, ale když se svlékne, budou. Když se holky sprchovaly, pořád po šatnách někdo bloumal a fotil. Když jim slíbil, že budou v novinách, ochotně pózovaly. Dany pochopila, nacákala do vany růžovou pěnu a pomohla jí se namatlat. Samozřejmě první, co Sue udělala, že se potopila i s hlavou. Dany odolala. Zato zorganizovala oddíl fanoušků, který Sue mohutně podporoval skandováním.

Tak Suzi Albertová vyhrála a získala mistrovský titul.

Na oslavném mejdanu se několik dalších ostříhalo; pěnu jim ovšem Dany nepůjčila.

Zuzanka se na tom mejdanu prudce zamilovala do jednoho kluka z dorosteneckého družstva. Občas pochybovala, že by se mohla někomu líbit, ale ten kluk byl Wassonga, měl skoro dvojnásobnou výšku a dlouho neváhal. Tím zjistila, co bude v budoucnu dalším jejím koníčkem. I v tomto sportu vydržela víc než druzí. Nebyla sice první ve třídě, která o to přišla, ale bylo to na základě vlastního přání, nebyla přinucena násilím. Ačkoliv, trochu víc násilí by docela uvítala.

Po těchto událostech se konečně rozhoupal i Roger a vydal oficiální stanovisko. K účesům, jak jinak. Z moci úřední zakázal jakékoliv stříhání a nařídil, aby si všichni nechali vlasy volně růst až do princova návratu. Aspoň se pozná, kdo nám doopravdy fandí.

Kupodivu, všichni poslechli.

Konec pohádky

Čas se naplnil v době, kdy v Arminu končila škola a děti se s úlevou chystaly na prázdniny. Toho dne odletěl Santanuevův Stříbrný šíp na sever podle plánu, který jim poslal Mike.

Kingtownské letiště bylo prvního července slavnostně vyzdobeno prapory a spoustou květin. Všichni arminští bojovníci si oblékli své nejlepší a nejfantastičtější obleky. Byl tady Roger Monroes, Velmistr Černé Lilie, v bílé uniformě se zlatými šňůrami. Byl tu Jackie Therlowe, Enkrův náčelník, byli tu všichni ostatní kluci ze smečky a zástupci všech své cti dbalých smeček z Kingtownu, kteří pošilhávali po Santanuevově knížectví a docela rádi by si zvolili Enkru za nejvyššího náčelníka. Byl tu kníže Santanueva v rudém plášti s čestnou stráží svých samurajů, byla tu Asthra ve zlatě a drahokamech, byl tu Paul Fox se svojí Zlatkou, ještě trochu vyjevenou, Féri, Kewin, Kay, Gold Step, nazí stepňáci Taycamma a Cheywonnah, byl tu Jimmy Dixon z Tigeru, Thore-Haakon Shönhärän z Indiopolisu, loďař Joy Maszlányi, byl tady Sid, čerstvě navrácený po Evropské cestě, byl tu Luciper Wang, držící se svého velitele Harky Alligera. Byl tady Vládce tygrů Kwarr a jeho bratr Zabrí, s celým doprovodem tygřích náčelníků. Byl tu leopard Garawahsigharí a jaguáří delegace v čele s Quiroqou a Wahrgundem, markýz Gunnar i gepard Langhaart. Za Reorty se zúčastnili Toarr a Gha-warr, Enkrovi dávní přátelé.

Byl tu samozřejmě Vládce sir Lera, členové vlády, parlamentu a řádu. No a byl jsem tu taky já, Mary a Robert Westonové.

Když letadlo přistálo, čekali jsme netrpělivě, v jaké podobě se Enkra objeví. Tentokrát se čekalo na schůdky, aby Enkra nemusel lézt po provazovém žebříku a bylo to dostatečně důstojné. Konečně Enkra vystoupil, v šafránovém rouchu buddhistického mnicha, ale s pletenci vlasů spadajícími až k ramenům. Pokus se zřejmě podařil, takže vypadal hrdě a sebevědomě. Vstoupil na schůdky a nadšeně rozpřáhl ruce, když se na letišti ozvala bouře jásotu.

Potom seběhl dolů po schůdcích a už běžel k nám. Napřed padl do náruče matce, pak otci, potom mně. Teprve pak si vzpomněl, co velí slušnost a sklonil se před Vládcem Arminu a světa, svým adoptivním otcem, který jej tak vyzvedl. Vládce ho zachytil, objal a políbil - a já viděl, že má slzy v očích.

A už se Enkra vítal se svými kamarády, s každým zvlášť. Pro každého měl laskavé slovo, všichni jásali, řvali, plakali dojetím a vzrušením. Roger Monroes pronášel slavnostní projevy, tygři a ostatní šelmy zpívaly a Enkra byl šťastný. Ve městě zvonily zvony, zněly na všech věžích města a jejich zvuk vítal chlapce, kterého před dlouhým časem vyprovázel. Co všechno se stalo za tu dobu! Ach, co všechno...

Nasedli jsme do automobilů a kolona se pohnula do města. Pro všechny bojovníky to byl velký svátek, přišli vystrojení do svých nejlepších oděvů, se zbraněmi, účesy vyzdobenými parádou per, šperků, všelijakých ozdob. Zvítězili, jejich pán se vrátil, jejich země bude šťastná. Udělají pro to všechno. Roger Monroes je jim zárukou, sám jim to slíbil. Země je jednotná, spokojená, má všechny předpoklady k prosperitě. A jestli tomu někdo nevěří, hoďte nám ho sem a my ho kamenem do hlavy...

Sir Lera mi položil ruku na rameno. „Tak co, Rossi? Myslíš, že jsme to udělali dobře?“

„Zcela jistě, pane...“

A on odešel. Věděl, že se to takhle stalo správně. To jenom já jsem nevěděl nic. Šel jsem v tom průvodu a automaticky vykonával, co jsem měl vykonat. Ale hovořil jsem s tou jednou jedinou bytostí, na jejímž mínění mi záleží.

„Co všechno se stalo za ten rok, Lauro...“

„Stalo se to dobře,“ odpověděla mi moje dávná, v minulosti dávno zmizelá láska, „Stalo se dobře, Rossi, a já jsem spokojená. Buď taky spokojený. Prožil jsi dobrý život.“

„Ale přesto cítím v srdci neklid.“

„Nevadí. Ty starý, hrdý a osamělý chlape, uklidni se a dělej dál, co máš dělat, jako jsi to dělal po celý život. Stůj a rvi se na své půdě, na svém místě v životě, které ti osud vyhradil, služ dál svým přátelům, pomáhej těm, kteří to potřebují. A buď silný, Rossi, buď dobrý a silný, neboť to je jediná cesta...“

A já řekl. „Já vím, Lauro. Ale přesto jsem smutný.“

„Jsem s tebou. Copak nevíš, že jsem pořád s tebou?“

A tak jsem odešel.

Konec

16.11.1971

KONEC

© 1971 Mojmír Kříž

KONEC

Obsah

Spustit

27.února

28. února

5. března

Kdo byla Laura?

7. března

14. března

18. Čest císaře Arminů

15. března

16. března

16. března

Nenávist

17. března

18. března

19. března

25. března

26. března

26. března

27, března

29. března

Císař umírá

30. března

1. dubna

1. dubna

2. dubna

3. dubna

4. dubna

4.dubna

4.dubna

5. dubna

6. dubna

Pláč

6.dubna

7.dubna

8.dubna

9. dubna

9.dubna

Soumrak

12.dubna

12.dubna

12. dubna

12. dubna

12. dubna

12. dubna

13. dubna

13. dubna

14.dubna

17.dubna

19. dubna

20. dubna

21. dubna

Brána nebes

Narozeniny

Konec pohádky